Leonard S. Goldberg

Intenzivní péče

Ikar, 1996

ČÁST PRVNÍ

1

Ellen Cooperová ležela nahá na operačním stole. Jen břicho a nohy jí zakrývalo prostěradlo. Asi před hodinou dostala injekci valia, ale přesto byla zcela při vědomí a bála se víc než kdykoliv předtím.

V duchu litovala, že nesouhlasila s uspáním a že si před operací přála jen lokální umrtvení. Náhle ucítila, jak jí lékař začal dezinfikovat ňadro chladivou, hnědou tekutinou.

„Snažte se uvolnit,“ poznamenal. „Bude to trvat jen pár minut.“

Přikývla a stále zírala do vypouklých světel, které jí visely nad hlavou. Jen pár minut, pomyslela si. Takový nepatrný zlomek času. Ještě před třemi dny by jí na něm vůbec nezáleželo. A teď na něm závisel celý její život.

Ještě před třemi dny žila naprosto dokonalým životem.

Bylo jí devětadvacet, byla vdaná za úspěšného státního návladního, měla překrásného synka a patřila mezi uznávanou společenskou smetánku v Pasadeně. Všechno bylo nádherné. Až do chvíle, kdy v jednom ňadru nahmatala nějakou bouli. Boule byla maličká, sotva větší než desetník, a Ellen se snažila sama sebe přesvědčit, že to není nic důležitého. Vždy to mohla být cysta. Jenže ještě téhož odpoledne zašla za rodinným lékařem a ten našel další bouli na vnějším okraji prsu, kousek od podpažní jamky. Kdy? jí lékař sdělil, že bude nutné odebrat vzorek tkáně, obavy se rázem změnily v strach. A kdy? jí navrhl, aby celou proceduru podstoupila v nemocnici Memoriál, přešel strach v čirou hrůzu. Memoriál byla pravou lékařskou Mekkou, ležící v kopcích v západní části Los Angeles. Bylo to místo, kam chodili pacienti s nevyléčitelnými chorobami. Soud, proti němu? nebylo odvolání.

„Teď na celou oblast použiju novokain,“ poznamenal chirurg.

Ellen cítila, jak jí ze strany zajíždí do prsu jehla a vyvolává nepříjemné znecitlivění.

Vzápětí se jí do kůže bezbolestně zařízl skalpel.

Desáté poschodí nemocnice Memoriál mělo dvě jména.

Oficiálně se nazývalo Beaumontův pavilón. Ale zaměstnanci mu říkali Zlaté pobřeží, protože jeden den na lůžku tu stál dvakrát víc než v celém zbytku nemocnice. V

každém pokoji byla jen jedna postel, místnosti byly prostorné a elegantně zařízené. Od stropu visely televizory s velkou obrazovkou, aby se pacienti mohli dívat, i když leží v posteli. Oddělení mělo dokonce svého vlastního kuchaře a pacienti si každý den mohli objednat jídlo z lákavého jídelního lístku. Patřila k němu i nabídka vín.

Místnost pro lékaře se ale v Pavilónu nelišila od stejných zařízení ve zbytku nemocnice. Pokoj byl nehostinný, stěny vymalované bíle, podlaha pokrytá černými dlaždicemi z PVC a na nich stál kovový nábytek. Okna zdobily žaluzie zežloutlé stářím.

Za jedním stolem seděl Bill Rodgers, který už druhým rokem pracoval jako sekundář, a nohy měl položené na umakartové desce. Vedle něho stál kovový pořadač s kartami jednotlivých pacientů, kteří v Pavilónu zrovna přebývali. Nejtlustší složku si Bill položil do klína. Rychle listoval papíry a ujišťoval se, že je všechno v pořádku, že nic důležitého nevynechali. Najednou nalistoval prázdnou stránku a zarazil se.

Vzhlédl a zadíval se na malou pohovku, kde seděli jeho dva stážisté a usrkávali kávu.

„Harvey, už dva dny jsi nezapsal stav pana Weavera.“

Harvey Kamin si zlehka pohladil vousy a pokusil se vymyslet nějakou výmluvu. Vypadal mladě a snažil se to zakrýt hustým plnovousem. Dosáhl však jen vzezření chlupatého výrostka. „Tak co?“

„Pan Weaver má rozvinutou rakovinu, je v komatu a umírá. Podle mého názoru nemá smysl psát o něm každý den zprávu.“

„Na tvoje názory kašlu,“ odsekl Rodgers podrážděně.

„Dopiš tam zprávu o stavu pacienta.“ Podal složku Kaminovi a pohodlně se uvelebil ve své otáčecí židli.

Bill Rodgers byl od přírody klidný člověk a s každým vyšel kromě Harveyho Kamina. Kamin vystudoval ve Stanfordu a do Memoriálu přišel s nejlepším doporučením.

Byl bystrý a hodně věděl, ale v jeho povaze bylo něco, čím lidi kolem sebe snadno otrávil. Dělalo mu potíže vycházet s okolím. Když se rozhodl, že po skončení povinné stáže odejde na radiologii, všichni se shodli, že dělá dobře.

Rodgers soustředil pozornost na opačný konec pohovky, kde seděla štíhlá, přitažlivá žena. Lisa Alexandrová, druhá z jeho stážistů, byla pravým opakem Harveyho Kamina.

Nebyla sice tak bystrá, ale zato mnohem snesitelnější a pracovitější. Když se to vezme kolem a kolem, už dnes byla mnohem lepším lékařem, než jakým se Harvey kdy stane.

Rodgers si vzpomněl, jaké se ho zmocnily pocity, když zjistil, že mu jako stážistu přidělili do Pavilónu zrovna Lisu.

Celý život byl zapřísáhlým vyznavačem nadřazenosti mužů a obával se nejhoršího. Ukázalo se, že Lisa je nejlepší stážista, s jakým kdy pracoval. Navíc postupně dospěl k závěru, že Lisa Alexandrova se mění i na pohled, a nezpůsobil to jen nějaký jeho pomíjivý zájem. Zprvu před sebou viděl jen hubenou, neforemnou ženskou s nepřiměřeným množstvím pih kolem nosu. Dnes mu z důvodů, které si nedokázal vysvětlit, připadalo její tělo s dlouhýma nohama štíhlé a vyzývavé. Obličej měla přitažlivý od přírody, ne vylepšený šminkami.

„Stalo se něco, Bille?“ zeptala se Lisa a opětovala jeho upřený pohled. Rodgers, přistižený ve slabé chvilce, se napřímil: „Ne, já jen, no… prostě…“

Dveře místnosti se otevřely a vstoupil vysoký, hubený muž, kterému chybělo jen málo do čtyřicítky. Měl hranatý obličej s ostrými, aristokratickými rysy a hluboko zapadlé oči. Byl navlečený do dlouhého bílého pláště s ručně vyšitou jmenovkou nad levou náprsní kapsou: MUDr. Robert Newton Hunt.

„Dobrý den, doktore Hunte,“ přivítal ho Rodgers a vstal.

„Jen seďte,“ pokynul Robert Hunt Rodgersovi. „Chci si jen zkontrolovat pacienty, než odjedu.“

Rodgers přikývl a začal se probírat složkami.

Doktor Hunt se posadil na okraj stolu, z kapsy vytáhl svazek papírků s poznámkami a rychle jimi listoval.

„Paní Cohenová a paní Cooperová,“ řekl, aby Rodgersovi napověděl.

Lisa Alexandrová pomalu upíjela kávu a nezaujatě si doktora Roberta Newtona Hunta prohlížela. S výjimkou několika filmových hvězd to byl nejpohlednější mužský, jakého kdy viděla. Modré oči, rovný nos i brada s mělkým žlábkem byly prostě dokonalé. Opálená pleť vypadala pevně a hladce, bez sebemenší vrásky. Jedinou připomínkou věku bylo pár šedivých vlasů prorůstajících hustou hnědou kšticí.

Ledoborec dívčích srdcí. Ale na ni tenhle typ ani trochu

nepůsobil. Podívala se znovu na Billa Rodgerse a zaznamenala jeho milý, chlapecký výraz. S ním bych si dala říct, pomyslela si. Jen kdyby sebral odvahu a pozval mě na rande.

„Tak a teď si vezmeme paní Cohenovou,“ pronesl Robert Hunt.

„Paní Cohenová byla včera u neurologa,“ ozval se Harvey Kamin. „Ten dospěl k závěru, že poruchy koordinace a sílící závratě má na svědomí poškození malého mozku.“

„O jaké poškození může jít?“

Kamin pokrčil rameny: „Nejspíš o nádor. Možná o cévní poruchu.“

Doktor Hunt potřásl hlavou a pak prohlásil: „Zkusme uvažovat i o jiné možnosti. Třeba jde o zánětlivý proces.“

„Jenže pacientka nemá zvýšenou teplotu a vyšetření nenaznačují jakýkoliv výskyt infekce.“

„To podle mě mnoho neznamená. Paní Cohenová dostává kvůli lymfatickým žlázám léky potlačující imunitu.

V takové situaci je náchylná podlehnout infekci, zvlášť pokud jde o neobvyklé organismy.“

„Já bych při diagnóze na infekci moc nesázel,“ prohlásil Kamin.

„Kdybyste byl na místě paní Cohenové, tak ano.“

„Proč?“

„Protože zánět v malém mozku se dá léčit. Ostatní možnosti, o nichž byla řeč, jsou nevyléčitelné.“ Robert Hunt se obrátil k sekundáři. „Už jste ji objednali na tomograf?“

„Na zítra.“

Robert se opět sklonil k seznamu svých pacientů.

„Pak mám v Pavilónu ještě paní Cooperovou.“

Lisa se napřímila a odkašlala si: „Včera večer se na ni byl podívat chirurg a nahmatal dvě zasažená místa, jedno přímo v prsu a druhé po straně mezi prsem a podpažní jamkou. Asi před půl hodinou jí udělali biopsii a odebrali vzorky. Teď čekáme na výsledky rozboru.“

„Opakovali jste jaterní testy?“

„Všechno v normálu. Hůř dopadlo vyšetření kostí.

Podle radiologa jsou na žebrech a možná i na kloubu stehenní kosti patrné deformace.“

„Zavolejte na patologii a zjistěte, jestli už mají výsledky z odebraných vzorků.“

Lisa sáhla po telefonu, vyťukala číslo a krátce pohovořila s patologem. Pak pomalu zavěsila a tiše řekla: „Je to karcinom. Nejspíš rakovina prsu.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Všichni na okamžik zaraženě ztuhli.

„Kristepane,“ zamumlal Rodgers. „V devětadvaceti.“

Lisa se nervózně kousla do spodního rtu. Za dobu své praxe už viděla hodně pacientů stižených rakovinou. Ale ani

v jednom případě nešlo o devětadvacetiletou ženu. Rakovina prsu s metastází do kosti. Panebože!

Robert srovnal kartičky s poznámkami a nacpal si je do kapsy.

„Bille, zařiďte, aby její vzorky poslali do Ústavu pro výzkum rakoviny. Chci, aby vyzkoušeli reakci na estrogen a progesteron. Třeba má tumor, který bude reagovat na hormony.“

„Jistě,“ odpověděl Rodgers.

„Chci, abyste byl u toho, až budou testy provádět.

Tentýž postup budete totiž používat, až v červenci nastoupíte na stáž u mě v laboratoři.“

Rodgers se ze?široka usmál. Před týdnem se dověděl, že ho přijali jako stážistu do ÚVR čili Ústavu pro výzkum rakoviny, ale snažil se tu zprávu držet pod pokličkou.

Nechtěl kolem toho dělat velký poprask, a tak radši čekal, až se novinka sama někde provalí.

Za Robertem se otevřely dveře a do místnosti nakoukla sestřička.

„Doktore Hunte, volala vaše sekretářka. Mám vám připomenout, že letadlo do Mexika odlétá za hodinu.“

„Tak jí vyřiďte, že se za deset minut sejdeme u hlavního vchodu.“ Robert se zastavil a otočil se na ostatní. „Před odchodem se na paní Cooperovou ještě podívám. Kdyby nastaly jakékoliv potíže, připomínám vám, že mě zastupuje doktor Cole.“

Lisa počkala, až se za Huntem zavřou dveře, a pak se usmála na Rodgerse: „Tos mi neřek, že jsi dostal stipendium v ÚVR.“

Rodgers přikývl a spokojeně se usmál.

„To je dobrá zpráva!“ zvolala Lisa a rázným krokem k němu přistoupila. Už mu chtěla podat ruku, ale pak si to rozmyslela. Místo toho ho objala kolem krku a přitiskla k sobě.

Bill Rodgers sice stále ještě držel karty pacientů, ale přesto ji dokázal sevřít rukama v pase.

Harvey Kamin sledoval jejich vzájemné objetí a sám pro sebe se usmíval. Už dlouho si myslel, že ti dva spolu spí.

Teď si tím byl konečně jistý. Počkal, až se přestanou objímat, a pak se zeptal: „Bille, to jsi dostal jedno ze stipendií Kuntovy nadace?“

„Jo,“ odpověděl Rodgers a ruce nechal položené kolem Lisina pasu.

„Paráda!“ Kamin mu stiskl ruku a pak si začal hladit vousy. Všichni věděli, že Robert Hunt jednou zdědí Huntovy farmaceutické závody a že už teď jménem této obrovské firmy rozhoduje, kdo dostane dvě stipendia v UVR, která mamutí podnik vypisuje. Kamin byl přesvědčen, že Kuntovi stačí k vyřízení celé věci jediný telefonát.

Mladý lékař spoustu věcí Kuntovi záviděl, ale jednu nedokázal pochopit. Proč člověk, který má tolik možností a tolik peněz, tráví většinu času mezi pacienty stiženými

rakovinou? Harveymu Kaminovi vytanula před očima Ellen Cooperová. Byl si zcela jist, že jeho rozhodnutí přejít na radiologické oddělení je správné.

Když Robert Hunt vešel, ležela Ellen Cooperová na boku, zády otočená ke dveřím. Podívala se přes rameno, a než se otočila, rychle se pokřižovala.

„Máte nějaké bolesti?“ zeptal se Robert a přisunul si židli.

„Jenom trochu. Mám dojem, že novokain přestává působit.“ Zadívala se na lékaře a snažila se z jeho pohledu něco vyčíst.

„Chcete, abych vám předepsal něco proti bolestem?“

Zavrtěla hlavou a hlasitě polkla.

„Asi mi nenesete dobré zprávy, že?“

„Bojím se, že ne,“ odpověděl tiše. „Rozbor vzorků potvrdil, že jde o rakovinu.“

Ellen Cooperová vyjekla a rychle si rukama zakryla ústa. Zírala přímo před sebe a v očích se jí zračila hrůza.

Robert se naklonil a vzal ji za ruce. Sevřel je a čekal, až přejde první leknutí. Pomalu se jí vracela barva do tváří.

„Dá se to nějak léčit?“ zeptala se konečně.

„Jistě. Existují léky, které dokážou udržet rakovinu na uzdě kolik let.“

„Let?“

„Jistě,“ přitakal.

„Budu si muset, přijdu o prsa?“

„Ne. Pro váš typ onemocnění je vhodná jedině chemoterapie.“

Ellen přikývla a dál zírala nepřítomně před sebe.

Představa, že by mohla přijít o ňadro, byla stejně hrozná jako myšlenka na smrt. Takové zohavení. A ta nechutná jizva. S tím by se v životě nedokázala vyrovnat.

„Stalo se někdy, že to ty léky opravdu vyléčily?“

„Jen ve výjimečných případech. Ale vždycky se dá s jejich pomocí získat spousta času. A během toho času se může objevit účinnější forma léčby. A s trochou štěstí může někdo přijít s lékem, který to vyléčí úplně.“

„Vy si vážně myslíte, že někdo objeví lék proti rakovině?“

„Ovšem,“ přikývl odhodlaně. „Jenomže nevím kdy.“

Robert se opřel zpátky do židle a v duchu litoval, že použil slovo „lék“. Vědci včetně jeho samotného nebyli k objevení takového léku ani o krok blíž než před pěti lety. Při zevrubném přezkoumání se všechny vynikající nápady a myšlenky měnily v bezcenné sny.

„Vím, že v téhle nemocnici pracuje na výzkumu rakoviny spousta lidí,“ ozvala se Ellen tiše. „Takže pokud by nějaký lék, nebo nějaký nadějný způsob léčení našli, chci, aby ho vyzkoušeli na mně. Ano?“

„Dobře.“

„Začnou s tím, než se vrátíte z cest?“

Robert zavrtěl hlavou: „Je?tě nám zbývá provést celou řadu testů. Než začneme s chemoterapií, budu zpátky.“

„Dobře,“ přikývla a přes obličej se jí mihl náznak úsměvu.

Robert jí něžně stiskl ruce a vyšel z pokoje.

Sotva se za ním zavřely dveře, Ellen sáhla do zásuvky nočního stolku a vytáhla zarámovanou fotografii svého pětiletého syna. Pevně si ji přitiskla na hruď a rozplakala se.

Bylo jedenáct hodin a jižní výpadovka ze San Diega byla beznadějně ucpaná. Levý pruh opravovali, takže všechna auta se posunovala dopředu tempem, které člověka dohánělo k šílenství. Podráždění řidiči bez ustání měnili pruhy a snažili se nějak vyzrát na zúžený průjezd. Robert Hunt nasával kouř z krátkého doutníku a držel se za tahačem s benzínovou cisternou.

„To nemůžete stihnout,“ poznamenala už potřetí sekretářka.

„Jen se nebojte.“

„Letadlo odlétá přesně za dvanáct minut.“

„Však počká,“ odpověděl nezúčastněně.

Penny Clarková se podívala na hodinky a pak vylovila ze složky, kterou měla položenou na kolenou, další dopis.

Zoufale toužila po tom, aby její šéf letadlo stihnul. Jestliže se Hunt dostane včas na palubu, čeká ji týden volna, a navíc bude mít k dispozici šéfův mercedes kupé. S trochou štěstí můžou být se svým přítelem ještě před západem slunce v Palm Springs.

„Co tam ještě máte?“ zeptal se Robert.

Penny přelétla dopis pohledem.

„Ministersto zdravotnictví po vás chce, abyste se stal členem komise pro posuzování projektů. Newyorská universita žádá o dotaci na výzkum rakoviny a ministerstvo by, cituji, ‚ocenilo, kdybyste působil ve skupině, jež bude o návrhu rozhodovat‘. Jde o osmnáctého a devatenáctého června.“

„Kdy mám jet do Řecka?“

Dívka sáhla po kalendáři v černých deskách a rychle v něm zalistovala: „Odlétáte osmadvacátého června.“

Robert se na okamžik zamyslel a pak řekl: „Napište jim, že to beru, ovšem s tím, že o týden později odlétám do zahraničí. Svůj názor jim sdělím během jednání komise, ale později už nebudu k dispozici.“

Penny sáhla po zbývajících dvou dopisech.

„Přijmete pozvání na přednášku pro Společnost klinických patologů ve Phoenixu?“

„Napište jim, že je mi líto.“

„A stojíte o vstupenky na výroční ples naší nemocnice?

Jedna je za padesát dolarů.“

„Dvě mi kupte. Můžete tam přece jít vy se svým přítelem.“

„Děkuju,“ řekla a sáhla po složce s telefonními vzkazy.

„Volala vám manželka.“

Robert se na ni podíval úkosem.

„Chtěla jste říct ‚bývalá manželka‘.“

„Bývalá manželka. Promiňte. Přeje si, abyste jí zatelefonoval.“

„Co tam máte dál?“

„Lékař paní Cooperové z Pasadeny by rád věděl, jak dopadlo vyšetření vzorků.“

„Ať mu zavolá doktor Cole.“

„A pak volal strýc Amos, že vám přeje šťastnou cestu.“

Robert odbočil směrem na losangeleské letiště, zahnul na Century Boulevard a vyrazil k bludišti letištních budov.

Těsně před terminálem mezinárodních letů znovu odbočil a úzkou příjezdovou cestou se vydal k hlídanému vjezdu.

Strážnému ukázal propustku a jel dál.

Penny se nenápadně usmála. Safra! Taky ji to mohlo napadnout. V dálce uviděla stříbrně a modře pomalovaný boeing 707 s písmeny HFZ na ocase. HFZ, to znamenalo Huntovy farmaceutické závody. Často zapomínala, že její šéf je dědic obrovského bohatství, jaké představoval farmaceutický průmysl.

Mercedes zastavil těsně u pojízdných schůdků. Penny vystoupila a podívala se nahoru. Na horní plošině stáli tři lidé: dva piloti a pohledná plavovlasá letuška. Všichni tři na sobě měli černé uniformy se zlatými proužky. Na rukávech jim zářila písmena HFZ.

„Nechcete zajít nahoru na skleničku?“ zeptal se Robert.

Penny se usmála a rychle přikývla.

Když se svým šéfem vcházela do letadla, členové posádky si jako na povel stoupli do pozoru a oba piloti zasalutovali.

Uvnitř se Penny hned zmocnil dojem, že vstoupila do honosného obývacího pokoje. Kabina připomínala fotografie z luxusních časopisů o bydlení. Na podlaze ležel tlustý, měkký koberec. Stěny byly obložené mahagonovým dřevem. Všechna okna zdobily propracované, drahé orientální krajky. Křesla byla veliká, měkce polstrovaná a potažená tmavou korintskou kůží.

Robert se obrátil na plavovlasou letušku: „Terri, namíchejte nám Bloody Mary a pak to tu Penny ukažte. Já si zatím promluvím s kapitánem.“

Penny soustředila pohled na protější stěnu, kde vedle sebe visely dva portréty. Na jednom z nich byl její šéf, jenže o dvacet let starší. Stejné pohledné rysy, stejný výraz člověka, jenž si je vědom své moci i svého bohatství.

Přistoupila blíž a na malém štítku pod obrazem si přečetla: Randolph Hunt, 1910, 1970.

„Otec,“ poznamenala letuška a podala Penny sklenici.

„Ten druhý je strýc pana Hunta. V současné době předsedá správní radě.“

Penny přikývla a pak se zadívala dozadu. Zadní část letadla byla přepažena posunovacími dveřmi.

„Co je tam vzadu?“

„Ložnice,“ odpověděla Terri a pokynula Penny, aby ji následovala.

Místnost byla prostorná a bohatě vyzdobená. U jedné stěny stála široká postel s měkkými polštáři. Za postelí uviděla sekretářka fascinující panel plný světýlek a tlačítek.

Penny si dodala odvahy, posadila se na postel a opatrně se zhoupla.

„Je to tak pohodlné, jak to vypadá?“ zeptala se letušky s úsměvem.

„Je to velice dobré na záda,“ odpověděla Terri záhadně.

„Penny,“ ozval se mužský hlas v reproduktoru, „je načase, abychom vaši návštěvu ukončili. Z věže nám dávají zelenou. Když teď neodstartujeme, budeme muset čekat další hodinu.“

Za dvacet minut už byl letoun s iniciálami HFZ ve výšce tří kilometrů, stále stoupal a nabíral kurs na Acapulco.

2

Stříbřitě a modře zdobený letoun se lehce naklonil doleva a začal pomalu klesat k Acapulku. Na stropě zadní kabiny se rozsvítilo zelené světlo a začalo blikat do tmy.

Robert pomalu otevřel oči a zadíval se na letušku ležící vedle něj. Přitiskla se k němu, ani neotevřela oči a jednu ruku měla stále položenou na jeho hrudi. Opatrně vyklouzl z jejího objetí a vydal se ke dveřím v zadní části kabiny, za nimiž se nacházela převlékárna a sprcha. Vydržel stát pod proudem studené vody, dokud zelené světlo nezhaslo a nezačalo svítit červené.

Když se vrátil do ložnice, letuška seděla na okraji postele a byla už zcela oblečená, jen blůzu ještě neměla zapnutou.

Rtěnkou si přejela rty, pak se otočila a zadívala se na lékaře.

„Chceš, abych v Acapulku zůstala u tebe?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou: „Máš zamluvený pokoj v hotelu Contessa del Mar. Jen si to tady koukej užít.“

„A mám ti být k dispozici?“

„Koukej si to užít, Terri,“ vybídl ji ještě jednou.

Zapnula si blůzu a zastrčila ji do sukně.

„Kdyby sis to rozmyslel, nech mi v hotelu vzkaz.“

„Doktore Hunte,“ ozval se z reproduktoru kapitán, „za chvíli budeme přistávat. Asi bude lepší, když se připoutáte.“

Jakmile letadlo s písmeny HFZ zastavilo, vydal se k němu po letištní ploše pomalu černý cadillac. Robert vozidlo zahlédl a sám pro sebe se usmál. Znal to auto a věděl, kdo sedí na zadním sedadle. Manolo Contera, dědic velkého majetku získaného ze zpracování kávy a jeden z posledních opravdových playboyů. Manolo už dlouho pracoval na tom, aby jeho životní styl představoval kombinaci Rubi Rubirosy a Errola Flynna. Obdivuhodně se mu to dařilo.

Zadní dveře limuzíny se otevřely, Manolo vyskočil a ze všech sil mával rukama. Byl to menší, obtloustlý mužík, měl dobře dvacet kilo přes váhu, vlasy černé jako uhel, nazlátlou plec a zářivě bílé zuby. Jinak měl zcela tuctový obličej, až na oči, v nichž se blýskala čtverácká světýlka.

Vyběhl do poloviny schůdků, srdečně Roberta objal a políbil ho na obě tváře, jak to dělají v Evropě.

„Roberte! To jsem rád, že tě zase vidím!“ Ještě jednou přítele stiskl a pak od něj odstoupil. „Měl jsi příjemný let?“

„Velice hezký.“

„Už je to dávno, co“ Manolo se zarazil uprostřed věty a zůstal zírat na horní plošinu schůdků. Ze dveří letadla vyšla letuška a usmála se na něj. „Ta pojede s námi?“

„Už má jiné plány,“ ušklíbl se Robert.

„Je dobrá v posteli?“

„Skvělá.“

„Jak se jmenuje?“

„Terri.“

Manolo luskl prsty. Okamžitě k němu přiběhl řidič.

„Tak dívka nahoře se jmenuje Terri. Bude bydlet v…“

„V Contessa Del Mar,“ doplnil ho Robert.

„Pošli jí dva tucty růží,“ pokračoval Manolo. „A nějaký příhodný šperk. Přidej k tomu kartičku s poznámkou, že na ni nemůžu zapomenout.“

Řidič si rychle napsal několik poznámek a pak se zeptal: „Jak mám tu kartičku podepsat, seňore?“

„Manolo.“

„Tvoje jméno jí nic neřekne,“ poznamenal Robert.

Manolo se na okamžik zamyslel a pak prohlásil: „Ale pozná, že mám styl a peníze. O nic jiného teď nejde.“

Robert se podíval na Terri. Dívka nemohla spustit oči z limuzíny.

„Jestli chceš, můžeš ji rovnou pozvat.“

Manolo rozhodně zavrtěl hlavou: „Ne, ne, milý příteli.

Casa Contera je plná žen. Když jsem byl v Texasu, seznámil jsem se tam s partou fanynek nějakého profesionálního fotbalového týmu. Před dvěma dny za mnou přijely.“

„Kolik jich je?“

„Pokud si vzpomínám, tak tři.“ Manolo vzal Roberta za paži a vedl ho k limuzíně. „Prostě je nás tam teď trochu

moc, takže jsem jednu z nich musel ubytovat v tvém pokoji.

Ale jen na čas, pochopitelně.“

Robert se upřímně zasmál: „Pochopitelně.“

Casa Contera, Manolova rezidence, stála na kopci, z něhož byl výhled na celou acapulskou zátoku. Šlo o velkou usedlost s dvaceti pokoji, za kterou by člověk mohl dostat dobře tři miliony dolarů. Zvenku byl dům postaven ve španělském stylu s velkým množstvím oblouků, ale uvnitř bylo všechno skrznaskrz americké přepychové, nenucené a pohodlné. Za domem se rozprostírala čtyřakrová, dobře udržovaná zahrada, bazén, za který by se nemuseli stydět ani pořadatelé olympijských her, a několik nenápadných bungalovů. Před domem se obyvatelům nabízela pláž s bílým pískem a za ní Tichý oceán.

Robert stál na terase před svým pokojem a pozoroval Acapulco, jehož světla se před ním mihotala ve tmě.

„To je nádhera,“ zamumlal.

Manolo přikývl: „Když nepočítám Rio de Janiero a Hong Kong, je tohle nejhezčí pláž na světě.“ Zapálil si cigaretu a kouř vyfoukl nosem. „Roberte, nezlob se, ale potřeboval bych od tebe jednu odbornou radu.“

„Tobě něco je?“

„Mně ne. Ale mé sestře Marii,“ odpověděl Manolo tichým, soustředěným hlasem. „Doktoři v Riu jí řekli, že má rakovinu. Prý to zasáhlo lymfatické žlázy. Prohlašují, že to mají pod kontrolou, ale kdo tomu má věřit?“

„Řekli vám, o jaký typ rakoviny jde?“

Manolo přikývl: „Říkají tomu Hodgkinova nemoc.“

„Ve kterém stádiu?“

„Mám dojem, že v prvním.“

Robert se usmál a poplácal přítele po zádech: „Tak to má velkou naději, že ji vyléčí.“

Manolo se rychle pokřižoval: „Takže mi řekli pravdu?“

„Naprostou,“ ujistil ho Robert.

Manolo hodil nedopalek cigarety přes okraj balkonu a díval se, jak žhavý bod padá z druhého patra.

„A kdyby se léčení nevyvíjelo dobře, můžu ti ji přivézt do nemocnice v Los Angeles?“

„Nic jiného bych ti ani neradil.“

„Děkuju ti, příteli.“

Dveře se náhle otevřely a prošla jimi vysoká dívka s dlouhýma nohama. Na sobě měla krátké kalhoty z džínoviny, obrovský klobouk a horní díl bikin, který měl co dělat, aby udržel svůj obsah. Dívka se ze?široka usmála a odhalila řadu nepravidelných zubů. „Promiňte, nechtěla jsem“

Manolo ji zahnal mávnutím ruky: „Jdi si dát něco k pití.“

Znovu se usmála, vyšla ven a zavřela za sebou dveře.

„Hrůza,“ poznamenal Manolo.

„Co?“

„Ty zuby. Je to škoda. Jinak by byla dokonalá.“

Robert se ušklíbl: „Od tohohle typu nemůžeš čekat dokonalost. Jenom poddajnost.“

Večeře se podávala na rozlehlé verandě s vyhlídkou na oceán. U dlouhého stolu se svíčkami sedělo dvacet hostů. V

pozadí zpívala domorodá skupina smutné mexické písně.

Robert se pohodlně rozvaloval v křesle, usrkával třetí margaritu a radoval se ze společnosti, která ho obklopovala.

Nalevo od něj, v čele stolu, seděl Manolo a bavil své hosty jednou veselou příhodou za druhou. Napravo od Roberta se usadila texaská fanynka s nepravidelnými zuby. Dlaň jedné ruky měla celou dobu položenou na Robertově stehně.

Přímo proti doktorovi seděla představitelka šlechty: hraběnka Lee.

Hraběnka Lee, kterou její rodiče znali jako Leah Schwarzovou, měla havraní vlasy a obrovské štěstí, jelikož si vzala bohatého italského hraběte. Ten měl naopak smůlu, protože umřel osm měsíců po svatbě. Vedle hraběnky seděl její současný milenec Pierre Gautier, francouzský automobilový závodník s příjemně smutným pohledem.

Pierre se nakláněl přes stůl a ze všech sil se snažil udělat dojem na texaskou fanynku popisem dvojité serpentýny v Le Mans. Místo vedle Pierra bylo volné.

Hraběnka si povídala s Robertem, ale pohledem neustále hlídala texaskou fanynku.

„Božínku, Roberte, už je to aspoň rok, co jsem tě naposledy viděla.“ Odmlčela se a zamyšleně si mnula bradu.

„Tehdy ses zrovna snažil zbavit manželky. Už ses znova oženil?“

Robert zavrtěl hlavou: „Děkuju pěkně, jednou mi to stačilo.“

„Měl jsi mít víc rozumu a nebrat si herečku,“ poučil ho Manolo. „S těma to jde, jen dokud běží kamera a dokud si pamatují scénář. Jakmile zhasnou světla, jsou z nich rozmazlené děti. A hrozně špatné manželky.“

„A že mi to říkáš zrovna ty!“ rozesmál se Robert. „Vzal sis už tři herečky.“

„To je fakt,“ připustil Manolo. „Proto taky vím, že jsou hrozně špatné manželky.“

„Kolikrát jsi byl ženatý?“ zeptala se hraběnka.

„Pětkrát?“

„Šestkrát. Vlastně sedmkrát, ale jeden sňatek se mi podařilo zrušit.“

„A oženíš se zase?“

„No jasně,“ usmál se Manolo. „Manželství je nádherná věc. Nepříjemné jsou jenom rozvody.“ Vtom vešel poslední host a Manolo se na něj zadíval přes stůl. „Ale, Jessica!

Zdravím tě u nás!“

Francouzský závodník vyskočil, přidržel nově příchozí židli a současně ji svlékal očima.

„Mám dojem, že tu všechny znáš,“ pokračoval Manolo, „až na mého přítele Roberta Hunta.“

Jesica Andersová kývla hlavou na pozdrav, obrátila se na Gautiera a začala si s ním povídat francouzsky.

Robert navázal na přerušený hovor s hraběnkou, ale koutkem oka si prohlížel Jessiku. Byla nápadně krásná, s měkkými, ušlechtilými rysy a vystupujícími lícními kostmi.

Světle hnědé vlasy, vybělené sluncem do ještě světlejšího odstínu, měla pevně stažené dozadu a ozdobené prostou sponkou.

Robert se naklonil k Manolovi: „Co je to zač?“

„Modelka.“

Robert přikývl a znovu si dívku prohlédl. Dal by krk za to, že to není pouhá modelka. Na to byla příliš svá a příliš vznešená. Takové vlastnosti musí člověk dostat do vínku a pak je celé roky zvelebovat.

Pierre Gautier jí vykládal o své aristokratické výchově a závodních úspěších, ale Jessica ho poslouchala jen s předstíranou pozorností. Dospěla k závěru, že je to nejen navýsost nudný společník, ale navíc podvodník. Podle chování pocházel přinejlepším z nižší střední třídy. Na první pohled se zdálo, že ho soustředěně poslouchá, ale ona sotva vnímala, co říká. Byla plně ponořena do svých úvah.

Francouzův hlas jí pouze dělal zvukovou kulisu. Neměla Manolovo pozvání přijímat. Byla to chyba. Myslela si, že jí společnost a všeobecné veselí pomohou zapomenout, ale mýlila se. Bolestivé vzpomínky na Davida ji neopouštěly a ona je nedokázala vytlačit z mysli. Zadívala se na Manola.

Hodný kamarád, který se jí snaží pomoct tohle ošklivé období překonat. Sklouzla pohledem na Roberta Hunta.

Pohledný, aristokratický, sebevědomý. Napadlo ji, jestli je taky arogantní, protože to k těmhle vlastnostem obvykle patřilo.

Obrátil se k ní, a když se jejich pohledy střetly, usmál se. Jessica se otočila zpátky k Francouzovi, který zrovna popisoval svoje letní sídlo na Cóte ďAzttr.

Po večeři vyšla Jessica do zadní zahrady a posadila se na kamennou lavičku poblíž řecké fontány. Chtěla být sama, chtěla být co nejdál od těch lehkomyslných hovorů a mejdanové nálady. Za sebou zaslechla smích a okamžitě ji píchlo u srdce. Tohle je tak nespravedlivé. Proč se to muselo Davidovi stát?

„Nebude vám vadit, když se k vám přidám?“

Vyděšeně trhla hlavou.

„Omlouvám se, že jsem vás vylekal,“ řekl Robert.

Posadil se vedle ní a zapálil si krátký kubánský doutník. „Z

které části Francie pocházíte?“

„Bydlím v San Francisku,“ odpověděla a dívala se přitom přímo před sebe. „Jsem Američanka.“

„Ale francouzštinu máte nádhernou. Mám dojem, že pařížskou.“

Nepřítomně přikývla: „Nějaký čas jsem tam žila.“ Ve vzpomínkách se vrátila do minulosti. Byt na levém břehu. A David. To byly hezké časy. Nejhezčí.

Objevil se mexický číšník tlačící před sebou servírovací vozík s láhvemi.

„Nedáte si něco?“ zeptal se Robert.

Jessica cítila, jak se jí do očí hrnou slzy. Rázně vstala.

„Budete mě muset omluvit,“ vyhrkla příkře a rozeběhla se k domu.

Robert se pomalu vydal za ní a v duchu uvažoval, co má tohle podivné chování znamenat.

Manolo stál na okraji verandy a čekal na něj.

„Drahý příteli, budeš se s tím muset nějak vyrovnat. To děvče prožívá veliký smutek.“

Robert zvedl obě ruce dlaněmi dopředu: „Ušetři mě toho.“ Smutných osudů má kolem sebe dost. V Los Angeles jich na něj čeká celá řada. „Kde je Miss Texas?“

„Uvnitř. Šňupe hraběnčin vybraný kokain.“

Fanynka byla navlečená do bílých vypasovaných džín.

Modrou keprovou košili měla rozepnutou a svázanou na břiše do uzlu. Na hřbet ruky si nasypala hromádku bílého prášku. Pomalu si ruku přiložila k nosu a zhluboka se nadechla.

Pierre Gautier sedící vedle ní zvolal: „Bravo!“ Levou rukou jí sklouzl po zádech a zajel hluboko do bílých džín.

Hraběnka seděla vedle Gautiera a ve tváři měla nezúčastněný výraz.

Fanynka zahlédla Roberta stojícího ve dveřích a vyskočila. Málem přitom Francouzovi zlomila ruku.

„Hele, můj podnájemník!“ vykřikla, doběhla k Robertovi a vrhla se mu kolem krku.

„Bavíš se dobře?“ zeptal se Robert.

„Koks je skvělej,“ zamumlala. „Ale hraběnka a její přítel jsou zvrhlý, až pámbu brání.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto,“ přikývla a mohutně na něj mrkla.

„Vykládali mi, že ten Francouz se pořádně udělá, jenom když má v posteli dvě ženský najednou.“

„A ty tomu nevěříš?“

„Ani náhodou, drahoušku,“ pokračovala. „Je fakt, že mu pořád stojí, ale ve skutečnosti jde o ni. Ráda si sáhne na holku a používá ho jako výmluvu.“

„Nebereš si servítky, co?“

„Ale jdi, zlato,“ zavrkala. „Jsem prostě jen obyčejná holka z venkova.“ Přitiskla se k němu a jazykem mu několikrát zajela do ucha. „Až půjdeme nahoru,“ zašeptala, „chci, abys přines trochu toho koksu. Platí?“

Robert jí rukou vklouzl do rozhalené košile.

„A pak mi ho vetřel na pravý místa. Rozumíš?“

Svírající a hladící ruka se mu pod košilí pohybovala sem a tam.

„Tady ne,“ zachvěla se fanynka. „Prosím tě, tady ne.“

Cítila, že se přestává ovládat, a zhluboka se nadechla.

„Odveď mě nahoru, prosím.“

Když kráčeli po schodech, hraběnka je sledovala pohledem. V jejím výrazu se mísilo zklamání s nenávistí.

Následujícího dne se Robert probudil pozdě a s příšernou kocovinou. Dovlekl se na pláž, půl hodiny plaval v teplém oceánu, pak se natáhl do písku a čekal, až ho pálící slunko osuší. Cítil se dobře, ale ještě se úplně neuvolnil.

Částí mysli byl stále v Los Angeles, na onkologickém oddělení nemocnice Memoriál. Věděl, že mu bude trvat několik dní, než to ze sebe setřese, než zapomene na zhoršování stavu a osobní tragédie, s nimiž přichází denně do styku. Uvažoval, jestli není načase, aby změnil styl života.

Mohl by na částečný úvazek pokračovat ve výzkumu a starost o pacienty přenechat někomu jinému. Pak by měl dost času na zábavu. Třeba měl Manolo pravdu, když mu řekl: „Máš velice úctyhodné povolání, ale vysává z tebe krev.“ Možná že teď je ta pravá chvíle na změnu.

Sálavé horko ze slunce náhle někdo zastínil. Robert otevřel jedno oko a vzhlédl.

„Stojíte mi ve slunci,“ poznamenal.

Jessica Andersová se usmála a posadila se do písku.

Nohy si objala rukama a kolena přitiskla k hrudi.

„Ráda bych se omluvila za svoje včerejší chování.“

„Nic se nestalo.“

„Měla bych vám to vysvětlit.“

„Není třeba.“

S úlevou přikývla. Ve skutečnosti o tom vůbec nechtěla mluvit.

„Obvykle nejsem tak protivná, ale teď prostě nemám moc dobré období. S vámi to nemělo nic společného.“

Robert zvedl hlavu a podepřel si ji rukou.

„Doufám, že se to postupem času zlepší.“

„Určitě. Časem se to všechno zlepší.“ Vstala a smetla si písek z nohou. „Dneska se vracím do San Franciska.

Kdybyste tam někdy měl cestu, zavolejte mi. Jsem v telefonním seznamu.“

Téhož dne v jedenáct večer měl Robert velice naléhavý telefonní hovor z Los Angeles. Jeho strýc Amos Hunt prodělal těžký srdeční záchvat.

3

Když Robert pospíchal na jednotku intenzívní péče v Memoriálu, měl na sobě stále ještě džíny a košili s krátkými rukávy. Ze dveří prosklené sesterny vyšel menší, sotva třicetiletý lékař s brýlemi na nose.

„Doktore Hunte, mé jméno je Curtis, jsem starším sekundářem zdejší kardiologie.“

„Jak je na tom strýc?“

„Životní funkce jsou už stabilizované,“ odpověděl doktor Curtis uvážlivě. „Před několika hodinami měl náběh na nepravidelné komorové stahy, tak jsme nasadili kapačku s lidokainem.“

Robert se zadíval na řadu monitorů umístěných za skleněnou přepážkou sesterny.

„Na kterém je pokoji?“

„Na čtyřce.“

Robert se soustředil na monitor, který měl nad sebou číslici 4. Rytmus srdce byl normální.

„Nějaké známky nedokrvení?“

„Ne, pane,“ odpověděl sekundář.

„Jak se cítí?“

„Od chvíle, co jsme ho přijali, neměl žádné bolesti na hrudi.“ Doktor Curtis se naklonil přes pult, vzal záznam z EKG a podal ho Robertovi. „Tohle jsme mu natočili před hodinou.“

Robert si prohlédl zaznamenané křivky. Infarkt zasáhl přední stěnu srdečního svalu. Robert pomalu zavrtěl hlavou.

„Tenhle rozsah to mělo, když jste ho přijímali?“

„Ne, pane. Infarkt se rozjel během noci.“

Robert mu vrátil EKG a vydal se k pokoji číslo čtyři.

Amos Hunt v posteli seděl. Do nosu mu vedla trubice přivádějící kyslík a do paže katetr nitrožilní výživy. Čidla EKG měl náplastmi přichycená na prsou. Jeho obvykle zarůžovělá pleť byla těstovitě bledá. Dokonce i vlasy vypadaly o něco bělejší.

Robert vzal starého pána za ruku a jemně mu ji stiskl.

„Jak jseš na tom, Amosi?“

„Ještě žiju,“ zněla chraplavá odpověď.

Oba muži se zasmáli. Tohle bylo jejich obvyklé vzájemné uvítání. I v dobách, kdy se jim dařilo dobře.

„Byla to docela pecka, viď?“ zeptal se Amos a olízl si rty.

„Už jsem viděl horší.“

„Myslíš, že se z toho dostanu?“

„To si piš!“

„Měli bychom si říct, co se stane, jestliže nemáš pravdu.“

Robert ten nápad mávnutím ruky zavrhl: „Nech toho, určitě mám pravdu.“

„Stejně bych si rád probral, co by se stalo, kdybys pravdu neměl,“ trval na svém strýc.

Robert si povzdychl a posadil se na okraj postele.

„Máš na mysli Kuntovy závody?“

Stařec přikývl: „Až tu nebudu, není nikdo, kdo by je mohl vést. Nikdo kromě tebe.“

„Nech toho, Amosi. Sám víš, že to není pravda. Máš tam ředitelskou radu. Některý z pánů ředitelů na to určitě stačí.“

Amos zavrtěl hlavou: „Nemají na to mozek ani znalosti.

Umí příkazy přijímat, ale ne vydávat.“

„A co Stollerman? Řídí celou sekci evropských poboček. A podle toho, cos mi vykládal, si počíná velmi dobře.“

„Při první slušnější nabídce nás bez mrknutí pošle k vodě. Je to mazaný hajzl, a nedá se mu věřit. Musíš ho hlídat jak ostříž.“

Robert se zadíval jinam. Neměl vůbec v úmyslu stát se hlavou mezinárodní korporace. Navíc společnosti, která mu už zabila otce a teď mu zabíjí strýce. Byl by jen další na řadě.

„A co tvůj zeť?“ zeptal se nakonec. „Je u HFZ už deset let.“

„Ronald?“ Starý pán se málem zakuckal. „Kristepane!

Ten nedokáže řídit ani autíčko na pouti.“ Amos se odmlčel a několikrát se zhluboka nadechl. „Poslyš, Roberte, já vím, že se ti do toho nechce. Ale zkus o tom přemýšlet, ano?“

Robert neochotně přikývl.

„Každý z nás dvou vlastní třicet procent HFZ. Já nechávám v poslední vůli většinu přepsat na svou dceru. Ale ne všechno, pět procent odkážu tobě. Tím se staneš největším akcionářem firmy. Navíc zdědíš právo rozhodující volby a právo veta. Pokud umřu, budeš mít nad HFZ

absolutní moc.“

„Nech těch řečí. Z tohohle se dostaneš.“

Amos se na něj tvrdě zadíval: „Přemýšlej o tom, Roberte.“ Pak se opřel o polštář a zavřel oči.

Když Robert vstoupil do své kanceláře, čekala tam na něj hromada vzkazů. Všechny až na jeden byly bezvýznamné a mohly počkat. Jediný naléhavý vzkaz byl od jeho bývalé manželky Diane.

Pomalu zmuchlal papírek dlaní a vší silou ho sevřel v pěsti. Nemluvil s ní od posledního dne v soudní síni, a to už budou dobře dva roky. Ještě dnes si vybavoval prohnaně vítězný výraz v její tváři, když soudce četl rozsudek. Ta děvka! Napadlo ho, že zavolá svému právnímu zástupci a požádá ho, aby zjistil, o co jí jde.

„Sakra!“ zabručel, narovnal zmuchlaný papírek a sáhl po telefonu.

„Ano?“ Hlas měla pořád stejně sladký, téměř lepkavý.

„Diane, tady Robert. Co ode mě potřebuješ?“

„Roberte! To jsem ráda, že tě zase slyším.“

„Tak co bys chtěla?“

Ticho. Zřejmě vtahuje kouř z cigarety.

„Musím s tebou mluvit.“

„Tak mluv.“

„Ne po telefonu. Je to příliš osobní. Nemohli bychom se někde setkat?“

„Diane, mám moc práce a nemám čas na nějaké nesmysly.“

„Je to vážně důležité. Co kdybychom si zašli na večeři?“

„Mám moc práce.“

„A co takhle na skleničku k Tonymu? Bude to trvat jen pár minut.“

Zhluboka se nadechl. „Podívej…“

„Hodilo by se ti to v půl šesté?“

„Tak dobře,“ připustil a hned toho litoval.

Už dopíjel druhé martini a Diane se stále ještě nedostavila. Měl by na ni mít pro její nedochvilnost vztek, ale nedokázal to. Chápal ji. Zkušená herečka vždycky počká, až jsou všichni na scéně, a pak si dopřeje velkolepý nástup. Dveře baru se otevřely a vešla Diane. Postavila se na špičky a rozhlédla se po stolech.

Napadlo ho, že na ni zamává, ale neudělal to.

Zahlédla ho a začala se k němu prodírat davem. Všichni přítomní ji sledovali pohledem. Na sobě měla džíny zastrčené do kozaček, hedvábnou blůzu a krátký kabátek z králíka. Byla krásná. Dokonalá.

Naklonila se k němu a způsobně ho políbila na tvář. Pak se posadila a vysoukala se z kabátku. „Jak se ti daří, Roberte?“

„Tak o co ti jde?“

„Panebože! Nech mě aspoň napít.“ Zachytila číšníkův pohled, ukázala na Robertovu sklenici a zvedla dva prsty.

Robert potřásl hlavou a sám pro sebe se usmál. Taky ho to mohlo napadnout. Podle scénáře musí přece přijít naléhavá záležitost v druhém dějství. V prvním dějství je třeba si připít, poptat se po zdraví, že vypadám skvěle, tak co, ještě po mě toužíš?

„Slyšela jsem o Amosovi,“ řekla Diane. „Jak je na tom?“

„Dobře.“

„Bylo to vážné?“

„Dostane se z toho.“

Číšník jim donesl nápoje a pak počkal, aby mohl Diane připálit cigaretu. „Vypadáš skvěle,“ poznamenala a zadívala se mu do tváře. „Kde ses tak opálil? V Palm Springs?“

„V Acapulku.“

„Vrátil ses mezi staré přátele?“

Robert přikývl a strašně si přál, aby byl někde úplně jinde. Kdekoliv. „Pořád ještě ses z toho nevzpamatoval?“

„To si piš, že jo, sakra,“ zasyčel. „Tak o co ti jde?“

„O mého švagra Charlese. Mám pocit, že je vážně nemocný.“

„Jak se to projevuje?“ Robert mluvil o poznání vlídnějším hlasem.

„Už několik měsíců se necítí dobře. Má horečky a kašle.

Vypadalo to jako nachlazení. Jenže když mu doktor konečně nechal udělat rentgen, ukázalo se, že je to horší.“

„Kouří?“

„Tri krabičky denně.“

Robert zavrtěl hlavou. Další případ. Kristepane! Je to jako epidemie.

„No prostě,“ pokračovala Diane, „doktor ho chce umístit do nějaké zaplivané malé nemocnice v Údolí. A moje sestra by byla radši, kdyby její manžel ležel na specializovaném oddělení v Memoriálu.“

„Řekni mu, ať mi hned zítra ráno zavolá. Sjednám si s ním schůzku.“

„Děkuju ti, Roberte.“

„Jsem rád, že jsi s tím za mnou přišla.“ Rychle dopil sklenici a posunul se k okraji boxu.

Chytla ho za paži a zadržela ho. „Ještě jedna věc.“

„Jaká?“

„Potřebuju peníze,“ oznámila mu bez obalu.

Zadíval se na ni a snažil se ovládat.

„Ty ses musela snad zbláznit.“

„Vážně je potřebuju.“

„Vážně je potřebuješ, sakra!“ vybuchl. „Před dvěma roky jsi dostala sto tisíc dolarů na ruku a nádavkem padesát tisíc ročně pro příštích dvacet let.“

„A co inflace, Roberte?“

„Kecy!“

„A navíc jsem párkrát špatně investovala,“ přiznala.

„Smůla!“

Naklonila se k němu a oči jí jen plály.

„To ti nezáleží ani na tvém vlastním synovi?“

„Není to můj syn,“ zavrčel tiše. „Měla jsi ho s někým jiným. To si nepamatuješ?“

„U soudu se to nikdy neprokázalo,“ odsekla.

Ani se to u soudu nesnažil uplatnit. To ponížení by ho zničilo. I když důkaz byl právně zaznamenaný, kdyby snad někdy někdo chtěl napadnout jeho poslední vůli. V duchu si znovu promítl tu strašlivou noční můru. Novorozený syn.

Hezoučký, silný. A pak u něj náhle propukla chudokrevnost a začala se zhoršovat. Chlapec potřeboval transfuze a Robert i Diane byli potenciálními dárci. Dítě mělo krevní skupinu AB, Diane A a Robert 0. Takže nemohl být jeho otcem. Do smrti nezapomene, jak se pediatr tvářil, když mu vysvětloval, co výsledky testů znamenají.

„Už ani cent,“ prohlásil nahlas.

„Seš jen obyčejnej šupák!“ vmetla mu do tváře. „Sám se topíš v milionech, ale nikomu jinému nic nepřeješ, co?“

„Tobě a tomu tvému levobočkovi určitě ne.“

„Obrátí se na tebe můj právník!“

Robert vstal, hodil na stůl dvacetidolarovou bankovku a vyrazil ze dveří.

Diane se za ty dva roky ani trochu nezměnila.

Amos se probudil v pět hodin ráno promočený potem. V

hrudi ho pálila svíravá bolest a vystřelovala do krku a obou paží. Stařec lapal po dechu. Pokoj se s ním začal otáčet.

Když začalo pípat poplašné zařízení, seděl lékař, který měl službu, v sesterně za přepážkou a četl si časopis Skalpel.

Hlasité, neodbytné, vysoké pípání. Lékař rychle zvedl hlavu a pohledem přejel monitory. Červené světlo blikalo. Pokoj číslo čtyři. Rytmus srdeční činnosti byl nepravidelný. Amos slyšel, jak vcházejí. Kroky jen duněly. Rozsvítilo se světlo.

Jasné. Oslepující. Jednu paži mu sevřela páska tlakoměru, do druhé zajela jehla. Dorozumívali se krátkými, naléhavými větami.

„Vertikulární trigemitus.“

„Devadesát na šedesát.“

„Dávku lidokainu.“

Amos zavřel oči. Zvuky se pomalu vzdalovaly. Klidně odplouval do prázdna, kde panoval naprostý klid. V dálce uviděl stát nějakého muže s rukama založenýma na prsou.

Byl to jeho bratr Randolph Hunt. Randolph pomalu zavrtěl hlavou. Ještě ne, Amosi. Ještě ne. Ještě máš příliš mnoho věcí k vyřízení.

Amos cítil, jak pluje zase zpátky, jak se bratrovi vzdaluje. Postava na obzoru se změnila v tečku. Zvuky opět zesílily. Stařec otevřel oči.

„Jak se cítíte?“ zeptal se ho lékař.

„Dobře,“ odpověděl Amos chraplavě.

„Už budete v pořádku. Srdce vám pracuje naprosto pravidelně. Zkuste si trochu odpočinout.“

Amos přikývl, pak zavřel oči a upadl do bezesného spánku.

Následujícího rána seděl Amos na okraji postele a bezmyšlenkovitě posunoval jednotlivé chody snídaně po podnosu. Uvažoval o zjevení, které prožil předcházející noci, když se kolem jeho lůžka hemžili lékaři. Třeba to byla jen halucinace nebo sen. Ale vypadalo to tak živě, tak opravdově. A jeho bratru je podobné, že by se snažil přesvědčit samotného Boha, aby svoje rozhodnutí ještě odložil, že není ta pravá chvíle. Robert strčil hlavu do dveří, odkašlal si a vstoupil. Amos vzhlédl a usmál se: „Přestaň se tvářit tak vyděšeně. Ještě žiju.“ Robert sáhl po židli a přitáhl si ji blíž k posteli. „Jak se cítíš?“

„O hodně líp než před třemi hodinami.“ Amos věnoval jídlu poslední znechucený pohled a odstrčil tác i se snídaní.

„A taky vím, kdo to celé způsobil. Včera večer mě navštívil zeť a víš, co mi ten pacholek zatracená řekl? Že bych měl jít do důchodu a usadit se někde jinde, třeba v Palm Springs.

Věřil bys tomu? Chtěl by mít pod palcem Huntovy závody!“

„Tys mu neřekl o své závěti?“

„To víš, že ne! Obsah mé poslední vůle znají jen tři lidé: ty, já a můj právník. A chci, aby to tak zůstalo.“ Amos se naklonil k synovci a ztišil hlas. „Zamyslel ses nad tím hovorem, co jsme tu vedli včera?“

„Trochu,“ odpověděl Robert nezávazně.

„No a?“

„Podívej, Amosi,“ nadechl se Robert, „nikdy se nevydávám přes most, ke kterému jsem ještě nedošel. Pokud budu muset dojít k nějakému rozhodnutí, udělám ho, až ta chvíle nastane. Do té doby to ode mě nečekej.“

„Před pár hodinami jsi u toho mostu málem stál.“

Robert přikývl. Tentokrát měli opravdu namále. Bylo to jen o chlup.

„Jsem zvyklý, že mi lidé odpovídají ‚ano‘ nebo ‚ne‘.“

„To je tím, že jsi zvyklý jednat pouze s podřízenými,“

odsekl Robert a hned své odpovědi litoval. Nechtěl se začít hádat a nějak strýce rozčilit. To by teď starý pán potřeboval

ze všeho nejmíň. „Amosi,“ pokračoval mírnějším hlasem, „my dva jsme spolu celá léta moc dobře vycházeli. Já se ti nepletl do života a ty ses nestaral o to, co dělám já. Nikdy jsem se s tebou nepokusil tahat o řízení HFZ a v životě to neudělám. Je na tobě, abys to vedl, jak uznáš za vhodné. Ale pro sebe chci totéž, abych si mohl vést svůj život, jak uznám za vhodné.“

Amos si dlouze vzdychl: „To je luxus, který si dál nemůžeme dovolit. Zbývá nás už příliš málo.“ Hlavou se mu mihly vzpomínky na jeho dva syny. Pohlední, rázní mladíci.

Staršího Blakea zabili ve Vietnamu. A John před čtyřmi roky zahynul při autonehodě kousek od Paříže. „Příliš málo,“ opakoval stařec smutně.

„Musím si to promyslet.“

„Ještě si o tom promluvíme,“ řekl Amos a úsměv se mu vrátil do tváře.

Když Robert vycházel z jednotky intenzivní péče, přemýšlel o svém otci a o Amosovi. Každý vedl úplně jiný způsob života, ale jednu věc měli společnou. Ze všeho nejvíc se starali o budoucnost Kuntových farmaceutických závodů.

Robert vyjel výtahem do třetího patra a pak přešel po zastřešeném můstku, který spojoval Memoriál s Ústavem pro výzkum rakoviny. ÚVR sídlil v mohutné osmipatrové cihlové budově postavené výhradně pro účely hledání léku proti rakovině. Zaměstnanci Ústavu patřili k nejváženějším odborníkům v celé zemi. Za deset let své existence dosáhl ÚVR pověsti Sloan Ketteriningova institutu v New Yorku.

Robert kráčel dlouhou chodbou podél laboratoří ředitele Ústavu Hanse Lubella. Přímo před sebou uviděl samotného Lubella, jak mluví s jedním mladším zaměstnancem. Lubell vzhlédl, spatřil Roberta a pak se náhle odvrátil. Když kolem nich Robert procházel, zadíval se na starcova záda. Bývaly časy, kdy spolu oba docela dobře vycházeli. Když Robert nastoupil do ÚVR, pracoval jako stážista pod vedením Hanse Lubella. Společně došli k několika významným objevům v oblasti rakoviny a chemoterapie. Po dvou letech dostal Robert docenturu a postoupil na místo stálého pracovníka ÚVR. Tehdy se začal vztah mezi nimi kazit.

Lubell předpokládal, že Hunt bude i nadále pracovat pod jeho vedením. Robert ale chtěl získat úplnou nezávislost a dosáhl svého. Lubell zuřil. Nemohl Roberta vyhnat z laboratoře, ale udělal něco velmi podobného: zastavil mu přísun peněz na výzkum. Robert okamžitě přiměl Huntovy závody, aby zřídily fond na podporu výzkumu, a peníze z fondu čerpal výhradně na fungování své laboratoře. Napětí mezi oběma muži se vystupňovalo do té míry, že spolu přestali mluvit. Lubell odřízl Roberta od zbytku Ústavu a zakazoval jakoukoliv spolupráci mezi ním a ostatními badateli. Navzdory Lubellově snažení však Robertův výzkum vzkvétal. Během dvou let se Huntova laboratoř stala pravou chloubou Ústavu. Lubell však neustával ve svém paranoidním odporu. Naposledy se vyznamenal tím, že se pokusil dát výpověď Robertově vrchní laborantce za to, že kouřila v hale.

Když se Robert blížil ke své laboratoři, přemítal v duchu o tom, jak je možné, že někdo může být současně veliká osobnost i malicherný človíček.

Vrchní laborantka připravovala v koutě laboratoře kultury rakovinových buněk.

„Co je to za tumor?“ zeptal se Robert.

„Karcinom tlustého střeva,“ odpověděla vrchní a dál třásla zkumavkou. „Odebrali to asi před dvěma hodinami.“

Vzhlédla k němu a usmála se. „Musela jsem se kvůli tomu porafat s jednou z Lubellových laborantek.“

„Teď si děláte legraci.“

„Byla to hádka, jak zákon káže,“ pokračovala vrchní.

„Ona mi řekla, že Lubellova laboratoř má přednost.

Odpověděla jsem jí, ať odprejskne. Vsadím se s vámi, že se o tom bude mluvit v poledne na semináři.“

„Nebudu tam,“ poznamenal. Měl příliš mnoho věcí na práci a příliš mnoho záležitostí k přemýšlení.

„Zrušil jste to vystoupení?“

„Jaké vystoupení?“

„Jste uveden na programu jako řečník. Téma má ještě být upřesněno.“

Robert zavrtěl hlavou: „Vyměnil jsem si to s doktorem Golem. On povede seminář dneska a já to za něj vezmu příští měsíc.“

Vrchní ukázala na nástěnku: „Ale nic takového tam nestojí.“

Robert si rychle pročetl oznámení z Lubellovy kanceláře.

„Kdy to sem přišlo?“

„Před dvěma dny.“

Robert zašel do malé kanceláře přilepené k laboratoři a sáhl po telefonu. Cole se prý snažil program změnit, ale Lubell mu to nedovolil. Colea ovšem nenapadlo na to Roberta upozorňovat. Myslel si, že to udělá Lubellova kancelář.

Robert se unaveně posadil a soustředil myšlenky na nadcházející seminář.

Posluchárna byla plná účastníků. Svár mezi Robertem a Lubellem byl všeobecně známý a nikdo si nechtěl nechat ujít nádhernou příležitost vidět, jak se ti dva střetnou před zraky veřejnosti.

Lubell seděl sám v první řadě, upíral pohled na hodiny na stěně a čekal, až odbije jedna hodina. Byl to menší, hubený mužík s ostrými, výraznými rysy, který nedávno oslavil šedesátku. Jeho obličej působil dojmem, že je vytesán ze žuly. Vždy vypadal neobyčejně upraveně: nakrátko ostříhané vlasy, brýle s tenkými obroučkami, naškrobený bílý plášť. Dokonce i tento seminář se svou předem danou strukturou nesl pečeť Lubellovy touhy po pořádku. Úvod. Východiska. Plán pokusů. Údaje. Závěr.

Lubell trval na tom, aby to vždy probíhalo stejně. A všichni se drželi scénáře.

Přesně v jednu vstoupil do posluchárny Robert.

Lubell mu věnoval ledově chladný pohled, pak vstal a obrátil se k obecenstvu: „Dnes bude mít hlavní vystoupení doktor Robert Hunt, docent medicíny. Bohužel nám ještě nesdělil téma své přednášky. Můžeme si tu ale všichni domyslet, že se to bude nějak dotýkat rakoviny.“ Lubell se vrátil na své místo a na Roberta se ani nepodíval.

Robert se pomalu narovnal, zaražen kolegovou neskrývanou nevraživostí. Nadechl se a zadíval se do publika.

„Děkuji vám, doktore Lubelle,“ začal, „za laskavé přivítání. Mé vystoupení se skutečně bude týkat rakoviny.

Konkrétně léku proti rakovině…“

Posluchači se napjatě naklonili dopředu jako jeden muž.

Dokonce i Lubell trhl hlavou.

„… který se nám, jak doufám, jednoho dne podaří objevit,“ dořekl Robert větu.

Pár lidí vydechlo, někdo ze sebe vydal nucený smích.

Obecenstvo se opět uvolnilo. Lubell zabodl do přednášejícího nevlídný pohled.

„Tedy dovolte, abych dnes porušil zažitý protokol těchto setkání a zkusil své vystoupení pojednat trochu jinak.

Chci s vámi probrat jeden zvláštní přístup k řešení našeho problému a vysledovat, jaké metody je možné aplikovat, je-li využit na léčení rakoviny.“

Odmlčel se a pozoroval, jak se Lubell vrtí na sedadle.

„Jak všichni víte, naše snaha vyléčit rakovinu je zatím neúspěšná. Operace je účinná jenom v případě, že poškození je jasně ohraničené. Pokud už zhoubný nádor metastázoval, může podávání léků v podstatě jen tišit bolesti. Celý uplynulý rok jsme v mé laboratoři pracovali na specifické metodě, jak ničit rakovinové buňky. Jsme na stopě způsobu, jak tyto buňky přimět, aby spáchaly sebevraždu.“

Robert se opřel o pult a začal co nejjednoduššími, snadno pochopitelnými slovy popisovat celý postup.

„Všechny rakovinové buňky se rychle množí a na to, aby se mohly takhle množit, potřebují určité základní živné látky.

Jednou z těchto látek je thymidin, nukleosid nutný k syntéze DNA. V našem experimentu jsme vystavili thymidin silnému radioaktivnímu záření a pak ponechali rakovinové buňky, aby jej vstřebaly. Jakmile se thymidin dostal do buňky, její radioaktivita se natolik zvýšila, že to buňku doslova zahubilo. Takže buňky ve skutečnosti opravdu páchaly sebevraždu.“

„Thymidinová sebevražda byla popsána už před deseti lety,“ přerušil ho Lubell.

„Ale ne jako způsob, jak ničit bující buňky in vivo,“

upozornil ho Robert. „Hlavní problém ovšem spočívá v tom, že normální buňky také využívají thymidin, i když ne tak nenasytně jako rakovinové. Takže radioaktivní thymidin může zabíjet jak zdravé, tak rakovinové buňky. V současné době pracujeme na metodě, jejíž pomocí by mohl být thymidin dopravován pouze k rakovinovým buňkám. Naše dosavadní výsledky nejsou nijak oslnivé. Potěšilo by mě, kdybych si mohl poslechnout vaše názory na to, jak by bylo možné tento problém řešit.“

Obecenstvo se chytilo na návnadu. Na další půl hodiny vypukla zanícená výměna názorů. Všechny možné cesty byly prozkoumány. Většina z nich zavržena. Některé si Robert uložil do paměti k dalšímu využití.

„A co vstřikování přímo do organismu? Zaveďte cévku do žíly, která vyživuje napadený orgán a nakrmte rakovinové buňky radioaktivním thymidinem.“

Robert přikývl: „Už jsme to zkoušeli. Jenže thymidin začnou v příslušném orgánu odebírat i normální buňky.“

Další otázka: „Pokoušeli jste thymidin vázat na něco, co přijímají výhradně rakovinové buňky?“

„Jako třeba?“

Mlčení.

V poslední řadě seděl mladý Ital a hlavou mu vířily myšlenky. Však ono by to šlo, říkal si v duchu. Nebylo by to snadné, ale mělo by to jít. Snažil se přemoci nutkání

zvednout ruku. Radši počká. Paolo Ponzini sklouzl pohledem na Hanse Lubella. Od chvíle, kdy přiletěl do Ameriky, s ním Lubell jedná jako s červem, zadává mu jen ty nejpodřadnější úkoly. Paolovi zbývalo ze studijního pobytu už jen sedm měsíců. Pak se bude muset vrátit do Itálie.

Jestli tady má po sobě zanechat stopu, musí se spojit s Robertem Huntem. Při představě, že by mohl Hanse Lubella parádně vypéct, se mladý Ital musel usmát.

Přesně ve dvě hodiny se Lubell vztyčil a vložil se do živé diskuse: „Obávám se, že náš čas vypršel. Děkuji vám za účast.“ Prkenně vypochodoval z místnosti a pohledem se vyhýbal Robertovi.

Paolo Ponzini pomalu sestupoval po schodech vedoucích k tabuli. Trpělivě vyčkal, až ostatní odejdou. Pak přistoupil k Robertovi.

Lubell se náhle znovu vynořil ve dveřích a spěchal ke svému místu, aby si vzal zapomenutý notes. Když uviděl Itala stojícího vedle Roberta, oči se mu zúžily.

„Ponzini, tu práci za vás nikdo neudělá,“ řekl nahlas.

Paolo přikývl a obrátil se k Robertovi: „Uměl bych váš problém vyřešit,“ sdělil mu téměř neslyšitelným hlasem.

4

„Taky jsi mi to mohl říct dřív,“ prohlásila Angela Ponziniová už potřetí. „Ale to ne. Nic mi neřekneš, nedáš mi čas, abych se na to stačila připravit.“ Položila na jídelní stůl talíře a doprostřed pečlivě umístila vázu s květinami. „Proč ne až zítra večer?“ zeptala se. Mluvila víc sama k sobě než na manžela.

Paolo se pokusil soustředit na návrh výzkumného úkolu, který měl před sebou. Pomalu si ho pročítal, aby měl jistotu, že v textu nejsou překlepy. Když byl se svým dílem spokojen, zadíval se na manželku. Zrovna si prohlížela, zda jsou sklenky na víno čisté, a stále si pro sebe něco mumlala.

„Tak co jsem provedl?“ zeptal se tiše.

„Co jsi provedl?“ opakovala po něm. „Já ti řeknu co!

Celý den stojím za pultem, a ani se nezastavím. V šest večer dorazím domů utahaná jako pes, a ty mě přivítáš radostnou novinkou, že čekáme na večeři významného hosta. A že dorazí za dvě hodiny.“ Odmlčela se a zabodla pohled do manžela. „Proč jsi mi nedal vědět dřív?“

Paolo zvedl ruce: „To se nedalo stihnout.“

„Houby! Mohl jsi mi zavolat do krámu. Stačilo jen vytočit číslo. Jenže to by ti na mně muselo trochu záležet.

Copak od tebe chci tak moc?“

Paolo sledoval manželku, jak rázuje kolem stolu a něco si pro sebe drmolí. Stejně je to pořád ještě přitažlivá ženská, pomyslel si. Stále má štíhlé tělo a měkké tahy obličeje s širokýma, nepokojnýma očima. Ale dost se za těch šest let, co jsou svoji, změnila. Dřív byla tichá, jemná, uzavřená.

Dnes víc připomíná svou matku, je hlučná a jedovatá.

Angela přestala obcházet stůl a zadívala se na Paola.

„To mi k tomu nic neřekneš?“

„No jistě. To víš, že řeknu.“ Vstal, došel k ní a dlaněmi jí pevně sevřel ramena. Čekala, že ji obejme, a zvedla ruce.

Jenže on ji od sebe podržel na délku paží. Oči měl zúžené a chladné. „Řeknu ti k tomu tohle: Před rokem jsem přijel do Ameriky, abych pracoval v Lubellově laboratoři.

Snil jsem o tom, že budu dělat s největšími vědci, že udělám veliké objevy a že mi vyjdou články, které mi v Itálii zaručí dobré postavení. Jenže Lubell mi nikdy nedovolil, abych se zapojil do nějakého významnějšího výzkumu. Udělal si ze mě laboranta a kouká se na mě svrchu jako na nějakého nevolníka, kterého by si nepustil předními dveřmi do domu.“ Paolo manželku náhle pustil, sevřel ruku v pěst a udeřil se do prsou. „Na mě! Na Paola Ponziniho, který vystudoval Neapolskou univerzitu s vyznamenáním! A ten podělanej Němec dělá, jako by mě neviděl! V tuhle chvíli mi z pobytu v Americe zbývá sedm měsíců. Mám sedm měsíců na to, aby tu po mně něco zbylo, abych udělal nějaký zásadní objev. Uvědomuju si to, a protože to chci nějak zvládnout, musím se chovat jako realista. Chápeš, co to je ‚chovat se jako realista‘, Angelo?“

Paolovo zaujetí ji vyděsilo, a tak radši rychle zavrtěla hlavou.

„Realista je člověk, který vidí svět takový, jaký je.

Pokud jde o mě, tak to znamená uvědomit si, že všechny moje sny jdou do háje.“

„To není realista. Takhle mluví cynik.“

„Nech mě domluvit,“ pokračoval. „Cynik ví, o co jde, ale nic s tím nedělá. Realista taky ví, o co jde, ale čeká na vhodnou příležitost, až bude moct svoje sny realizovat. Mně se ta příležitost naskytla dneska. Doktor Robert Hunt má nejlepší výzkum v celém Ústavu a začal se zajímat o to, co dělám. Když jsem mu pozdě odpoledne volal, navrhl, že bychom se mohli ještě dnes večer setkat. Co jsem mu měl říct? Že moje žena potřebuje tři dny na to, aby se na tak významného hosta připravila? Já ti něco povím, Angelo.

Jestli se mnou bude doktor Hunt spolupracovat nebo ne, vůbec nezáleží na tom, jak máš prostřený stůl a nakolik mu bude u nás chutnat.“

„Tak proč jsme nešli někam do restaurace?“

„Pracovní záležitosti se nemají probírat na veřejnosti.

To chce soukromí domova.“

Angela se podívala na podlahu.

„Jen se koukni, jak to u nás vypadá. Máme malý, chudě zařízený byt. Stěny jsou tu tak tenké, že slyšíme, když sousedi zakašlou. I v Itálii jsem s rodiči žila v lepším bytě.“

Paolo opovržlivě mávl rukou: „To vykládej holkám v obchodě. V Neapoli jsi bydlela jako žebrák. Celá vaše rodina spala v jedné místnosti rozdělené závěsy. A záchod jste měli společný se sousedy. Zrovna mně nebudeš vykládat, žes měla v Itálii nádherný domov.“

„Tys na tom nebyl o nic líp,“ odsekla.

„To je fakt,“ připustil. „Já taky nepopírám, z čeho jsem vyšel. Ty ano.“

Angela uhnula pohledem a nepřítomně se zadívala do dáli. Když si brala mladého studenta medicíny, doufala, že se všechno změní. Po šesti letech je na tom stejně, jen vyměnila Neapol za Los Angeles.

Robert se zastavil v obchodě s vínem na bulváru Wilshire, koupil dvě láhve Ruffina a pak jel dál na západ přes Santa Moniku. Když zahnul na molo v Santa Monice a zastavil vedle šedivého rollsroyce, bylo půl osmé. Vystoupil z vozu a došel k zábradlí, kde stál vysoký, starší pán. Měl jestřábí profil a řídnoucí bílé vlasy.

„Dobrý večer, pane,“ pozdravil Robert svého právníka a potřásl mu rukou.

Joel Bonheim přikývl a pak si Roberta chvíli prohlížel.

„Začínáte se nápadně podobat svému otci,“ poznamenal.

„Budu to považovat za poklonu,“ odpověděl Robert a obrátil se k oceánu. „A teď mi povězte, co se děje tak důležitého, že jsme se museli setkat na prázdném molu?“

„Za chvilku se k tomu dostaneme,“ řekl Bonheim.

Soustředěně si zapálil krátký doutník a pak jemně odklepl popel. „Roberte, dělám vaší rodině právníka už čtyřicet let.

Nejdřív vašemu otci, pak strýci, teď i vám. Když to tak vezmu, před čtyřiceti lety jsem byl mladý advokát bez peněz a se spoustou dluhů. Jednoho dne vstoupil do mé kanceláře váš otec, oznámil mi, že ho budu zastupovat, a hned mi dal zálohu. Od toho dne mi štěstí přeje. Jsem vašemu otci zavázán a nikdy mu to už nesplatím.“ Bonheim mocně potáhl z doutníku a pak pokračoval. „Teď vám můžu vysvětlit, o co mi jde. Dnes jsme se sešli na opuštěném molu proto, abychom tu byli jen vy, já a Bůh. Bůh nikde neřekne, co tu slyšel, a vy podle mého soudu taky ne. Ale pokud ano, klidně i na bibli odpřisáhnu, že lžete.“

„Co to má sakra všechno znamenat?“

„Jde o Huntovy farmaceutické závody a o to, co se stane, kdyby Amos umřel.“

Robert se zhluboka nadechl a pomalu vyfukoval vzduch. „Vy jste dnes mluvil s Amosem?“

Bonheim přikývl.

„A on vám řekl, že jsem odmítl v případě jeho úmrtí podnik převzít. Je to tak?“

„Přesně tak.“

„Nenechám se do ničeho podobného vmanévrovat,“

upozornil Robert právníka podrážděně. „Až přijde čas, sám se rozhodnu, co udělám.“

„Ten

čas

už

přišel,“

poznamenal

Bonheim

nezúčastněně. „Vycházíte z toho, že Amos bude žít. Modlím se, abyste měl pravdu. Ale zkusme si představit, že umře. Co bude dál? Předpokládejme, že svoláte správní radu, oznámíte jim, že vlastníte nebo kontrolujete šedesát procent akcií, a sdělíte jim, kdo HFZ dál povede.“

Robert se zahleděl do dáli a sledoval, jak se slunce potápí do Tichého oceánu. To je přesně to, co by udělal.

Rychle, jednoduše a bez námitek.

„Kdyby se ale rada dověděla, že kontrolujete jen třicet procent akcií, nemuselo by to být tak snadné.“

Robert na něj rychle pohlédl: „Vy znáte Amosovu závěť. Budu mít hlasovací právo, jako bych ovládal celý jeho podíl.“

„To je pravda,“ přikývl Bonheim. „Ale asi bych vám měl prozradit, že jsem měl dnes jednání s Amosovým zetěm.“ Odmlčel se, aby si smetl smítko tabáku ze rtu. „To, co vám teď musím říct, by mělo zůstat jen mezi námi. Sdělil mi to jako klient svému právníkovi. Jenže já jsem zavázán vašemu otci, a proto jsme teď tady. Amosův zeť Ronald za mnou dneska přišel. Ten grázlík chtěl vědět, jestli je s Amosovou závětí všechno v pořádku. Naznačil, že Amos měl v úmyslu sepsat jinou závěť, což je, pokud vím, lež. Pak mi konečně sdělil účel své návštěvy. Dohodli se s manželkou, že jestli Amos umře, dají svoje podíly v HFZ

dohromady a jmenují jejich vlastníky svoje děti. Ronald se pochopitelně stane poručníkem a bude podíly spravovat.

Dovolte, abych vám vysvětlil, co takový krok znamená. V tu chvíli se budete muset se svými synovci soudit o to, kdo má právo jménem těchto podílů rozhodovat.“

„Ale závěť přece jasně uka…“

„To, co říká závěť, a to, co řekne soud, není vždycky totéž. Když vám naznačuji, že Ronald je chladnokrevný hajzlík, tak mi věřte. Pět minut poté, co Amos naposledy vydechne, se Ronald vynoří u mě v kanceláři a začne si prověřovat, jestli je závěť v pořádku. Do čtyřiadvaceti hodin vydá soud předběžné nařízení, kterým vám pozastaví právo využívat vašeho podílu k rozhodování. Dokud soud nedojde k definitivnímu závěru, budou HFZ bez vedení, bez někoho, kdo by řešil zásadní věci. Jakmile se to rozkřikne, akcie HFZ rychle klesnou podle mě na pět až šest dolarů za akcii.

Tím ztratíte nějakých šest milionů dolarů. Spor nakonec nejspíš vyhrajete, ale bude to pro vás zatraceně drahá výhra.

A kdyby se soud náhodou přiklonil k Ronaldovi, tak ví jen Bůh, co bude dál. Ten hajzlík by vetoval všechno, o co byste se pokusil. Výsledkem by byl absolutní chaos.“

„Kristepane!“ Robert pomalu zavrtěl hlavou. „Dá se tomu nějak zabránit?“

„Dvěma způsoby. Především byste mohl souhlasit s tím, že se stanete předsedou správní rady. Radu by to nepochybně potěšilo. Jenže tohle řešení vám moc nevyhovuje, takže zbývá druhá možnost. Vy a Amos byste se už teď mohli dohodnout, kdo se stane předsedou, a svůj závěr sepsat. Vaše rozhodnutí bychom ukázali správní radě, aby věděli, co se stane, kdyby Amos náhodou zemřel.“

„Mám pocit, že na tohle řešení by Amos přistoupil,“

přikývl Robert. „Ale budu to s ním pochopitelně muset probrat.“

„Udělejte to co nejdřív. Ušetříte si spoustu potíží.“

Robert se podíval na hodinky. Za patnáct minut měl být u Ponziniho.

„Mám ještě jeden problém, Joeli.“

„Jaký?“

„Volala mi bývalá manželka. Chce víc peněz.“

„Co jste jí řekl?“

„Ať se jde bodnout.“

„Výborně,“ přikývl Bonheim souhlasně. Odklepával doutník a snažil se vybavit si podmínky rozvodu. Během čtyř let trvání manželství zvýšil Robert svůj majetek na tři miliony dolarů. Podle kalifornských zákonů měla Diane právo na polovinu majetku. Dostala dům, sto tisíc na ruku a milion dolarů rozdělený na splátky do dvaceti let.

„Asi bude ještě volat.“

„Kdyby se ozvala, řekněte jí, že se má spojit s mou kanceláří. Já si s tím nějak poradím.“

Robert si dlaní uhladil vlasy.

„Joeli, nerad bych, aby se zase vytahovala ta záležitost s otcovstvím.“

„Nechte to na mně.“

„Díky.“

„A promluvte s Amosem. Čím dřív, tím líp.“

Robert se díval, jak rollsroyce odjíždí, ale myšlenkami byl úplně někde jinde. Musel pořád myslet na Diane. Málem se mu podařilo na ni zapomenout, ale ona se mu zase vnutila do života. A přesto, že si to odmítal připustit, pořád v ní bylo něco, co ho k ní neodvratně přitahovalo.

Dům, kde Ponziniovi bydleli, se nacházel na jižním okraji Santa Moniky. V malé betonové budově bylo deset bytů, ale jinak nic, ani bazén nebo společná zahrádka.

Robert prošel úzkou chodbou a snažil se nevnímat zvuk televizorů a gramofonů. Před dveřmi do Ponziniho bytu se zastavil a poslouchal manželskou hádku, která se odehrávala uvnitř. Žena mluvila ostře a vyčítavě a míchala angličtinu dohromady s italštinou.

Robert počkal, až hlasitá výměna názorů utichne, pak vydržel ještě půl minuty a zazvonil.

„Ale ne, doktor Hunt,“ přivítal ho Paolo srdečně, když otevřel dveře. „Jen pojďte dál.“

Potřásli si rukama. Paolo se obrátil doprava: „Dovolte, abych vám představil svou ženu Angelu.“

Žena trochu zrudla a usmála se: „Vítám vás u nás, doktore Hunte.“

Robert jí podal láhve s vínem.

„Doufám, že vám to bude chutnat. A říkejte mi, prosím, Roberte. Všichni přátelé mě tak oslovují.“

Nad aperitivem a předkrmem Robert Angelu dokonale okouzlil. Na rozdíl od většiny Američanů znal velmi dobře jižní Itálii. Povídali si o Neapoli, Bari, Brindisi a o vesničkách na samém výběžku Apeninského poloostrova.

Znal i ostrovy Capri a Ischii, a když padla zmínka o Sardinii, ušklíbl se, jak se slušelo.

Když Angela dopíjela druhou sklenku vína, byla už naprosto uvolněná. Čekala, že Hunt bude chladný a odtažitý, ale její obavy se ani v nejmenším nepotvrdily. Navíc vypadal tak, že to člověku až bralo dech. Když si představila, s kolika ženami se už asi vyspal, musela se usmát.

Po večeři, sestávající z pěti chodů, si Robert a Paolo sedli s kávou do obývacího pokoje, zatímco Angela sklízela ze stolu. Byla nadmíru spokojená s tím, jak pohoštění dopadlo. Paolo má pravdu, tohle je jeho životní šance. V

duchu si vyčítala, že s manželem jednala před Huntovým příchodem tak ošklivě. Chovala se jako pěkná husa. Zavřela za sebou dveře do kuchyně a vrhla se na mytí nádobí.

„Dáte si ještě trochu kávy, Roberte?“ zeptal se Paolo.

Robert zavrtěl hlavou a pak se na svého společníka zpříma zadíval.

„Než se začneme bavit o výzkumu, měli bychom si vyjasnit některé věci. Protože jakmile jednou začneme, není pro nás cesty zpátky.“

„Máte na mysli Lubella?“

Robert přikývl: „Lubell má obrovskou moc. Je to skvělý vědec s vynikající mezinárodní pověstí. V každé onkologické laboratoři po celém světě považují Lubella málem za boha. Chci tím jen říct, že může člověka podpořit nebo zničit jediným zvednutím telefonu nebo dopisem.“

„Úplně na mě kašle,“ postěžoval si Paolo. „Ten mi nikdy k žádné akademické kariéře nepomůže.“

„Možná pomůže, možná nepomůže,“ pokrčil rameny Hunt. „Už fakt, že jste pracoval v jeho laboratoři, udělá na spoustu lidí dojem. A vlažný doporučující dopis od Lubella, vydá za deset horlivých doporučení od méně známých osobností. Všichni si totiž myslí, že když se dostanete do jeho blízkosti, ulpí na vás něco z jeho geniality.“

Paolovi se přes obličej mihl ustrašený výraz.

„Tak mám pocit, že se mě snažíte přemluvit, abych s vámi nespolupracoval.“

„To ne,“ ujistil ho Robert rychle. „Snažím se vám jen vysvětlit, co všechno riskujete, když se mnou spolupracovat budete. Lubell není jen geniální, ale i pomstychtivý a

paranoidní. Znám to z vlastní zkušenosti. Pokud zjistí, že spolu děláme, zničí vás. Udělá cokoliv, jen aby vás odrovnal. A nikdo ho nedokáže zastavit.“

Paolo se zadíval na protější stěnu a nic neříkal.

„Nemusíte se rozhodnout hned dneska večer. Když budete chtít, můžeme se za pár dní znovu sejít.“

„Vzpomínám si na svoje dětství,“ poznamenal Paolo tiše.

„Na dětství?“

Paolo pomalu přikývl: „Pocházím z hrozně chudé rodiny. Můj otec byl neapolský švec a pracoval patnáct hodin denně. Z mých vrstevníků jsem byl jediný, kdo dokončil střední ?kolu. Ostatní museli vydělávat, aby podpořili rodinu. Univerzitu jsem vystudoval díky tomu, že jsem po nocích měl dvě zaměstnání. Celou medicínu jsem to vydržel. A ujišťuju vás, že jste vedle, jestli si myslíte, že nechám nějakého nadutého německého prevíta, aby mi to teď zkazil. To riziko, o kterém mluvíte, znám a jsem ochoten ho podstoupit. A teď si pojďme povídat o výzkumu.“

Robert vytáhl krátký doutník a pomalu si ho rozbaloval.

„Dneska jste mi řekl, že byste uměl vyřešit můj problém.“

„Jde vám o to, jak dodat radioaktivní thymidin rakovinovým buňkám, aby je radioaktivita zničila.

Potřebujete nosič, něco, co by thymidin dodalo pouze

rakovinovým buňkám a normální vynechalo. Já takový nosič znám.“

„Co to je?“

„Protilátky.“

„Jaké protilátky?“

„Protilátky, které produkuje organismus pacientů trpících rakovinou,“ vysvětloval Paolo. „Prakticky každý pacient si vytváří protilátky proti nádoru, který ho sužuje.

Jenže protilátky jsou slabé, a přestože na rakovinu reagují, nedokážou ji potlačit.“

Robert se na Paola pochybovačně zadíval.

„Všichni pacienti si ale protilátky nevytvářejí. Dokonce by se dalo říct, že těch, kteří to dokážou, je dost málo.“

„Pokud protilátky zjišťujete starými postupy, máte pravdu,“ pokračoval Paolo. „Jenže já jsem vyvinul postup, který jasně dokazuje, že protilátky si vytváří téměř každý pacient s rakovinou.“

„Jaký postup?“

„Imunoabsorbci,“ prohlásil Paolo. „Využívám buňky z pacientova nádoru, aby pohlcovaly protilátky ze séra vyprodukovaného organismem. A pak protilátky z rakovinových buněk vylouhuju.“

„A vychází to pravidelně?“

„Pokaždé. Přišel jsem na tenhle postup už na Neapolské univerzitě.“

„Ví o tom Lubell?“

Paolo zavrtěl hlavou a široce se přitom usmál.

Robert nasál kouř z doutníku a stále ještě o celé záležitosti pochyboval: „Jste si jist, že ten postup funguje?“

„Je jen jediný způsob, jak vás o tom přesvědčit, Roberte. Dodejte mi zítra vzorek rakovinové tkáně jednoho z vašich pacientů a současně tak sto mililitrů séra téhož člověka. Za tři dny vám dodám izolované protilátky, které organismus produkuje na obranu proti nádoru.“

„Platí to o všech druzích nádorů?“

„Začneme s rakovinou tlustého střeva. Pacienti s tímto druhem rakoviny obvykle produkují slušná množství protilátek.“

„Mám tam vzorky nádoru tlustého střeva, které jsme odebrali dnes ráno. Většinu jsme nechali zmrazit a část v tuhle chvíli kultivujeme ve zkumavkách.“

„Výborně,“ přikývl Paolo a zamnul si ruce. „Na izolování protilátek mi můžete klidně dát zmrazené vzorky.

Pak můžete množící se buňky ve zkumavkách použít jako zkušební tkáň. Protilátky, které vám izoluju, by s nimi měly reagovat velmi bouřlivě.“

Robert přikývl: „Doufejme, že to bude fungovat.“

„Ovšem?že bude,“ ujišťoval ho Paolo. „Pak ty protilátky vezmeme, spojíme je s radioaktivním thymidinem, a hned uvidíte, jak budou rakovinové buňky zabíjet.“

Robert se naklonil a zamáčkl doutník.

„Ještě jednou vás musím varovat. Na Lubella je potřeba dávat si pozor.“

„Nedělejte si s ním starosti. Lubell zajde do laboratoře málokdy, a pokud se objeví, vůbec si mě nevšímá. Ani trochu ho nezajímá, čím se zabývám.“

„Tak dobře,“ prohlásil Robert a vztyčil se. „Stavte se zítra v osm u mě v laboratoři. Budu pro vás mít všechny vzorky připravené.“

„Dojdu ještě pro Angelu. Určitě se s vámi bude chtít rozloučit.“

Paolo vstoupil do kuchyně s širokým úsměvem. Zvedl Angelu ze země a přitiskl ji k sobě.

„Zítra začneme,“ řekl na vysvětlenou.

Angela ho objala kolem krku a zašeptala mu do ucha: „Skvěle, Paolo! Bravo!“

5

Čekárna u rentgenu v nemocnici Memoriál byla přecpaná pacienty. Většina seděla v nepohodlných židlích na kolečkách, někteří leželi na nosítkách a do paží měli zavedenou kapačku. Robert rázně prošel čekárnou, zahnul do úzké chodbičky a vstoupil do velkého prohlížecího sálu.

Zastavil se a začal se rozhlížet, až zahlédl zavalitého, plešatějícího muže s tlustými brýlemi. Hned mu zamával a vykročil k němu.

„Děkuju ti, žes tu na mě počkal, Paule,“ pozdravil Paula Eisena a podal mu velkou hnědou obálku. „Tohle jsou staré snímky Charlese DeWitta. Přišly mi dnes dopoledne.“

Eisen vytáhl z obálky dva filmy a rychle je připevnil na prosvětlenou prohlížečku na stěně.

„To je ten pacient, co za mnou odpoledne přijde?“

„Ano.“

„Řekni mi o něm něco.“

„Je mu čtyřicet devět let, trpí horečkami, ztrácí váhu a už tři měsíce ho pronásleduje chronický kašel. Ale snímky hrudního koše údajně nevykazují žádné abnormality.“

Eisen si rentgenové snímky pečlivě prohlížel a rychle přitom skákal očima z jednoho na druhý.

„Technicky se moc nevyvedly. Jsou přeexponované.“

Sejmul jeden snímek z prohlížečky a podržel si ho přímo proti lampě. „Jedná se o kuřáka?“

„Tři balíčky denně.“

Eisen přikývl a dál si prohlížel snímky.

„Jak už jsem řekl, ty filmy jsou technicky špatné. Ale mám dojem, že v pravém laloku dole je něco vidět.“

„Kristepane,“ zamumlal Robert. „Jsi si tím jistý?“

„Na snímcích pořízených před třemi měsíci nemůžu najít nic neobvyklého kromě náznaků bronchitidy. Ale podívej se na ty novější rentgeny,“ vybídl odborník na plicní choroby Roberta a zabodl do snímku masitý ukazováček. „V

pravém laloku dole je moc podezřelé místo.“

„Co myslíš, že to může znamenat?“

Eisen pokrčil rameny. „Mohla by to způsobit infekce, tuberkulóza

nebo

kokcidiomykóza.

Ale

u

devětačtyřicetiletého kuřáka je daleko pravděpodobnější diagnóza rozběhnutá rakovina plic.“

Robert dál upíral pohled na rentgenové snímky, ale v duchu přemítal o Charlesu DeWittovi, jeho manželce a jejich šestileté dcerce. A o noční můře, která je všechny čeká. Konečně se vzpamatoval a odložil film.

„Pan DeWitt se za pár minut staví u mě v kanceláři.

Přivedu ho k tobě na vyšetřovnu.“

„Je to někdo důležitý?“

„Kamarád.“

„Doufám, že tvůj kamarád bude mít štěstí a vyvázne z toho s tuberkulózou.“

Charles DeWitt seděl za Robertovým stolem, v jedné ruce držel cigaretu a v druhé telefonní sluchátko. Zvedal oči ke stropu, gestikuloval, ale nepřestával mluvit klidně.

„Tak podívej, Jerry,“ prohlásil nezúčastněným hlasem.

„Minulý týden se tvoje banka mohla málem přetrhnout, aby tu půjčku poskytla za třináct procent. Vzal jsem to jako vážnou nabídku a vycházel jsem z toho při sestavování rozpočtu. A ty to dneska zvedneš na čtrnáct! Takové úroky si prostě nemůžeme dovolit platit!“

DeWitt si přitiskl sluchátko k uchu a zaujatě poslouchal bankéřovu odpověď. Pak pomalu zavrtěl hlavou. „To je pořád ještě moc.“

Robert se posadil na židli, která byla obvykle vyhrazena pacientům, a sledoval DeWitta, jak smlouvá o podmínkách úvěru. Znali se s Charlesem už skoro osm let, a ten chlap se za celou dobu ani trochu nezměnil. Pořád měl atletickou postavu a hranatý, zdravě působící obličej, díky němuž vypadal mladší, než skutečně byl. Jedinou známkou věku byly prošedivělé spánky a kotlety.

Když si Robert vybavil, jak se jejich životní osudy před osmi lety propletly, musel se pro sebe usmát. Bylo to jako v nějakém televizním seriálu. Robert chodil s mladou herečkou Kate Kressovou. Chtěla si ho vzít, ale on o to nestál. Krátce po jejich rozchodu se Kate seznámila s Charlesem DeWittem, který už tehdy patřil mezi přední kalifornské architekty, a vdala se za něj. O rok později se její sestra Diane přestěhovala z New Yorku do Los Angeles.

Byla to přitažlivá modelka, která se, podobně jako její sestra, rozhodla, že zkusí štěstí v Hollywoodu. Robert Diane poznal na jednom dobročinném plese a za šest měsíců s ní měl svatbu. Charles DeWitt šel Robertovi za svědka.

„Třináct a čtvrt procenta už by se podle mě dalo strávit,“ prohlásil DeWitt. „Připrav všechny podklady. Zítra se u tebe stavím a podepíšu to.“

DeWitt zavěsil a zeširoka se usmál. „Roberte, víš, kdo to je bankéř?“

Robert pokrčil rameny.

„Bankéř je zastavárník, který nosí kravatu.“

Robert se zasmál a stiskl příteli ruku.

„Dlouho jsme se neviděli.“

„Moc dlouho.“

„Jak se daří Kate?“

„Dobře,“ odpověděl Charles a odmlčel se, aby si zapálil další cigaretu. „Má spoustu práce s těmi dobročinnými spolky a utrácí peníze dvakrát rychleji, než je já stačím vydělávat. Ale v mnoha ohledech je pořád obdivuhodná.

Přísahám ti, že od naší svatby nezestárla ani o den.“

Zhluboka nasál kouř a pak ho pomalu vyfukoval. „Včera se

u nás večer zastavila Diane. Řekla nám o Amosovi. Myslíš, že to dobře dopadne?“

Robert přikývl: „S trochou štěstí to zvládne.“

„Kruci,“ povzdechl si Charles a potřásl hlavou.

„Vzpomeneš si někdy na staré časy? Tehdy když jsme byli mladší a svět nám ležel u nohou. Ty a Diane. Já a Kate. A ty nádherné víkendy v Amosově usedlosti. A teď je všechno jinak. Stačilo osm let, a svět se nám rozpad.“

„Táta vždycky říkal, že čas je nejodpornější ze všech grázlů na světě. Jednou všechno a všechny dostane.“

„Jo. Ale lidi mu s tím taky jaksepatří pomáhají. Všichni koukáme, jak si život co nejvíc zkazit.“ Charles pečlivě zamáčkl cigaretu a pak se zadíval Robertovi přímo do očí.

„Diane tě pořád ještě miluje. Udělá všechno, jen aby to manželství fungovalo. Proč jí nechceš dát ještě jednu šanci?“

Robert sklopil oči k podlaze a zavrtěl hlavou: „Naše manželství je pryč. Umřelo a nic ho nevzkřísí. Můžeš jí to vyřídit, až ji příště uvidíš.“

„Roberte, jsem ten poslední, kdo by ti mohl radit, ale stejně si to neodpustím. Ty a Diane jste párek, který má hodně do sebe. Je mezi vámi něco strašně vzácného. A ty jsi vůl, že na to kašleš.“

Robert se přistihl, že přikyvuje. Na mysli mu vytanula Dianina tvář.

„Tak o tom aspoň přemýšlej. Ano?“

Robert se podíval na hodinky a vstal: „Už musíme jít.

Paul Eisen si potrpí na přesnost.“

Vyšli na chodbu a vydali se směrem k výtahům.

„Teď jsem si vzpomněl, došly už ty snímky a lékařské záznamy?“ zeptal se DeWitt.

„Dneska ráno jsem je měl v poště. Už jsem je poslal do Eisenovy ordinace.“

„A co si myslíš, že jsem chytil, sakrapráce?“ projevil DeWitt konečně trochu zájmu.

„Možností je strašná spousta. Proto chci, aby si tě prohlédl odborník na plicní choroby.“

„Můj doktor v Encinu tvrdí, že mám chronickou bronchitidu a že by se to vyčistilo, kdybych míň kouřil.“

„Doufejme, že má pravdu.“

Dveře jednoho výtahu se otevřely a vyšel z nich Hans Lubell. Před Robertem se zastavil, zabodl do něj pohled a pak šel dál.

„Kdo to kruci byl?“ zeptal se DeWitt.

„Nikdo důležitý,“ odpověděl Robert dost nahlas, aby to Lubell slyšel.

Když nastoupili do výtahu, začal DeWitt kašlat. Kašel se z něj dral v hlasitých, přerývavých záchvatech. Ostatní lidé ve výtahu od něho okamžitě ustoupili a snažili se, aby mezi nimi a kašlajícím byla co největší vzdálenost.

Robert sledoval, jak na displeji naskakují čísla jednotlivých pater, a přemýšlel o podivné abnormalitě na

rentgenových snímcích Charlese DeWitta. Když Charlese představil Paulu Eisenovi, sešel Robert po schodišti na oddělení intenzivní péče. Zastavil se u sestřiček, požádal o Amosův záznam a zběžně si ho prohlédl. Ve složce našel i vzkaz od kardiologa.

Roberte,

váš strýc odmítá dodržovat úplný klid na lůžku. Prosím vás, snažte se ho přesvědčit, aby se ukáznil. Pokud se nepolepší, budu ho muset uzemňovat valiem.

Elliot

Když Robert vstoupil do pokoje, Amos si četl Watt Street Journal.

„Amosi, chováš se nemožně. A navíc jsi nepolepšitelný blázen.“

Starý pán odložil noviny a spustil nohy přes okraj postele. „Nestojím o žádné přednášky. A ten tvůj kardiolog se může jít bodnout. Já prostě odmítám, tedy absolutně odmítám srát jinde, než na záchodě.“

Robert se zasmál a zavrtěl hlavou.

„To není k smíchu,“ pokračoval Amos. „Mám to na záchod čtyři kroky a ten tvůj srdcař si myslí, že budu kálet do nočníku hned vedle postele.“

„Tys šel na záchod po svých?“

„To si piš.“

„A co se stalo?“

„Trochu mě tlačilo na prsou,“ připustil Amos. „Ale jen jsem si dal nitroglycerin pod jazyk, hned to přešlo.“

„Měl bys to srdíčko nechat trochu odpočinout, Amosi. I těch pár kroků na záchod ho hrozně namáhá.“

„Tak já ti něco povím,“ prohlásil starý pán a naklonil se dopředu. „Možná jsem nemocný, ale pořád ještě mám svou důstojnost a hodlám ji bránit. Nebudu tady dřepět uprostřed místnosti, poulit oči na dveře a chrochtat a hekat, aby měl ten tvůj doktor Elliot radost.“

„Co kdybychom zkusili najít kompromis?“

„Jaký?“

„Kdykoliv budeš potřebovat na záchod, odvezeme tě tam na kolečkové židli.“

„Platí.“

„Dobře. A teď si pojď promluvit o Kuntových závodech.“

„Děje se něco?“

„Všechno je v pořádku a běží jako na drátkách.“ Robert se posadil a pečlivě si rozmýšlel, jak má začít. Ze všeho nejmíň chtěl Amose nějak rozčilit. „Včera večer jsem se sešel s Joelem Bonheimem. Navrhl mi pár věcí, o nichž bys měl podle mého názoru vědět.“

„Jako třeba?“ zeptal se starý pán s mírně podezřívavým tónem v hlase.

„Navrhuje, abychom si připravili nouzový plán pro případ, že by se ti něco stalo. Myslí si, že bychom to měli sepsat a že by tam měl být tvůj podpis.“

Amos zavrtěl hlavou: „Ještě nikomu se nepodařilo řídit něco z hrobu. Pár lidí to zkusilo, ale pokud vím, nikdy neměli opravdu úspěch. A Joel to ví líp než kdokoliv jiný.“

„Myslí si, že je to moc důležité.“

„Joel rozumí zákonům, ale nechápe, co to je mít moc.

Jakmile umřu, vytvoří se v HFZ zničehonic vzduchoprázdno a kdejaký mrchožrout se ho bude snažit zaplnit. Jenom ty tomu dokážeš zabránit, protože budeš mít pod kontrolou šedesát procent akcií. A to, co řeknu nebo udělám v tuhle chvíli, na to nebude mít nejmenší vliv.“

„Joel to vidí jinak.“

Amos si zádumčivě mnul bradu. Pomalu mu začal smysl celého návrhu docházet.

„Mám dojem, že tomu trochu rozumím. Joel si zřejmě myslí, že se někdo bude chtít soudit o to, jestli máš skutečně právo ovládat můj podíl.“

Robert přikývl.

„Navíc je přesvědčen, že do boje bude chtít vytáhnout víc můj zeť, než dcera.“

„Správně. A dokument s tvým podpisem by na ni mohl mít velký vliv.“

„Jak si Joel představuje, že bych to měl naformulovat?“

„Podle něj by bylo nejlepší, kdybys jmenoval svého nástupce v předsednické funkci.“

„Budu jmenovat tebe.“

„To je v pořádku,“ přikývl Robert. „Ale chci, abys tam taky napsal, že kdybych funkci odmítl, považuješ za svého nástupce Stollermana. Souhlasíš?“

„S jednou podmínkou.“

„Jakou?“

„Pokud se Stollerman stane předsedou, ty musíš souhlasit s tím, že se staneš členem správní rady.“ Amos se na Roberta dlouze zadíval a dodal: „Na téhle podmínce trvám. Bez ní ten papír nepodepíšu.“

Robert zaváhal a pak neochotně přikývl: „Tak dobře.“

„Výborně,“ ušklíbl se Amos. „Nech připravit návrh.“

Robert vstal a vykročil ke dveřím. „Ještě jednou, Amosi, koukej ležet v posteli. Jestli neposlechneš, začneš dostávat valium a probereš se za dva měsíce.“

Když se dveře zavřely, Amos se tiše usmál. Plány mu dokonale vycházely. Ať se to Robertovi líbí nebo ne, tak či tak se stane předsedou správní rady Kuntových farmaceutických závodů.

Robert zrovna docházel ke dveřím své kanceláře, když zaslechl, jak vnitřním rozhlasem vyvolávají jeho jméno.

Vytočil číslo na ústřednu a telefonistka ho spojila k Paulu Eisenovi. Ten měl pro Roberta špatné zprávy. Během

vyšetření v ordinaci měl Charles DeWitt horečku 38,2.

Opakované snímkování naznačuje pravděpodobný zápal plic a rozšiřující se skvrnu v dolní části pravého laloku. DeWitt byl okamžitě přijat na Beaumontův pavilón.

Když Robert vjížděl se svým mercedesem západním vjezdem do Bel Air, byla už skoro tma. Pomalu projížděl zatáčkami kolem multimilionářských stavení chráněných vysokými ploty. Zabočil doleva na slabě osvětlenou cestu a pak zahnul na parkoviště před belairským sportovním klubem. Za pár minut už seděl v páře. Až na ručník, který měl hozený přes klín, byl úplně nahý. Pot se z něj jen řinul a on přemýšlel o Amosovi, Charlesovi a Diane. A taky o sobě.

Vzpomněl si, co mu DeWitt řekl v kanceláři. Všem se jim zatraceně daří kazit si život.

Nahoře v jídelně belairského klubu, u stolu s vyhlídkou na golfové hřiště, seděly Kate DeWittová, rozená Kressová, a Diane Huntová, též rozená Kressová. Sestry, které se klidně mohly vydávat za dvojčata. Obě byly křehké, s jemnými rysy, vysoko postavenými lícními kostmi a s dokonale tvarovanými rty. Měly dokonce i stejné vlasy a podobný účes, pískově hnědý ohon pevně stažený jednoduchou sponkou. Seděly těsně vedle sebe a povídaly si tichými, konejšivými hlasy.

„Třeba je to jen zápal plic,“ řekla Diane.

„Třeba jo. Ale já tomu moc nevěřím.“ Kate se zadívala ven na golfové hřiště a pomalu upíjela dvojité martini.

„Doktor říká, že má v plicích ještě něco a že je to nejspíš nádor.“

„Panebože!“ vyhrkla Diane a zavrtěla hlavou. „To je mi líto.“

„Mně taky,“ přikývla Kate nezúčastněně. „Protože jestli teď Charles umře, nechá mě tu se spoustou dluhů, které nebudu mít z čeho zaplatit.“

„To nemyslíš vážně.“

„To teda myslím.“

„Vždyť je to tvůj manžel,“ ohradila se Diane až příliš hlučně a honem zase ztišila hlas. „A otec tvého dítěte.“

„Tak abys věděla, Diane, já pevně doufám, že Charles bude žít do sta let. A nepřeju mu nic zlého. Ale musíš věci vidět tak, jak jsou. Manželství s Charlesem je naprostá noční můra. Začalo to hned během líbánek, když jsem ho v hotelu načapala, jak přímo v našem apartmá obdělává servírku.

Prosil mě, abych mu odpustila, a já to udělala. Jenže sotva jsme se vrátili do Los Angeles, začalo to znova. Nemusím ti vykládat, že ojede každou ženskou v dohledu, včetně mých kamarádek a našich sousedek. Málokdy stráví doma dvě noci za sebou. Když jsem otěhotněla, jednal se mnou, jako bych dostala mor. Od chvíle, co se Dawn narodil, máme s Charlesem oddělené ložnice.“

„Tak ses s ním měla rozvést!“

„Měla ses, nejsmutnější slovesný tvar, jaký znám,“

poznamenala Kate trpce. „Stále jsem doufala, že se změní, ale on se k tomu neměl. Choval se pořád hůř. Před dvěma roky se nastěhoval k té děvce v Beverly Hills. Tehdy jsme spolu uzavřeli dohodu. Dokud mi Charles bude každý týden posílat šek na tisíc dolarů, může si žít, jak uzná za vhodné, a já si taky zařídím život podle sebe. Není to vrchol možného štěstí, ale dá se to vydržet. Aspoň už mě neponižuje na veřejnosti.“

„Ale asi před půl rokem jsi mi řekla, že se všechno začíná měnit k lepšímu. Seděly jsme tehdy právě u tohohle stolu.“

„Charles ví, jak si člověka omotat kolem prstu. Na to je přeborník.“ Kate se pořádně napila, chvíli nápoj podržela v ústech a pak polkla. „Když mi nabídl, že se pokusí dát naše manželství do pořádku, věřila jsem, že to myslí vážně. Jenže brzy jsem zjistila, čím to ve skutečnosti bylo! Jeho firmě hrozil krach. A dům je napsaný na nás oba, takže Charles potřeboval můj podpis, aby mohl zvýšit hypotéku.

Kristepane! Dokonce si půjčil sto tisíc dolarů od tebe. A hned jak měl ty prachy v ruce, odstěhoval se pochopitelně zpátky do Beverly Hills.“

Diane si vybavila své poslední setkání s Charlesem.

Hladce ji vemluvil do myšlenky, že mu půjčí peníze. Nebyla si jistá, zda dělá dobře, a chtěla zavolat Robertovi, aby se ho zeptala na radu. Ale nakonec to neudělala.

„Charlesova firma se teď zase začíná vzpamatovávat.

Ale na jednu věc můžeš vzít jed. Kdyby Charles umřel, můžu náš dům políbit na rozloučenou a ty zapomeň na svých sto tisíc.“

„Charles mi řekl, že uzavřel vysokou pojistku.“

„To je fakt. Pojistka pokryje skoro polovinu dluhů.“

Diane se nepřítomně zadívala do dáli a pak se tiše zasmála.

„Co je ti tady sakra k smíchu?“

„Vzpomínáš si na ty dva fotbalisty, co jsme s nimi chodily na ?kole?“

„Jo.“

„Měly jsme si je vzít.“

Sestry pokyvovaly, usmívaly se na sebe a vzpomínaly na doby, kdy byl život jednoduchý a nekomplikovaný.

„Možná, že jsme měly zůstat u filmu,“ povzdechla si Diane.

„Ani náhodou!“ okřikla ji Kate. „To víš že jo! Strávila jsem víc času na pracáku, než před kamerami na place.“

„Ale poslední film, který jsi dělala, byl trhák.“

„Pochopitelně díky mému neuvěřitelnému výkonu, vždyť jsem vydržela na plátně celé dvě minuty.“

„Teď nejsi sama k sobě spravedlivá. Bývala jsi dost dobrá herečka.“

„S tebou jsem se rovnat nemohla. Tys měla opravdový talent. A když jsi neměla roli, vydělala sis dost těmi

reklamami na rtěnky. Neměla jsi to vzdávat. Proč jsi ještě jednou nezavolala svému agentovi?“

„Zavolala.“

„No a?“

„Už se neozval.“

Kate se zadívala sestře do tváře: „Nelituješ, žes nechala hraní, když sis vzala Roberta?“

„Tehdy mě to nemrzelo. Dneska ano.“

Kate rychle dopila drink.

„Pojď si dát ještě jedno martini,“ navrhla a slova se jí už trochu pletla.

Diane se podívala na hodinky: „Už musím běžet. Holka, co mi hlídá dítě, odmítá čekat déle než do osmi.“

„Zavolej mi zítra,“ požádala ji Kate a naznačila číšníkovi, že chce ještě jednou totéž.

Cestou ven se Diane zastavila na toaletě. Když pak vcházela do haly, zahlédla Roberta, jak vstupuje do jídelny.

Vykročila za ním, ale pak si to rozmyslela. Teď ne, rozhodla se. Až bude příště mluvit s Robertem, chce s ním být sama.

Vrchní Roberta dovedl ke stolu u okna, když vtom si ho všimla Kate a zamávala na něj.

„Jestli jsi tu sám,“ přivítala ho, „mohl bys mi dělat společnost.“

Robert se k ní naklonil, políbil ji na tvář a posadil se proti ní.

„Už jsme se dlouho neviděli, Kate.“

„Tak mám pocit, že se vždycky potkáváme jen ve chvílích, kdy se věci vyvíjejí moc dobře nebo moc špatně.“

Napila se martini a pohodlně se opřela. Hlava se jí už začínala trochu točit, ale nevšímala si toho. „Setkal ses dneska večer s Charlesem?“

„Odpoledne.“

„Co myslíš, že mu je?“

„Nevím,“ odpověděl Robert neutrálně.

Kate se mu zadívala do očí: „Má nádor, viď?“

Robert pokrčil rameny: „Možné to je, ale ještě si musíme počkat na výsledky testů, které ho čekají.“

„Stejně mi neřekneš pravdu,“ povzdechla si a slabě se usmála. „Diane mi jednou vyprávěla, že na tobě vždycky pozná, když lžeš. Prozradila mi, že než zalžeš, pokrčíš rameny.“

„Pokrčil jsem je?“

„To víš, že jo.“

„Ještě nevíme nic jistě. Teď ti říkám pravdu.“

Kate dopila a zapálila si cigaretu.

„Mám dojem, že se tím martini dneska příjemně namažu. Slib mi, že kdyby k tomu došlo, dopravíš mě v pořádku domů.“

„Slibuju.“

Následující půlhodinku popíjeli martini a povídali si o starých časech. Několikrát se dokonce zmohli na smích. A

jejich židle se nějakým zázrakem přisunovaly, takže se nakonec jejich paže dotýkaly.

Robert cítil, jak ho po holeni hladí něčí chodidlo.

„To je tvoje noha?“ zeptal se.

„Jo, to je moje noha,“ zahihňala se Kate. Naklonila se k němu a začala mu šeptat do ucha: „Znám na pobřeží jeden bezva bar. A hned vedle je motel.“

„Ale jdi, pro tebe jsem moc starý.“

„Nedělej si legraci.“

Robert se přestal usmívat: „Myslím to vážně.“

„Co ti to sakra přelítlo přes nos?“

Robert nevěřil svým uším.

„Tak já ti řeknu, co mi přelítlo přes nos,“ odpověděl jí úsečně. „Jsi vdaná a tvůj manžel v tuhle chvíli leží v nemocnici s nádorem v plicích. To mi přelítlo přes nos.“

„Je mi to jasný,“ prohlásila Kate s ironií v hlase. „Dělá ti starosti morálka, co?“

Robert ji pozoroval, ale nic neříkal.

„To už si nevzpomínáš, jak jsi mi vlez do postele a miloval se se mnou, co to jen dalo?“

„To jsou tři roky. A byl to ojedinělý případ, který…“

„Máš vždycky plnou hubu keců,“ přerušila ho Kate.

„Chceš, aby bylo vždycky po tvém. Když šlo o to, vyspat se se mnou, tak ti to nevadilo. Ale když se chudinka Diane zapomněla s Charlesem…“ Kate se odmlčela uprostřed věty a přitiskla si obě dlaně na ústa.

Robertovi se vytratila barva z tváří.

„Charles a Diane?“ zeptal se nevěřícně.

Kate se nejistě vztyčila a sáhla po kabelce: „Cestu domů najdu sama.“

Robert ji pevně chytil za zápěstí: „Tos myslela vážně?“

„Copak na tom teď už záleží?“ Vytrhla se mu a vydala se ke dveřím.

6

Paolo Ponzini seběhl zadním schodištěm Ústavu pro výzkum rakoviny a vyšel postranními dveřmi vedoucími na rozlehlé nádvoří.

Zastínil si oči před sluncem a hledal mezi obědvajícími u stolků Roberta.

Pak k němu došel a přitáhl si kovovou židličku.

„Ty protilátky pro vás budu mít ještě dnes odpoledne,“

oznámil Robertovi tiše.

„To šlo rychle.“

„Dělal jsem na tom většinu noci. Vypadl jsem z laboratoře až ve tři ráno.“

Robert si pomalu rozbaloval krátký doutník a počítal přitom, jak dlouho Paolovi trvalo, než izoloval protilátky.

Třicet šest hodin.

„Co mám s těmi protilátkami udělat?“

„Předejte je mé laborantce. Už jsem jí vysvětlil, jaké zkoušky s nimi má provést.“ Robert si zapálil a pomalu vyfoukl kouř. „Až ty protilátky přinesete, předá vám laborantka sérum a rakovinové tkáně dalších čtyř pacientů.

Chci, abyste u nich taky extrahoval protilátky.“

„Čtyři?“

„Když to šlo jednou, půjde to i čtyřikrát.“

Paolo se zavrtěl v židli: „To je spousta práce. Bude mi to trvat mnohem déle.“

„Můžu zařídit, aby vám někdo pomáhal,“ nabídl Italovi Robert.

Paolo se na něj zasmušile podíval: „Co se stane, když mě ten hajzl Lubell uvidí, jak dělám s jedním z vašich laborantů? Hned bude vědět, že jsme začali spolupracovat, a to bude znamenat konec nejen pro mě, ale i pro celý náš projekt.“

„Na tom není nic složitého. Zítra řeknu Malcolmovi, aby vám začal pomáhat on.“

„Malcolmovi!“ Paolo zvedl ruce a zakryl si uši dlaněmi.

„Malcolm je přece Lubellův laborant. Bože můj! To chcete všechno zkazit?“

„Malcolm je ve skutečnosti můj laborant,“ poučil ho Robert. „Když jsem před pár roky ještě pracoval v Lubellově laboratoři, najal jsem si Malcolma jako laboranta.

A když se naše cesty s Lubellem rozdělily, Malcolm se rozhodl, že bude dělat pro mě. Jak jistě víte, je to velice schopný pracovník, a Lubell ho zoufale potřeboval na několik svých výzkumných úkolů najednou. Tak jsme se s Lubellem dohodli, že budeme Malcolma platit napůl a že si jeho pracovní dobu budeme dělit rovným dílem. Takže Malcolm sice dělá na část úvazku pro Lubella, ale můžu vás ujistit, že se považuje za mého spolupracovníka.“

Paolo nechápavě zavrtěl hlavou: „Malcolm dělá pro vás pro oba?“

„Vědecká práce je něco jako politika,“ ušklíbl se Robert. „Často svede do jedné postele podivné spolunocležníky.“

„Bože můj!“ zaúpěl Paolo.

„Mám ještě jeden důvod, proč chci, abyste dělal s Malcolmem,“ pokračoval Robert. „I v případě, že jsou protilátky čisté, čeká nás velice náročný úkol, musíme je nějak sloučit s radioaktivním thymidinem, a to je třeba udělat pořádně.“

„Malcolm s tím má už nějaké zkušenosti?“

„Malcolm ví spoustu věcí o využívání různých chemických činitelů. A my budeme mít největší naději na úspěch, pokud se nám podaří najít přenašeč, který spojí protilátku a radioaktivní thymidin způsobem pro nás nejvýhodnějším.“

„Už se těším, až s ním začnu dělat,“ prohlásil Paolo vstřícně a vstal. „Jestli chci mít ty protilátky hotové do odpoledne, musím už běžet.“

Robert se díval, jak Paolo mizí v davu. Ten mladý Ital se mu docela zamlouval, ale pořád si jím ještě nebyl jistý.

Protilátky se mu podařilo izolovat nějak moc rychle. Vždyť to zvládl za šestatřicet hodin. Se všemi postupy, které si Robert dokázal vybavit, by to trvalo alespoň třikrát déle.

Třeba ho Paolo tahá za nos a nabízí proti lidským

rakovinovým buňkám protilátky, které byly kultivovány v pokusných zvířatech. Vivárium UVR je plné koz a králíků, u nichž byla vyvinuta imunita proti všem druhům lidské rakoviny, co jich jen lidstvo zná.

Robert pomalu vstal a vydal se k UVR. Musí mít jistotu, že Paolo hraje čistou hru, naprostou jistotu.

Když Robert dorazil do Beaumontova pavilónu, bylo už pozdě odpoledne. Na oddělení panoval, na rozdíl od zbytku nemocnice, klid. Až na pár osamělých ošetřovatelek, které před sebou od pokoje k pokoji tlačily vozíky s léky, byly široké chodby úplně liduprázdné. Robert se zastavil v malé kuchyňce, nalil si do umělohmotného kelímku kávu a vydal se k zasedačce, kde se scházeli lékaři.

Před velkou školní tabulí stál sekundář a maloval rakovinovou buňku. Dva stážisté sedící na pohovce si dělali poznámky.

Rodgers odložil křídu, oprášil si dlaně a všiml si Roberta postávajícího ve dveřích.

„Zrovna jsme mluvili o vaší pacientce Ellen Cooperové,“ vysvětlil.

Robert přikývl a posadil se na okraj stolu: „Je její nádor v prsu citlivý na estrogen?“

Rodgers zavrtěl hlavou: „Zatím jsme nic podobného nezjistili.“

„Tak jakou navrhujete léčbu?“

„Zkusil bych paní Cooperové nasadit kombinovanou chemoterapii, tedy cytoxan, metotrexát a pět fluorouracilů.“

„To by šlo,“ přikývl Robert. „Začněte hned zítra ráno.

Mimochodem, zbylo nám ještě pár vzorků z tkáně, kterou jsme paní Cooperové odebrali?“

„Spousta,“ ujistil ho Rodgers. „Trochu jsme použili na histologická vyšetření a na testy citlivosti. Zbytek jsme poslali do vaší laboratoře.“

„Předpokládám, že jí taky odebíráte vzorky krve, jak jsem vás žádal.“

„Bereme jí krev každý den a skladujeme sérum. V tuhle chvíli už od ní pro vás máme sto mililitrů zmrazeného séra.“

„Buďte tak laskav a dopravte ho ještě dnes do mé laboratoře. Laborantka si ho od vás převezme. Řekněte jí, že je to sérum pro doktora Pon…“ Robert se zarazil uprostřed věty a odkašlal si. „Řekněte jí, že sérum paní Cooperové bude využito pro studium aplikace thymidinu.“

Robert počkal, až si sekundář pokyny poznamená, a pak se zeptal: „Jak se daří panu DeWittovi?“

„Antibiotika mu docela slušně zabrala na zápal plic.

Dnes jsme mu udělali tomograf a počítačová analýza naznačuje, že má téměř jistě rakovinu plic. Ale zatím nemáme jediný důkaz, že by už nádor metastázoval.“

„Dá se na tumor dosáhnout bronchoskopem?“

Rodgers zavrtěl hlavou: „Je příliš hluboko. Bude třeba chirurgického zásahu.“

„Kdo bude operaci provádět?“

„Doktor Sherman.“

Robert si uložil do paměti poznámku, že musí doktoru Shermanovi zavolat a požádat ho, aby poslal vzorek nádoru z plic i do jeho laboratoře.

„Chcete, abych začal sbírat sérum pana DeWitta pro studium aplikace thymidinu?“

„Ano,“ přikývl Robert a vstal. „Na kterém pokoji leží?“

„Na sto čtyřce.“

Když Robert rázoval chodbou, zabloudil ve vzpomínkách k předcházejícímu večeru a k rozhovoru, který měl s Kate DeWittovou. Uvažoval, jestli to, co mu naznačila o Charlesovi a Diane, je pravda. Panebože! Charles by pak mohl být otcem Dianina dítěte. Kate ovšem mohla taky lhát.

Je to egocentrická, nepřející ženská, která používá slova místo dýky aby ostatní zraňovala. Robert si vzpomněl na noc, kdy skončili s Kate v posteli. Byla to svým způsobem fraška. Oba byli totálně namazaní a nevěděli, co dělají.

Dodnes si nebyl jistý, jestli k něčemu opravdu došlo. Ale copak na tom záleží? Od té doby už bylo všechno jinak. On se neodvolatelně rozkmotřil s Diane, Kate se vypracovala na ukázkovou alkoholičku a Charles ležel v nemocnici a v plicích mu úřadoval nádor. Copak v tuhle chvíli už sakra není všechno jedno?

Robert okamžik postál přede dveřmi do pokoje, pak tiše zaťukal a vešel.

Charles DeWitt seděl na posteli a kouřil cigaretu. Vedle něj seděla na okraji lůžka Diane obrácená zády ke dveřím.

Když se dveře otevřely, otočila se.

„Ahoj, Roberte,“ pozdravila a začala se červenat.

Robert na ni chvíli zíral, pak pokývl a obrátil pohled k Charlesovi.

„Jakpak se dneska máme, co?“

„Už líp,“ odpověděl DeWitt pevným hlasem. „Dokonce mi už zase začíná chutnat kouření.“ Zvedl cigaretu k ústům, ale pak si to rozmyslel a rozmáčkl ji v popelníku. „Kristova noho! Co to tady předvádím? Vím moc dobře, co mi je!“

„Ale no tak, Charlesi,“ uklidňovala ho Diane tiše.

„Nemysli hned na nejhorší. Doktor přece říkal, že je to možná infekce. S trochou štěstí“

„Štěstí!“ DeWitt ze sebe vydal nucený smích. „Štěstí mě opustilo před hezkou řádkou let. A mám obavy, že se už nikdy nevrátí.“

„Vysvětli mu to, Roberte,“ naléhala na bývalého manžela Diane. „Řekni mu, že je to možné.“

„Jo,“ přidal se DeWitt chraplavě. „Řekni mi, že mám ještě naději.“

„V plicích máš nález,“ prohlásil Robert klidně.

„Diagnózu není v tuhle chvíli možné spolehlivě určit. Ale zatím všechny výsledky testů naznačují, že by nejspíš mohlo jít o nádor.“

DeWitt pomalu přikývl: „Alespoň někdo je tady ochotný jednat se mnou na rovinu.“

Otevřely se dveře a objevil se ošetřovatel tlačící před sebou pojízdné křeslo.

„Pane DeWitte, budeme vás muset odvézt na rentgen, abychom mohli dokončit snímkování.“

DeWitt se zvedl z postele a přesunul se do křesla.

„Na co jsou všechny tyhle testy a vyšetření, když už všichni víme, o co jde, Roberte?“

„Abychom měli jistotu, že to ještě nemetastázovalo.

Dokud je nádor jasně ohraničený, je velká naděje, že se ho podaří úspěšně odstranit.“

Sotva se za DeWittem zavřely dveře, Diane přistoupila k Robertovi a oči jí hořely hněvem.

„Tohle bylo hodně kruté,“ zasyčela.

„Pravda je obvykle taková.“

„Když můžeš někomu říct špatnou zprávu, dodává ti to pocitu, že jsi všemocný a silný, co? Jeho Výsost vrchní popravčí! Charles je tvůj kamarád a kdysi patřil i do tvé rodiny. Panebože! Jestli s ním jednáš takhle, neumím si představit, jak se chováš k pacientům, které osobně neznáš.“

„Posaď se, Diane,“ vybídl ji chlácholivě a uchopil ji za paži.

Vytrhla se mu.

„Nesahej na mě, sakra!“

„Posaď se!“ opakoval stroze. „A alespoň jedinkrát v životě mě vyslechni.“

Diane si sedla, odvrátila se a dívala se z okna.

„To si vážně myslíš, že tohle je něco jako další pokračování televizního seriálu? Něco jako Doktor Marcus Welby zasahuje! Na začátku se pacient dozví děsivou diagnózu. Ale pak se vynoří starý dobrý Marcus, stanoví novou diagnózu, a pacient je zachráněn. Než začnou běžet titulky, všichni zúčastnění jsou šťastní a zdrávi. Tak myslíš si to?“

„Jdi se bodnout.“

„To jsou jen vymyšlenosti. Žvásty. V opravdovém životě to tak neprobíhá. V opravdovém životě zůstane děsivá diagnóza děsivou diagnózou, a žádný doktor na světě ji nezmění. Copak vážně chceš, abych Charlesovi lhal a předstíral před ním, že se nemá čeho bát?“

„Mohl jsi mu nechat alespoň trochu naděje.“

„To jsem přece udělal,“ upozornil ji Robert. „Řekl jsem mu, že bude snad možné nádor odstranit.“

„To je teda naděje!“ vyštěkla.

„Zvláštní na tom je, že to byla lež. Ten nádor se nejspíš odstranit nedá. Plicní rakovina totiž metastázuje velice rychle. Takže je prakticky vyloučené, že by se nám podařilo Charlese vyléčit.“

„Některým lidem operace pomohla,“ namítla Diane.

„Johna Wayna operovali na rakovinu plic, a on pak žil ještě spoustu let.“

Robert přikývl: „Jenže na jednoho Johna Wayna připadá deset tisíc jiných pacientů s nádorem na plicích, kteří umřou do roka. To není moc dobrý poměr, co? Deset tisíc ku jedné.“

Diane se na něj podívala rozšířenýma očima: „Takže by mohl za rok umřít?“

„Možná i dřív,“ řekl Robert. „Charles DeWitt má ženu a dítě a spoustu rozjetých obchodů, kterým se musí věnovat.

Už teď by měl začít přemýšlet o tom, jak stráví příštích pět nebo šest měsíců života. Zní to možná krutě, ale je to tak. Ty si to třeba nechceš připustit, ale Charlesovi nic jiného nezbývá. Jde mu totiž o život, rozumíš?“

Diane se zhluboka nadechla a pomalu vydechovala.

„Někdy pořádně nevím, co říkám, viď?“

„Občas se ti to stane.“

„Rozčilila jsem se, protože jsem si myslela, že chceš Charlesovi schválně ublížit. Dnes ráno jsem mluvila s Kate a ona mi vyprávěla o vašem včerejším hovoru.“

„Zapomeň na to,“ prohlásil Robert a mávl rukou. „Teď už na tom nezáleží.“

„Ale záleží,“ nedala se odbýt Diane. „Mně na tom záleží. Chci, abys znal celou pravdu. Trochu jsem se s Charlesem zapletla. Jednou jsme se spolu vyspali. Ale

přísahám, že jsem si myslela, že to dítě je tvoje. Kdybych si to nemyslela, šla jsem na potrat.“

„To všechno odnesl čas, Diane. Nic ho nevrátí a nic už naše životy nezmění.“

„Já vím,“ pokračovala. „Pro mě je ale důležité, abys věděl, že jsem k Charlesovi nikdy nic necítila. Ty jsi jediný člověk, kterého jsem opravdu milovala. A mám dojem, že mi to vydrží do smrti.“

„Přál bych si, aby to všechno dopadlo jinak,“

poznamenal tichým hlasem.

„Já taky.“

Naklonil se k ní a pohladil ji po tváři.

„Skutečně máš finanční potíže?“

„Však já to nějak zvládnu.“

„Tak ahoj, Diane.“

„Ahoj, Roberte.“

Když vycházel z pokoje, měl naléhavé nutkání otočit se a vrátit se k ní. Musel vynaložit veškeré úsilí na to, aby šel dál.

7

Hans Lubell stál ve své kanceláři a prosklenou stěnou pozoroval dění v laboratoři. Nevšímal si skvělého technického vybavení ani dlouhých řad pracovních stolů.

Veškerou pozornost soustřeďoval na nejvzdálenější kout místnosti. Když viděl, jak Paolo Ponzini pečlivě porovnává obsah několika úzkých skleněných zkumavek, oči se mu zúžily. Italskému stážistovi totiž pomáhal zkušený laborant Malcolm Burns.

Lubell se náhle odvrátil od skleněné přepážky a začal rázovat po místnosti. Tady se něco děje. A je to něco moc špatného, jenže on nemůže přijít na to, o co jde. Proč teď najednou tráví Malcolm tolik času s Ponzinim? Kápnul snad ten podměrečný Talián na něco důležitého a teď si to nechává pro sebe? A proč tráví Malcolm čím dál víc času v laboratoři Roberta Hunta? Že by ti dva spolu něco chystali?

Lubell při té představě zavrtěl hlavou. Robert Hunt je příliš chytrý, než aby se dal do spolku s nějakým zaprtěným Taliánem. Nebo že by Itala špatně odhadl?

Lubell si zapnul bílý plášť a vyšel do laboratoře. Jak procházel podél stolů, laboranti i členové týmů narovnávali

záda. Lubell došel až do zadního kouta, Ponziniho nevšímavě přehlédl a zadíval se Malcolmovi přímo do očí.

„Pojďte do mé kanceláře,“ vyzval ho úsečně a zamířil zpátky. Malcolm ho následoval s odstupem dvou kroků.

Lubell vešel do své kanceláře a ztěžka dosedl do otočného křesla. Laboranta nechal stát.

„Proč trávíte tolik času s Ponzinim?“

„Potřebuje pomoct s těmi zkumavkami.“

„Co s nimi děláte?“

„Kontroluju propustnost filtru,“ odpověděl Malcolm.

„Ponzini se snaží izolovat povrchové antigeny z rakovinových buněk.“

„Daří se mu to?“

Malcolm pokrčil rameny: „Já mu jen připravuju zkumavky. Výsledky si nechává pro sebe.“

Lubell se pomalu pohupoval v křesle.

„Zkumavky se dají připravit za hodinu. S čím mu ještě pomáháte?“

„Se spoustou maličkostí,“ odpověděl Malcolm nevzrušeně. „Hodně času mi zabere drcení rakovinových buněk.“

„Aha,“ přikývl Lubell. Bylo mu jasné, že Malcolm uhýbá. Ne že by lhal, prostě jen neříká celou pravdu.

„Jelikož práce doktora Ponziniho pro mě nemá vůbec žádný význam, nebudu mu nadále poskytovat technickou pomoc.

To znamená, že už pro něj nebudete pracovat. Všechny práce prostě musí zastat sám. Je to jasné?“

„Ano, pane,“ odpověděl Malcolm. „To je všechno?“

„Ještě ne,“ zavrčel Lubell. „Ještě jedna věc mi vadí.

Všiml jsem si, že trávíte víc a víc času v Kuntově laboratoři.

Mnohem víc, než kolik strávíte tady. To odporuje našim dohodám.“

„Promiňte, doktore Lubelle, ale to není pravda,“ ohradil se Malcolm zdvořile. „Dělím svůj čas mezi obě laboratoře rovným dílem.“

Bylo vidět, jak Lubell zaťal zuby. „Chodíte do jeho laboratoře dělat v noci. Je to tak?“

„Jenom v minulém týdnu,“ odpověděl Malcolm. „A on mi za to vždycky zaplatí přesčas.“

„To je jedno, prostě jste po večerech v jeho laboratoři, a ne tady.“

„Obvykle ne,“ snažil se celou záležitost vysvětlit Malcolm, „ale zrovna jsme dosáhli dost slibných výsledků s jedním přenašečem a doktor Hunt by rád co nejrychleji dokončil zkoušky.“

Lubell se trochu předklonil: „O jaký typ přenašeče jde?“

„O ten, co má dopravit radioaktivní materiál k protilátkám.“

„To je úžasné,“ řekl Lubell ironicky. „Učebnice imunologie jsou plné seznamů přenašečů, a Hunt plýtvá vašim časem, aby objevil něco nového.“ Malcolm

rezignovaně zvedl dlaně, ale nic neřekl. „Propříště si pamatujte, že kdybyste ještě někdy dělal v Huntově laboratoři do noci, máte mě o tom informovat. Pro následující noc vám najdu nějakou práci u sebe.“ Lubell ukázal rukou ke dveřím. „To je všechno, Malcolme.“

Malcolm vyšel z kanceláře a prošel laboratoří až na hlavní chodbu. Zastavil se u přístroje s chlazenou pitnou vodou. Když se nad něj naklonil, zamumlal: „Jdi se bodnout, Lubelle!“

Za pár minut už seděl v kanceláři Roberta Hunta, usrkával kávu a popisoval rozhovor, který právě absolvoval.

„Ten pacholek tuší, že se tu za jeho zády něco děje, ale nemůže přijít na to, oč jde. Kdyby na to někdy kápnul, příšerně to odskáčeme.“

„Podezřívá Paola, že dělá pro nás?“ zeptal se Robert.

Malcolm zavrtěl hlavou: „Myslím, že ne. Pokud jde o Lubella, Paolo jako by vůbec neexistoval. Vsadím se, že za celý rok neřek šéf Ponzinimu ani dvě slova.“

„Ale na mě to dělá dojem, jako by se najednou namáhal, jen aby Paolovi trochu zkomplikoval život.“

„Jak to myslíte?“

„Ponzini přece pracuje na svém vlastním projektu, ne?“

„No jistě.“

„Tak proč se Lubellovi nelíbí, když Italovi čas od času trochu pomůžete?“

„Ale to je přece jednoduché. Lubell se už dávno rozhodl, že Paolo není k ničemu, rozumíte? A teď udělá všechno proto, aby mu jeho předpověď vyšla.“

„A je Paolo k ničemu?“

„Ale kdepak!“ vyhrkl Malcolm halasně. „Pěkně mu to pálí, a umí pořádně vzít za práci. Do laboratoře chodí každé ráno v sedm a domů odchází až za tmy. A na izolování těch protilátek si sám vyvinul zatraceně dobrý postup. Na to můžu přísahat.“

„Vy jste ho při práci na protilátkách krok za krokem sledoval?“

„Dvakrát.“

„A dokázal byste to sám? Myslím, bez Ponziniho?“

„Kdyby to jinak nešlo.“

Robert sáhl po vyhaslém doutníku a znovu si ho zapálil.

„Od této chvíle se budete muset Paolovi vyhýbat.

Necháme ho, aby izoloval protilátky v Lubellově laboratoři, zatímco vy budete totéž dělat u mě. Díky tomu budeme získávat protilátky dvakrát tak rychle. Jestli chcete, můžete tu zůstávat přes noc.“

„To nejde,“ prohlásil Malcolm. „Lubell mi oznámil, že nemůžu dělat přesčasy u vás, pokud je nebudu dělat taky u něj.“

„To je grázl!“

„Ale o nic nejde,“ uchechtl se Malcolm. „Lubell netuší, že se ve skutečnosti šidí. Dřív měl pro sebe fakticky

sedmdesát procent mé pracovní doby. Teď dostane přesně padesát.“

„Dobře,“ přikývl Robert a opětoval laborantův úsměv.

„Kdyby vám dělal ještě další potíže, dejte mi vědět.“

Malcolm vstal a vykročil ke dveřím. Už byl skoro venku, když vtom se otočil zpátky.

„Ještě něco, doktore, Hunte. Mohl byste se mi podívat na prst?“ Strhl si náplast a ukázal Robertovi ukazováček.

„Doma jsem se říznul.“

„Ukažte,“ přikývl Robert a došel ke dveřím. Špička prstu byla zarudlá a kousek od nehtu se táhla hluboká řezná rána. „Jak se vám to stalo?“

„O kus skla.“

„Třikrát denně to promývejte a jinak si na to dávejte náplast. Počkejte, dám vám jednu na cestu.“

Robert se začal přehrabovat v zásuvce a Malcolm si prohlížel poraněný prst. Byl rád, že už nebude muset po nocích pracovat v Ústavu pro výzkum rakoviny. Alespoň mu teď zbyde víc času na druhé zaměstnání. Začal totiž pracovat ve viváriu jiného výzkumného ústavu jako krmič pokusných zvířat. Skvěle ho tam platí, a přitom má na starosti jen skupinku severoafrických opic. Zvířátka jsou hodná, až na jednoho malého prevíta, který ho přede dvěma dny kousl do prstu.

„Už ji mám,“ narovnal se Robert a podával Malcolmovi balíček.

„Děkuju,“ řekl Malcolm a vyšel ze dveří.

Hunt se zadíval na stolní kalendář. Odpoledne ho čekaly dvě akce. V jednu měl mít přednášku pro lékaře z místní nemocnice. A ve tři se měl Charles DeWitt podrobit torakotomii.

Sotva měl Robert po přednášce, spěchal na oddělení A.

Prošel lítacími dveřmi, vyběhl několik schůdků a rozrazil další lítačky. V zasklené galerii nad operačním sálem byl jen Paul Eisen. Robert si sedl vedle něj a zadíval se dolů do zářivě osvětleného sálu. Na operačním stole ležel Charles DeWitt s rozevřeným hrudním košem. Kousek od stolu stál operatér s rukama založenýma na prsou.

„Stalo se něco?“ zeptal se Robert.

„Čekají na výsledky rozboru zmrazené tkáně.“

„Jak to vypadá?“

„Na rakovinu plic.“

„Půjde nádor odstranit?“

Eisen pokrčil rameny.

Do operačního sálu rychle vešla sestřička a řekla něco operatérovi. Ten se podíval nahoru k prosklené galerii a oznámil: „Je to bronchogenický karcinom.“

Robert se naklonil dopředu a stiskl tlačítko u mikrofonu.

„Mitchi, tady je Robert Hunt. Bude možné nádor odstranit?“

„Obávám se, že ne. Už je zasažený i perikard, a pohrudnice je posetá metastázemi. Odeberu ještě vzorek

nádoru a pošlu ti ho do laboratoře, jak sis přál. Pak ho zavřu.“

„Díky,“ řekl Robert ochable. Opřel se a zadíval se do neurčita. „Budu muset promluvit s jeho ženou. Je to moje dávná známá.“

Eisen pomalu pokýval hlavou: „Možná bychom mu měli nasadit chemoterapii. Moc to asi nepomůže, ale za pokus to stojí.“

„Napíšu mu do záznamu doporučení,“ souhlasil Robert a vstal.

Eisen vzhlédl a pátravě se kolegovi zadíval do tváře: „Roberte, třeba by bylo lepší, kdybych s jeho ženou promluvil já.“

Robert unaveně zavrtěl hlavou a vyšel z místnosti.

Vyjel výtahem do Beaumontova pavilónu a vydal se chodbou k pokoji 104. Přede dveřmi se zastavil, zhluboka se nadechl a vstoupil dovnitř. Kate seděla na okraji postele, čelem ke dveřím.

Robert si přitáhl židličku a posadil se co nejblíž k ní.

„Bojím se, že pro tebe mám špatnou zprávu,“ začal tichým hlasem.

Upírala pohled před sebe, ani nemrkala a nic neříkala.

„Charles má rakovinu.“

Než ze sebe vyloudila slovo, několikrát pohnula rty naprázdno.

„Hodně vyvinutou?“

Robert přikývl.

„Nemohli to vyří… odstranit?“

„Kus se jim vyjmout podařilo, ale ne všechno.“

„Má ještě nějakou naději?“

„Zkusíme nasadit léky. Někdy na to pacient zareaguje.“

„Ale vyléčit se to nedá.“

„Nedá.“

Přikývla a hlavou přitom pohybovala neobyčejně pomalu.

„Děkuju ti, Roberte.“

„Nechceš, abych u tebe chvíli zůstal?“

„To bude v pořádku,“ ujistila ho a do hlasu se jí opět začala vracet síla. „Diane už je na cestě.“

„Nemám alespoň počkat, než dorazí?“

„Chtěla bych být chvíli sama,“ řekla tiše. „Kdybych něco potřebovala, zavolám ti.“

Robert se k ní naklonil a políbil ji na tvář.

„Ještě se u tebe stavím.“

Když dorazil k sobě do laboratoře, čekala tam na něj jeho laborantka Doris. Široce se usmívala a zvedala několik listů s údaji z pokusů.

„Mám pro vás výsledky z těch testů, jak jste si přál,“

hlásila nadšeně.

„Za chvíli,“ zamumlal a zamířil do své kanceláře.

Laborantka šla těsně za ním. Robert se unaveně sesul do křesla a sáhl do zásuvky pro doutník.

„Výsledky jsou moc zajímavé,“ pokračovala laborantka.

„Zvlášť ty…“

Robert zvedl ruku, aby ji zarazil: „Doris, já teď opravdu nejsem v náladě, abych se probíral spoustou nějakých údajů.“

Mírně se předklonila a starostlivě se mu zadívala do tváře: „Jste v pořádku?“

„Jen mě trochu bolí hlava.“

„Tak zahoďte to cigáro a vemte si pár aspirinů,“

poradila mu. „Výsledky rozboru Ponziniho vzorků si probereme zítra.“

„Jsou zajímavé?“

„Zatočí se vám z toho hlava,“ usmála se.

Robert si zapálil doutník a usilovně ho rozdmýchával.

„Posaďte se a něco mi o tom řekněte.“

„Tak zaprvé,“ začala, „chtěl jste vědět, jestli vzorky skutečně obsahují lidské protilátky. Prohnala jsem to dvanácti různými testy a zcela zaručeně se jedná o protilátky lidského původu.“ Doris se odmlčela a narovnala si brýle.

„A teď přijde ta zajímavější část hry.“

Robert se narovnal: „Jen do toho.“

„Ty protilátky se soustřeďují výhradně na rakovinové buňky z tlustého střeva. Zkusila jsem je na všechny ostatní buňky, které máme v jednotlivých kulturách. Nereagují na normální buňky ani na rakovinu prsu, všimnou si jedině rakoviny tlustého střeva. A mají zatraceně rychlý účinek.

Zředila jsem je jedna ku stu a pořád to byl sakra silný roztok. Jak to na vás působí?“

„Přestala mě bolet hlava,“ usmál se Robert.

„Jak se Ponzinimu podařilo ty protilátky izolovat?“

„Výrobní tajemství,“ odpověděl Robert. Úsměv se mu pomalu vytrácel z obličeje. „Doris, zmínila jste se o těch výsledcích někomu?“

„Kdepak!“

„Určitě ne?“

„Zaručeně.“

„Chci, aby výsledky zůstaly dokonale utajené,“ poučil ji vážně. „Před nikým se o nich nezmiňujte, s nikým je nerozebírejte. Je to jasné?“

„Ano.“

Robert se zhoupl v otáčecí židli a zadíval se do stropu.

To je neuvěřitelné! Naprosto neuvěřitelné! Ten drobný Ital jim skutečně dodal, co slíbil. Teď mají nosič, na který mohou vázat radioaktivní thymidin. Dokonalý nosič, který dopraví thymidin přímo k rakovinovým buňkám. První velkou překážku se jim podařilo odstranit.

Robert si zamnul ruce a opět se zadíval na laborantku: „Dostala jste dnes vzorky tkáně od doktora Shermana?“

Přikývla: „Pořádný flák plicního nádoru.“

„Výborně. Chci, abyste vyjela nahoru do Beaumontova pavilónu a našla sekundáře doktora Rodgerse. Požádejte ho o sérum pana DeWitta. Pak předejte sérum a kus toho

nádoru Malcolmovi a vyřiďte mu, že má izolovat protilátky.

Část nádoru nezapomeňte dát do kultivačních baněk.“

Laborantka vykročila ke dveřím, pak se zarazila a otočila se. Obličej se jí rozzářil širokým úsměvem: „Dnes jsme se dostali dost blízko k cíli, co?“

Robert sebejistě přikývl: „Hodně blízko.“

ČÁST DRUHÁ

8

„V půl jedenácté večer?“ zeptala se Angela Ponziniová.

„Proč se musíš vrátit do laboratoře tak pozdě?“

„Protože musím.“ Paolo rychle dojedl zbytek večeře a natáhl se pro víno.

„Nemohlo by to počkat do rána?“

Paolo si zhluboka vzdychl.

„Podívej, Angelo,“ začal klidně, „experimentální výzkum není obchod s oděvy, kde je otevřeno od devíti do pěti. Když se výzkum blíží ke konci, musí být člověk u toho.

Jinak nebude umět vyložit, co výsledky pokusů znamenají.“

„Ale takhle to u nás vypadá kolik týdnů. Už mě nebaví lézt v noci do studené postele.“

„Ale výzkum je…“

„Výzkum! Výzkum!“ zaječela Angela a zhnuseně rozhodila rukama. „Nic jiného od tebe neslyším! Na mě a na naše manželství si ani nevzpomeneš.“

„To je přece nesmysl.“

„Když se k sobě manžel a manželka chovají jako dva cizí lidé, tak to někdo musí říct. Vždyť ses mě nedotkl už víc než měsíc, tak jakýpak nesmysl?“ Odvrátila hlavu a snažila se zadržet slzy. „Změní se to vůbec někdy?“

„Hned jak skončím s tou prací.“

Pomalu zavrtěla hlavou: „To říkáš už od svatby. Nejdřív jsi musel dostudovat medicínu. Prý že se všechno změní, jakmile skončíš. Nic se nezměnilo. Pak jsi byl na praxi a teď máš ten svůj výzkum. Samé sliby. Plané sliby.“

„Žijeme si teď líp, než jsme si žili v Itálii.“

„Ne. V Itálii jsme trávili aspoň víkendy spolu. Tady chodíš do laboratoře i v sobotu, a každou neděli pracuješ na té Klinice pro sociální případy v západním Hollywoodu.

Místo abys trávil neděle se mnou, kurýruješ v nějaké zaplivané nemocnici děvky a narkomany.“

„Platí mi sto padesát dolarů za službu. Bez toho bychom s našimi příjmy v Americe nemohli vyjít.“

Angela přikývla. I s tím příjmem navíc vycházejí s penězi jen taktak.

„Proto chodím v neděli do práce. Nelíbí se mi to, ale nic jiného mi nezbývá.“

„Já tomu všemu rozumím, Paolo. Jenom nechápu, proč si nemůžeš jeden večer udělat volno.“

„Robert Hunt si taky nedělá volné večery. Proč bych měl na takovou výhodu právo zrovna já?“

„Copak by se pro jednou tolik stalo?“

„Čím víc budeme makat, tím dřív budeme hotovi. A čas hraje velkou roli.“

Angela se naklonila a opřela se lokty o stůl: „Robert Hunt na mě nepůsobil dojmem člověka, který má kdovíjak naspěch.“

„Nespěcháme kvůli Robertovi, ale kvůli mně,“ poučil ji manžel. „Copak jsi zapomněla, že se do Itálie vracíme už za dva měsíce?“

„Ale do té doby budete mít výzkum hotový, ne?“

„Snad ano,“ přikývl Paolo nezávazně. „Ještě je potřeba dodělat strašnou spoustu věcí. Musíme vyladit metodu spojování thymidinu s protilátkami. Dokud se nám to nepodaří, nemůžeme prověřit účinek preparátu proti rakovinovým buňkám. A navíc nám ještě zbývá celá řada zkoušek na zvířatech.“

Do Angelina výrazu se vloudily obavy.

„Dá se to vůbec za dva měsíce stihnout?“

Paolo pokrčil rameny.

„To bys ale musel požádat Roberta Hunta, aby využil svého vlivu a nechal nám prodloužit víza.“

„No jistě,“ ušklíbl se Paolo sarkasticky. „A jakmile to udělá, Lubell zjistí, že celou dobu pracuju s Robertem Huntem. Kdyby se ti dva chytili do křížku, tak jsem já jediná možná oběť. Ne, moje drahá, tu práci prostě musíme za dva měsíce dodělat.“

Angela se na okamžik zamyslela: „Třeba bys mohl pokračovat v Itálii.“

Paolo zavrtěl hlavou: „Je to výzkum i nápad Roberta Hunta. Já mu jen nabídl metodu, jak izolovat protilátky.

Všechno ostatní, všechny metody i postupy jsou dílem Huntova mozku. Nemůžu to dělat bez něj, i kdybych chtěl.“

„Zase to nakonec nezvládneme,“ povzdechla si Angela sklíčeně.

„Třeba jo,“ namítl Paolo, tentokrát s úsměvem. „Protože dnes v půl jedenácté se, doufám, dopracuju k jednomu radostnému výsledku. Pokus, který budeme dokončovat, má ukázat, jak jde protilátky zkombinovat s radioaktivním thymidinem. Jakmile budeme mít preparát na stole, půjde všechno rychleji.“

„Jsi si tím jistý?“

Paolo se zeširoka usmál.

„Ty pacholku!“ Angela ho žertem plácla přes ruku.

„Proč jsi to neřek rovnou a nechal mě, abych si dělala starosti?“

„Mělo to být překvapení,“ odpověděl a políbil ji na tvář.

„Ale teď už musím běžet za ostatními do laboratoře.“

„Vydržím vzhůru, než se vrátíš.“

„Ale já přijdu opravdu hodně pozdě.“

„Stejně počkám,“ prohlásila s důrazem, který nepřipouštěl pochyb.

Když Malcolm vstoupil do místnosti se zvířaty, opičky ze severní Afriky začaly vyvádět jako pominuté. Skákaly

proti pletivu, které tvořilo stěny jejich klecí, a vydávaly pronikavé, vysoké skřeky. Větší samci si Malcolma prohlíželi s roztaženými pysky a vyceněnými zoubky, ostrými jako břitva.

Malcolm se díval, jestli mají zvířata dost žrádla a vody, a držel se přitom v uctivé vzdálenosti. Postupoval od klece ke kleci, až zkontroloval celé stádečko. Všechny opice řádily k nevydržení, až na jediného samce. Ten ležel v rohu klece bez hnutí a úplně netečně. Opice v sousedních klecích křičely a ječely. Opičák, který Malcolma zaujal, se ani nepohnul.

„Sakra!“ zabručel Malcolm. „To mi ještě scházelo.

Nemocná opice.“

V tu chvíli se otevřely dveře a Malcolm se k nim otočil.

Vešel předák krmičů Walter Dobbs. Byl to starší muž s kulatým bříškem a šouravou chůzí.

„Jak se vede opicím?“ zeptal se Malcolma na uvítanou.

„Mám dojem, že jeden opičák stůně.“ Malcom ukázal na klec. „Jenom tam tak leží.“

Stařík se naklonil ke kleci a pozorně si prohlížel ležící zvíře. „Není to ten, co tě před pár týdny kousnul?“

„Ne. Tamten prevít je na opačném konci místnosti.“

Dobbs se narovnal a zamyšleně se škrábal na hlavě.

„Třeba je to vzduchem,“ prohlásil nakonec.

„Čím?“

„No vzduchem,“ opakoval Dobbs. „Rozumíš, smogem.

Tihle prckové jsou z Afriky, kde mají vzduch čistý a slušný.

Tady v Los Angeles je ve vzduchu spousta hnusu. Opice jsou jako lidi, ze smogu se jim dělá strašně špatně.“

Malcolm si srdečně zívl a roztáhl ruce: „Možná proto jsem celý týden tak děsně utahaný. Mám pocit, jako bych se ani jednou pořádně nevyspal.“

„Nesváděj to na smog, synku. Makáš, že si můžeš nohy ušoupat, a neříkej, že ne. Kristepane! Vždyť máš dvě zaměstnání na plný úvazek. Tak co sakra čekáš? Jednou se uštveš, dej na moje slova.“

„Život v Los Angeles přijde strašně draho.“

„Tak se vrať domů.“

Malcolm si vzpomněl na Seattle a pokrčil rameny: „Jednou na to třeba taky dojde.“

„Jsi ještě dost mladý, můžeš klidně začít znova,“

povzbuzoval ho stařík. „Přál bych si být na tvém místě.“

Malcolm mrknul na nástěnné hodiny: „Už musím běžet.

V půl jedenácté mám být zpátky v ÚVR.“

„Uvidíme se zítra večer.“

Malcolm byl už na cestě z budovy, když si znovu vzpomněl na nemocného opičáka. Jestli jeho stav způsobil špatný vzduch, proč to nepostihlo taky ostatní opice? Proč jenom jednoho chudáka? Malcolm se podíval na hodinky a spěchal dál. Kašlu na to, pomyslel si. Tohle je Dobbsův problém.

Robert Hunt si pozorně prohlížel sklíčko pod mikroskopem. Pohyboval s ním sem a tam a zaostřoval si čočku na jednotlivé buňky. Šlo o nádor tlustého střeva a buňky měly neobvykle velká a nepravidelná jádra. Buněčné blány byly poseté tmavými skvrnami.

„Nádhera,“ poznamenal Robert a usmál se pro sebe.

Černé skvrny představovaly radioaktivní thymidin.

Protilátky se přimkly k buňkám, a tím jim thymidin dodaly.

Robert se pohodlně opřel, zavřel oči a představil si rakovinové buňky, k jejichž povrchu se přisály protilátky s thymidinem. Radioaktivní thymidin se bude postupně uvolňovat a propracovávat se vnější blánou do nitra buněk.

Jakmile bude uvnitř, radioaktivita zapůsobí jako kulový blesk a celou zhoubnou buňku sežehne.

„Už máte výsledky?“ ozval se za ním nějaký hlas.

Robert se otočil, uviděl Paola a přikývl.

„Jen se podívejte,“ vybídl ho a ukázal na mikroskop.

Paolo si prohlédl sklíčko a pak se s rozzářeným úsměvem narovnal.

„Fantastické! Tohle je nejlepší výsledek, jaký jsme si mohli přát.“ Rozjařeně si zamnul ruce, začal rázovat po místnosti a představoval si, jak se to bude vyvíjet dál. „Už jste přemýšlel, na jakém typu rakoviny to vyzkoušíme u opravdových pacientů?“

„Nepředbíhejte,“ napomenul ho Robert a opět se uvelebil v židli. „Nemá smysl přemýšlet o pacientech, dokud nebudeme mít jistotu, že preparát zabíjí rakovinové buňky ve zkumavce.“

„Ale z tohoto vzorku je zřejmé, že radioaktivní thymidin ulpívá na buněčných membránách.“

„Radioaktivní thymidin, který se usadí na bláně, buňku nezničí. Na to, aby ji zabil, se musí dostat dovnitř.“

„Však se tam prokouše,“ prohlásil Paolo sebevědomě.

„Počkáme, až dorazí Malcolm a ukáže nám výsledky testů účinnosti. Pak si můžeme promluvit o tom, jak bude vypadat další série zkoušek.“

„Tak si alespoň na chvíli představme, že preparát skutečně ty rakovinové buňky zabije,“ nedal se odradit Paolo.

„Jestliže to tak dopadne, vyzkoušíme ho na všech rakovinových kulturách, které máme k dispozici.

Soustředíme se především na velké nádory, i jako je rakovina střeva nebo plic.“

„Výborně!“ zvolal Paolo spokojeně. „Jak dlouho to podle vás může trvat?“

„Několik týdnů. Možná déle.“

„A co prověření toxických účinků?“

„Na pokusných zvířatech se toxické účinky neprojevily.“

„A co lidé?“

Robert svraštil obočí: „Chtěl byste vážně podávat preparát zdravým lidem a sledovat, jestli jim nějak neublíží?“

Paolo přikývl.

„To přece nemůžeme udělat. Víte o někom, kdo by byl takový šílenec, aby to dobrovolně vyzkoušel?“

„Já klidně.“

„Na to zapomeňte!“

„Ale v Ústavu by po vás mohli tuhle informaci chtít, než vám dovolí podávat preparát pacientům s rakovinou.“

Robert zavrtěl hlavou: „S tím si nedělejte starosti.

Dostanou všechny informace, o které si řeknou.“

„Můžeme to celé zvládnout během dvou měsíců?“

„Doufám, že ano.“

Paolo opět začal přecházet po místnosti. Klidně bude pracovat ještě víc než dosud. Výzkum prostě musí být hotov, než odjede do Itálie.

Do laboratoře vrazil Malcolm a zastavil se, aby chytil dech. „Omlouvám se, že jdu pozdě.“

„Potřebujeme výsledky testů účinnosti,“ oznámil mu Robert.

Malcolm přikývl, přistoupil k velkému inkubátoru a začal z něj vytahovat držáky se zkušebními zkumavkami.

„Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Deset minut.“

Malcolm pečlivě přepočítal výsledky a ještě jednou je zkontroloval. Pak se odstrčil i se židlí od stolu, otočil se a zadíval se na oba muže.

„Šedesát šest procent rakovinových buněk je mrtvých,“

oznámil způsobně.

„Oběma postupy?“ zeptal se Robert.

Malcolm přikývl: „Podle množství uvolněného chrómu je zlikvidovaných šedesát osm procent, podle trypanového testu je mrtvých šedesát čtyři procent buněk. Já vám řekl průměr obou výsledků.“

„To vypadá dobře,“ ozval se Paolo.

„Ale nestačí to,“ zavrčel Robert. Zhluboka se nadechl, pak pomalu vydechoval a čekal, až odezní pocit zklamání.

Paolo nechápavě zvedl ruce.

„Roberte, vy mluvíte, jako kdybyste to považoval za neúspěch. Preparát zabil šedesát šest procent rakovinových buněk. Pro pacienta s rakovinou to znamená velkolepý úspěch.“

Robert zavrtěl hlavou: „Pro pacienta s rakovinou to neznamená skoro nic. Pokud chceme rakovinu opravdu léčit, musíme zabít všechny zhoubné buňky. Jakmile nám přežije jedna jediná potvora, začne zase bujet a množit se. A za pár měsíců bude nádor stejně veliký a stejně nebezpečný jako předtím.“

Paolo nervózně zamával rukou ve vzduchu.

„Takže jsme neudělali žádný pokrok?“

„Řekněme, že jsme narazili na jistou překážku.“ Robert sáhl po doutníku a zapálil si ho. „Myslím, že bychom měli testy zopakovat a použít dvojnásobnou dávku antigenů. Tím bychom měli mít účinek dostatečně zajištěný.“ Robert se obrátil na Malcolma. „Udělejte zkoušky ještě jednou.

Použijte vzorky a protilátky stejného pacienta. Jediný rozdíl bude v tom, že zdvojnásobíte množství protilátek.“

„Od tohoto pacienta už nám nezbylo dost antigenů.

Máme množství sotva na jednu dávku.“

„O jakého jde pacienta?“

„O pana Wilsona.“

„Klidně to spotřebujte všechno. Pan Wilson už nic potřebovat nebude. Minulý týden zemřel.“

„Chcete, abych to spustil ještě dneska?“

Robert zavrtěl hlavou: „Můžete to nechat na ráno. Pro dnešek nám to už stačilo.“

„Než odejdu, tak trochu uklidím ten nepořádek,“

prohlásil Malcolm a sáhl po držácích se zkumavkami.

Robert se znovu uvelebil v židli a nohy si položil na desku stolu. Nebyl si jistý, že zdvojnásobení dávky protilátek vyřeší problém, který se jim postavil do cesty.

Pokud to ovšem nevyjde, budou muset začít zase od začátku. A to může trvat celé měsíce.

Robert zavřel oči a znovu si představil velikou rakovinovou buňku se skvrnami protilátek a thymidinu na

povrchu. Radioaktivní thymidin se pomalu prokousával do nitra buňky, pohlcoval ji a nakonec ji úplně sežehl na prach.

Robert náhle otevřel oči. Thymidin. Nešlo o protilátky.

Klíčem k řešení problému byl radioaktivní thymidin.

Rychle se otočil na židli.

„Malcolme, jak se jmenuje ta firma, co nám dodává radioaktivní thymidin?“

Malcolm přistoupil k ledničce a vzal z ní velkou nádobu s thymidinem. Když se snažil přečíst malá písmena na nálepce, musel samým úsilím mhouřit oči.

„Vyrábí to společnost Andover. Má sídlo v… v…“

„V San Francisku,“ přerušil ho Robert.

Malcolm přikývl: „Chcete, abych objednal víc thymidinu?“

„Vezmu si to na starost sám,“ odpověděl Robert a sáhl po telefonu. Za pár minut už mluvil s pilotem letounu Huntových farmaceutických závodů.

„Kapitáne, tady je doktor Hunt. Připravte stroj na zítra.

V poledne odlétáme do San Franciska.“

9

Malé soukromé letadlo s písmeny HFZ na ocase přistálo na ranveji sanfranciského mezinárodního letiště a pomalu zamířilo k hangárům, kde čekala černá limuzína s řidičem.

Robert Hunt vystoupil z letadla a vydal se k vozu. O dvacet minut později už limuzína projížděla branou společnosti Andover.

Robert se naklonil dopředu a prohlížel si rozlehlý průmyslový komplex. Zkoušel si představit, jak to tu vypadalo před dvanácti roky. V roce 1968 koupil jeho otec společnost Andover za osm milionů dolarů. Byla to malá farmaceutická firma, která vyráběla několik druhů léků proti nachlazení, na něž nebylo nutné mít recept. Jakmile se podnik stal součástí Huntových závodů, začal rychle růst a rozšiřovat se. Dnes vyráběl přes sto druhů výrobků a měl obrat dvě stě milionů dolarů ročně. Mezi nejnovější sekce podniku patřilo oddělení radioizotopů, které během čtyř let ovládlo deset procent amerického trhu.

Limuzína zastavila před čtyřpatrovou cihlovou budovou. Na schodech na ně čekal rozložitý muž ve středních letech, s řídnoucími šedivými vlasy. Upravil si kravatu a vykročil k vozu.

„Já jsem William Christopher,“ oslovil Roberta a potřásl mu rukou.

„Vítám vás v Andoveru, doktore Hunte.“

„Děkuji. Mám vám vyřídit pozdrav od strýce.“

„Moc nás mrzelo, když jsme se doslechli o jeho zdravotních potížích. Jak se mu teď daří?“

„Velice dobře se z toho vzpamatovává. Předpokládáme, že do šesti týdnů bude opět úřadovat.“

„Výborně,“

poznamenal

Christopher

naprosto

nezúčastněně. „Tedy, vím, že máte velmi málo času, takže hned přejdeme k věci. Na základě vaší žádosti jsme vám zorganizovali schůzku s doktorem Lindstromem, který řídí oddělení radioizotopů. Už vás očekává.“

Vešli do budovy a vyjeli výtahem do třetího patra.

„Znáte se s Lindstromem?“ zeptal se Christopher.

Robert zavrtěl hlavou.

„Je to génius, naprostý génius,“ řekl Christopher.

„Nastoupil u nás před čtyřmi roky s vynikajícími výsledky z kalifornské techniky. Většina našich úspěchů v oblasti izotopů je přímým důsledkem kvalit jeho skvělého mozku.

Lindstrom je, jako většina géniů, také neobyčejně výstřední.“

„Jak se to projevuje?“

Christopher si povzdechl: „To by vydalo na celý seznam.“

Vešli do předpokoje Lindstromovy kanceláře. Zardělá sekretářka okamžitě vyskočila.

„Můžete sdělit doktoru Lindstromovi, že přijel doktor Hunt?“ oslovil ji Christopher.

„Máte jít rovnou dál, pane,“ odpověděla sotva slyšitelným hlasem.

Carl Lindstrom stál za stolem, na němž panoval veliký nepořádek. Byl to menší, vyzáblý mužík s hustými, neupravenými šedivými vlasy. Na sobě měl manžestráky a vlněný rolák.

„Já jsem Lindstrom,“ představil se prostě. „Posaďte se.“

Christopher si odkašlal: „Tohle je doktor Hunt, Carle.“

„To je mi jasné. Dáte si kávu, doktore Hunte?“

„Bez ničeho.“

Christopher vykročil ke dveřím.

„Kdybyste ještě něco potřeboval, doktore Hunte, dejte mi prosím vědět.“

„Jistě.“

Lindstrom podal Huntovi kouřící plastikový kalíšek s kávou a vrátil se zpátky za stůl. Chodil po kanceláři jen v ponožkách. Těžce dosedl do otáčecího křesla a opřel se.

„Jsem vám k službám, doktore, Hunte.“

„Byl bych rád, kdybyste mi syntetizoval zvláštní variantu radioaktivního thymidinu. A chtěl bych, abyste to zvládl co nejrychleji.“

„Jaké má mít parametry?“

„Obvyklý typ radioaktivního thymidinu, který Andover vyrábí, má sílu záření pět curie na milimol. Je to tak?“

Lindstrom přikývl.

„Potřebuju účinnější thymidin. Chci, aby byl z radioaktivního hlediska mnohem výkonnější. Řekněme desetkrát silnější, než ten, který normálně vyrábíte. Zkrátka a dobře, mám zájem o radioaktivní thymidin, který by měl aktivní sílu padesát curie na milimol.“

Lindstrom tiše hvízdl: „To je dost.“

„Dokážete to?“

„Ano.“ Lindstrom si zapálil cigaretu a zhoupl se v křesle. „Kdybyste měl zájem o thymidin se čtyřiceti curie, mohl bych vám ho poskytnout ihned.“

„V neomezeném množství?“

„V podstatě ano.“

Robert se na okamžik zamyslel a pak poznamenal: „Včera večer jsem si prošel nabídkový katalog Andoveru. O

thymidinu se čtyřiceti curie tam nebyla ani zmínka.“

„Začali jsme ho vyrábět teprve před měsícem,“

vysvětloval Lindstrom. „Do té doby o něj prostě nebyl zájem, víte.“

„A teď už ho někdo požaduje?“

Lindstrom přikývl: „Minulý měsíc nám zavolal jeden profesor ze Stanfordu a objednal si silný thymidin. Chtěl po nás čtyřicet curie, tak jsme mu vyhověli.“

„Na co to používá?“

„Zabíjí tím rakovinové buňky. Přišel na způsob, jak přimět rakovinové buňky, aby vstřebávaly radioaktivní thymidin. A radioaktivita pochopitelně buňky ničí.“

Robert dokázal zachovat lhostejný výraz a nezúčastněný tón hlasu. „Pracuje s pokusnými zvířaty, nebo s opravdovými pacienty?“

Lindstrom pokrčil rameny: „To neříkal.“

„Tak mu ode mě popřejte hodně štěstí,“ řekl Robert a vstal. „Chci, abyste poslali padesát mililitrů silného thymidinu do mé laboratoře v Los Angeles.“ Sáhl do kapsy saka a vytáhl navštívenku. „Tohle je adresa Ústavu pro výzkum rakoviny. Byl bych rád, kdybyste ten thymidin odeslali okamžitě. Dnes v šest večer by měl být u mě v laboratoři.“

„To nebude problém.“

„V preparátu nesmí být žádné konzervační látky.“

„Jistě. Jedinou dodatečnou látkou je lidský albumin ve dvouprocentní koncentraci.“

„Proč zrovna albumin?“

„Ten vědec ze Stanfordu si to přál. Tvrdil, že jedině albumin dokáže udržet thymidin dokonale rozptýlený. Díky tomu se ke každé buňce dostane stejné množství thymidinu.“

Robert se snažil potlačit v sobě další otázku, ale nedokázal to. „Jak vůbec dopravuje thymidin k rakovinovým buňkám?“

„Asi má nějaký přenašeč. S detaily se mi nesvěřil.“

Lindstrom se zadíval Robertovi do tváře a nepatrně se usmál. „Chcete thymidin s albuminem, nebo bez něj?“

„S albuminem.“

„Za tři hodiny ho budete mít v Los Angeles.“

„Děkuju vám za pomoc.“

Robert vyšel z budovy a nasedl do čekající limuzíny.

Sáhl po mobilním telefonu a zavolal Malcolmovi do Los Angeles. Požádal laboranta, aby zůstal v laboratoři celý víkend a zopakoval s novým thymidinem všechny pokusy.

Zatímco limuzína uháněla k San Francisku, Robert přemítal o svém rozhovoru s Lindstromem. Nějaký profesor ve Stanfordu dělá úplně stejný výzkum jako on. Měl úplně stejný nápad. A nejspíš používá i stejnou metodu. Jediný rozdíl je v tom, že soupeř má úctyhodný náskok. Vždyť si objednal silný thymidin už víc než před měsícem.

Když Robert dorazil do hotelu Mark Hopkins, uvítal ho osobně ředitel a nechal ho uvést do luxusního apartmá v osmém patře. Robert se osprchoval, namíchal si martini, posadil se k oknu, popíjel a díval se, jak se kolem něj rozsvěcejí světla města, na něž se pomalu snášel soumrak.

Než dopil, přešlo ho naléhavé nutkání ihned odletět zpátky do Los Angeles. Rozhodl se, že bude lepší, když nechá věcem volný průběh a počká, dokud Malcolm nedokončí novou řadu pokusů.

O hodinu později vešel Robert k Audineovi, což byla malá francouzská restaurace ve finanční čtvrti. Posadil se do rohu, ostentativně si nevšímal jídelního lístku a objednal si martini. Očima bloudil po místnosti a prohlížel si hosty.

Většinou to byli dobře situovaní příslušníci střední třídy ve středním věku. Pak soustředil pozornost na párek sedící u prostředního stolu. Žena vypadala z profilu jedinečně. Proti ní seděl hubený, uhlazený pán se stříbřitě šedivými vlasy.

Vypadal, že je alespoň o dvacet let starší, než jeho společnice.

Žena se nepatrně pootočila a sáhla po kabelce.

Robert se narovnal a zůstal na ni civět. To je přece dívka, s níž se seznámil v Acapulku! Jessica Andersová.

Byla snad ještě krásnější, než jak si ji zachoval ve vzpomínkách.

Vzhlédla, zachytila Robertův pohled, usmála se a nepatrně mu pokynula. Pán se otočil a pohlédl směrem, kterým se zadívala.

Robert odsunul židli a vykročil k jejich stolu.

„Dobrý den, Jessiko.“

„Jsem ráda, že vás zase vidím, Roberte. Dovolte, abych vás představila svému otci. Tati, to je Robert Hunt.“

Anders vstal a podal lékaři ruku: „Těší mě, pane Hunte.“

„Čekáte na někoho, Roberte?“ zeptala se Jessica.

„Ne.“

„Tak se k nám přidejte.“

„Nechci vás vyrušovat.“

„Kdybyste nás vyrušoval, nezvala bych vás,“ poučila ho. Pak počkala, než se Robert usadí, a obrátila se k otci: „Před několika měsíci jsme se s Robertem seznámili v Acapulku. Je to Manolův dobrý přítel.“

„Taky se věnujete prodeji kávy?“ zeptal se pan Anders jasným, výrazným hlasem.

Robert zavrtěl hlavou: „Jsem lékař.“

Jessice se nápadně rozšířily oči a usmála se: „Zřejmě máte s mým otcem hodně společného.“

„Jste také lékař?“ zeptal se Robert.

Starší pán se usmál a zavrtěl hlavou.

„Otec je právník a specializuje se na zanedbání povinné péče,“ poučila Roberta Jessica.

Robert si vybavil dívčino příjmení a pokýval hlavou.

Andersová. Takže muž sedící vedle něj je Everett Anders, nejvýznamnější kalifornský specialista na zanedbání povinné péče lékařem.

„Pane Andersi, můžeme Audineův podnik vyhlásit za neutrální půdu?“

„Ať je po vašem,“ přikývl Anders souhlasně. „Ale abych byl upřímný, doktore Hunte, nikdy jsem nepochopil, proč mě doktoři považují za jakéhosi lidožrouta.“

„Já bych ani neřekl, že vás považují za lidožrouta,“

namítl Robert. Spíš za hyenu, dodal v duchu.

„Jak myslíte, že mě vnímají?“

„Jako někoho, kdo veřejně poukazuje na jejich nedostatky.“

„Rozumím,“ přikývl Anders a v očích mu blýsklo. „A považují to za něco špatného?“

„To ani ne. Spíš nepříjemného.“

„Koukejte to obchodní jednání skončit,“ přerušila je Jessica. „Poslyšte, Roberte, viděl jste v poslední době Manola?“

„Od Acapulka jsem s ním nemluvil.“

„Otec si myslí, že Manolo je naprostý ničema,“ ušklíbla se Jessica.

„Není to prostě můj typ,“ poznamenal Anders upjatě.

Jessica se tiše zahihňala: „Jednou se pokusil vnutit tátovi nějakou břišní tanečnici z North Beach.“

„Umíte si představit, že bych se s něčím takovým objevil na veřejnosti?“ zeptal se Anders.

Robert se na okamžik zamyslel.

„Určitě by to bylo velmi nepříjemné,“ odpověděl. „Ale jistě na tom není nic špatného. Jen je to nepříjemné.“

„Zásah, doktore Hunte,“ zasmál se Anders a zamával na číšníka.

Když jim číšník znovu přišel dolít kávu, bylo dávno deset pryč.

„Já si už nedám,“ prohlásil Everett Anders a podíval se na hodinky. „Štve mě, když do sebe někdo nahází jídlo a

hned běží, ale musím být zítra brzo ráno u soudu. Doktore Hunte, byl byste laskav a doprovodil Jessiku domů?“

„S radostí,“ přikývl Robert.

„Jsem rád, že jsem měl možnost vás poznat.“ Anders se naklonil k dceři a políbil ji na tvář.

Jessica ho sledovala, jak odchází, a pak se obrátila k Robertovi: „Tím vám chtěl naznačit, že jste mu padl do oka.“

„Vypadá úplně jinak, než jsem si ho představoval.“

„Co jste čekal?“

„Že bude podstatně okázalejší.“

„To není jeho styl. Patří k lidem, kteří věří na sílu náznaku. Myslím, že proto jste se mu líbil.“

Robert se rozesmál: „V životě mi nikdo neřekl, že něco jen naznačuji.“

„Dnes večer se vám to několikrát povedlo. Například když se vás otec zeptal, jak ho lékaři vnímají, odpověděl jste, že ho považují za člověka, který poukazuje na jejich nedostatky.“

„Vždyť je to pravda.“

„Ale zapomněl jste dodat, že když se do nich opře, třesou se strachy a potí krev.“

Robert se usmál a sám pro sebe pokyvoval hlavou.

„Vždyť jsem řekl, že je jim to ‚nepříjemné‘.“

„V San Francisku tomu říkáme náznak.“ Jessica sáhla po cigaretě, počkala, až jí Robert připálí, a pak řekla: „Otec nejspíš čekal, že budete podobný Manolovi.“

„A že mu budu vnucovat nějakou děvku z North Beach?“

Dívka se smíchem přikývla: „Přinejlepším!“

„Znáte Manola už dlouho?“

„Tři roky,“ odpověděla po krátkém přemýšlení. „Příští měsíc to budou tři roky. Setkali jsme se, když jsme byli s mužem na líbánkách na Korfu. David a Manolo si okamžitě padli do oka. Stali se z nich velcí přátelé.“

„David je váš manžel?“

„Byl,“ poopravila ho tiše. „Před rokem zahynul při automobilové nehodě.“

„Promiňte.“

Nepřítomně se zadívala do dáli.

„Alespoň o tom už můžu mluvit. Ještě před měsícem stačilo říct přede mnou jeho jméno a sesypala jsem se.

Doufám, že takovou bolest už nebudu muset nikdy prožít.“

„Vyprávějte mi o Davidovi.“

Rychlým pohybem hlavy se k němu obrátila a tázavě se na něj zadívala.

„Skutečně o něm chcete něco slyšet?“

Robert přikývl.

Jessica přikývnutí opětovala a pak si chvíli rovnala myšlenky.

„Byl to laskavý, hodný muž, s nímž jsem měla ráj na zemi. Byl mým milencem, přítelem i důvěrníkem.

Představoval pro mě celý svět. Zvykla jsem si ve všem na něj spoléhat. On to tak chtěl a mně se to líbilo.“ Upila brandy a usmála se. „Oba jsme milovali Paříž i později, když jsme žili v San Francisku. David měl investiční banku a práce se mu velmi dařila. Všechno, co jsme dělali, mělo styl a švih. Když si na to dnes vzpomenu, nemůžu tomu ani uvěřit. Připadá mi to jako pohádka. Příliš krásná, než aby mohla být pravdivá.“

Robert se v myšlenkách vrátil k Acapulku a Jessičině smutku.

„A pak,“ pokračovala, „to všechno vystřídala bolest, která mě bude provázet zbytek života. Nebo se o to alespoň pokouší.“

„Teď to vypadá, že se vám daří dobře.“

„Dneska mám docela dobrý den.“ Upila ze sklenky a ušklíbla se. „U mě doma by se našla lepší brandy.“

Robert odstrčil židli: „Tak jdeme?“

Vyšli ven a vydali se k černé limuzíně. Řidič jim otevřel zadní dveře.

„Říkal jste, že jste lékař?“ zeptala se Jessica.

„Přesně tak.“

„Musíte mít velice rozsáhlou klientelu.“

Když limuzína zastavila před luxusním činžovním domem, pršelo. Vrátný v uniformě vyběhl ven s deštníkem a dovedl je do haly. Výtahem vyjeli do desátého patra.

Jessica měla z bytu výhled na oceán. Obývací pokoj byl vkusně zařízen starožitným francouzským nábytkem.

Dívka ukázala na malý bar: „Obslužte se. Hned jsem zpátky.“

Robert nalil brandy do dvou sklenek a přistoupil k velikému oknu s výhledem na sanfranciskou zátoku. Venku přímo lilo a veliké kapky narážely na sklo. Vzdálená světla Sausalita byla trochu rozmazaná.

„Máte rád déšť?“ zeptala se Jessica. Oblékla si džíny a rolák.

Podal jí brandy.

„Jen když jsem pod střechou a můžu se na něj dívat.“

Posadili se čelem proti sobě na pohovku. Jessica složila jednu nohu pod sebe, zapálila si cigaretu a pohodlně se opřela. „Zavolal byste mi, kdybychom na sebe nenarazili u Audinea?“

„Nejspíš ne.“

Zhluboka vtáhla kouř z cigarety.

„Nevyčítám vám to. Život je dost těžký, i když se člověk necpe druhému do soukromí.“

„V tom to není.“

„Tak v čem?“

Pokrčil rameny.

„Práce mi zabere většinu času a do San Franciska se dostanu málokdy.“

Zeširoka se usmála: „To vždycky pokrčíte rameny, když se chystáte zalhat?“

„Podle mé bývalé ženy ano.“

„Jak dlouho jste byl ženatý?“

„Čtyři roky.“

„Máte děti?“

Robert zaváhal a vzpomněl si na chlapce, který se měl stát jeho synem.

„Nemáme.“

„Jak jste se po rozvodu cítil? Chci říct, hned když k tomu došlo.“

„Bolelo to, ale přešlo to.“

Nechala klesnout hlavu na opěradlo pohovky a upřela pohled do stropu.

„Přála bych si, aby i mě ta bolest přešla. Už je to lepší než dřív, ale někde hluboko v duši jsem pořád ještě k ničemu.“

„U večeře jste vypadala v pořádku.“

„Na veřejnosti mi to jde líp,“ vysvětlovala a otočila k němu hlavu. „Neumíte si představit, jak těžké pro mě bylo pozvat vás nahoru. Byla jsem hrůzou bez sebe.“

„Ze mě?“

Zavrtěla hlavou.

„Minulý týden jsem měla první schůzku po Davidově smrti. Byl to takový milý člověk, dětský psycholog.

Vyklubala se z toho naprostá katastrofa. Konverzace byla toporná a nejapná. Připadala jsem si jako puberťačka a nemohla jsem se dočkat, až večer skončí.“

„A lámala jste si hlavu, jestli je to vaše nebo jeho chyba, ne?“

Usmála se a přikývla.

„Jeho,“ prohlásil.

Robert dopil brandy. Pak vstal, podal dívce ruku a pomohl jí vstát.

„Všechno bude v naprostém pořádku.“

„Co vám dává tu jistotu?“

„Vy.“

Když docházeli ke dveřím, lehce se o něj opřela a hlavou se dotkla jeho ramene. Vzal ji rukou kolem pasu a lehce ji k sobě přitiskl.

„Kdy odjíždíte?“ zeptala se.

„Zítra, brzy ráno.“

„A přijedete zase brzy?“

„Hodně brzy.“

10

Malcolm Burns byl vzteky bez sebe. Zuřivě přecházel po laboratoři sem a tam a něco si pro sebe mumlal. Když Robert vešel, stál zrovna zády ke dveřím.

„Dobré jitro, Malcolme.“

Laborant se rychle otočil.

„Dávám výpověď, krucipísek!“

„Cože?“

„Dávám výpověď. Balím si kufry.“

„Proč?“

Malcolm zaťal čelisti: „Kvůli tomu hajzlovi Lubellovi.“

Robert si sedl na okraj stolu, sáhl po krátkém doutníku a rozbalil si ho.

„Co se stalo?“

Malcolm začal opět přecházet.

„V pátek večer přišel ze San Franciska radioaktivní thymidin. Když ho doručili, byl jsem zrovna v Lubellově laboratoři. Strčil do toho nos a zjistil, že je to radioaktivní materiál. Kristepane! Ten začal vyvádět! Ječel, že existují nějaké směrnice, podle nichž musí veškeré radioaktivní látky procházet centrálním skladem. Sdělil mi, že porušuju vnitřní pravidla Ústavu a že jsem ohrozil všechny, kdo tam pracujou.“

„Vysvětlil jste mu, že jsem si ten materiál nechal poslat já?“

Malcolm přikývl: „Podrobně. Pak jsem thymidin odnesl do vaší laboratoře. Za pět minut vypuklo pravé peklo. Do laboratoře vrazil Lubell s bezpečnostním technikem a začali celou místnost kontrolovat geigerovým počítačem. Lubell mi neustále opakoval, že jsem porušil předpisy a že mě za to nechá vyrazit. Řeknu vám, vyváděl jako pominutý.“

„A co thymidin?“

„Našli ho a odnesli si ho. Jestli ho chcete dostat zpátky, budete muset vyplnit spoustu nějakých formulářů.“

„Takže jste neměl možnost zopakovat pokusy s novým thymidinem?“

Malcolm se ušklíbl: „To by tak hrálo! Než sem vrazili, stačil jsem si z lahvičky ulít malý vzorek. Láhev našli, ale vzorek ne. Rozjel jsem experiment se dvěma druhy rakovinových buněk. Výsledky budete mít ještě dnes odpoledne.“

„To se vám povedlo,“ pochválil ho Robert vděčně.

„Ale to nic neznamená, stejně odsud vypadnu.“

Malcolm se posadil na židličku a natáhl nohy před sebe. „Vy s Lubellem jdete proti sobě a já jsem zrovna uprostřed. To se mi ani trochu nelíbí.“

Robert si zapálil doutník a nespouštěl z Malcolma oči.

„Potřebuji vás, abyste dokončil tenhle výzkum. A myslím, že jste pochopil, jak je to důležitý projekt.“

„Paolo to zvládne taky.“

„Potřebuju vás oba. Když teď odejdete, klesne tempo prací o padesát procent.“

„Když tady zůstanu, dostanu z toho hajzla vředy.“

„Co kdybychom se dohodli na kompromisu. Budete pro mě dělat ještě měsíc a naučíte Paola všechny postupy. Když pak budete ještě pořád chtít odejít, pustím vás. A s radostí vám na cestu přidám velice dobrý doporučující dopis.“

„Bojím se, že na další měsíc s Lubellem už nemám žaludek.“

„Taky to nebude třeba. Budete pracovat výhradně v mé laboratoři.“

„Na to Lubell v životě nepřistoupí.“

„Nebude mít na vybranou.“

Robert se vydal do své kanceláře a tam nadiktoval sekretářce Penny Clarkové dopis pro Hanse Lubella. Dopis byl krátký a stručný. Robert v něm svému kolegovi oznamoval, že Malcolm Burns už v Lubellově laboratoři pracovat nebude. Důvody žádné neuvedl.

„Chci, abyste ten dopis ještě dnes odpoledne osobně doručila do Lubellovy laboratoře,“ vysvětloval Robert sekretářce.

„Mám někomu poslat kopie?“

„Malcolmovi. A jednu si založte. A hned začněte vyřizovat, aby Malcolma převedli k nám do stavu a začali ho platit z mého grantu.“

Penny vstala.

„Máme tu k vyřízení spoustu korespondence. Chcete to udělat teď?“

„Později. Potřebuju si vyřídit pár telefonátů.“

Dívka vyšla z kanceláře, ale vzápětí byla zpátky a zavřela za sebou dveře. „Právě přišel Charles DeWitt. Chtěl by s vámi několik minut mluvit.“

Robert se podíval na hodinky. Už teď měl hrozné zpoždění. „Tak dobře. Ale pokud se náš hovor protáhne přes deset minut, odvolejte mě.“

Přikývla a otevřela dveře.

Charles DeWitt vypadal velmi nemocně. Hodně zhubl, a to mu dodávalo ponurého, zbídačeného vzhledu. Vlasy měl řídké a rozcuchané.

„Děkuji, žes mě přijal, Roberte.“

„Tebe vždycky.“

DeWitt ztěžka dosedl a několikrát se zhluboka nadechl.

„Zrovna jsem mluvil s doktorem Eisenem. Řekl mi, že léky, které nasadil, nezabraly. Chce, abych zkusil něco nového.“

„Co?“

„Jak to mám sakra vědět? Napíchnou mi kapačku a nalejou to dovnitř. Jediný výsledek je, že mi z toho padají vlasy.“

„Někdy se stane, že jeden lék zabere a druhý ne. Člověk se musí snažit hledat nejúčinnější přípravek.“

„To říkal Eisen taky.“ DeWitt se rozkašlal a v hrdle mu bublaly hleny. „Taky mi řekl, abych si dal všechny záležitosti do pořádku. O tom bych s tebou právě rád mluvil.“

„Povídej, co máš na srdci.“

„Víš něco o mé finanční situaci?“

Robert zavrtěl hlavou.

„Vypadá to zatraceně špatně. Už dva roky se pod mou firmou povážlivě houpe podlaha. Musel jsem se strašlivě zadlužit, abych se vůbec udržel nad vodou. Jenže procenta z úroků začala narůstat, a tak jsem si musel dál půjčovat, jen abych pokryl úroky. Nakonec jsem dostal pár kšeftů a začalo mi svítat na lepší časy, jenže bych potřeboval rok, abych se dostal do kladných čísel. A rok je přesně to, co nemám.“

„Jak vysoké máš dluhy?“

„Pět set tisíc dolarů. Přesně na stejnou sumu jsem uzavřel životní pojistku, která po mně zbyde. Takže dluhy vymažu, ale Kate a dceři nezbyde ani pěťák. Navíc přijdou i o dům. Je na něm velká hypotéka a Kate nemá šanci, že by to někdy splatila.“

Robert sáhl po tužce a otáčel jí v prstech.

„Připadám… připadám si jako žebrák,“ přiznal se DeWitt a hlas se mu lámal rozčilením. Pak svěsil hlavu a zahleděl se do země.

„Na koho je napsaný dům? Na tebe, nebo na Kate?“

„Na oba.“

„Jakou má dnes prodejní cenu?“

„Pět set tisíc.“

„Kolik dělá hypotéka?“

„Tři sta tisíc.“

Robert si to v duchu rychle spočítal. Odhadl, že skutečná hodnota domu bude spíš šest set tisíc a že během jednoho roku vzroste ještě o nějakých deset procent. Mohl by zařídit, aby dům nejprve koupil jeden z jeho pojišťovacích fondů a pak ho prodal nastupujícímu členu správní rady v HFZ.

„Až to bude nutné, zařídím, aby tvůj dům někdo koupil za sedm set tisíc dolarů. Pak bude mít Kate možnost vyplatit všechny pohledávky, a ještě jí zbyde čtyři sta tisíc.“

„Kdo by vysolil za můj dům takovou sumu?“

„Dobrý přítel.“

DeWitt přikývl a definitivně se sesypal. Když konečně zvedl hlavu, utíral si z tváří slzy. „V životě ti to nebudu moct oplatit.“

„Mám jednu podmínku.“

„Jakou?“

„Chci, aby tenhle hovor zůstal výhradně mezi námi.

Nikdo se o něm nesmí dovědět. Ani Kate.“

„A co můj právník?“

„Nikdo, ani právník.“

Intercom na stole zabzučel. Robert zvedl sluchátko, chvíli poslouchal a pak řekl: „Jistě.“

„Děkuju ti, Roberte.“ DeWitt pomalu vstal a nepatrně se usmíval. „Kdybys měl někdy čas, rád bych tě pozval na šálek kávy.“

„Na to si čas najdu,“ ujistil ho Robert.

Když se Robert vrátil do laboratoře, bylo už pozdě odpoledne. Sotva vešel, Paolo Ponzini vystřelil zátkou z láhve sektu. Pak nalil do tří sklenek perlivý nápoj, jednu podal Robertovi a druhou Malcolmovi.

„Jste génius, Roberte,“ řekl Paolo a pozvedl sklenku.

Malcolm se k přípitku přidal: „Nový thymidin zabírá jedna radost.“

„Kolik procent rakovinových buněk zlikvidoval?“

„Všechny do jedné!“ odpověděl Malcolm. „Vyzkoušel jsem preparát na dvou typech buněk, na plicní rakovině a na střevním nádoru. Účinnost vůči rakovinovým buňkám byla stoprocentní.“

Robert upíjel šampaňské a díval se nepřítomně před sebe. Předpokládal, že silnější thymidin pomůže, ale nečekal, že bude takhle účinný. Stoprocentní úspěch. To snad ani není pravda.

„Zkusil jste každý test dvakrát?“

„Třikrát,“ triumfoval Malcolm. „Výsledek byl pokaždé stejný. Všechny rakovinové buňky to zničilo.“

Robert se uvolněně usmál. Pak sevřel ruku v pěst a vítězně ji zvedl: „To je nádhera! Naprostá nádhera!“

Paolo si mnul ruce a začal přecházet po místnosti.

„Musíme teď opakovat i pokusy na zvířatech?“

Robert zavrtěl hlavou: „To nebude potřeba. Pokusy na zvířatech vycházely skvěle i se starým thymidinem.“

Paolo se zarazil uprostřed kroku.

„Takže to teď vyzkoušíme na opravdových pacientech?“

„Ještě ne. Než se odvážíme použít thymidin na pacientech, musíme umět s jistotou předvést, že funguje v laboratorních podmínkách.“

„To už přece víme. Zkoušky, které provedl Malcolm, to dokazují.“

„Zkoušky ukázaly jen tolik, že zabírá proti dvěma typům buněk. To nestačí. Musíme dokázat, že účinkuje na všechny typy zhoubných nádorů. Takže budeme muset nový thymidin vyzkoušet ještě alespoň na dalších deseti druzích buněk. A pak doufat, že nám Výbor pro aplikaci nových léků nebude stát v cestě.“

Paolo se na Roberta nechápavě podíval: „Co má zrovna tenhle výbor společného s našimi pokusy?“

„Všechno. Než podáme jakýkoliv pokusný lék nějakému pacientovi, musíme mít povolení právě od Výboru pro aplikaci nových léků. A můžu vás ujistit, že nám to v

životě nepovolí, budeme-li mít preparát ověřený jen na dvou druzích buněk.“

„Kolik ověřovacích testů budou požadovat?“

Robert pokrčil rameny: „Kdo ví? Ale nebudou o našem návrhu ani uvažovat, dokud nebudeme mít výsledky alespoň z dvanácti ověřovacích testů. Takže se můžeme hned vrhnout do díla.“ Robert se otočil k Malcolmovi: „Připravte vzorky zhoubné tkáně dalších deseti pacientů a pak na ně aplikujte nový přípravek. Pět uděláte vy a pět Paolo.“

11

Byl pátek, šest hodin večer, a v baru u Tonyho bylo narváno. Paolo seděl v rohové kóji a pomalu usrkával zteplalé pivo. Očima přeskakoval od vchodu do baru k hodinám na stěně. Vrtěl se na židli a přemítal, proč se Malcolm ještě neobjevil. Třeba to dopadlo špatně.

Možná něco přehlédli. V duchu si zopakoval horečné úsilí, s nímž v posledním týdnu pracovali. Dělali ve dne v noci, jen aby dokončili všechny potřebné pokusy. Preparát složený z thymidinu a protilátek zaručeně zabíjel všechny rakovinové buňky. Když skončili, Robert předal návrh Výboru pro aplikaci léků a požádal o dovolení podávat preparát pacientům s rakovinou.

Paolo se napil piva a opět se podíval na hodiny. Výbor začal zasedat před třemi hodinami. Přestože zasedání bylo přísně tajné, Malcolm prohlásil, že jakmile se nějak dohodnou, ihned se to dozví.

Paolo si zrovna objednal další pivo, když se k jeho stolu přihnal Malcolm.

„Tak co?“

Malcolm zavrtěl hlavou a posadil se: „Nemůžou se dohodnout.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že nedospěli k závěru. Říká se tomu rovnost hlasů.“

„Já měl pocit, že Výbor má sedm členů.“

„To je fakt.“

Paolo se zatvářil nechápavě: „Jak může u sedmi lidí dojít k rovnosti hlasů?“

„Tři jsou pro, tři proti a jeden se nemůže rozhodnout.“

„Skutečně?“

Malcolm přikývl: „Podle jedné z Lubellových sekretářek, se kterou shodou okolností pravidelně spím, to dopadá přesně takhle. Říkala, že Lubell si stěžoval na nějakého troubu, který se nemůže rozhodnout. Takže se sejdou ještě jednou zítra ráno, aby to definitivně vyřešili.“

„To by mě zajímalo, kdo to může být.“

Malcolm pokrčil rameny: „Nevím a je mi to dokonale putna.“

„Nech toho, Malcolme. To přece nemyslíš vážně.“

„To teda myslím.“ Odmlčel se, vzal si od servírky láhev piva a nalil si nápoj do sklenice: „Jsem utahaný. Můžu si ušoupat nohy ke kolenům, jak makám, a už toho mám dost.

Vzpomínáš si, jak jsem si sehnal na noc práci jako krmič zvěře u opic? Ty malý potvory onemocněly a všechny pochcípaly. Takže jsem bez práce a musím vyžít z toho, co si vydělám jako laborant. V tomhle městě nemůžeš vystačit se dvěma stovkami týdně. Ještě ke všemu mám už kolik týdnů chřipku, a je to pořád horší. Kristova noho! Jsem tak zesláblý, že když lezu do schodů, musím se několikrát zastavit.“

„Byl jsi u doktora?“

„Jo. Prohlásil, že je to nějaký vir, který tu teď lítá okolo, a že mám prostě čekat, až mě to přejde.“

„Třeba by ti pomohla antibiotika.“

„Něco mi předepsal. Jenže mně to strašně dráždí žaludek.“ Malcolm se napil piva a zapálil si cigaretu. „Je to fuk, stejně odtud za tři týdny vypadnu. Vrátím se do Seattlu a budu dýchat čerstvý, čistý vzduch.“

„Doufám, že si to ještě rozmyslíš. Budeme rádi, když tu zůstaneš a budeš s námi dál dělat. Ten výzkum je moc důležitý, zvlášť pro Roberta.“

„Když je pro něj tak důležitý, kde sakra v tuhle chvíli je?“

„Musel letět do San Franciska.“

„No vidíš. Rozvaluje se někde v letadle, zatímco my tady sedíme a jsme hrůzou bez sebe.“

„Ty mě překvapuješ,“ řekl Paolo. „Znáš Roberta Hunta déle, než já, a přitom pro něj nemáš ani trochu pochopení.“

„Pochopení bych pro něj měl. Je to pracháč a zatraceně mu to pálí. Koho nedokáže přemyslet, toho přeplatí.“

„Teď mluvíš, jako bys ho neměl rád.“

Malcolm zavrtěl hlavou: „Mám ho rád. Bůh ví, že proti jeho mozku a penězům nic nemám.“

Paolo se hlasitě zasmál: „Mám ti říct, co tě sere?“

„Jo,“ přikývl Malcolm a opětoval jeho úsměv.

„Psychiatra si jinak nemůžu dovolit.“

„Nejde ti do hlavy, jak se může Robert Hunt prostě sebrat a odletět od toho nerváku, když my tu sedíme, potí se nám dlaně a koušeme si nehty. Odpověď je jednoduchá. Je si naprosto jistý, že vyhraje. Nemusí si dělat starosti. To nechá ostatním. Moc dobře ví, že v tuhle chvíli s tím už nic nenadělá.“

„Tak co mě teda sere?“

„Že si děláš starosti za něj.“

Malcolm si zapálil další cigaretu a zadíval se na návštěvníky u baru.

„Ještě něco mě štve.“

„Co?“

„To, že si nosíš část preparátu s thymidinem a protilátkami domů. Minulý týden jsem tě viděl, jak s tím jdeš ven.“

Paolo se zavrtěl na židli.

„Chystáš se začít nějaký svůj vlastní výzkum?“

Paolo přikývl a rychle rozvažoval.

„Vzal jsem si malé množství, abych mohl udělat pár imunochemických studií, až se za pár měsíců vrátím do Itálie.“

„Proč neděláš ty studie tady?“

„Nemám na to čas.“

„Jestli Výbor pro aplikaci léků Huntův návrh zamítne, budeš mít času spoustu.“

Paolo si nervózně prohrábl vlasy.

„To by mě zajímalo, kdo z nich se nemůže rozhodnout.“

Malcolm pokrčil rameny: „Jedno ti můžu říct s jistotou.

Hans Lubell to nebude.“

Od svého posledního setkání s Robertem se Jesicca změnila. Vlasy měla světlejší a nadýchanější, ale stále ještě je krotila sponkou. Navíc byla nádherně dohněda opálená.

„Kde ses tak opálila?“

„Na Havaji. Musela jsem tam letět jako modelka kvůli jedné zakázce.“

Robert se jí na chvíli zadíval do obličeje a pak sklouzl pohledem po tmavě modré košili a bílých džínách.

„Dnes vypadáš jako ta žena, kterou jsem potkal v Acapulku.“

„Líbí se ti?“

Nadšeně přikývl.

Od zátoky začal vanout studený vítr. Jessica zavřela posunovací dveře a zatáhla závěsy. Když usedala zpátky na pohovku, usmívala se.

„Musím se ti k něčemu přiznat.“

„Chceš nejdřív zavolat právníkovi?“

„Ten to celé způsobil. Můj otec se totiž rozhodl, že bude moudré si tě prověřit. A tak poslal do Los Angeles špióny a

všechno si o tobě zjistil. Abych do něčeho nespadla, pochopitelně.“

„A prošel jsem prověrkou?“

„Na jedničku. Jsi z prvotřídní rodiny a tvoje jmění se prakticky nedá vyčíslit. Tyhle dvě věci umí otec ocenit nejvíc.“

„Výborně. Takže můžu pokračovat ve svádění jeho dcery.“

Jessica se napila vína a pak se na Roberta dlouze zadívala.

„Teď jsi mi připomněl toho muže, kterého jsem potkala v Akapulku.“

„Jsem stejný muž, s nímž jsi minulý týden večeřela.“

„Ani náhodou! Minulý týden jsi byl upjatý profesionál, oblečený do proužkovaného obleku od Brooks Brothers.

Dneska tu sedíš u mě na pohovce v džínách a kašmírovém svetru. A to, že se ti někdo hrabal v soukromém životě, tě ani v nejmenším nepopudilo.“

„Už jsem rezignoval.“

Potřásla hlavou a zasmála se: „Já bych se asi vztekala, kdyby mě někdo takhle špicloval.“

„Zřejmě máš co skrývat.“

„Takže tobě je to opravdu jedno?“

„Tvůj otec mohl zavolat do redakce Los Angeles Times a získal by stejné informace.“

„V redakci by věděli i o tom, že pracuješ na úžasném projektu, který by měl vyřešit léčení rakoviny?“

Robert se prudce otočil. Jak se mohla k sakru dovědět o thymidinovém přípravku? Výboru pro aplikaci léků předal žádost teprve před pár dny.

„Řekla jsem něco špatného?“

„O jakém projektu to mluvil?“ zeptal se přemítavým tónem.

„Řekli mi, že jsi publikoval pár důležitých článků o léčení rakoviny.“ Snažila se z výrazu jeho obličeje vyčíst, co se děje. „Tak stalo se něco?“

„Ne,“ ujistil ji a usmál se nad vlastní hloupostí.

„Určitě ne?“

„To víš, že ne.“ Natáhl se, vzal ji za ruku a přitáhl k sobě. „Pojď sem.“

Přitiskla se k němu a cítila, jak ji rukama pevně objal.

Zvedla k němu oči.

Jemně ji hladil po vlasech a pak se konečky prstů dotýkal jejích tváří, úst i nosu.

Jejich rty se konečně setkaly, nejprve zlehka, pak pevněji. Když otevřeli ústa, jejich jazyky se dotkly a narážely do sebe.

Odtáhla se a zadívala se na něj.

„Roberte, jestli mi zlomíš srdce, tak mě to zničí.

Takovou bolest bych už podruhé nevydržela.“

„Nedokázal bych ti ublížit.“

Jessica se usmála a znovu se k němu přitulila.

„Pojď se milovat, Roberte,“ řekla sotva slyšitelným hlasem.

Ani se jim nepodařilo dostat se do postele. Oblečení měli rozházené všude kolem, košile na pohovce, kalhoty na židli, podprsenku na podlaze, kalhotky na konferenčním stolku.

Leželi nazí ve tmě a poslouchali, jak venku skučí vítr.

Jejich těla byla stále ještě propletena. Jessica měla hlavu položenou na Robertově hrudi a jednu nohu mu přehodila přes břicho.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ ozvala se.

„Jistě.“

„Proč ses tak naježil, když jsem se zeptala na tvůj výzkum?“

„To je v tuhle chvíli dost divná otázka.“

„Řekni mi to.“

„Zrovna vyvíjíme zcela nový přístup k léčení rakoviny.

Mohlo by to být něco dost důležitého.“

„Ale proč ses rozčilil, když jsem se o tom zmínila?“

„Protože jsem si myslel, že tu informaci někdo vynesl na veřejnost. Jakmile by se o tom lidé dověděli, zbytečně by to v nich probouzelo naději. A není nic horšího, než falešná naděje, protože z výzkumu taky nemusí nic vzejít.“

„Takže to ještě není ověřené?“

„Kdepak.“

„A myslíš, že to bude zabírat?“

„To ví jen Bůh.“

Venku zahučel vichr a přinesl s sebou těžký, téměř neproniknutelný liják.

Jessica se přitulila ještě těsněji.

„Miluju tě,“ vydechla tiše.

Robert ji hladil po zádech a naslouchal zvukům přicházejícím zvenku. Myšlenkami byl ale šest set kilometrů daleko.

12

Hustá ranní mlha snížila viditelnost na losangeleském mezinárodním letišti na nulu. Letadlo HFZ muselo přistát v Ontariu, asi sto kilometrů od Los Angeles. Když Robert vstupoval do své kanceláře, bylo už skoro deset.

„Díky bohu!“ zvolala sekretářka a vydechla úlevou.

„Hledáme vás všude možně.“

„Co se děje?“

„Za pět minut vám začíná jednání.“

„Jaké jednání?“

Penny mu podala otevřenou obálku: „Tohle přinesl asi před hodinou poslíček.“

Robert si dopis rychle přečetl.

Od: Výbor pro aplikaci léků

Věc: Výzkumný projekt č. 248: Užití radioaktivního thymidinu svázaného s protilátkou při léčení lidské rakoviny Drahý doktore Hunte,

Výbor pro aplikaci léků bedlivě prozkoumal Váš výzkumný návrh. Po zevrubné debatě a odpovědném rozhodování nedošli členové výboru k jednoznačnému závěru. Aby bylo možné přínos Vašeho projektu řádně vyhodnotit, bude patrně nutné získat některé dodatečné informace o jeho povaze. Za obvyklých okolnosti vyžaduje Výbor takovou informaci v písemné podobě. Povaha nabízejících se otázek je však taková, že by Vaše osobní přítomnost během zasedání konference byla pro komisi pravděpodobně daleko přínosnější. Proto si Vás dovoluji pozvat na naše příští zasedání, které se bude konat dnes v deset dopoledne v zasedací místnosti Ústavu pro výzkum rakoviny. Těšíme se na setkání s Vámi. S pozdravem MUDr. Armand Richardson, předseda Robert nechtěl věřit vlastním očím. Výbor nikdy nikoho nezval, aby během jednání vystoupil, a už vůbec ne navrhovatele projektů. Jeho rozhodnutí byla přísně důvěrná.

Hlasování

jednotlivých

členů

Výboru

se

nikdy

nezveřejňovala. Z Výboru jednoduše odešel dopis, v němž se navrhovateli oznamoval výsledek a důvody, které k tomu či onomu rozhodnutí vedly.

Sekretářka si odkašlala: „Máte přesně dvě minuty na to, abyste se stačil na jednání dostavit včas.“

Zasedací místnost byla nákladně obložena dubovým ostěním a vyzdobena orientálními drapériemi. Uprostřed místnosti stál čtvercový stůl a kolem něj kožená křesla.

V čele stolu seděl Armand Richardson, světoznámý neurolog. Byl to vysoký, štíhlý muž s nazrzlými,

šedivějícími vlasy a tenkým knírkem. Přítomni byli i ostatní členové výboru. Na každé straně stolu seděli tři. Křeslo proti Richardsonovi bylo volné.

Robert vrazil do místnosti.

„Omlouvám se, doktore Richardsone. Dostal jsem váš vzkaz před několika minutami.“

„To je v pořádku, doktore Hunte. Dovolte, abych vás představil ostatním členům Výboru.“ Richardson zvedl tužku a ukázal na muže po své pravici. „To je doktor Hans Lubell, kterého nepochybně znáte.“

Robert přikývl.

Lubell zíral přímo před sebe.

„Vedle doktora Lubella sedí doktorka Anita Blantonová z porodnice.“

Doktorka Blantonová byla žena středních let s dvojitou bradou a rovnými černými vlasy. Věnovala Robertovi nepatrný úsměv.

„Dále doktor Henry Haines za dermatologii.“

Menší, holohlavý chlapík přikývl.

„Po mé levici,“ pokračoval Richardson, „sedí chirurgové doktor Logan a doktor Phillips a pak doktor Silverman z interny.“

Richardson počkal, až si Robert sedne. „Dovolte, abych vás v úvodu ujistil, doktore Hunte, že všichni považujeme váš projekt za pozoruhodný. Přišel jste se zcela novátorskou myšlenkou, jak se vypořádat s velice záludnou chorobou. V

podstatě jde o to, že přinutíte vlastní pacientovy protilátky, aby rakovinu ve svém těle zničily samy. Na první pohled vypadá váš návrh velmi lákavě. Tento výbor ovšem nebyl zřízen proto, aby posuzoval lákavost projektů. Naším úkolem je odpovědět na dvě otázky. Zaprvé: bude lék účinkovat? A zadruhé: může pacientovi způsobit nějakou újmu? Doufáme, že nám dnes pomůžete najít odpověď na tyto otázky. Předpokládám, že zvláště doktor Lubell by si rád vyjasnil určité body.“

„Děkuji, doktore Richardsone,“ ujal se Lubell velmi formálním tónem slova. „Doktore Hunte, celý váš projekt je založen na pokusech provedených na dvanácti druzích rakovinových buněk. To není příliš velký počet. Aby bylo možné jednoznačně prokázat, že metoda účinkuje, bylo by třeba ji vyzkoušet alespoň na pětadvaceti druzích.“

„Řekl bych, že na množství tolik nezáleží,“ odpověděl Robert. „Preparát ve skutečnosti účinkoval dvanáckrát z dvanácti pokusů, a to je velmi slibné. Ale i kdyby metoda zabrala dvanáckrát z dvaceti pěti pokusů, stejně bych projekt Výboru předložil.“

„Ale návrh je napsaný tak, jako byste měl lék na všechny typy rakoviny,“ namítla lékařka z porodnice.

Robert zavrtěl hlavou: „Obávám se, že si moje slova nesprávně vysvětlujete. Metoda je účinná jen u těch pacientů, kteří proti své rakovině produkují protilátky.“

„Jaké procento pacientů s rakovinou produkuje antigeny?“ ptala se doktorka Blantonová dál.

„V naší laboratoři jsme analyzovali sérum dvaceti osmi pacientů. Všichni měli příslušné protilátky. Můj spolupracovník doktor Ponzini navíc rozebral sérum dalších padesáti osob postižených rakovinou. Všichni, až na jednoho, protilátky produkovali.“

Richardson se mírně předklonil: „O Ponziniho výsledcích není ve vašem návrhu ani zmínka.“

„Ponzini prováděl výzkum v Itálii. Jeho údaje jsem do projektu nezahrnul, jelikož jsem výsledky neviděl na vlastní oči a protože výzkum byl prováděn v jiné laboratoři.“

„Proč jste si tedy tak jistý, že Ponziniho pozorování jsou správná?“ zeptal se Lubell.

„Protože celý postup zopakoval i v mé laboratoři.

Použili jsme metodu, kterou vyvinul v Itálii.“

„Musím přesto konstatovat, že mě výsledky pokusů nepřesvědčily,“ vrtěl hlavou Lubell. „Přejděme ale k dalšímu bodu. Ten zajímá všechny členy výboru.“ Pootočil si židli, aby na Roberta dobře viděl. „Zvážil jste, jak velké dávce radioaktivity budou tito pacienti vystaveni?“

„Nebude to zanedbatelné množství.“

„To je velmi jemně řečeno,“ odsekl Lubell ostře. „Ve skutečnosti chcete pacientům podat obrovskou dávku radioaktivního thymidinu.“

„Jde o dávku, která je podle našich představ nutná, aby zničila všechny rakovinové buňky.“

„A co se stane s radioaktivním thymidinem, až naplní své poslání? Zůstane v těle, nebo se nějak z organismu vyloučí?“

Robert pochopil, že se nechal nalákat do pasti, ale bylo už pozdě. „To nevím.“

„A nemáte pocit, že byste to měl zjistit?“ Lubell přešel do jedovatého tónu. „Pokud je radioaktivní látka dlouhodobě uložena v lidském těle, může to mít katastrofální následky.

Vzpomínám si na jeden případ z padesátých let, kdy byl pacientovi s polycytemií podáván radioaktivní fosfor.

Skvěle to zabralo a postup choroby se podařilo zastavit. Po deseti letech se u pacienta vyvinula akutní leukemie. Jen jsme mu zaměnili jednu hrůzu za druhou.“ Dermatolog Haines mohutně přikyvoval.

„Tato obava je pochopitelně na místě,“ řekl Robert nezúčastněně. „Mám však dojem, že mezi polycytemií a rakovinou je dost zásadní rozdíl. Polycytemie je chronické onemocnění, s nímž lidé žijí řadu let. Navíc nelze přehlédnout, že polycytemii je možné léčit i jinými velice účinnými způsoby. Pacienti s metastázující rakovinou umírají obvykle do roka. A jiná účinná léčba prostě neexistuje. Ale předpokládejme, že máte pravdu.

Předpokládejme, že u jistého procenta pacientů se do deseti let skutečně objeví leukemie. A teď si představte, že byste

měl v tuto chvíli rozvinutou rakovinu. Vzal byste si lék, který by vám pomohl se rakoviny zbavit, i kdybyste věděl, že podstupujete nepatrné riziko, že se u vás za deset let projeví leukemie?“ Robert zabodl do Lubella pohled. „Vzal byste si ten lék?“ Lubell mu pohled opětoval, ale nic neříkal.

„Ano, nebo ne?“

„Vy prostě nevíte, jaké následky může užití preparátu mít,“ odsekl Lubell.

„A nebudu to vědět, dokud ho nevyzkouším na nemocných.“

„Co se stane, když přípravek nezabere?“

„Choroba bude postupovat a nakonec pacienta zahubí.“

„Předpokládejme, že lék zabere, ale o rok později ohlásí někdo objev léku na rakovinu bez vedlejších následků.

Najednou nám tu bude chodit člověk s vyléčenou rakovinou, ale s nebezpečnou dávkou radioaktivity v těle.“

Robert se zhluboka nadechl a snažil se ovládnout.

„Pokud se takový lék objeví až za rok, bude většina pacientů, o kterých tu mluvíme, po smrti.“

„Pánové! Pánové!“ přerušil je Richardson. „Mám pocit, že jste svůj přístup oba dostatečně osvětlili.“

O slovo se přihlásil dermatolog: „Měl bych k tomu jen jednu poznámku, doktore Hunte. Vím, že některé otázky, které vám tu klademe, jsou hypotetické a nevstřícné. Má to však svůj důvod. Chceme pochopitelně především chránit naše pacienty. To je náš hlavní cíl. Musíme také myslet na samotný Ustav pro výzkum rakoviny. Kdyby některý z pacientů utrpěl újmu, poškodilo by to i pověst UVR, a to nejen tím, že bychom se ocitli před soudem. Beznadějně nemocní lidé souhlasí prakticky s každým způsobem léčby.

Pokud všechno dopadne dobře, pacient se raduje. Jakmile se mu však něco stane, bez zaváhání na nás podá žalobu.

Nehledí na naše dobré úmysly a žene nás před soud. To platí i v případech, kdy pacientovi podrobně vysvětlíme nebezpečí, která mu léčba přináší. Takže nám jde jak o dobro pacientů, tak o pověst Ústavu.“

„Správná připomínka,“ zamumlal Lubell.

Pak se ozval chirurg Logan: „Doktore Hunte, ve vašem návrhu jsem se dočetl, že pacienti, které hodláte léčit, mají rakovinu vyvinutou jen v omezeném rozsahu. Nezvyšujete si tím bezděky šanci na úspěch?“

Robert přikývl: „Chtěl jsem se vyhnout léčení těžce nemocných s rozšířenou rakovinou, alespoň ze začátku.“

„Ale to jsou přece lidé, kteří potřebují léčení ze všech nejvíc.“

„Začneme s pacienty, kteří mají velkou naději, že budou mít ještě tři měsíce. Lidé trpící rozvinutou rakovinou zpravidla umírají na zápal plic nebo krvácení. Kdyby k něčemu takovému mělo dojít, nevíme, jak bude přípravek působit.“

„A kdo bude pacienty vybírat?“

„Já.“

„Nahodile?“

„Ze začátku nikoliv.“

Richardson si odkašlal a řekl: „Pokud bude návrh schválen, doporučoval bych, aby pacienty vybírala nezávislá komise.“

„Budu je vybírat já,“ ohradil se Robert pevným hlasem.

„Pokud však bude chtít Výbor zkontrolovat, koho jsem k léčbě určil, nemám nejmenších námitek.“

„Myslím, že touto záležitostí se nemusíme dále zabývat,“ vložil se do debaty Lubell. „Nemá cenu dohadovat se o něčem, co se vůbec nemusí přihodit.“

Za hodinu seděl Robert ve své kanceláři, upíjel kávu a přemítal o Výboru pro aplikaci léků. Zvažoval, ve kterých okamžicích pravděpodobně bodoval, a které střety zcela zřetelně prohrál. Vůbec se nedalo odhadnout, k jakému závěru komise dospěje. Jen u dvou členů uměl předpovědět, jak budou volit: Lubell bude proti a Bernie Silverman bude hlasovat pro Hunta. Před dvěma roky léčil Robert jeho tetě rakovinu. Dodnes byla naživu.

Dopíjel třetí šálek kávy, když na jeho stole zabzučel intercom. Volal mu Bernie Silverman.

„Jak zní rozsudek, Bernie?“

„Čtyři hlasy proti třem. Tvůj návrh byl přijat.“

13

Robert právě v Beaumontově pavilónu prohlížel posledního ze svých pacientů, když do pokoje nakoukla sestřička.

„Doktore Hunte, volají vás z kanceláře. Je to naléhavé.“

Robert doběhl do sesterny a v duchu jen doufal, že se hovor nebude týkat Amose.

„Co se děje, Penny?“

„Zrovna volali z pohotovosti. Vašeho syna museli umístit na pediatrii na jednotku intenzivní péče.“

Robert zaťal zuby. To není můj syn, sakrapráce! „Co se mu stalo?“

„To neříkali.“

Robert vyrazil k výtahu a cestou si pro sebe něco mumlal. Chlapec sice nebyl jeho, ale on přesto spěchal jako vyděšený otec. Nazlobeně přitom vrtěl hlavou. V době, kdy se rozváděl, měl jasně a veřejně dát najevo, že chlapec není jeho syn. Chtěl však předejít nepříjemnostem a ponížení.

Navíc ho Diane zapřísahala, aby myslel na dobro dítěte a nic neříkal. Souhlasil, ale předtím si dal záležet na tom, aby se otázka otcovství stala součástí soudního spisu. Chtěl tím jednou provždy udělat jasno v otázce dědických práv. Takže dál dělal, jako by o nic nešlo, přestože si byl téměř jistý, že Amos tuší pravdu. Starý pán se o chlapci nikdy nezmínil a nikdy se na něj neptal. Bůhví kolik lidí o tom vědělo.

Krucipísek! Jakmile bude po všem, postará se o to, aby měl s Diane a DeWittovými co nejméně společného. Taky bude muset Diane říct, aby ho nezatahovala do věcí, které se týkají chlapce.

Diane seděla v čekárně pro návštěvníky vedle jednotky intenzivní péče. Upírala před sebe nepřítomný, zmatený pohled. Vlasy měla rozcuchané. Nestačila se ani nalíčit.

Robert se posadil vedle ní: „Co se stalo?“

„Nevím,“ odpověděla slabým hlasem. „Randy byl celý týden nachlazený. Dnes odpoledne dostal teplotu, a tak jsem mu dala aspirin. Pak teplota vyskočila na třicet devět a začal… začal mít křeče.“ Pevně zaklesla prsty rukou do sebe a dál zírala před sebe. „Co si myslíš, že to je?“

„Možností je hodně. Nejspíš to bude nějaká infekce, možná zápal plic.“

„Ale proč měl křeče?“

„Některé děti mívají záchvaty, když dostanou vysokou horečku.“

Diane se pomalu otočila a zadívala se mu do očí.

„Bože můj! Měl jsi ho vidět, Roberte. Celý se klepal a třásl a mlátil hlavičkou do země. Nevěděla jsem, co mám dělat, tak jsem zavolala pohotovost.“

„Tos udělala dobře,“ ujistil ji.

Diane se začala chvět, až jí zuby cvakaly o sebe.

„Mám strach, Roberte.“

V tu chvíli do čekárny vešel Allen Rimer, dětský lékař.

Byl to štíhlý chlapík s dětským obličejem a předčasně šedivými vlasy. Pokynul Robertovi a přitáhl si židli.

„Obávám se, že váš chlapec je vážně nemocný,“ řekl tiše.

Robert se předklonil: „O co jde?“

„Má pokročilý zápal plic.“ Pediatr se odmlčel a zhluboka se nadechl. „A bakteriální meningitidu.“

Diane přejížděla pohledem z jednoho muže na druhého.

„Co to je? Vysvětlete mi někdo, co to je.“

„Nemoc vašeho syna začala tím, že nastydl. Pak dostal zápal plic, který způsobily bakterie. Infekce se vyvinula v zápal mozkových blan, jinými slovy, rozšířila se na blány obalující mozek a dostala se do míchy.“

Diane odmítavě zavrtěla hlavou: „Ale ještě ráno byl úplně v pořádku! Nastydl a měl trochu teplotu. Nic víc.“

Rimer přikývl: „Tahle infekce se někdy ujme velmi rychle a ještě rychleji se šíří. Je to kolikrát jen otázka hodin.“

„Už se vám podařilo určit druh bakterií?“ zeptal se Robert.

„Ještě to nevíme jistě. Vypadá to na stafylokoky, ale musíme počkat, jak bude vypadat kultura, abychom měli jistotu.“ Pediatr se obrátil k Diane. „Podívejte, paní

Huntová, budu k vám co nejupřímnější. Váš chlapec je velice vážně nemocný, ale jeho chorobu je možné vyléčit.

Už jsme mu začali dávat velké dávky antibiotik a doufáme, že zaberou. U většiny dětí se dočkáme. Jsou ovšem i výjimky. Můžeme jen doufat, že reakce na antibiotika se dostaví rychle.“ Doktor vstal. „Kdyby došlo k nějakému obratu, dám vám vědět.“

Diane se dívala, jak dochází, pak sklopila pohled k podlaze a ponořila se do úvah. Náhle se obrátila k Robertovi, udeřila ho do paže a začala s ním cloumat.

„Udělej něco, Roberte! Prosím tě, udělej něco!“

Chytil ji za zápěstí, přitáhl ji k sobě a pevně ji držel.

„Dopadne to dobře,“ ujišťoval ji jemně. „Všechno dobře dopadne.“

Zabořila mu obličej do košile a začala tiše plakat: „Vždyť je to ještě dítě. Jsou mu jen tři roky. Proč mu to Bůh dělá?“

Robert nic neříkal. Na tohle neexistovala žádná odpověď.

Diane se od něj prudce odstrčila.

„Myslíš, že se mě Bůh snaží potrestat?“

„Cože?“

Souhlasně přikývla: „Trestá mě, protože jsem ti byla jako manželka nevěrná. Bůh mě takhle postihuje, protože moje dítě je nelegitimní.“

„Nech těch hloupostí,“ napomenul ji Robert. „Bůh má jiné starosti, než aby rozdával zápal mozkových blan malým dětem.“

Diane vytáhla cigaretu a snažila se ji zapálit. Ruce se jí strašlivě třásly.

„Myslíš, že bude můj chlapeček v pořádku?“

„S trochou štěstí to zvládne.“

Krátce po půlnoci se dětský lékař objevil znovu. Došel až k lavici a podíval se dolů na Diane a Roberta.

„Mrzí mě to,“ řekl tiše. „Dělali jsme, co bylo v našich silách.“

„Ne!“ vyjekla Diane a zatřepala hlavou. „Ne! Ne! Ne!“

„Mrzí mě to.“

Pohřeb se odehrál následujícího odpoledne. Robert si vzal na starosti veškerou organizaci. Chtěl mít jistotu, že chlapce nepohřbí do rodinné hrobky Kuntových.

Po obřadu se spousta lidí nahrnula do Dianina domu v Bel Air. V tomto domě prožili Robert a Diane šťastnější dny svého manželství. Robert se rozhlížel po obývacím pokoji a měl pocit, že se tu nic nezměnilo. Nábytek, umělecké předměty, tretky, všechno tu bylo jako dřív.

Zadíval se na Diane, která stála u krbu a přijímala od přátel kondolence. Byla celá v černém a na obličeji měla jen nepatrný náznak nalíčení. Vlasy stažené dozadu jen zdůrazňovaly její aristokratické rysy. Dokázala kolem sebe šířit atmosféru síly a důstojnosti. Ale Robert věděl, že je to jen fasáda. Pod ní se chvěla žena, která měla co dělat, aby se nesesypala.

K Robertovi přistoupil Charles DeWitt a potřásl mu rukou: „Co mám říct? Co mám sakra říct?“

„Nevymyslíš nic, co bych už neslyšel,“ poznamenal Robert. „Pojď si dát panáka.“

Sešli do haly a vstoupili do knihovny. Stěny byly obloženy řadami knih a upomínkovými předměty. Na stole stála fotografie Diane a Roberta v lepších časech. Robert se zarazil, chvíli si obrázek prohlížel a pak přistoupil k baru.

„Co si dáš?“

„Skotskou s ledem.“

Sedli si, popíjeli a mlčeli. Nakonec promluvil DeWitt: „Roberte, jednu věc jsem nikdy pořádně nepochopil.“

„Jakou?“

„Proč ses po rozvodu úplně přestal zajímat o syna.

Rozumíš, vždyť je to nakonec tvoje krev a s tím, co si myslíš o Diane, to nemá nic společného.“

Robert se na Charlese dlouze zadíval. Takže on neví, že byl chlapcovým otcem.

„Proč ti takové hlouposti vůbec vykládám?“ zabručel DeWitt a zhluboka se napil. „Přišel jsi ve chvíli, kdy tě Diane nejvíc potřebovala, a to se počítá.“

Robert rychle dopil svou porci vodky a nalil si další.

„Jen mě překvapilo, proč na pohřbu nebyl Amos,“

pokračoval Charles.

„Neřekl jsem mu to,“ vysvětlil Robert. „Až se pořádně zotaví, teprve mu tu novinu sdělím.“

„Měl jsem pocit, že se mu daří dobře.“

„To je fakt. Jenom jsem nechtěl nic riskovat.“

DeWitt si zhluboka vzdychl: „Mám takový pocit, že nás všechny postihlo nějaké prokletí, jako že je Bůh nade mnou.

Nejdřív Amos, pak já, teďka to děcko. Všechno je najednou podělaným navrch nebo mi to tak připadá, protože jsem se předtím měl tak dobře.“

Robert pokrčil rameny. Přál si, aby Charles buď zmlkl, nebo změnil téma hovoru.

DeWitt sáhl do kapsy a vylovil cigaretu. Chvíli si ji prohlížel. „Tyhle malý potvory mě tak dodělaly. Ale teď už je to stejně putna,“ povzdechl si a vsunul cigaretu do úst.

„Třeba ne.“

„Co ne?“

„Třeba to není putna.“

„O čem to mluvíš?“

„Už rok pracujeme na nové metodě, jak léčit rakovinu.

Teď jsme ve fázi, kdy bychom to mohli vyzkoušet na pacientech.“

DeWitt se narovnal: „Řekni mi o tom něco.“

„Zjistili jsme, že pacienti stižení rakovinou si proti této chorobě vytvářejí protilátky. Ty ovšem samy o sobě

nedokážou nádor zničit. Tak jsme protilátky izolovali a posílili jsme je radioaktivním činidlem. Jakmile preparát podáme pacientovi, protilátky by se měly přimknout k rakovinovým buňkám. A radioaktivita by měla zhoubná tělíska zničit.“

„Funguje to?“

„Ve zkumavkách to vycházelo jedna báseň. Ale na žádném pacientovi jsme to ještě nevyzkoušeli.“

„Hned zítra si jdu lehnout do nemocnice. Okamžitě můžeme začít s léčením.“

„Počkej chvíli,“ zarazil ho Robert rukou. „Musím ti nejdřív vysvětlit, do čeho jdeš. Tak především, ten lék je čistě experimentální. Ještě nikdy ho nikdo nevyzkoušel na lidském organismu. Je reálná možnost, že přípravek bude mít vedlejší toxické účinky.“

„Jaké například?“

„Cokoliv včetně náhlé smrti.“

DeWitt zaváhal.

„Měl jsem pocit, že mi chceš podávat moje vlastní protilátky.“

„Jistě. Ale přidám ti k nim pořádnou dávku radioaktivního materiálu. A neumím nijak zjistit, jaké to bude mít bezprostřední či dlouhodobé účinky.“

„Myslíš, že by to mohlo zabrat?“

„Kdybych si to nemyslel, vůbec bych tenhle hovor nezačínal.“

„A nakolik se dají očekávat vedlejší účinky?“

„Nevím.“

„Jsou možné nebo pravděpodobné?“

„Možné.“

DeWitt odhodlaně přikývl: „Chci ten experimentální lék zkusit.“

„Ještě je tu jedna věc. Nikdo kromě Kate by o tom neměl vědět. Kdyby se to někde prozradilo, rázem by mě zavalily telefonáty a dopisy pacientů. A to bych nerad.“

„Kdy mám nastoupit do nemocnice?“

„V pondělí ráno.“

DeWitt si ještě jednou nalil a pomalu upíjel.

„Možná, že mi zase začíná padat karta.“

„Snad,“ přikývl Robert.

V osm hodin se zavřely dveře za posledním hostem.

Bývalí manželé osaměli v obýváku. Diane přistoupila k Robertovi a políbila ho na tvář.

„Děkuju ti, že jsi mě podržel, Roberte.“

„Zvládalas to skvěle,“ ujistil ji.

Zavrtěla hlavou: „To bylo jen na povrchu. Uvnitř jsem toužila na všechny ječet, ať proboha okamžitě vypadnou.

Ale něco mi v tom bránilo.“

„Říká se tomu důstojnost.“

Krátce se usmála a rozhlédla se po pokoji.

„Najednou je tu tak ticho a prázdno. Kdysi býval v tomhle domě tak krásný a šťastný život, a teď…“

„Můžeš přece zařídit, aby se sem štěstí vrátilo.“

„Ne,“ řekla smutně. „Je tu příliš mnoho duchů. Příliš mnoho špatných vzpomínek. Když jsme tu žili spolu, byl tenhle dům ráj na zemi. To už je všechno pryč.“

Robert ji vzal kolem ramen: „Pojď do pracovny.

Namíchám ti něco k pití.“

Posadila se na barovou stoličku a sledovala Roberta, jak míchá vodku s vermutem.

„Ještě pořád děláš nejlepší martini v Kalifornii?“

„Samozřejmě. Jednu olivu, nebo dvě?“

„Jednu.“ Vzala si martini a vypila je téměř naráz. Když byla v polovině druhé sklenice, náhle se ozvala: „Já jsem ti o svém úletu s Charlesem nikdy nevyprávěla, viď?“

„Ne.“

„Šlo o jedinou noc. To bylo všechno.“

„Věděl Charles, že se stal otcem?“

Rozhodně zavrtěla hlavou: „To neví nikdo na světě, jen ty, já a právníci.“

Robert se na ženu nedůvěřivě zadíval.

„Chceš mi namluvit, žes to nepřebírala s Kate?“

„Ta ví, že jsme se s Charlesem vyspali. Ale ani jeden z nich neví, že Charles byl Randyho otec.“

„To se mi ani nechce věřit.“

„Ale je to pravda. Sám Bůh ví, jak moc jsem si o tom chtěla s někým promluvit. Ale nikdy jsem to neudělala a nikdy to neudělám. Během rozvodu jsme se tak přece dohodli. A já držím slovo.“

„Kvůli chlapci?“

Přikývla: „Za žádnou cenu jsem nechtěla dopustit, aby můj syn šel životem s cejchem nemanželského dítěte. Ani zanic! Život je dost těžký, i když si na tebe lidi neukazujou prstem a nesmějou se ti za zády.“ Dopila zbytek martini.

„Bůh je mi svědkem, že mám svou sestru ráda, ale moc pije a moc mluví. Kdybych jí to řekla, ví to dneska polovina světa.“ Diane se zadívala do dálky a pak potřásla hlavou.

„Jedna noc s Charlesem, nic víc. A stálo mě to manželství a pravděpodobně i život syna.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Že mě to stálo manželství.“

„To je fakt. Ale s tím, co se stalo tvému synovi, to nemá nic společného.“

„Kdyby to byl tvůj syn, byl bys tu s námi, když začal marodit. Určitě bys poznal, že jde o vážnou nemoc, a zachránil bys ho.“

„To není pravda,“ namítl Robert. „Prostě se to tak přihodilo. A na světě neexistuje doktor, který by tomu dokázal zabránit.“

„Ale byl bys tady v domě a…“

„Byl bych v nemocnici,“ přerušil ji. „Nevyčítej si to.

Není to tvoje chyba.“

„Myslíš to vážně?“

„Naprosto.“

Diane si zapálila cigaretu a ponořila se do vlastních úvah. Nakonec k Robertovi opět vzhlédla.

„Jestli mě potkáš na onom světě, otočíš se za mnou aspoň?“

„O tom nepochybuj.“

„Slibuješ mi to?“

„Slibuju.“

Na chvilinku se usmála, ale úsměv jí brzy odumřel na rtech.

„Prosím tě, zůstaň dneska tady. Nedokážu být v tomhle domě sama.“

Natáhl ruku a jemně ji pohladil po tváři.

„Kdybys něco potřebovala, budu v pokoji pro hosty.“

Přikryla jeho ruku svou dlaní.

„Do smrti tě budu milovat, Roberte. Do smrti.“

14

Charles DeWitt zjevně začínal váhat, zda udělal s tím pokusným lékem proti rakovině dobře. Dali mu sice v Beaumontově pavilonu stejný pokoj jako předtím, ale tentokrát to vypadalo spíš jako v nějaké laboratoři. Charles se podíval na respirátor a pak sklouzl pohledem na přístroj sledující činnost srdce.

„Tohle je nutné?“ zeptal se a ukázal na technické vybavení.

„Máme to tu jen pro všechny případy,“ odpověděl Robert. „Kdybych předpokládal, že to budeme potřebovat, vůbec bych ti ten přípravek nepodával.“

„Připadá mi to, jako kdybych nastoupil do letadla a letuška mi podala padák.“

„To nebyl zrovna nejlepší příměr,“ poznamenal Robert a usmál se.

„Napadá tě lepší?“

„Je to, jako kdybys nastupoval do letadla, a letuška ti vysvětlila, kde jsou nouzové východy.“

„Slyšel jsem tyhle jejich výklady snad stokrát. A nikdy mi to nevadilo.“

„Protože ti jen ukazovaly východy. Nikdy ti nepopsaly, jaká situace musí nastat, abys je musel použít.“

DeWitt sáhl po kopii formuláře, na němž podpisem potvrdil svůj souhlas s léčbou.

„Zatímco ty popisuješ takovou situaci velmi podrobně.“

„Byl bys radši, kdybych to nedělal?“

DeWitt zavrtěl hlavou: „Chci vědět, o co jde.“ Ztěžka dosedl a sáhl po cigaretě. „Tohle je teda nervák, to ti řeknu.“

„Já vím.“

„Jsou ostatní pacienti taky tak vyděšení jako já?“

Robert přikývl: „Ale ne všichni mají odvahu to přiznat.“

DeWitt si zapálil cigaretu a zhluboka vdechl kouř.

„Na opačném konci chodby leží taková mladá holka. Ta dostane váš lék taky, viď?“

Robert nic neříkal.

„No určitě. Abys věděl, lidi, co mají rakovinu, se navzájem poznají. Nejde o to, jak člověk vypadá. Je v tom něco jiného. Ale nemám tušení co.“

„Ale jak jsi přišel na to, že taky dostane lék?“

„Když jsem kolem ní procházel, na okamžik jsme se na sebe zadívali. Rázem mi bylo jasné, že jsme na stejné lodi.“

Charles se na okamžik zamyslel a pak pokračoval: „Něco ti řeknu, měl jsem dojem, že je těhotná.“

„Není,“ poučil ho Robert a vzpomněl si na rakovinu prsu, která Ellen Cooperové metastázovala do břicha.

DeWitt vtáhl do plic závěrečnou dávku kouře a zamáčkl cigaretu.

„Takže jsme dohodnuti na zítra ráno?“

„V osm začneme.“

„Kate by ráda byla u toho.“

„Do pokoje ji pustit nemůžeme. Ale může sedět v čekárně pro návštěvníky.“

„Dobře.“

Robert vstal a vykročil ke dveřím.

„Roberte, ještě jednu věc bych ti chtěl říct. Byli jsme s Kate oba moc rádi, že jsi pomáhal Diane. Vážně ti za to děkujeme. Kruci, zase jsem chvíli měl pocit, že jsme jedna rodina.“

„Téměř,“ poznamenal Robert a vyšel z pokoje.

Ellen Cooperová seděla v posteli a ruce si složila na vystupujícím břiše. Paže měla pohublé a svraštělé.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Robert.

„Ujde to.“

„Máte potíže s dýcháním?“

„Když si takhle sednu, tak ne.“

„Ukažte, prohlédnu vám břicho.“

Robert počkal, až si žena vyhrne noční košili, a pak jí jemně prohmatal břicho. Bylo pevné a plné tekutiny.

Velikostí odpovídalo šestiměsíčnímu těhotenství. Robert nahmatal okraj jater. Byl tvrdý jako kámen a uzlinatý.

Ellen sebou škubla.

„Tohle trochu bolí.“

„Já vím.“

„Jsou to játra, viďte?“

Robert přikývl.

Ellen Cooperová pootočila hlavu a zadívala se z okna.

„Mám pětiletého chlapce. Řekla jsem mu, že odjíždím na dlouhou cestu do nebe a že se nevrátím. Nechápal to.“

„Kdy jste mu to vykládala?“

„Včera.“

„Myslíte si, že následkem téhle terapie zemřete?“

Pokrčila rameny: „Myslím, že mě ta rakovina zabije bez terapie, jako s terapií. Bůh je mi svědkem, že chci žít. Ale podívejme se na to realisticky, moc naděje mi nezbývá, viďte?“

„Bez toho léku je vaše naděje prakticky nulová.“

„A s lékem?“

„Možná budete překvapená.“

Poprvé se usmála.

„Chcete, abych to nevzdávala, co?“

„Přesně tak.“

„Jestli se vám to podaří vyléčit, dám vám svolení, abyste o mně psal do lékařských časopisů.“

„Jednou vám to připomenu.“

Následujícího dne v osm ráno připojili Charlese DeWitta a Ellen Cooperovou na přístroje sledující činnost srdce. Současně jim začali nitrožilní výživou dodávat pětiprocentní roztok glukózy.

Robert stál u Charlesovy postele.

„Teď ti dám na zkoušku malou dávku našeho přípravku.

Chceme jen vědět, jak na to budeš reagovat. Kdyby se dostavily nějaké neobvyklé pocity, hned mi to řekni.“

„Jaké pocity?“ zeptal se DeWitt skoro šeptem.

„Návaly, svrbění, nedostatek vzduchu. Prostě cokoliv.“

Robert pomalu vstříkl do žíly jeden krychlový centimetr směsi thymidinu a protilátek, pak odstoupil od lůžka a zadíval se na monitory.

Za pár minut opět promluvil: „Jak se cítíš?“

„Jde to.“

Robert pokynul sestřičce: „Začněte s infuzí.“

Sestřička zavěsila na stojan malou lahvičku, připojila ji k hadičce a upravila průtok.

„Dva kubíky za minutu,“ oznámila.

„Dobře.“

Ticho v pokoji rušilo jen nevtíravé pípání přístroje monitorujícího srdeční činnost. DeWitt ležel naprosto klidně a snažil se nevnímat pot, který mu vyrážel na čele. Podíval se na hadičku nitrožilní výživy, pak zvedl oči k Robertovi a přejel pohledem na sestřičku. Sledovali ho nezúčastněnými pohledy. DeWitt pomalu zavřel oči.

Za hodinu dostali Charles DeWitt i Ellen Cooperová celou dávku. Žádná negativní reakce se nedostavila. Charles DeWitt se domáhal snídaně.

Robert seděl v husté páře a kolem hlavy měl omotaný studený ručník. Horký vzduch mu pronikal pokožkou, otevíral póry a uvolňoval napjaté svaly. Natáhl se na dřevěnou lavici a začal podřimovat. Pořád ale musel myslet na Diane. Bylo mu jasné, kam to směřuje. Bylo to prakticky nevyhnutelné. Ale pořád si v duchu sliboval, že nedovolí, aby k tomu došlo. On se k ní prostě nemůže vrátit a začít s ní zase žít.

Večer, při odchodu z nemocnice, se Robert stavil v telefonní ústředně a vyzvedl si operátor, aby ho mohli sehnat, kdyby se něco dělo. Navíc dal telefonistce několik telefonních čísel, kde může být k zastižení, pro případ že by vysílačka selhala.

Dojel vozem k belairskému sportovnímu klubu a zaparkoval vedle osvětlených tenisových kurtů. Přistoupil k drátěnému plotu a sledoval hráče, kteří okupovali nejbližší dvorec. Na jedné straně sítě hrál klubový trenér, vysoký, nohatý mladík, který se dokonce jednou stal členem daviscupového týmu. Naproti němu pobíhala Diane.

Byla v dokonalé formě. Zdálo se, že se po kurtu vznáší, že vynakládá minimální námahu a přitom míč odpaluje

neuvěřitelnou silou. Trenér se ze všech sil snažil budit dojem, že mu nedělá potíže s ní držet krok.

Diane zasmečovala podél boční čáry. Mladík se po míči natáhl, a málem se mu ho ani nepodařilo zasáhnout. Balón dopadl asi metr od místa, kde stál Robert.

Diane k němu přiběhla a vlasy stažené do ohonu jí ve vzduchu vlály. Kůže se jí leskla potem. Pořád to byla jedna z nejkrásnějších žen, jaké kdy Robert viděl.

„Jaký mám bekhend?“ usmála se.

„Perfektní!“

„Nechceš si taky zahrát?“

Zavrtěl hlavou: „Radši si půjdu na chvíli sednout do páry.“

Zadívala se mu do obličeje, pak protáhla prsty pletivem a dotkla se jeho ruky.

„Vypadáš unaveně, Roberte.“

„Trocha páry a pár studených sprch to spraví.“

„Zůstaneš tu na večeři?“

Přikývl.

„Vezmeš za vděk společností?“

„Jistě.“

„No výborně!“ Mírně se předklonila a zkušeným pohybem odklepla míček raketou do vzduchu. „Sejdeme se za hodinu nahoře.“

Diane seděla u stolu s vyhlídkou na golfové hřiště.

Vlasy měla ještě vlhké, ale už sčesané dozadu a stažené stuhou. Působila velice mladě.

„Vypadáš jako středoškolačka,“ prohlásil Robert a přitáhl si židli.

Usmála se: „S lichotkami nejdál dojdeš.“

Objevil se číšník: „Dáte si něco k pití, doktore Hunte?“

Robert se na okamžik zamyslel. Kašlu na všechno! Ale víc než jednu si nedám.

„Jedno martini s vodkou.“

„Já si dám taky ještě jedno,“ ozvala se Diane. Dívala se za číšníkem, jak odchází, a pak se otočila k Robertovi. „Kate mi říkala, že dneska ráno to v nemocnici všechno probíhalo skvěle.“

„Zatím se to nevyvíjí špatně.“

„Myslíš, že ten lék opravdu zabere?“

„To teprve uvidíme.“

„Ale má to velkou naději, viď?“

Robert zaváhal a pak přikývl.

Diane si přisunula židli blíž k němu.

„Jak dlouho na tom pracuješ?“

„Dva roky.“

„A proč ses o tom Charlesovi nezmínil už dřív? Myslím, když byl v nemocnici poprvé.“

„Tehdy jsme to teprve vymýšleli. Neměl jsem tušení, že to najednou vezme takový obrat.“

„Ale věděl jsi, že je to na spadnutí.“

Robert se ušklíbl: „Že je něco na spadnutí, se počítá jen u stodoly a ručního granátu.“

„A u průšvihu,“ dodala Diane.

Usmáli se na sebe. Diane byla nalíčená stejně, jako když se s ní seznámil.

Číšník jim přinesl nápoje a poznamenal: „Vrchní mě požádal, abych vás upozornil, že nám pomalu docházejí humři.“

„Tak nám dva schovejte.“

„Jak si přejete, pane.“

Robert beze spěchu upíjel martini a díval se Diane pátravě do tváře.

„Jak to zvládáš?“

„Ujde to,“ odpověděla s nejistým gestem. „Snažím se sama sebe zaměstnávat dvacet čtyři hodiny denně, abych na to nemusela myslet.“

„Jednou na to budeš muset začít myslet.“

„To mi říká psychiatr taky,“ povzdechla si tichým hlasem. „Myslí si, že se snažím utíkat před skutečností.“

„Má pravdu?“

Pomalu zavrtěla hlavou: „Ne, Roberte. Jen se snažím přežít.“ Zhluboka se nadechla a zadívala se z okna. „Řeknu ti totéž, co jsem řekla psychiatrovi. Vyzvala jsem ho, aby přijel ke mně domů a stoupl si doprostřed dětského pokoje.

Aby se podíval na tu malou postýlku a hračky kolem ní.

Řekla jsem mu, aby si zajel každý den na hřbitov a podíval se na čerstvou hlínu na malém hrobečku. Požádala jsem ho, ať tohle všechno udělá, a pak ať mi něco vykládá o utíkání před skutečností.“

Robert se natáhl a sevřel jí ruku.

„Vypořádáš se s tím skvěle.“

„Ale kdy?“

„Už brzo.“

Usmála se na něj: „Ty to vždycky nějak zvládneš, když jde do tuhého, co?“

„Občas.“

Odmítavě zavrtěla hlavou: „Mám tě prokouknutého.

Rád se tváříš, jako že jsi zcela neotřesitelný a že tě nic nemůže rozházet. Ale hluboko v duši jsi úplně vyřízený.“

Uvolněně se usmála. „A ještě něco ti řeknu. I kdybych měla ještě někdy nakrásně tu možnost, už bych si tě stejně podruhé nevzala.“

„Vážně?“ podivil se zaskočený Robert.

Přikývla: „Jako svobodný mládenec se mi líbíš víc.“

Když Robert dorazil domů, bylo už po desáté.

Několikrát přeplaval bazén, dal si studenou sprchu a zalezl do postele. Už začínal usínat, když ho vyrušilo zvonění telefonu. Volal lékař z Beaumontova pavilónu.

Charles DeWitt i Ellen Cooperová dostali horečku přes třicet devět. A krevní tlak jim neustále klesal.

15

Ellen Cooperová blouznila. Nesouvisle si něco mumlala a zmítala sebou z boku na bok. Noční košile, promáčená potem, se jí lepila na tělo.

„Kdy to začalo?“ zeptal se Robert.

„Asi před hodinou,“ odpověděla sestřička. „Řekla, že jí začíná být horko, ale teplotu měla normální. Za dvacet minut jí najednou vyskočila na třicet devět. Dala jsem jí deset gránů aspirinu, ale nepomohlo to.“

„Dostala taky zimnici?“

Sestra přikývla: „Myslela jsem, že se pod ní rozpadne postel.“

Robert se naklonil přes postranice postele a pevně Ellen sevřel. Natočil ji obličejem k sobě a zadíval se jí do očí.

„Ellen! Ellen! Víte, kde jste?“

Ellen na něj jen zírala. Pohybovala rty, ale nevydala ani hlásku.

„Pomozte mi stáhnout z ní košili,“ vyzval Robert sestřičku a spustil postranice dolů. Rychle Ellen prohlédl.

Ucítil velkou lymfatickou uzlinu v podpaží a nádor v prsu.

Břicho měla Ellen stále naběhlé a játra snadno hmatatelná.

„Bude potřebovat chladicí matraci,“ prohlásil a zvedl postranice. „A udělejte jí úplný rozbor krve a moči. Včetně mikroorganismů.“

„Rentgen taky?“

„Potřebuji snímky hrudního koše a břišní krajiny. A byl bych rád, kdyby se na pacientku ještě dnes podíval specialista na infekční choroby. Pokuste se sehnat doktora Lorrimera.“

Sestřička si poznamenala pokyny.

„Máme zavolat jejímu manželovi?“

Robert přikývl a vyšel ze dveří.

Charles DeWitt se třásl pod dvěma vlněnými dekami.

Když Robert vstoupil, otočil k němu Charles hlavu.

„Cítím se strašně,“ vydechl.

„Co se stalo?“

„Díval jsem se na zprávy, když vtom mě najednou polilo horko. A pak jsem se začal klepat jako osika.“

„A kašlal jsi a bolelo tě na plících?“

„Kašel mám jako předtím.“

„Tvoří se ti hleny?“

„Trochu.“

Robert se rychle podíval na monitory. DeWitt měl tlak 100 na 70.

„Dělá se ti mdlo?“

DeWitt zavrtěl hlavou.

Robert jej pečlivě prohlédl. Zvláštní pozornost věnoval hrudníku. Kromě horečky a zimnice nic nového neobjevil.

„Tak co se to se mnou sakra děje?“ chtěl vědět DeWitt.

„Nevím to jistě, ale vypadá to, jako bys dostal infekci.“

„Zase zápal plic?“

„Nejspíš. Ale musíme si to nejdřív ověřit laboratorními testy, ať máme jistotu.“ Sklonil se a povzbudivě DeWittovi stiskl rameno.

U dveří Robert tichým hlasem požádal sestru: „Nechte panu DeWittovi udělat stejné testy jako paní Cooperové.“

„Chcete, aby se na něj taky přišel podívat doktor Lorrimer?“ zašeptala ošetřovatelka.

Robert přikývl: „Kdybyste mě potřebovali, budu dole v bakteriologické laboratoři.“

Robert si zrovna nalil druhý hrníček kávy, když do dveří lékařského pokoje vstoupil doktor Lorrimer. Vysoký, štíhlý pán kolem pětapadesáti byl přednostou infekčního oddělení nemocnice Memoriál.

„Tak co?“

Lorrimer unaveně dosedl a natáhl si nohy: „Oba vypadají, že mají sepsi. Podle mě jde o bakteriální infekci.“

Hunt přikývl a bylo mu jasné, co uslyší dál.

„Jedná se o učebnicový příklad,“ pokračoval Lorrimer.

„Dva lidé dostanou nitrožilní infuzí pokusný lék. O čtrnáct hodin později se u nich najednou objeví horečka, zimnice a

prudce zvýšený výskyt bílých krvinek. Existuje jen jediné logické vysvětlení. Preparát, který dostali, byl kontaminován bakteriemi.“

„Stav pacientů skutečně připomíná infekci, ale přípravek, který jim byl podán, žádné bakterie neobsahoval.“

„Určitě?“

„Téměř zaručeně. Směs thymidinu a protilátek jsme připravili včera odpoledne. Pečlivě jsme ji přefiltrovali a pak sterilizovali. Pro jistotu jsme poslali vzorky na bakteriologii, aby zkusili vypěstovat kultury. Zrovna jsem byl v bakteriologické laboratoři. V kulturách se žádné bakterie neukázaly.“

Lorrimer si zamyšleně mnul bradu.

„Jak dlouho nechali kultury vyvíjet?“

„Třicet šest hodin.“

„To nemusela být dostačující doba.“

„Nemusela,“ připustil Robert. „Ale kdyby se tam nějaká výraznější kontaminace dostala, projevilo by se to v kulturách už teď.“

„Nedá se pochopitelně vyloučit, že se u obou pacientů objevila ve stejnou dobu infekce prostě náhodou,“

pokračoval v úvahách Lorrimer. „Ale já na náhody nevěřím.

Myslím, že horečka nějak souvisí s přípravkem, který dostali. Nemohli jste ty protilátky nějak změnit, když jste s nimi v laboratoři pracovali?“

„Jak to myslíš?“

„Ty jsi imunolog, Roberte. Oprav mě, jestli se mýlím.“

Lorrimer se odmlčel, aby si v hlavě srovnal další větu.

„Když se izolují antigeny z plazmy, dochází někdy k jejich poškození či ke změně jejich přirozených vlastností. Je to tak?“

„Přesně tak.“

„No a když se pak protilátky infuzí vracejí do těla, pacientův organismus je nemusí rozpoznat a reaguje na ně jako na nějaký cizorodý protein. Nastartuje prostě alergickou reakci.“

„Kdyby to tak bylo, reakce by nastala okamžitě. Fakt, že se příznaky projevily až po čtrnácti hodinách, tuhle možnost vylučuje.“

Lorrimer pohybem rukou naznačil, že se vzdává: „Takže jsme zase na začátku. Stejně mám ale pocit, že nejpravděpodobnější diagnóza je bakteriální sepse.

Nejrozumnější asi bude nasadit velké dávky antibiotik. Snad nám zítra analýza kultur prozradí víc.“

„Dobrá,“ přikývl Robert a vstal. „Největší strach mám o paní Cooperovou. Když jsem u ní byl, blouznila.“

„Ještě ji to drží. Než nasadíte antibiotika, udělejte jí lumbální punkci.“

Dveře do místnosti se pootevřely a dovnitř nakoukla sestra: „Teplota paní Cooperové vystoupila na čtyřicet jedna.“

Horečky nepolevily celou noc. Navzdory obrovským dávkám antibiotik se stav obou pacientů zhoršoval. Na žádost manžela Ellen Cooperové byl přivolán kněz, aby nemocnou zaopatřil.

Příštího rána Robert rychle obešel všechny své pacienty a hned spěchal do Beuamontova pavilónu. U přepážky vedoucí do sesterny stál Steven Lorrimer a čekal na něj.

„Vypadá to, že jsou na tom ještě hůř,“ uvítal Roberta.

„Museli jsme Charlese DeWitta položit na chladicí matraci.“

„Pořád si myslíš, že je to sepse?“

„Budu si to myslet, dokud to nevyloučí rozbory.

Antibiotika, která jsme jim dali, by je měla ochránit před většinou bakteriálních infekcí. Možná jen potřebují víc času, aby antibiotika zabrala.“

„Moc času nám asi nezbývá,“ poznamenal Robert.

„Tenhle nápor už ani jeden z nich dlouho nevydrží.“

„Třeba by nám pomohl názor někoho dalšího.“

Robert zavrtěl hlavou: „Já dám na tvoji radu.“ Odmlčel se, počkal, až bude pacient procházející okolo mimo doslech, a pokračoval: „Pořád si nejsem jistý, že je to infekce. Je mi jasné, že všechny příznaky tomu nasvědčují, ale jsou i jiné možnosti. Jen jsme o nich nemluvili.“

„Jako například?“

„Mohlo to způsobit masivní poškození tkáně. Třeba nám jejich nádory odumírají před očima.“

Lorrimer se na okamžik zamyslel a pak přikývl: „Už jsem zažil, že odumírání tumoru vyvolalo horečku a zimnici.

Ale to se jednalo o akutní a rozsáhlou nekrózu. Nádor si sám zablokoval přívod krve a doslova se rozpustil.“

„Totéž se může dít i v těchto případech.“

„Jak to?“

„Podal jsem pacientům na zničení nádoru směs radioaktivního thymidinu a jejich vlastních protilátek. V tuto chvíli by každá rakovinová buňka v jejich těle mela být pokryta radioaktivním thymidinem. Pokud k tomu skutečně došlo, thymidin rakovinu doslova spaluje.“

„Jenže to neumíme dokázat.“

„Ale umíme to léčit.“

„Jak?“

„Steroidy.“

Lorrimer se ušklíbl: „To může být strašlivě nebezpečné, Roberte. Jestliže je to sepse, rozšíří se po podání steroidů jako lesní požár. Podle mě bude lepší počkat, zda antibiotika přece jen nezaberou.“

Robert odhodlaně zavrtěl hlavou: „Přece nenechám pacienty umřít a pak teprve začnu přemýšlet, jestli jsem jim neměl podávat steroidy.“

„Můžeš jim tím opravdu ublížit.“

„Už se stalo.“

Reakce na steroidy byla bouřlivá. Během dvou hodin horečka zmizela.

Ellen Cooperová seděla na posteli a usmívala se. Z

uplynulých dvanácti hodin si pamatovala jen velmi málo.

„Měl lék působit právě takhle?“ zeptala se.

Robert měl co dělat, aby potlačil úsměv.

„Ne. Měla jste na přípravek horečnatou reakci. Teplota vám vyletěla do stropu.“

„Teď se ale cítím dobře.“ Natáhla se pro sklenici a napila se vody. „I žaludek už je na tom líp.“

„Jak to myslíte?“

Ellen odhrnula deku a nadzvedla noční košili: „Podívejte. Zmenšuje se to.“

Robert jí prohlédl břicho. Bylo mnohem měkčí, než předtím. Nahmatal i okraj jater, hned po hrudním košem.

„Bolí to?“

„Už to vůbec necítím.“

Vyšetřil jí ňadro a snažil se nahmátnout nádor. Byl pryč.

A lymfatická uzlina v podpaží se smrskla na velikost zrnka.

„Mám pocit, že lék zabral,“ prohlásila Ellen.

„Já taky.“

Robert vyšel na chodbu a zastavil se. Srdce mu bušilo snad až v krku. Zhluboka se nadechl a vešel do Charlesova pokoje.

DeWitt seděl na okraji postele. Vedle sebe měl Kate.

„Doufám, že mi nejdeš říct, abych si nechal přidat té tvé medicíny!“ uvítal Roberta drsně. „Jestli máš něco podobného za lubem, zapomeň na to!“

Robert zavrtěl hlavou: „Jedna dávka by měla stačit.“

„To bych jí radil.“

„Co způsobilo tak strašlivou horečku?“ zeptala se Kate.

„Nejspíš to, jak se přípravek vypořádával s nádorem.

Když něco náhle zlikviduje příliš mnoho buněk v těle najednou, organismus obvykle reaguje horečkou.“

„To znamená, že lék zabral?“

„Doufám, že ano,“ přikývl Robert a vzal do ruky stetoskop.

DeWitt si rozepjal pyžamo.

„Mám takový zvláštní pocit na plících. Jako kdyby se tam něco natahovalo.“

„Něco jako křeč ve svalech?“

„Ne. Tohle je hlouběji.“

„A bolí tě, když se zhluboka nadechneš?“

„Ani náhodou. Je to jen takový divný pocit.“ DeWitt se vysoukal z kabátku od pyžama. „Ale to asi nic neznamená, viď?“

DeWitt začal zhluboka dýchat a Robert naslouchal.

Práce plic byla hlasitá a jasná. Vzduch se zcela nepochybně lépe dral i do levé plíce.

„Zdá se, že je všechno v pořádku,“ poznamenal Robert.

„Ale pro jistotu ještě necháme pořídit rentgen.“

Kate k němu přistoupila a zadívala se mu do očí: „Kdyby se něco dělo, chceme to vědět.“

„Až budou hotové snímky, ještě se tu stavím.“

Za hodinu vešel Robert do pracovny radiologů. Kolem jedné z rozsvícených prohlížeček se tísnil hrozen lékařů, asistentů a techniků. Robert si stoupl na špičky a snažil se zahlédnout alespoň jeden ze snímků, které si prohlíželi.

Zdálo se, že jde o DeWitta. V dolní části levého plicního laloku uviděl velký nádor a lymfatické uzliny na brankách cév byly zcela nepochybně zvětšené. Robert se začal prodírat davem.

Přednosta radiologie se na něj s úsměvem otočil: „Roberte, nebudeš věřit vlastním očím.“

Robert se nejprve mrkl na snímky pořízené před týdnem a pak přeskočil pohledem na film pořízený před půlhodinou.

Nádor byl pryč. A lymfatické uzliny normální.

„Víš jistě, že tenhle pacient trpěl rakovinou plic?“ zeptal se radiolog.

„Nepochybně. Rozbor tkáně to prokázal.“

„V životě jsem neviděl, aby se bronchogenický karcinom rozpustil jako led. V čem proboha spočívá ten pokusný lék, cos mu nasadil?“

Lidé ztichli a napjatě vyčkávali.

„Vlastně to není lék,“ odpověděl Robert. „Jde o jeho vlastní protilátky proti rakovině plic. Jen se nám k nim podařilo přidat radioaktivní thymidin.“

„Takže jde ve skutečnosti o radioaktivní léčbu?“

Robert přikývl a dál si prohlížel snímky.

„Zkusil jsi tím léčit ještě někoho?“

„Ženu s rakovinou prsu. Její nádor taky zmizel.“

Radiolog se zeširoka usmál a napřáhl ruku: „Blahopřeji, Roberte.“

Několik lidí začalo tleskat. Robert cítil, jak ho po zádech poplácávají něčí ruce, a slyšel kolem sebe spousty hlasů mluvících jeden přes druhého.

Úplně vzadu zatahala jedna pohledná laborantka za rukáv sekundáře z radiologie.

„Kvůli čemu je to pozdvižení?“

„Někdo právě objevil lék proti rakovině,“ odpověděl lékař.

„Kdo?“

„Robert Hunt.“

Laborantka ho pevně chytila za ruku a odtáhla ho stranou. „Vyprávěj mi o tom.“

Sekundář jí s radostí vyhověl.

Za pár minut vyšla laborantka z radiologického oddělení a přistoupila k telefonnímu automatu. Pak vedla dlouhý hovor se svou spolubydlící, která pracovala jako reportérka jedné místní rozhlasové stanice v Los Angeles.

Ještě téhož večera se v celostátním televizním vysílání objevila zpráva, že v boji proti rakovině došlo k zásadnímu obratu.

ČÁST TŘETÍ

16

V Londýně bylo vlhko a zima. Jessica Andersová pózovala vedle sochy Winstona Churchilla a snažila se vypadat k světu. Studený vítr se do ní opíral, až se celá chvěla.

„Stůj klidně, zlatíčko,“ napomínal ji fotograf. Kroutil se a každé dvě vteřiny stiskl spoušť. „A usměj se trochu.

Aspoň trochu,“ žadonil a hned se natočil, aby našel nový úhel.

Vítr náhle zesílil, vyrval Jessice z ruky deštník a hnal ho přes půl náměstí.

„Chyť ten podělanej deštník!“ zařval fotograf na asistenta.

Pak začalo opět pršet a déšť zničil všechno, co ještě zbývalo z Jessičina účesu a líčení.

Fotograf vztekle zahrozil pěstí k nebi a začal balit nádobíčko. „Zítra to zkusíme ještě jednou. Zajdeš s námi na pivo?“

„Ne, děkuju,“ opověděla roztřeseně. „Vrátím se domů, abych trochu roztála.“

Jessica vrazila do bytu. Zapnula naplno topení, schoulila se k nejbližšímu radiátoru a poslouchala, jak venku leje.

Když se v bytě konečně udělalo teplo, uvařila si hrnek čaje a sedla si k novinám. Na titulní straně uviděla fotografii Roberta Newtona Hunta.

Vybavila si poslední setkání s Robertem. Milovali se na podlaze v obýváku jejího bytu. Čekala, že zavolá, ale on se neozval. Uběhly dva týdny a ona se musela jako modelka vydat do Londýna. Den před odletem se zpráva o Robertově objevu dostala do všech novin. Snažila se k němu dovolat, ale nepodařilo se jí to. Prostě smůla!

Teď se podívala na telefon a pak zpátky na fotku v novinách.

Za okamžik už vytáčela směrové číslo Spojených států.

„Roberte! Blahopřeju!“

Dlouhá odmlka.

„Kde sakra vězíš?“ vybuchl Robert.

Usmála se, potěšena jeho vztekem.

„V Londýně.“

„Proč jsi mi nenapsala?“

„Proč jsi nezavolal?“

„Už tři týdny se tě snažím sehnat.“

„A co předtím, Roberte?“

Další odmlka.

„Měl jsem ti zavolat. Ale bylo tu práce nad hlavu.“

„Muselo to být vzrušující.“ Sáhla po cigaretě a zapálila si. „Londýnské deníky tu novinku propírají snad každý den.

Ale zprávy jsou trochu nejasné.“

„Jak to?“

„Jeden den se dočtu, žes vyléčil čtyři pacienty, a další den je jich osm.“

„Zatím jsme to zkusili na deseti pacientech, a všem se vede skvěle.“

„Včera ale v jednom článku psali, že dva nemocní málem zemřeli.“

„To ne. Měli jen trochu teplotu. Ale teď už víme, jak se s tím vypořádat.“

„A kdo je ten tvůj italský kolega?“

„Paolo Ponzini. Velmi mi pomohl dotáhnout výzkum do konce.“

„Britský tisk jeho úlohu snižuje.“

„Vsadím se, že v italských novinách to vypadá přesně naopak.“

Nepatrně se usmála.

„Jsem na tebe hrdá, Roberte. A strašně moc mi chybíš.“

„Kdy se vracíš?“

„Za tři dny.“

„Výborně. Vyzvednu tě v pátek u tebe doma.“

„Kam půjdeme?“

„Do Aspenu.“

Prskání v telefonu zesílilo.

Jessica stačila ještě zaslechnout, jak Robert říká: „Miluju tě.“

Paolo Ponzini vběhl plnou rychlostí do haly UVR.

Pokusil se trochu zpomalit, ale nohy ho neposlechly. Běžel stále rychleji a rychleji. Vrazil do laboratoře a mával nějakým dopisem.

„Co to je?“ zeptal se Robert.

Paolo se radostně usmíval a snažil se chytit dech.

„Můj sen,“ dostal ze sebe konečně a podal dopis kolegovi.

Robert do něj nahlédl a vrátil ho Paolovi: „Neumím italsky.“

„Píše mi můj bývalý profesor z Neapolské univerzity.

Nabízí mi místo na fakultě.“

„No výborně!“ zvolal Robert a potřásl Paolovi rukou.

„Zasloužíte si to.“

„Jenže po mně chtějí, abych nastoupil do deseti dnů.“

„To abyste začal balit.“

„Nezůstane vás tady na to málo, když odjedu? Malcolm se už odstěhoval do Seattlu, a teď bych měl odejít ještě já.“

„Jen se nebojte,“ uklidňoval ho Robert. „Výsledky prvních deseti pacientů máme už přece zpracované. Teď bude trvat nejmíň měsíc, než začneme s další skupinou. Do té doby se stačí zapracovat nový laborant.“

Paolo začal přecházet po místnosti s rukama sepjatýma za zády. „Víte, potřeboval bych se s vámi o něčem poradit.

Dostal jsem totiž dneska ještě jeden dopis. Je od farmaceutických závodů Grimaldi v Římě. Znáte tu firmu?“

Robert přikývl.

„Nabízejí mi místo v jejich výzkumném oddělení. A dvojnásobný plat, než jaký bych dostal na Neapolské univerzitě.“ Paolo pomalu potřásl hlavou. „Tohle je hrozně těžké rozhodování.“

„A nikdo to za vás nevyřeší. Záleží jen na tom, co vlastně chcete.“

„Musím taky vzít v úvahu, co chce Angela.“

„Ví o obou nabídkách?“

„Jen o té z univerzity.“ Paolo přestal přecházet a vykouzlil na tváři široký úsměv. „Zavolal jsem jí do krámu, hned jak jsem dopis dostal. Měla z toho obrovskou radost.

Stálo ji to všechno hodně odříkání.“

„Proč jste jí neřekl také o dopisu od Grimaldiho?“

Paolo pokrčil rameny, ale neodpověděl.

„Napsali vám tam také, kdy chtějí, abyste nastoupil?“

Paolo vytáhl druhý dopis a rychle ho přelétl očima.

„Ne.“

Robert se na okamžik zamyslel.

„Řeknu vám, co bych udělal na vašem místě. Ještě dneska bych napsal na Neapolskou univerzitu a přijal jejich nabídku. Pak bych počkal týden a poslal dopis Grimaldimu.

Napsal bych jim, že vzhledem k dřívějším závazkům musíte strávit rok na univerzitě.“

„Ale vždyť žádné dřívější závazky nemám.“

„Pokud pošlete dopis Neapolské univerzitě dneska, tak je budete mít,“ upozornil ho Robert. „A sdělte lidem od Grimaldiho, že si o jejich nabídce rád pohovoříte za šest měsíců.“

„Myslíte, že mi to místo budou držet?“

„Určitě. Budou o vás stát ještě víc než teď. Za půl roku o té nabídce řekněte i Angele a pak spolu můžete probrat, jestli se vám chce stěhovat do Říma.“

„Pro Angelu to bude nádherné překvapení.“

Robert se usmál a napadlo ho, že Paolo by se mohl hned teď sebrat a jít si koupit mapu Říma.

„Můžu vám s přípravou odjezdu nějak pomoct?“

„My toho moc nemáme. Bude to trvat jen pár dnů.“

„Neříkáte to jen tak?“

Paolo zavrtěl hlavou a dlouze se na Roberta zadíval. Pak došel ke dveřím a zavřel je.

„Ještě jednu věc musíme probrat, než odjedu. Týká se to našeho přípravku s thymidinem a protilátkami.“

„O co jde?“

„Já jsem si ten preparát vstříkl.“

Robert nemohl věřit vlastním uším.

„Proč jste to sakra dělal?“

„Protože jsem chtěl vědět, jestli to nemá nějaké vedlejší účinky, než to dáme pacientům.“

„Zjistil jste něco?“

Paolo zavrtěl hlavou: „Cítím se dobře.“

„To byla ale hloupost. Neuvážená a nebezpečná.“

„Já vím,“ přiznal Paolo tiše. „Ale napadlo mě, že by po nás Výbor pro aplikaci léků mohl chtít nějaké údaje týkající se lidského organismu, než nám dá svolení aplikovat přípravek na pacientech.“

„Bylo to od vás velmi šlechetné. Ale stejně je to hloupost.“

Paolo se kousl do rtu.

„Podal jsem to ještě dalším čtyřem lidem.“

Robert nebyl schopen slova.

„Na Klinice pro sociální případy léčím čtyři narkomany,“ pokračoval Paolo. „Vysvětlil jsem jim, že jde o pokusný lék, ale je naprosto nadchla představa, že se stanou dobrovolníky. Přípravek u nich nevyvolal žádnou odmítavou reakci.“

„Máte vůbec tušení, co jste provedl?“ zhrozil se Robert a snažil se ovládnout.

„Já vím, ale…“

„Kristepane!“ vybuchl Robert. „Copak to nechápete?

Bylo to nebezpečné, amorální, neetické a protizákonné! Ti lidé by z vás a z UVR vysoudili celé jmění.“

„Ale oni s tím sami souhlasili!“

„Mluvíte o narkomanech! O lidech, kteří nevědí, co je za rok, a je jim to jedno!“

Paolo se posadil na židli a celý se sesypal.

„Co mám teď dělat?“

„Dvě věci. Zaprvé se o tom nikdy nikomu nezmiňujte.

A zadruhé se modlete, aby se těm lidem nic nestalo.“

„Mrzí mě to, Roberte.“

„Mě taky.“ Robert se podíval na hodinky a vstal.

„Musím běžet na kliniku. Pacienti s vyléčenou rakovinou by měli začít chodit na prohlídky.“ Na půli cesty ke dveřím se otočil. „Chcete jít se mnou?“

Paolo nadšeně přikývl.

V jednom z bytů výškového domu v Beverly Hills lehce podřimoval na vodním lůžku nahý Charles DeWitt. Vedle něj ležela do klubíčka stočená mladá, plavovlasá herečka Sheila Sandsová. Jemně se mu probírala porostem na hrudi.

DeWitt otevřel oči: „Kolik je hodin?“

„Skoro tři.“

„A sakra!“ Charles vyskočil z postele a sáhl po slipech.

„Přijdu pozdě k doktorovi.“

„Neříkal jsi, že už tě vyléčili?“

„To je fakt,“ přikývl a strčil nohy do kalhot. „Jde jen o běžnou prohlídku.“

Zvedla ruku a vklouzla mu do slipů.

Ustoupil o krok.

„Tohle je důležitý, sakrapráce.“

„Tohle je důležitý, tohle je důležitý,“ opakovala po něm posměšně. „Tak až skončíš tu důležitou prohlídku, co kdybys zkusil udělat něco opravdu důležitého?“

„Co máš na mysli?“

„Co kdyby sis sednul se svou ženou a požádal ji konečně o rozvod?“

DeWitt se na dívku pevně zadíval.

„Už jsem ti řekl, že to udělám, takže to udělám. Ale dojde na to, až budu mít pocit, že přišla ta pravá chvíle.“

„Na tvém místě bych to moc neodkládala. Brzy se ti může stát, že tu zazvoníš u dveří, a já nebudu doma.“

„Dokud za tebe platím nájem, tak tady budeš.“

„Jdi se vycpat!“

Chytil ji vzadu za vlasy.

„Ty hajzle!“

Přitahoval jí hlavu k rozkroku. Bránila se a odvracela obličej.

Pevně ji držel a táhl ji stále blíž a blíž.

Nakonec pomalu zvedla ruce a rozepjala mu poklopec.

O čtyřicet minut později vcházel Charles DeWitt do ambulantní ošetřovny nemocnice Memoriál. Robert tam na něj už čekal.

„Omlouvám se za zpoždění,“ prohlásil DeWitt na úvod.

„Zdržel jsem se na jednom obchodním jednání.“

„Nic se nestalo. Jak se ti daří?“

„Skvěle. Makám zase pochopitelně naplno. Ale všechno klape.“

„Vůbec na nic si nechceš postěžovat?“

„No, k večeru na mě vždycky padne únava. Doslova sebou seknu do postele.“

„Kolik hodin denně pracuješ?“

„Sedm, osm.“

„Měl bys trochu ubrat. Zkus to udržet na šesti hodinách a pak teprve postupně přidávej.“

DeWitt zavrtěl hlavou: „Roberte, konečně se mi daří vymotat se z dluhů. V tuhle chvíli je mi fuk, jestli budu dělat dvacet hodin denně. Chci mít ty bankéře konečně z krku.“

„Jasně. Ale přece jen trochu zpomal. Ušetříš si spoustu starostí.“

„Pokusím se.“

Robert ho rychle prohlédl. Všechno bylo normální.

„Jaký zvuk mají moje plíce?“

„Čistý jako zvon,“ odpověděl Robert a odložil stetoskop. „Jak se daří Kate?“

„Skvěle. Jedeme na víkend do Palm Springs. Diane se k nám možná přidá. Nechceš jet taky?“

„Nejde to. V sobotu odjíždím na krátkou dovolenou.“

„Kam máš namířeno?“

„Do Aspenu.“

„To zní slibně.“ DeWitt sklouzl z lůžka a sáhl po košili.

„Budeš mě dneska hnát na nějaké rozbory?“

Robert přikývl: „Chci, abys zašel do laboratoře doktora Houstona a nechal si přeměřit radioaktivitu.“

„Ta jeho odporná komora mi leze krkem. Mám uvnitř pocit, že jsem v ponorce.“

„Je to důležité. Chci mít jistotu, že většina radioaktivního thymidinu se už z organismu vyloučila.“

„Jeho laboratoř je hned nad námi. Je to tak?“

„Dveře čtyřicet osm.“

Charles DeWitt byl v polovině schodiště, když vtom se pod ním náhle podlomily nohy. Chytil se zábradlí a čekal.

Slabost postupně odezněla. Charles pomalu zvedl jednu nohu a postoupil o schod. Pomaličku se blížil k cíli. Možná že má Robert pravdu, říkal si v duchu. Asi opravdu pracuje víc, než by měl.

17

Jessica vklouzla do veliké vany s horkou vodou a pomalu se potopila až po krk. Pak zaklonila hlavu a zadívala se do nebe.

Zavřela oči a vzpomněla si na svou první reakci, když jí Robert řekl, že má v Aspenu chatičku. Představila si venkovské, zemité stavení. To ovšem netušila, jak je daleko od pravdy. Šlo o luxusní patrový dům z borovicového dřeva.

V přízemí byl rozlehlý obývák, kuchyně a jídelna. Ložnice se nacházely v patře, trochu zasahovaly do podkroví a z jejich velikých arkýřových oken byl výhled na hory. Ona si ale nejvíc oblíbila místnost, v níž právě odpočívala. Byla tu veliká vana zapuštěná do podlahy a stropní okno, díky němuž měl člověk pocit, že se koupe venku.

Slyšela, jak vchází Robert a sestupuje do vany.

„Spíš?“ zeptal se.

„Trochu.“ Usmála se a otevřela oči.

Robert se šklebil a pomalu mizel pod hladinou.

„Tělo mě bolí, jako by mě přejel náklaďák.“

„Dneska jsme to s lyžováním přehnali.“ Začala Robertovi masírovat lýtko. „Mám pocit, že bys potřeboval Kuntovo mazání.“

„Cože?“

„Kuntovo mazání.“

„Co zase myslíš tím Kuntovým mazáním?“

„V anglických novinách psali, že to byl první lék, který kdy Kuntova rodina vyrobila. Tvůj prapradědeček byl lékárník někde poblíž Londýna. A on ten úžasný preparát zřejmě vymyslel.“

Robert si v duchu umínil, že se na to musí zeptat Amose.

„Co ses tam ještě dočetla?“

„Že ten tvůj objev je velkolepý.“

„To ne,“ zavrtěl hlavou Robert. „Já myslel z osobního života.“

Jessica se na okamžik zamyslela.

„Popisovali tam, jak se pradědeček vystěhoval do Ameriky a jak jeho dva synové založili Kuntovy farmaceutické závody. Taky tam trochu podrobněji rozebrali rodinný majetek a jeho současný stav. O tvém soukromém životě toho napsali jen maloučko.“

„Sláva.“

„Ale v televizi byl rozhovor s někým zajímavým,“

pokračovala Jessica. „Vzpomínáš si na tu hraběnku, co byla mezi Manolovými hosty v Acapulku?“

„Hraběnku Lee?“

Dívka přikývla: „Sledovala jsem ji v nějakém pořadu BBC. Snažila se vzbudit dojem, že jste velice blízcí přátelé.

Vyjadřovala se o tobě v samých superlativech. Když se jí reportér zeptal, jak se chováš?v soukromí, usmála se a neodpověděla. Vypadalo to velice výmluvně.“

„Takhle vystupuje i moje bývalá žena.“

„Taky poskytuje rozhovory?“

„Jo.“

„Proč? Nechává si za to platit nebo co?“

„Než jsme se vzali, živila se jako herečka. Když se moje jméno objevilo ve zprávách, zavolal jí poprvé po čtyřech letech její agent. Nedokázala odolat možnosti vrátit se pod světla ramp.“

„Kristepane! Každý z tebe kouká urvat, co se dá!

Telefon u tebe asi vyzvání v jednom kuse, co?“

„Vlastně ani ne. Všechny hovory nejprve přijímá telefonistka v ústředně. Ty, které přepojí, ještě prověří moje sekretářka. A sdělení pro tisk sepisuje úředník, který má v Ústavu na starosti styk s veřejností.“

„Můžeš se snažit schovávat, Roberte, ale ať se ti to líbí nebo ne, jsi jednou slavná osobnost.“

„To přejde.“

„V tvém případě bych na to nesázela.“

„Neboj se, výhru máš jistou. Na udržení slávy je potřeba občas se nějakým vystoupením připomenout jako bavič, který se pořád dokola cpe na obrazovku. Paměť je potřeba posilovat zrakovými vjemy.“

„Nejsem si jistá, jestli to tak funguje.“

„Vyložím ti to na jednom příkladu. Víš, kdo vyvinul vakcínu proti dětské obrně?“

„Salk,“ odpověděla okamžitě.

„Správně. A teď mi ho popiš.“

Jessica pokrčila rameny.

„Tak mi řekni, jak vypadá Frank Sinatra.“

Dívka přikývla, aby dala najevo, že je jí to jasné.

„Chceš mi tím říct, že do roka na tebe lidi zapomenou?“

„Když budu mít štěstí, tak i dřív.“

„Vždyť ale pomůžeš tolika lidem.“

„Já vím. Jen za uplynulý týden vylezly akcie Kuntových závodů o pět bodů.“

„Cyniku!“ ušklíbla se a cákla mu vodu do obličeje.

Naklonil se k ní, objal ji kolem pasu a přitáhl k sobě.

Obkročmo se mu posadila na klín a ruce mu položila kolem krku. „Porušila jsem jedno z hlavních pravidel, viď?“

„Které?“

„Začala jsem mluvit o práci na dovolené.“

„Vše odpuštěno.“

Něžně ho začala líbat na nos a rty a tiskla se k němu.

Pohybovala se mu v klíně tam a zpátky a narážela do něj.

„Můžou se v téhle vaně lidi vůbec pomilovat?“

„Podle mě to nejde.“

„Mluví z tebe zkušenost?“

Přikývl a usmál se.

Trochu se od něj odtáhla a zadívala se do vody.

„Vsadím se, že zas budeš muset jednu zkušenost přehodnotit.“

Charles DeWitt odpočíval v lehátku u bazénu a pomalu upíjel banánové daiquiri. Díval se, jak Kate a Diane vylézají z vody. Kate se usmála a sehnula se pro ručník. Už jí začíná poklesávat zadek, pomyslel si. Pak zhodnotil pohledem Diane. Štíhlá. Pružná. Mladá.

„Začínáš rudnout jako rak,“ upozornila ho Kate a sedla si vedle něj.

„A co?“ zamumlal.

Kate vzala ručník a přehodila mu ho přes nohy. Vztekle ji sjel pohledem a ručník odkopl. „Myslíš, že někdy dostane rozum, Diane?“

„Kate má pravdu,“ podpořila ji Diane. „Tenhle pouštní žár tě úplně vysuší.“

„Ještě pár minut,“ začal smlouvat.

„Já jdu teda dovnitř,“ oznámila Diane a vzala si krátký župánek. „Když se člověk dlouho opaluje, zvýrazní to vrásky.“

„Vždyť žádné nemáš,“ ušklíbl se DeWitt.

„Kéž by.“

Když odcházela, sledoval ji pohledem.

„Ten Robert je stejně cvok. Takováhle holka je jedna z milionu.“

„To je jejich věc,“ poznamenala Kate ostře. „A ty se do toho nepleť.“

„Do čeho?“

„Já ti to teda povím jasně. Koukej, moje sestra si za posledních pár let prožila hotové peklo. Nejdřív se s ní rozved jediný mužský, kterého kdy milovala. Pak přišla o dítě. Nějak se jí podařilo se z toho vzpamatovat a teď zase začíná trochu žít.“

„Ale já jí to přeju.“

Kate se nad něj naklonila a zadívala se mu do očí: „Jestli se kolem ní budeš motat, uříznu ti koule.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Všimla jsem si, jak si ji prohlížíš.“

„Mám dojem, žes dneska seděla moc dlouho na slunci,“

poznamenal DeWitt a vstal. „Pojď nahoru do pokoje.“

Zavrávoral, jako by ho nohy najednou nemohly unést.

Kate ho chytila za paži, aby ho podepřela: „Co se stalo?“

„Něco s nohama.“ Opřel se o lehátko a ztěžka se posadil zpátky. „Takhle to dopadá, když sedíš na slunci a leješ do sebe daiquiri.“ DeWitt se zhluboka nadechl a pokusil se vstát. Nohy se mu třásly a nechtěly ho poslouchat.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Kate, tentokrát už doopravdy vyděšená. Hlasitě polkl.

„Mám strašlivě slabé nohy.“

„Neměla bych zavolat doktora?“

„To nic není. Jen si potřebuju chvíli odpočinout.“

„Podle mě by ses měl co nejrychleji dostat do stínu.“

Posadila se vedle něj, vzala ho kolem ramen a pomohla mu vstát.

Při prvních krůčcích se DeWitt celou vahou opíral o manželku. Když vcházeli do pokoje, dokázal už jít sám.

„Možná že bych měla zavolat Robertovi,“ navrhla Kate.

„Ne. Nic mi není. Nemá smysl ho jen tak plašit.“

Zaváhala a pak sáhla po telefonu. Krátce pohovořila s Robertovou službou pro nepřítomné.

„Tak co?“ zeptal se DeWitt.

„Do zítřka je mimo město. Všechno za něj vyřizuje doktor Cole.“

„Sleduj mě,“ vyzval ji Charles a prošel se po pokoji.

„Jsem v pořádku. Slibuju ti, že jestli se to ještě vrátí, promluvím si o tom s Robertem.“

Kate si ho chvíli prohlížela a pak přikývla.

„Pořádně jsi mě vyděsil,“ prohlásila a vydala se do koupelny.

DeWitt počkal, až se za ní zavřou dveře, a pak se rychle posadil. Zdálo se mu, že má svaly na stehnech z rosolu.

18

V pondělí v devět ráno už seděl Charles DeWitt před Robertovou kanceláří. Kouřil cigaretu, nervózně vyfukoval kouř a sledoval sekretářku Penny Clarkovou.

„A v kolik hodin by měl přijít?“

„Určitě se každou chvíli objeví,“ uklidňovala ho.

„Nedáte si ještě trochu kávy?“

DeWitt zavrtěl hlavou: „To vždycky začíná takhle pozdě?“

„Mezi osmou a devátou chodí doktor Hunt na vizitu.

Jestli je to něco naléhavého, můžeme ho nechat vyvolat.“

„To byste mi udělala radost.“

Dívka sáhla po telefonu, když vtom vstoupil Robert.

„Přišel jsi jen tak na návštěvu, nebo jsi tu úředně?“

„Úředně,“ odpověděl DeWitt.

„Tak pojď dál.“

DeWitt šel za Robertem do kanceláře. Kráčel pomalu a soustředěně. Když si sedal, držel se jednou rukou za opěradlo židle.

„Něco se děje, Roberte.“

„Co?“

„Přestávají mi sloužit nohy.“

„Jak to myslíš?“

„Většinu času se cítím dobře. Ale pak se pode mnou zničehonic podlomí nohy a začnou se klepat.“

„Kolikrát se ti to stalo?“

„Třikrát nebo čtyřikrát. Včera, jak jsme byli v Palm Springs, jsem vůbec nemohl vstát z lehátka. Kate mě musela zvedat.“

„A přejde ta slabost rychle?“

„V podstatě ano. Teda, pořád mám v nohou takový divný pocit, ale můžu normálně chodit.“

„Přišel jsi na něco konkrétního, co by ty stavy mohlo vyvolávat?“

„Všiml jsem si, že se mi to dvakrát stalo, když jsem šel do schodů.“

„Máš přitom ještě nějaké další potíže?“

„Jako třeba?“

„Mdloby.“

DeWitt zaváhal a pak řekl: „No, mám pocit, jako bych ztrácel rovnováhu, ale za to asi můžou nohy.“

„Jinde slabost necítíš? V pažích, v dlaních, za krkem?“

DeWitt zavrtěl hlavou.

„A nějaké neobvyklé pocity na kůži?“

„Jaké?“

„Svrbění, znecitlivění?“

„Ne.“

„Takže až na slabost v nohou se cítíš naprosto skvěle?“

„Dá se to tak říct.“

Robert vstal: „Zajdeme dolů do ordinace. Rád bych si tě pořádně prohlédl.“

Díval se, jak DeWitt vstává ze židle. Charles sevřel opěradla a pak se zvedl silou paží.

Za dvacet minut se DeWitt zase oblékal.

„Tak co mi podle tebe sakra je?“

„Přesně to nevím,“ odpověděl Robert klidně. „Jediné, co jsem na tobě našel, je ochabnutí stehenních svalů.“

„Čím to mohlo vzniknout?“

„Možností je strašná spousta.“

„A jsou některé z nich vážné?“

Robert přikývl.

„Panebože!“ ulevil si Charles popuzeně. Škubnutím si utáhl kravatu. „Sotva se začnu trochu vzpamatovávat, vždycky mě něco srazí zpátky na kolena. Někdy mi připadá, že mě Bůh sleduje a dává si pozor, aby mi náhodou něco nevyšlo. Proč mi nedá pokoj?“

„Nemusí to být nic vážného. Tyhle poruchy často způsobuje vir, který zaútočí a pak se zase stáhne.“

„Tolik štěstí nemám.“

„Třeba ti zase začíná padat karta.“

„Jo,“ přikývl DeWitt zhnuseně. „A je ještě horší, než ta předtím.“

„Řekl bych, že bys měl zajít na neurologické vyšetření.“

„Cože?“

„Pošlu tě k Armandu Richardsonovi.“

„A kdy k němu mám zajít?“

„Ještě dneska dopoledne.“

„Obávám se, že se u vašeho pacienta projevuje dost vážné onemocnění,“ prohlásil Armand Richardson. Stál u svého stolu a ze stříbrné konvice naléval čaj. „Jednu nebo dvě kostky?“

„Jednu,“ řekl Robert a natáhl se pro šálek.

„V tuto chvíli není ještě možné druh nemoci přesně určit. Postupem času však bude diagnóza daleko zřejmější.“

„Takže jste objevil kromě ochablosti stehenních svalů ještě něco?“

„Bohužel ano,“ přitakal Richardson. Posadil se do dřevěného houpacího křesla a upíjel čaj. „Pan DeWitt je takový chlapský typ. Má sklon všechny potíže zlehčovat nebo úplně zapírat. Ale při podrobnější prohlídce jsem zjistil, že ochablost se neomezuje pouze na dolní končetiny.

Zasažena jsou totiž i ramena a šíje, i když v mnohem menší míře, než nohy.“

„Má nějaké poruchy nervové soustavy?“

Richardson přikývl: „Mozek vykazuje drobné funkční nedostatky. Například koordinace pohybů je trochu narušena.“

„Na co všechny uvedené příznaky ukazují?“

„Na nějakou poruchu spojenou se zánikem nervových spojů. Prostě na nějaký typ demyelinizace.“

„Třeba na roztroušenou sklerózu?“

„Například. Ale je třeba vzít v úvahu i jiná možná onemocnění.“ Robert uhnul pohledem a zadíval se z okna.

Charles měl asi pravdu. Jemu karta prostě padat nebude.

„Ten člověk měl přece plicní karcinom,“ pokračoval Richardson. „Možná že se ho úplně nezbavil. A s rakovinou bývají pochopitelně často spojené neurosvalové poruchy.“

„Zkoušky ale žádné oživení nádoru nenaznačují.“

„Možné to přesto je.“

Robert neochotně přikývl a zeptal se: „Může to mít nějakou vazbu na léčbu, kterou pacient prodělal?“

„Pochybuji,“ odpověděl Richardson bez zaváhání.

„Vždyť jste mu prostě jen vrátili do těla protilátky, které měl předtím v krvi. To by nemělo nervovému systému nijak ublížit.“

„Ale protilátky byly spojeny s radioaktivním thymidinem.“ Richardson se zarazil, na chvíli se zamyslel a potom se naklonil dopředu: „Projevily se podobné nervové obtíže ještě u některého z ostatních pacientů?“

„Ne.“

„Pak lze těžko předpokládat, že to má nějakou spojitost s léčbou.“ Richardson se začal opět pohupovat. „V tuto chvíli bych se klonil k závěru, že se u pana DeWitta

projevila nějaká nová choroba, která nemá se zhoubným bujením a jeho léčením nic společného.“

„Jak se to podle vás bude vyvíjet dál?“

„Pokud

jde

skutečně

o

poruchy

způsobené

demyelinizací, pak se jedná o stav chronický a mírně progresivní. Slabostí bude přibývat. A časem se objeví další příznaky neurologických dysfunkcí.“

„Jak třeba?“

„Chcete slyšet nejhorší možnosti?“

„Ano.“

„Nápadné poruchy koordinace. Ztráta vidění. Možná i neschopnost udržet moč.“

Robert smutně svěsil hlavu.

„Panebože! To je hrůza!“

„To jsou ale jen nejhorší důsledky,“ uklidňoval ho Richardson. „Někteří pacienti prodělávají méně drastický vývoj. Třeba bude mít pan DeWitt štěstí.“

„To sotva,“ poznamenal Robert sotva slyšitelným hlasem.

„Co jste říkal?“

„Nic.“ Robert tu myšlenku honem zahnal. „Než promluvím s rodinou, potřebuji spolehlivou diagnózu.“

„Rozumím. Zařídil jsem, aby pana DeWitta ještě dnes přijali do Beaumontova pavilónu. Po diagnostických vyšetřeních budeme mít jasnější představu, o jaké onemocnění se jedná.“

Robert vstal.

„Děkuji vám, že jste pacienta tak narychlo vyšetřil.“

Na Richardsonově stole zazvonil telefon. Neurolog zvedl sluchátko, chvíli naslouchal a pak je podal Robertovi: „Volají z vaší kanceláře.“

Robert prohodil pár vět a pomalu sluchátko odložil do vidlice. Posadil se na okraj stolu a ve tváři měl ohromený výraz.

„Co se stalo?“

„Volala jedna z pacientek léčených na rakovinu. Má potíže s chůzí.“

19

Hans Lubell stál vedle svého křesla a svrchu shlížel na ostatní členy Výboru pro aplikaci léků. V rukou svíral pevně srolované noviny.

„Kdo z vás už četl dnešní noviny?“

Přejížděl pohledem kolem konferenčního stolu a čekal na odpověď. „Jak to, že o celé záležitosti vědí novináři víc než já?“

„Zřejmě nám odtud někudy unikají informace,“ ozval se Armand Richardson.

„Zřejmě,“ odsekl Lubell. Pak vztekle hodil noviny doprostřed stolu. „Telefon mi tu vyzvání ve dne v noci.

Přicházejí mi dotazy z celého světa. Co jim mám sakra říct?

Mám jim poradit, aby si přečetli Los Angeles Times?“

„Chtěl jsem získat co nejvíc informací, než svolám toto jednání,“ poznamenal Richardson trpělivě. „Pokud někdo udělal chybu, tak jsem to byl já.“

Lubell zabodl pohled do Roberta: „Já bych řekl, že chybu udělal někdo jiný.“

Robert mu pohled opětoval: „K tomu závěru jste dospěl po pečlivém prostudování novinové zprávy?“

Lubell na něj rozhněvaně ukázal prstem: „Tak aby bylo jasno…“

„Pánové! Pánové!“ Richardson zaťukal do stolu.

„Žádám vás, abyste teď oba zapomněli na vzájemnou osobní nevraživost. Už takhle máme starostí nad hlavu.“ Otevřel úřední složku, začal si prohlížet jednotlivé listy a čekal, až se nálada trochu zklidní. „Dovolte, abych krátce zopakoval sled událostí. Asi před třemi měsíci byl deseti pacientům s metastázovanými zhoubnými nádory podán pokusný přípravek. Výsledek byl úžasný. Ve všech případech nádorové onemocnění ustoupilo a zmizelo. Pacientům se až donedávna dařilo dobře, ale před osmi dny byl jeden z nich přijat do nemocničního ošetření kvůli svalové ochablosti.

Připomínám, že tento pacient, pan Charles DeWitt, byl prvním nemocným, který léčbu podstoupil. Téhož dne byla se stejnými příznaky přijata další pacientka, paní Ellen Cooperová. Dodnes se porucha projevila u čtyř léčených.

Všichni jsou na pozorování a u všech se projevují známky degenerace nervové soustavy. Na nás je, abychom prověřili otázku, zdali mohla nervové onemocnění způsobit léčba, kterou pacienti podstoupili.“

„Jiná možnost snad ani není,“ poznamenal Lubell.

„Možností je několik,“ pokračoval Richardson. „Když jsem pacienty poprvé prohlížel, měl jsem dojem, že onemocnění se projevuje pouze na nervové soustavě. Naše

testy však prokázaly, že zasažena je i svalová hmota. Je to neobvyklá choroba, kterou neumím zařadit.“

„Co může takový druh poruch způsobovat?“ zeptal se internista Silverman.

„Někdy se podobná onemocnění objevují v souvislosti se zhoubnými nádory. Ale žádné vyšetření nenaznačilo, že by u pacientů došlo k oživení rakoviny. Další možnosti jsou toxické látky a možná také přenos infekce.“

„Jaký druh infekce?“

„Viry.“

Silverman se na okamžik zamyslel.

„Mají tito pacienti za sebou nějakou virovou infekci?“

Richardson pokrčil rameny: „Virová infekce je někdy mírná a lze ji přehlédnout. Po uplynutí inkubační doby pak virus náhle napadne nervový systém. Takhle postupují viry, které způsobují vzteklinu a obrnu.“

„Nechytáte se stébel?“ zeptal se Lubell.

„Nejspíš ano,“ připustil Richardson. „Ale v tuto chvíli se budu chytat všeho, co se nabízí. Máme tu čtyři pacienty, které onemocnění postihlo. Už teď se pohybují jen na kolečkové židli. Bůh ví, co s nimi bude dál.“

„A to všechno je výsledek Huntova zázračného léku,“

neodpustil si Lubell.

„Proč jste si tím tak jistý?“ zeptal se Silverman.

„Vypadá to hodně pravděpodobně,“ ozval se jeden z chirurgů, „když deseti pacientům dáte stejný pokusný

přípravek, a po třech měsících vám čtyři z nich přijdou se stejnými vedlejšími účinky.“

„Takže byste nám snad také uměl popsat mechanismus, kterým lék vedlejší účinky způsobil?“

Chirurg pokrčil rameny.

Silverman se mírně naklonil dopředu: „Uvědomte si, že pacienti dostali protilátky, které už jednou kolovaly v jejich organismu. Proč by se najednou tyto protilátky měly začít chovat patogenně?“

„Protože doktor Hunt obohatil protilátky radioaktivním thymidinem,“ pospíšil si Lubell s odpovědí. „Obávám se, že protilátky reagovaly na pacientovu nervovou tkáň. A thymidin nejspíš zničil nervové spoje.“

„Nemáme jediný důkaz, že by protilátky reagovaly na nervovou tkáň,“ připomněl Robert.

„A máme snad nějaký důkaz, že to neudělaly?“ Lubell upřel pohled na Roberta a čekal na odpověď. „Co?“

„Reakci na nervovou tkáň jsme u protilátek nezkoušeli.“

„Kdybyste byli udělali o pokus víc, nemuseli jsme tu dneska sedět.“

„To je jen domněnka.“

„Jděte to vykládat těm chudákům, kteří teď sedí v kolečkové židli a čekají, co s nimi bude dál.“

„Když tenhle výbor před třemi měsíci zasedal, tak se, pokud si dobře vzpomínám, nikdo nezeptal, jestli protilátky reagují na nervovou tkáň pacientů.“

„Otázek, na které se nikdo nezeptal, je mnohem víc,“

prohlásil chladně Lubell. „Z nějakého mně zcela nepochopitelného důvodu se tehdy Výbor neobyčejně snažil, aby váš návrh přes jeho zjevné slabiny co nejrychleji schválil.“

Richardson zrudl.

„Proti vaší poslední poznámce se musím ohradit. Návrh doktora Hunta jsme pečlivě prostudovali a podrobně prodiskutovali. Hlasování skončilo čtyři ku třem ve prospěch návrhu. Naše rozhodnutí nebylo ani v nejmenším zbrklé.“

„Zato bylo špatné,“ poznamenal Lubell neochvějně.

Silverman potřásl hlavou a pro sebe si povzdechl: „To je ale vůl!“ Bylo to slyšet po celé místnosti.

Robert zvedl ruku.

„Doktore Richardsone, rád bych Výboru něco řekl.“

„Prosím.“

„Stejně jako většina z vás nevím, proč se u pacientů projevily nervové poruchy. Možná je to následek přípravku, který jsme jim podali. Pokud ano, leží veškerá vina na mně, nikoliv na tomto výboru. Myslím, že když jste se rozhodli povolit mi, abych lék vyzkoušel, postupovali jste správně.

Nikdo nemohl předvídat, jak to dopadne. Doktor Lubell prohlašuje, že má čisté svědomí, a já dodávám, že totéž platí o vás o všech.“

Richardson přikyvoval. Vždycky se nakonec ukáže, kdo má úroveň.

„Dovolte mi, abych shrnul situaci, v níž jsme se ocitli,“

ujal se slova, když Robert skončil. „Příčina nervových poruch nebyla dosud zjištěna. Existuje mimo jiné možnost, že poruchy mají nějakou souvislost s léčbou, kterou pacienti podstoupili. Ale nemáme jediný důkaz pro, ani proti.

Doufáme jen, že se záhy dozvíme víc. Užití experimentálního přípravku je do odvolání zastaveno.

Veškeré dotazy novinářů je třeba směrovat k pracovníkovi pro styk s veřejností. Ten může sdělit jedině to, že se u některých pacientů projevily potíže neurologické povahy.

Naléhavě vás žádám, abyste se vyhýbali odpovídání na otázky, či poskytování rozhovorů. Ze všeho nejmíň bychom teď potřebovali překrucování faktů.“

„Nebudou chtít dělat rozhovory s námi,“ ozval se chirurg. „Budou se snažit mluvit s pacienty.“

„Tomu ale nemůžeme nijak zabránit.“

„Jak to dopadlo?“ zeptala se Penny.

„Na draka,“ odpověděl Robert, když kolem ní procházel. „Mám tu nějaké vzkazy?“

„Volala vaše žena. Chce, abyste se sešli u Tonyho. Prý je to naléhavé.“

„Brnkněte jí, že toho mám moc.“

„To chcete, abych volala k Tonymu? Měli jste se tam sejít v půl šesté a už je skoro tři čtvrtě.“

Diane seděla v zadním boxu. Před ní na stole stály dvě sklenice. Když si Robert sedal, jednu mu přistrčila.

„Vybrala sis na schůzku špatnou dobu,“ začal hovor Robert a nevšímal si martini.

„Radši se napij, než ti řeknu, co je nového.“

„Co se děje?“

„Jen pij.“

Pořádně si přihnul ze sklenice.

„A je to. Tak povídej, proč to tak hořelo.“

„Charles se s tebou chce soudit o několik milionů dolarů.“

Robert se narovnal: „Cože?“

„Charles tě chce žalovat.“

Lékař zavrtěl hlavou: „Já ti nevěřím.“

„Počkej, až ti o tom řeknu víc, a pak se rozhodni, jestli mi věříš nebo ne. Máš pacientku, která se jmenuje Ellen Cooperová?“

„Ano.“

„No a její manžel dělá advokáta v Pasadeně. Spojil se se všemi pacienty a přesvědčil je, aby na tebe podali žalobu.“

„Starý kamarád Charles,“ povzdechl si Robert otráveně.

„Stojí za tím spíš moje sestra, než Charles.“

„Ale houby! Kdyby se Charles nechtěl k žalobě přidat, tak ho nikdo nepřinutí.“

„Roberte, Kate je v pasti. Kdyby Charles nemohl už nikdy pracovat, přišli by o příjmy. Z čeho by žili?“

„Takže mě oškubají,“ poznamenal a naznačil číšníkovi, že chce pro každého ještě jedno martini.

„Kate tvrdí, že nemocnice má velkou pojistku na zanedbání povinné péče. Takže to zaplatí pojišťovna, a ne ty.“

„Tvoje sestra je prohnaná čubka. Nikdy nebyla jiná a už jí to zůstane. Má neuvěřitelný nos na peníze, a jak jednou chytne stopu, vyrazí, a Bůh buď milostiv člověku, který jí bude stát v cestě!“

„To nebylo slušné.“

„Já ti řeknu, co je slušný,“ ohradil se Robert a oči se mu leskly hněvem. „Když za mnou přišel Charles s obrovským nádorem na plících a naříkal, že po sobě nechá manželku na mizině, tak jsem mu slíbil pomoc. Řek jsem, že zařídím, aby někdo koupil jeho dům o sto tisíc dráž, než kolik by za něj dostal normálně. To je slušný.“

„Nevěděla jsem…“

„A ještě něco je slušný. Když má člověk lék, kterým může vyléčit rakovinu, a zařídí, aby ho Charles dostal jako první, to je taky slušný.“

Číšník před ně postavil nápoje a odkráčel.

„Musíš mít v tuhle chvíli všech plné zuby,“

poznamenala Diane tiše.

„Úplně všech ne. Jen několika nevděčných hajzlů.“

„Mám ti vůbec opakovat, co řekl ten advokát?“

„Proč ne?“

„Prohlásil, že tvůj lék způsobil jeho ženě jen samé utrpení a že ji zmrzačil. Řekl, že prý neuvěřitelně trpěla.“

„A popsal taky, jak vypadala, než ten přípravek dostala?“

„Ne.“

„Měla v prsu obrovský nádor, který se začal rozrůstat do jater. V břišní dutině měla tolik tekutiny, že musela sedět, aby mohla dýchat.“

„Kristepane!“ vyjekla Diane. „Třeba se to nikdy nedostane k soudu. Existují přece mimosoudní dohody.“

„Na to bych nespoléhal.“ Robert sáhl po sklence a otáčel s ní v rukou. „Ten soud totiž bude stát za vidění. Čtyři pacienti budou proklínat den, kdy jsem se narodil. A šest dalších pacientů bude přísahat, že jsem druhý Ježíš Kristus.“

„Jakých šest pacientů?“

„Dalších šest lidí dostalo stejný přípravek a rakovina u nich zmizela bez vedlejších následků.“

„V novinách se o nich ale nepsalo.“

„To víš, že ne! Vždyť to víme teprve od včerejška.“

„Třeba by sis měl promluvit s Kate a Charlesem.“

„Ani náhodou! Takovou radost jim neudělám. Ale můžeš jim ode mě něco vyřídit. Řekni jim, ať si nezakládají nové konto předčasně. Vyřiď jim, že spojení mezi lékem a onemocněním se ještě nepodařilo prokázat. A že bude na nich, aby si takový důkaz obstarali.“

„Já jim to asi nevyřídím.“

„Proč ne?“

„Protože jsem je oba poslala do hajzlu a práskla dveřmi.

A nechci je už nikdy vidět.“

Robert vstal a položil na stůl dvacetidolarovou bankovku.

Diane ho chytila za ruku: „Roberte, kdybych pro tebe mohla něco udělat, dej mi, prosím tě, vědět.“

„Zatím se měj, Diane.“

20

Když Jessica dorazila, byla restaurace na Rybářském molu plná turistů. Dívka se prodrala zástupem až dopředu a zamávala na vrchního.

„Tudy, madam,“ ukázal jí směr. „Váš pan otec na vás už čeká.“ Jessica za ním kráčela do rohu, ke stolu, u něhož seděl její otec.

Everett Anders se srdečně usmál a vstal, aby mohl dceru políbit na tvář.

„Vypadáš skvěle.“

„Co se děje, žes mě pozval?“ zeptala se Jessica s úsměvem.

„Copak se musí něco dít? To člověk nemůže poobědvat s vlastní dcerou, i když se nic neděje?“

„Ty sotva. Patříš mezi lidi, kteří nemění svoje zvyky, drahý tatínku. Scházíme se přece každý čtvrtek na večeři. Je to skoro jako obřad. Ale oběd mi nezapadá do programu.“

„To je to na mně tak znát?“

„Bojím se, že ano.“

„Dáš si koktejl?“

„Teď je to na tobě znát ještě víc.“

„Tvoje matka taky vždycky říkávala, že do mě vidí jako do sklenice.“ Anders se zasmál. „Slyšel jsem, že tu dělají vynikající salát ze škeblí.“

„Tati, už toho nech!“

„Tak dobře,“ přikývl Anders a zhluboka se nadechl.

„Jak to vypadá mezi tebou a Robertem Huntem?“

„Velice dobře.“

„Vídáte se často?“

„Přiměřeně.“

„A jaké má podle tebe úmysly?“

„Teď se ptáš, jestli si mě bude chtít vzít?“

Právník přikývl.

„Možná ano. Ale já na to nespěchám a on taky ne.“

„Ale je to vážné, viď?“

„Když se žena do někoho zamiluje, je to vždycky vážné.“

Anders otevřel zlaté cigaretové pouzdro. Vyndal jednu cigaretu a jemně s ní poklepal o stůl.

„Sleduješ vývoj kolem toho jeho léku proti rakovině?“

Jessica se na otce dlouze zadívala: „Jen jsem o tom něco četla v Chronicle.“

„Takže už víš, že se u některých jeho pacientů projevily vedlejší účinky.“

Jessica ztuhla.

„Ani mi to neříkej! To nemůžeš vzít!“

„Ti pacienti se na mě obrátili. Chtějí, abych je zastupoval.“

„Tak jim doporuč jiného právníka,“ vyhrkla nahlas.

„Hunt jim strašlivě ublížil.“

„Doporuč jim jiného právníka.“

„Musím přiznat, že jsem ten případ už vzal.“

Jessica se ze všech sil přemáhala, aby jí nevyhrkly slzy.

„Jak jsi mi mohl něco takového udělat?“

„Tobě přece nic nedělám.“

„Dobře víš, že to není pravda.“

„Podívej, Jessiko,“ začal právník a trochu zvýšil hlas, „tihle lidé chtějí nejlepší právní zastupování, jaké můžou získat. A nevím o jediném důvodu, proč bych jim ho měl odepírat.“

„Nemáš pocit, že nebudeš jednat nepředpojatě?“

„Proč? Protože jsem se s ním jednou setkal u večeře?“

„Protože můžeš rozbít jediných pár střípků štěstí, na které jsem se po strašně dlouhé době zmohla!“

„Ale houby! Váš milostný vztah a jeho práce spolu nemají nic společného.“

„Tobě na tom opravdu záleží, viď?“

„Na čem?“

„Aby ses mohl postavit Robertu Kuntovi. Chceš si s ním změřit síly.“

„Nesmysl!“

„Ale kdepak. Tohle je velký případ, a ty to víš. Titulky na první straně, stádo novinářů za zády. Tady mimosoudní dohoda nepadá v úvahu.“

„To bych tak jistě netvrdil.“

„V životě bys na něco takového nepřistoupil. Robert není nějaký přitroublý felčar, který nechal pacientce v břiše nůžky. Myslí mu to, je uhlazený a hned tak se nevzdá. Pro tebe je to protivník na úrovni.“

„Tohle byl trochu dětinský výklad mých motivů.“

Zavrtěla hlavou: „Proč bys to jinak dělal? Peníze nepotřebuješ. Jsi několikanásobný milionář. Jsi slavný a všichni tě uznávají. Už rok jsi tak trochu na odpočinku a pečlivě si vybíráš případy, kterých se ujmeš. A tohle je najednou výzva. Ještě jednou, naposledy. Jako stárnoucí šampión, který chce vědět, jestli na to ještě pořád má.“

„Ještě na jeden připitomělý důvod jsi zapomněla.“

„Jo?“

„Že ve skutečnosti soutěžím s Robertem Huntem o přízeň své dcery. Že jde o jakési přetahování mezi dvěma muži, kteří shodou okolností milují jednu ženu.“

„Taky mě to napadlo. Ale pak jsem si řekla, že máš dost rozumu, abys věděl, že bys mě tím ztratil navždycky. V

takovém případě totiž odejdu, a už se nikdy nevrátím.“

„To je zatraceně silná výhrůžka.“

„To není výhrůžka.“

Anders zaváhal a zadíval se dceři do tváře: „Ty bys tak snadno odešla?“

„Snadno ne. Byla by to nejtěžší věc, jakou jsem kdy musela udělat. Ale zvládnu to. Protože jestli mě takhle dokážeš trápit, nezasloužíš si mou lásku.“

„Mluvíš o lásce jako o zboží. Jako bys ji mohla vyhandlovat za něco jiného.“

„Nikdy jsem tě o nic nežádala. Ale teď tě žádám, abys to nebral. Prosím tě o to.“

„Zkus se na to chvíli dívat očima těch pacientů, a ne ze svého nebo mého pohledu. Těm lidem někdo strašně ublížil.

Jejich životy jsou v troskách a veškerá naděje na trochu štěstí v pekle. Navíc mají pocit, že jejich utrpení způsobil ten lék. Vem si třeba toho muže, co musí živit rodinu. Kdo se mu teď o ni postará? Kdo mu nakrmí a oblékne děti? Kdo zaplatí vysoké účty z nemocnice? Nikdo, abys věděla. Ti lidé vědí, že když si mě najmou, mají největší šanci dostat nějaké odškodnění. Jsem jejich poslední a jediná naděje. To se na ně mám vykašlat? Mám jim říct, aby se poohlédli jinde?“

„Prosím!“

„Obávám se, že už jsem se rozhodl.“

„Nerozmyslíš si to ještě?“

Pomalu zavrtěl hlavou, pak se natáhl přes stůl a vzal ji za ruku. „Hlavně už mě nikdy nestraš tím, že by ses mě zřekla.“

Jessica mu ruku vytrhla a vstala.

Anders k ní vzhlédl rozšířenýma očima.

„Sbohem, otče.“

21

Robert vešel do budovy generálního ředitelství Kuntových farmaceutických závodů vchodem pro

zaměstnance. Vydal se rovnou k zasedací místnosti. Na dveřích visela cedule vyzývající kolemjdoucí, aby nerušili.

Na jednom konci mahagonového konferenčního stolu seděl Amos Hunt a vypadal jako podobizna svého bratra v životní velikosti.

Robert došel k Amosovi a sedl si vedle něj. Obličeje, shlížející na ně ze stěn, vyzařovaly sílu a sebedůvěru.

„Měl můj otec opravdu takovou vnitřní sílu?“

Amos přikývl: „Ještě mnohem větší. Věděl, co chce, a uměl toho dosáhnout. Ale ani on nebyl dokonalý. Taky si odbyl svůj příděl chyb, jako každý z nás. Jediný rozdíl byl v tom, že věděl, jak je napravit a utrpět přitom co nejmenší škody.“

„Snažíš se mi podsunout nějakou nenápadnou radu?“

„V tomhle ti nemůžu radit. Nic o tom nevím.“

„Jen se nedělej.“

„Asi máš pravdu,“ připustil Amos, uvelebený v otáčecím křesle. „Ale stejně se ode mně rady nedočkáš. Víš,

Roberte, ty jsi stejný jako tvůj otec. Když si myslíš, že máš pravdu, nehne s tebou nebe ani peklo.“

„A jak se má člověk chovat ve chvílích, kdy si vůbec nikdo není jistý, kde je pravda?“

„Právě pro takové situace stvořil Bůh právníky.“ Amos se opřel do křesla a krátce se zadíval na portrét Randolpha Hunta. „Chtěl jsem si s tebou promluvit o důsledcích případného přelíčení kvůli zanedbání povinné péče.“

„Myslíš, co to pro mě znamená odborně?“

Amos zavrtěl hlavou: „Mluvím výhradně o situaci v Kuntových závodech.“

Robert se na chvilinku zamyslel.

„Mluvíš o nežádoucím zájmu veřejnosti?“

„Zájem veřejnosti nám nemůže v žádném případě ani trochu ublížit. Když jdou lidi do lékárny, neptají se, kdo jejich lék vyrobil.“

„Tak ti jde o možný pokles ceny akcií?“

„To taky ne. V novinách nepsali nic jiného, než?že jsi dědic rodinného jmění. Většina čtenářů si neuvědomí, že to může mít něco společného s každodenním řízením velké firmy na léčiva.“

„A budou mít pravdu.“

„Vypadá to tak.“

Robert se mírně předklonil a ve tváři měl nechápavý výraz: „Teď ti nerozumím.“

„Pokud tě skutečně budou soudit pro zanedbání povinné péče, nemůžeš se stát předsedou správní rady HFZ.“

„Nikdy jsem neměl v úmyslu stát se předsedou. Řekl jsem ti to, už když…“

Amos zvedl ruku.

„Tohle by bylo jednou provždy. Tehdy jsi ještě měl možnost výběru. Mohl jsi to předsedování vzít, nebo si žít jako předtím. Možnost výběru ti ale odpadne. A jak ji jednou ztratíš, už se nikdy nevrátí.“

„Neodpadne! Už je dávno v pekle, krucipísek! Tohle už mi nikdo neodpáře.“

„Mýlíš se!“ Amos udeřil pěstí do stolu. „Pořád ještě se můžeš rozhodnout. Jestliže se nám teď podaří ten zatracený proces zarazit, přestane se tvoje jméno objevovat v novinách. Lidi na tebe rychle zapomenou. Když se objevíš před soudem, lidi si tě budou pamatovat do smrti. A v takovém případě můžeš na post předsedy správní rady HFZ

zapomenout. To by akcionáři nepřežili. Sakra, asi by ses musel vzdát i křesla v ředitelském grémiu.“

„A jak se nám asi může podařit ten proces zastavit?“

Amos zrudl: „My ty zatracený vyděrače vyplatíme!“

„Cože?“

„Vyplatíme je,“ opakoval Amos. „O co těm lidem podle tebe jde? O spravedlnost? O zadostiučinění? Ne, sakra!

Chtějí prachy! Když jim dáme dostatečnou částku, v klidu a tichosti se vytratí a odplíží se domů.“

„Ty je chceš podplatit?“

„Ne. Musí to proběhnout naprosto legálně. Odhadni, kolik můžou chtít, a zjisti, kolik jim vyplatí pojišťovna. My doplatíme rozdíl.“

„To může jít do milionů.“

„Na podobné záležitosti máme speciální účet.“

Robert pomalu zavrtěl hlavou: „Děkuji ti za tuhle nabídku. Je mi jasné, o co ti jde. Snažíš se mi zachránit dobrou pověst. Ale já nedovolím, aby pacienti vydírali mě ani HFZ.“

„Někdy je dobré umět se ohnout.“

„Tady nejde o mou hrdost. Prostě jen věřím, že mám pravdu. Svou povinnost jsem nezanedbal. A budu se ze všech sil snažit, abych to dokázal.“

„Myslel jsem si to.“ Amos se zhluboka nadechl a pak si hlasitě vzdechl. „Už jsi mluvil s právníkem?“

„Jedu za Joelem přímo odtud.“

„Prober s ním i tuhle možnost. Uvidíš, co si o mém návrhu myslí. Uděláš to pro mě?“

„Jistě.“

„A udělej, pro boha živého, co ti poradí! Znám Joela Bonheima čtyřicet let a můžu ti říct, že je mazaný jako liška.

Být na tvém místě, dal bych si záležet, abych ho měl vedle sebe, až půjde do tuhého.“

Amos se díval, jak jeho synovec odchází. Pak se otočil k portrétu visícímu přímo za ním.

„Stejný jako jeho otec,“ zamumlal si pro sebe.

Joel Bonheim seděl za stolem ve své kanceláři a poslouchal Roberta, který mu vyprávěl o rozhovoru s Amosem. Dokud se Robert nezmínil o speciálním účtu HFZ, tvářil se právník naprosto nezúčastněně.

„Amos to myslí dobře,“ prohlásil Bonheim klidně, „Ale kdybychom na to konto sáhli, můžeme se dostat do potíží.“

„Do jakých potíží?“

„Učet patří Huntovým závodům. A jistě vám nemusím připomínat, že HFZ jsou korporace s majetkovým podílem státu. Kdyby se někde provalilo, že jsme provedli nějaký přesun peněz ve váš prospěch, rozpoutá se kolem toho pravé peklo.“ Bonheim chvíli pobafával z doutníku a pak řekl: „Ale pokud na tom budete trvat, dá se to nějak provést.“

„Netrvám na tom.“

„Takže to smeteme pod stůl, platí?“

„Zmínil jsem se o tom jen proto, že si to Amos přál.“

„A vy sám jste proti tomu?“

„Jednoznačně. Proč bych měl sakra přiznávat vinu, když se cítím nevinen? A pokud má někdo jiný pocit, že jsem něco provedl, ať to dokáže.“

„Ještě z jednoho důvodu to není dobrý nápad. Na příslušném účtu není dost prostředků na pokrytí takovéhle akce.“

„Panebože! Kolik ti lidé požadují?“

„Dva a půl milionu dolarů na osobu. Což představuje dohromady deset milionů.“

„A kolik jim může vyplatit pojišťovna?“

„Šest milionů. Takže nám zbývá vyšťourat někde ty zbývající čtyři.“

„A bude pojišťovna ochotna přistoupit na mimosoudní dohodu?“

„Ani náhodou! Když z těchhle hochů někdo chce vymlátit šest milionů, musí se pořádně nadřít.“

„Třeba by pacienti souhlasili s nějakou nižší částkou.“

„To by je nesměl zastupovat Everett Anders.“

Robert vytřeštil oči: „Kdo?“

„Everett Anders. Je to slavný právník, který se specializuje na zanedbání povinné péče.“

„Já ho znám.“

Bonheim se předklonil: „Osobně?“

Robert přikývl: „Dost často se vídám s jeho dcerou.“

Bonheim se zakousl do doutníku.

„Kolikrát jste se s ním setkal?“

„Jednou. Krátce jsme spolu povečeřeli.“

„Víte to jistě?“

„Na sto procent.“

„A nakolik blízký je váš vztah k jeho dceři?“

„Velice blízký.“

Bonheim se znovu opřel a nepatrně se pohupoval v otáčecí židli.

„Naléhavě vám radím, abyste od této chvíle přerušil s jeho dcerou veškeré styky.“

„Co to s tím má podle vás společného?“ zeptal se Robert vyzývavě.

„To byste se divil,“ odpověděl Bonheim. „Představte si, že proběhne soud a my vyhrajeme. A o měsíc později vyjde najevo, že jste milenec dcery Everetta Anderse. Pacienti okamžitě vystartují na Anderse, že byl předpojatý, a napadnou rozsudek. A vyhrají. Vzápětí poběžíme zpátky k soudu, jelikož celý případ bude projednáván znovu od začátku. Dejte na mě, a koukejte se jí vyhnout.“

Robert pomalu přikývl, pak se i se židlí pootočil a zadíval se z okna. Před očima se mu mihl obrázek Jessiky.

Napadlo ho, jestli se dověděla o tom, že proti němu bude před soudem stát její otec. Vzpomněl si, jak spolu všichni tři večeřeli u Audinea v San Francisku. Jessica seděla hned vedle otce. Jsou si blízcí a mají se rádi. Jako otec a dcera.

„Ani jí nepište,“ dodal Bonheim. „To by bylo horší, než cokoliv jiného.“

Robert počkal, až se mu obrázek rozplyne před očima.

„Je mi to jasné.“

„Výborně! A teď si pojďme popovídat o tom pokusném přípravku, co jste použili. Prostudoval jsem si všechny grafy a zprávy, které jste mi poslal. Zvláště to vaše shrnutí mi moc pomohlo. Pokud jsem to správně pochopil, podali jste lék deseti pacientům. U šesti se žádné vedlejší účinky neprojevily. Čtyři postihla nějaká neobvyklá nervová porucha.“

„A u všech se podařilo vyléčit rakovinu.“

„Ovšem. Ale nám teď jde o vedlejší účinky.“ Bonheim se odmlčel a znovu si zapálil doutník. „Potřebujeme zjistit, jestli nervové onemocnění způsobil použitý lék. Anders má čtyři pacienty, kteří tvrdí, že ano. Já mám šest pacientů, o nichž to neplatí. Říkám to správně?“

Robert přikývl: „Z medicínského hlediska je to ovšem složitější.“

„To je mi jasné. Rád vycházím z jednoduchých principů a teprve postupně na ně nabaluji složitější detaily. Příští týden si promluvím s jednotlivými odborníky, které jste mi navrhl. Snad mi to pomůže, abych se v celé věci lépe vyznal.“

„Kdybyste potřeboval něco objasnit, bez váhání mi zavolejte.“

Bonheim se pousmál: „Jistě, vy jste takový milý, nepředpojatý zdroj informací.“

Robert se zmohl na krátký úšklebek, ale rychle zase zvážněl.

„Jakou máme podle vás naději, že to dobře dopadne?“

Bonheim pokrčil rameny. „Kdo ví? Když jsem byl mladší, občas jsem si na takovou předpověď troufnul. Od té doby jsem ale dostal rozum.“

„To nezní moc povzbudivě.“

„Prostě jen nechci nic předjímat. Ale upřímně řečeno, statistika nemluví v náš prospěch. Když se u čtyř pacientů z deseti objeví stejná choroba, člověka hned napadne, že za to může lék, který dostali. Smůla je, že jste ten přípravek nedali více lidem.“

Robert na okamžik zaváhal: „Ve skutečnosti preparát dostalo ještě pár lidí navíc.“

Bonheim se rychle napřímil: „Kolik?“

„Můj asistent doktor Ponzini vstříkl lék sám sobě.

Žádné vedlejší účinky se u něj neprojevily.“

„To je dobře. To je moc dobře,“ liboval si Bonheim a zamnul si ruce. „Tím je celkový poměr pro nás přece jen trochu příznivější. Bude ochoten svědčit?“

„Ovšem.“

„Mohl by to být velice důležitý svědek. Ještě někomu jste preparát dali?“

„Ponzini ho vyzkoušel na dalších čtyřech lidech.“

„A jak se jim daří?“

Robert si vjel prsty do vlasů: „To nevím.“

„Cože?“

„Dal přípravek čtyřem pacientům, které léčil na Klinice pro sociální případy. Udělal to bez mého svolení. Vůbec jsem o tom nevěděl. Ti lidé ani nepodepsali souhlas.“

„Panebože!“

„A všichni čtyři jsou narkomani.“

Bonheim odevzdaně potřásl hlavou: „To je ale trouba!“

„Je.“

„Takže Ponziniho vůbec nemůžeme předvolat.“

„Proč ne?“

„Co kdyby Anders při křížovém výslechu přišel na ty narkomany? Od té chvíle už bychom ho ze sedla nedostali, lék byl podáván bez náležitých zkoušek a bez ohledu na bezpečnost pacientů. Vynesl by nás ze soudní síně v zubech.“ Bonheim naštvaně zahodil doutník. „Kde je ten váš Ponzini teď?“

„V Itálii.“

„Tak si pohlídejte, ať tam zůstane. A zařiďte nějak, aby se o tom s nikým nebavil.“

„Spojím se s ním.“

„Hlavně mu nepište. Zavolejte ho ze soukromého telefonu. Řekněte mu, ať neposkytuje rozhovory, a hlavně, ať se nezmiňuje o těch zatracených narkomanech!“ Advokát se zadíval na Roberta. „Máte pro mě ještě nějaká další překvapení?“

„Už mě nic nenapadá.“ Robert vstal, a když byl skoro u dveří, otočil se. „Co mám říct Jessice Andersové, kdyby mi volala?“

„Nic. Jedině sbohem.“

22

V domě na svahu na okraji Neapole stála v ložnici nahá Angela Ponziniová a prohlížela si v zrcadle svůj obraz.

Obličej měla hladký a bez vrásek. Nikde ani stopy po stárnutí. Přistoupila blíž, jestli nezahlédne vějířky vrásek v koutcích očí. Usmála se, opět poodstoupila, zatřásla hlavou a dívala se, jak se jí dlouhé černé vlasy opět skládají do účesu. Měla drobnou postavu, ale plná ňadra s pevnými hroty. Natočila se k zrcadlu bokem a přejela si rukou přes prsa až na ploché břicho. Přemítala, jak by asi vypadala, kdyby už měla děti. Poklesla by jí ňadra, nebo by se na břiše objevily ochablé vrásky? Lhostejně pokrčila rameny.

Pravděpodobnost, že by otěhotněla, byla dost malá. Paolo se s ní málokdy pomiloval, ne častěji, než jednou za dva týdny.

Angela slyšela, jak v pracovně zazvonil telefon a jak ho Paolo zvedl. Rychle se nasoukala do sukně a navlékla si těsnou lněnou blůzku. Horní dva knoflíčky nechala rozepnuté, aby jí bylo vidět do výstřihu. Ode dneška bude všechno jinak, umiňovala si. Objednala stůl v jedné malé restauraci. Pěkné se navečeří, vypijou si trochu vína a uvolní se. Až dorazí domů, budou se milovat.

Vykartáčovala si vlasy a vyšla na malý balkónek.

Několik stovek metrů pod sebou uviděla blikající město.

Do ložnice vrazil Paolo a navlékal si kabát.

„Musím se hned vrátit do laboratoře.“

Angela se otočila na patě a vytřeštila na něj oči.

„Ne!“ vyjekla. „To mi přece nemůžeš udělat! Dneska ne.“

Paolo rozpřáhl ruce: „Je to naléhavé.“

„To je mi úplně fuk,“ odsekla. „Dneska spolu jdeme na večeři. Ber to jako hotovou věc.“

„Víš, kdo mi právě volal?“

„Kdo?“

„Robert Hunt.“

„Ale ne,“ ušklíbla se ironicky, „tak on zavolá veliký Robert Hunt, a hned je to naléhavé. Jak paniček zahvízdá, pejsánek se může přetrhnout.“

Paolo se snažil ovládat: „S tím pokusným lékem je něco v nepořádku. U některých pacientů se projevily vedlejší účinky.“

„A to je tak naléhavé, že to nemůže počkat ani do zítřka?“

„Robert potřebuje některé údaje, které mám v laboratoři. Mohlo by mu to pomoct.“

„Je to jeho lék. Tak ať si svoje problémy řeší sám.“

„Ty tomu nerozumíš,“ vysvětloval Paolo zvýšeným hlasem. „Oni ho ženou k soudu. Chtějí ho obžalovat za zanedbání povinné péče.“

„Strhl na sebe většinu slávy. Teď se musí vypořádat i s většinou ostudy.“

Paolo rozhodil rukama: „Tohle mám říct člověku, který se stal mým kolegou a přítelem? Mám ho vyhnat ode dveří, protože se ocitl v bryndě?“

„Je to pracháč. Nic se mu nestane.“

„Kristepane! Jsi vážně tak hloupá?“

„Chytřejší, než si myslíš,“ odsekla Angela. „Necháš ho, aby tě do celé záležitosti zatáhl, a nakonec tě budou protahovat bahnem i s ním.“ Paolo nemohl věřit vlastním uším.

„To nemyslíš vážně.“

„Koukej se mu vyhnout. Dostal jsi místo na univerzitě.

Máš dobrou pověst. Chceš o ni přijít?“

„Přece neopustím přítele.“

„Dáš mu přednost i přede mnou?“

„Nech toho!“ Paolo vykročil ke dveřím. „A tu rezervaci na dnešní večer zruš.“

Angela stála bez hnutí a jen tiše soptila: „Co bude s mým autem?“

„Co s ním má být?“

„Měli jsme ho cestou na večeři vyzvednout v opravně.“

Paolo se na okamžik zamyslel.

„Tak pojeď se mnou. Zavezu tě k opravně.“

Po klikaté, příkré silnici sjížděli mlčky. Angela měla ve tváři vyrovnaný, odevzdaný výraz, ale zatínala pěsti a nehty si zarývala do dlaní.

Markova opravna stála kousek od nábřeží, blízko chudinské čtvrti, kde Angela vyrůstala. Byl to malý, zaprášený a umaštěný krcálek.

Angela se vydala dozadu a cestou se pečlivě vyhýbala ponkům plným olejových skvrn.

Marco jí vykročil vstříc a zvedl ruku na pozdrav. Byl to neobyčejně svalnatý muž, vypadal drsně, ale k světu. Na sobě měl tričko a vypasované džíny.

Angela se zadívala na nepřehlédnutelnou oblinu v rozkroku Markových kalhot a honem uhnula pohledem.

„Váš auťák je hotovej, signora.“

„Co mu bylo?“

„Musel jsem vyměnit jednu součástku v karburátoru.“

Podíval se na ni a usmál se. Oči mu zabloudily k rozhalené blůzičce.

Angela bez rozmýšlení zvedla ruku ke krku. „Bude to stát hodně?“

„Kdepak. Třicet tisíc lir za práci i náhradní díly.“

Společně přistoupili k malému stolku. Marco podal ženě tužku a ukázal na účet.

„Tady mi to podepište, buďte tak hodná.“

„Kde?“

Zabodl prst do účtu: „Tady.“

Když se předkláněla, ňadro jí sklouzlo po Markově paži.

Celá se přitom zachvěla. Honem se odtáhla a krev se jí vehnala do tváří.

Znovu se naklonila a dávala si dobrý pozor, aby se muže ani nedotkla. Když se však podepisovala, jejich ruce se dotkly. Pokusila se uhnout, ale pak to neudělala. Jen bez hnutí stála a upírala pohled na stůl.

Marco jí přejel prsty po hřebu ruky. Pak jí jemně sevřel zápěstí a pohladil předloktí.

„Ne,“ vydechla tiše.

„Ano.“

Objal ji kolem ramen, pevně ji sevřel a přitáhl k sobě.

Rty ji laskal na uších a na krku.

„Jsem vdaná,“ prohlásila a snažila se ho od sebe odstrčit.

Přitáhl ji ještě blíž a dlaněmi jí jezdil nahoru dolů po zádech a hýždích.

Tiskla se k němu břichem a přes oblečení cítila jeho tělo.

Vklouzl jí rukou pod sukni a prsty si hledal cestu do klína.

Zmítala sebou dopředu dozadu a lapala po dechu: „Tady ne! Tady ne!“

Marco ji pustil a doběhl k vratům opravny. S

bouchnutím je zavřel a běžel zpátky.

„Musím domů,“ sípala Angela a snažila se nadechnout.

„Pojď sem,“ naléhal na ni, vzal ji za ruku a táhl k sobě.

„Ne!“ vyjekla a vyrazila k autu.

Chytil ji za paži a táhl ji k polnímu lůžku vzadu v dílně.

Snažila se mu vytrhnout.

Tlačil ji pod sebe na lůžko.

„Budu křičet! Přísahám, že budu!“

Ale to už jí tiskl rty na ústa a jazykem se dral dovnitř.

Pak ji nadzvedl a stáhl jí kalhotky.

Sklouzl jí hlavou až ke kolenům a rty se pomalu propracovával vzhůru.

Angela se svíjela, vrněla vzrušením a cítila, jak vlhne.

Zatáhla za knoflíčky na blůze, strhla ji ze sebe a snažila se rozepnout podprsenku.

Marco na ni nalehl a s obrovskou silou do ní vnikl.

Objala ho nohama a opětovala jeho pohyby.

Jejich vzdychání a hekání přehlušily zvuky aut jezdících kolem opravny.

Když se Paolo vrátil domů, přišívala si zrovna Angela knoflíček k blůzce. Vzhlédla k manželovi a usmála se: „Našel jsi, cos potřeboval?“

„Ano,“ přikývl a viditelně se mu ulevilo. Předpokládal, že ho po návratu čeká hádka. Ale teď nenašel v Angelině výrazu ani stopu po hněvu či zhrzenosti.

„Udělalo to Robertu Kuntovi radost?“

„Dvě hodiny jsem se mu snažil dovolat, ale nemůžu dostat spojení do Ameriky. Zkusím to ještě odtud.“

Přikývla a sklonila se zpátky k blůzce. Na okamžik se zasnila, když si vzpomněla, jak o knoflík přišla. Po celém těle ještě cítila horké chvění.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Paolo.

„Naprosto,“ ujistila ho. „Jen si jdi klidně zavolat.“

Paolo se k ní sklonil a políbil ji na čelo. V duchu si říkal, že má rozumnou a vnímavou manželku.

O pár minut později už mluvil s Robertem. Četl mu do telefonu jména narkomanů, kterým podal pokusný lék.

„A poslední je Joan Ringová. Bydlí ve Venice, Garden Street číslo pět čtyři nula nula.“

„Má telefon?“ zeptal se Robert.

„Ne.“

„Budeme ji dost těžko hledat, ale pokusím se o to.“

„Jestli chcete, odletím do Los Angeles a pomůžu vám.“

„Děkuju vám, ale nebude to nutné. Zařídím to tak, aby to šlo rychle. A dokud neskončí soud, raději se v Americe neukazujte.“

„Proč ne?“

„Můj advokát říká, že byste to jen zkomplikoval. Taky chce, abyste o sobě nedával moc vědět a neposkytoval žádné rozhovory. Je vám to jasné?“

„Ano.“

„Ale o jednu věc bych vás chtěl přece jen požádat.

Mohlo by to být moc důležité.“

„Řekněte, co potřebujete.“

„Jsem si jistý, že obžaloba se bude snažit tvrdit, že preparát z protilátek reagoval na pacientovu nervovou tkáň.

Tím by se pochopitelně vysvětlovalo, proč se u těchto lidí projevila nervová porucha.“

„Ale na to nemají žádný důkaz.“

„My zase nemáme žádný důkaz, že to tak není. Ale můžeme si jeden obstarat.“

„Jak?“

„Vezměte vzorky preparátů a vyzkoušejte, jestli reagují na nervovou nebo mozkovou tkáň.“

Paolo se na okamžik zamyslel.

„Tady na univerzitě máme jednoho profesora, který se zabývá vzájemným působením protilátek a nervového systému. Mohl bych zařídit, aby ty testy provedli u něj laboratoři.“

„Výborně. Mám vám poslat vzorky preparátů?“

„Když jsem odjížděl do Itálie, vzal jsem si s sebou malá množství protilátek.“

„Sláva! Udělejte testy co nejrychleji a hned mi dejte vědět výsledky.“

„Za pár dní to bude hotové.“

„Čím dřív, tím líp.“

„Potřebujete ještě něco?“

„Jo. Spoustu štěstí.“

„Doufám, že to nakonec dobře dopadne.“

„Díky, Paolo. Zatím se mějte.“

Paolo prošel obývákem a vstoupil do ložnice. Angela už ležela v posteli a spala.

Paolo se svlékl, zhasnul a vlezl do postele. Ležel, zíral do tmy a přemýšlel o léku a o blížícím se procesu kvůli zanedbání lékařské péče. Bože! Má obrovské štěstí, že tam není. Alespoň ho do toho nezatáhnou.

Zavřel oči a pomodlil se za Roberta Newtona Hunta.

ČÁST ČTVRTÁ

23

Černý mercedes se vyhoupl na chodník před budovou obvodního soudu v Los Angeles. Televizní reportéři a novinoví zpravodajové čekající v hloučku na schodech vyrazili vpřed, aby si každý urval co nejlepší postavení.

Zadní dveře vozu se otevřely a do jasného slunečního svitu vystoupil Everett Anders.

„Pane, mohl byste se podívat tímhle směrem?“

Anders se pootočil a lehce se pousmál. Kamery vrčely a fotoaparáty cvakaly.

Nějaká reportérka mu nastrčila před obličej mikrofon.

„Předvoláte k výslechu všechny svědky?“

„Pokud budou fyzicky schopni vypovídat, rád bych to udělal.“

„Je pravda, že někteří z pacientů umírají?“

„Někteří jsou velmi, opravdu velmi nemocní.“

Kameraman odstrčil ženu stranou. Další novinář se protlačil na její místo.

„Předvoláte taky doktora Hunta?“

Anders se na okamžik zamyslel. „To teprve uvidíme.“

„Pane, říká se, že se obhajoba snažila zařídit mimosoudní dohodu.“

„Tenhle drb se ke mně ještě nedostal.“

„Byl byste ochoten se dohodnout?“

„Na čem?“

„Že by poškození dostali deset milionů jako odškodnění?“

„Domnívám se, že ta suma je rozumná a přiměřená.“

Nahoře nad schody se vynořil obtloustlý muž v tmavém obleku, zvedl k očím zápěstí a zadíval se na hodinky.

Anders gesto zahlédl.

„Budete mě muset omluvit,“ řekl a vydal se po schodech nahoru.

Obtloustlý muž mu podržel skleněné dveře a pak spolu s právníkem vešel do budovy.

„Svědek už je tady?“ zeptal se Anders tiše.

„Čeká uvnitř a je připraven.“

„Nerozmyslel si to?“

„Zatím ne.“

Anders spokojeně přikývl a vydal se k soudní síni.

Robert seděl za stolem přímo proti místu pro svědky.

Tvářil se klidně a důstojně. Jen v očích měl nepatrný náznak nervozity. Pohledem přejížděl od soudcovské stolice k prázdným lavicím poroty. Pak se pootočil a sledoval Joela Bonheima pilně listujícího papíry. Koutkem oka si všiml, jak se soudní síň za ním postupně zaplňuje. Sotva tři metry od něj, v první řadě, seděli Amos a Diane a tvářili se ustaraně. O tři řady dál zahlédl Jessiku. Zvedla ruku na pozdrav. Robert se odvrátil.

V soudní síni se náhle rozhostilo ticho. Všechny pohledy se soustředily na prostřední uličku, jíž přicházel Everett Anders. Na sobě měl bezvadně padnoucí tmavomodrý oblek šitý na míru. Stříbřitě bílé vlasy, sčesané dozadu, nepatrně překrývaly horní okraj uší. Blížil se uvolněným, sebevědomým krokem.

Anders došel na své místo a s Joelem Bonheimem se pozdravili krátkým pokývnutím. Pak zachytil Robertův pohled, ale neuhnul očima. Oba se na sebe dívali, jako by viděli cizince, s nímž se setkali poprvé.

Vzápětí se otevřely dveře a vešlo dvanáct porotců. Osm mužů a čtyři ženy. Všichni byli ve středním věku nebo starší.

Objevil se soudní sluha a zvolal: „Povstaňte!“

Diváci poslechli a do soudní síně vstoupil soudce.

Líčení začalo.

Everett Anders vstal, aby pronesl úvodní řeč. Obešel svůj stůl a pomalu přistoupil k porotcům.

„Dámy a pánové, dovolte, abych vám sdělil, že vás má dnes zajímat jediná věc. Jen jediná.“ Přistoupil ještě blíž a zvedl ukazovák. „Tou věcí je zanedbání povinné lékařské péče. Ať už tu uslyšíte, či uvidíte cokoliv, myslete na jedinou věc, na zanedbání lékařské péče. Myslí se tím špatné ošetření. Nebo neodpovědná a nedbalá léčba.

Výsledkem je utrpení a újma toho, komu se takové léčby dostalo.

Známe příklady, kdy nejsou škody způsobené zanedbanou péčí tak velké. Pacient trpí, ale jeho utrpení má svůj konec. Za takových okolností stojí porotci před opravdovým dilematem. Vědí, že k zanedbání péče došlo, ale je pro ně těžké posoudit, jaký je ve skutečnosti rozsah způsobených škod.

V našem případě vás takové dilema rozhodně nečeká.

Protože tentokrát je napáchaná škoda tak rozsáhlá a zřejmá, že se vymyká jakémukoliv popisu. Každou chvíli uslyšíte slovo „ochrnutí“. Ochrnutí bývá definováno jako stav, kdy jsou z činnosti vyřazeny funkce, které umožňují pohyb. Já se vám to ale pokusím přeložit do poněkud lidštější podoby.“

Anders poodstoupil, rozpřáhl ruce a zamával jimi nahoru dolů. „Představte si, jaké by to bylo, kdyby vám najednou přestaly sloužit ruce. Prostě by vám jen visely podél těla a vůbec vás neposlouchaly.“ Náhle paže spustil a nechal je, aby se bezvládně pohupovaly. „Pokud to vůbec lze, zkuste si představit, že jste přišli o obě ruce i o obě nohy. Jen si to zkuste představit.

Pacienti, které tu uvidíte, nebyli invalidé, než to celé začalo. Právě naopak, mohli normálně pracovat i žít.

Dovolte, abych vám o nich něco málo řekl.“

Anders popsal každého ze čtyř postižených. Vyložil porotcům jejich původ, zaměstnání i rodinu. Pak začal

spřádat vyprávění o hrůzách léčby, kterou prodělali.

Důležitá slova pronášel jemně a procítěně.

„Rakovina.“

„Léčba.“

„Naděje.“

„Slib.“

Bělovlasý právník se odmlčel a zadíval se postupně na každého porotce. Uplynulo nejméně dvacet vteřin. Žalobce se se zjevným úsilím odtrhl od zábradlí a vydal se zpátky na své místo. Uprostřed cesty se zarazil a zadíval se na Roberta.

Pak se otočil a znovu začal mluvit chladným, rozhodným hlasem. Klíčová slova pečlivě vyslovoval.

„Ochrnutí.“

„Zoufalství.“

„Beznaděj.“

„Utrpení.“

Ještě jednou se vrátil k porotě a z hlasu se mu vytratil veškerý chlad.

„Dámy a pánové, už jsem vás upozornil, že by pro vás nemělo být těžké určit rozsah způsobených škod. Zvládnete to, bohužel, docela snadno. Protože na vlastní oči uvidíte pacienty, o které jde. Budete svědky jejich strašlivého utrpení. Tito lidé mají jednou provždy zničený život a nikdo jim nedává naději na zlepšení. Spolu se svými rodinami prožívají děsivou noční můru.“ Anders pomalu pokýval hlavou. „To vše kvůli špatně poskytnuté lékařské péči. Kvůli léku, který dostali. Následky uvidíte sami. Obávám se, že na ten pohled do smrti nezapomenete.“

Pak přistoupil k porotcům Joel Bonheim. Působil dojmem moudrého dědečka. Byl vysoký a hubený, s řídnoucími vlasy. Jeho obličej měl trochu jestřábí rysy, ale ústa a oči budily dojem, že jde o jemného člověka.

„Dámy a pánové, je jen jediná věc, která by vás měla dnes zajímat. Jen jediná.“ Bonheim zvedl ukazováček, aby napodobil Andersovo gesto. „Tou věcí je ‚pravda‘. Když zjistíte, kde leží pravda, nebudete stát před žádným dilematem. A nebude pro vás těžké dojít k rozhodnutí.

Protože pravda vám jasně ukáže, že v tomto případě k žádnému zanedbání lékařské péče nedošlo.

Naslouchal jsem úvodnímu vystoupení pana Anderse stejně bedlivě jako vy. Zmínil se o tom, že když pacienti nastupovali do nemocnice Memoriál, byli vážně nemocní.

Pravdou však je, že byli víc než jen vážně nemocní. Jejich tělo bylo doslova prolezlé rakovinou. Neměli naději na vyléčení. Nejprve je odborníci léčili tradičními metodami, chemoterapií a ozařováním. Jenže choroba bujela dál a odolávala všem pokusům o zastavení. Pacienti zcela nepochybně umírali. A věděli to. Dokonce byli vyzváni, aby si uvedli do pořádku své pozemské záležitosti a smířili se s Bohem.

Víc už se nedalo dělat. To byl okamžik nezměrného zoufalství a nejhlubší bezmoci.

Pacienti se odebrali domů a dál prožívali muka. Někteří ani nemohli dýchat. Ostatní měli strašlivé bolesti a dostávali morfium. Ti lidé už pořádně nežili. Seděli doma, trápili se a umírali.

Kdyby to byli pacienti jakékoliv jiné nemocnice, trpěli by stále ještě doma nebo by už byli po smrti. Někteří z nich by totiž dnes už určitě byli mrtví. Shodou okolností to však byli pacienti Memorialu, kde je jedno z nejlepších onkologických pracovišť na světě. Vědcům z jedné laboratoře zdejšího Ústavu se právě podařilo vyvinout přípravek, který snad mohl rakovinu opravdu vyléčit. Lékaři proto pacientům nabídli, jestli nechtějí lék vyzkoušet.

Podrobně jim vysvětlili veškerá rizika. Vždyť šlo o pokusný lék. Každý z pacientů chtěl novou látku vyzkoušet. A víte, jak to dopadlo, když preparát dostali?“

Bonheim přistoupil blíž a opřel se o zábradlí. „Rakovina ustoupila! To byl výsledek! Pacienti se začali cítit lépe. Už ani trochu netrpěli. Přestali umírat. Lék zabral. Po několika měsících se ovšem u čtyř pacientů projevila nezvyklá nervová porucha. Příčiny této poruchy nikdo nezná.

Neexistuje jediný důkaz, že by ji způsobil podaný lék. Nic tomu nenasvědčuje. Ve skutečnosti se u většiny pacientů, kteří lék dostali, žádné nervové poruchy neobjevily. Tito lidé dnes žijí plným životem, jsou zdraví a po rakovině není ani stopy. Obžaloba bude pochopitelně trvat na tom, že poruchu způsobil lék. Vy trvejte na tom, aby vám to dokázala. Trvejte na tom, aby žalobce nade vší pochybnost prokázal, že nervovou poruchu způsobil použitý přípravek.

Pokud to půjde, žalobce to jistě rád udělá. Jenže ono to nejde. Protože takový důkaz neexistuje.

Vraťme se teď ještě jednou ke slovu pravda. Pravda je, že preparát zabral. Jedná se možná skutečně o lék na nemoc, které se všichni bojíme. Stejně tak je pravda, že nemáme jediný důkaz podporující domněnku, že tentýž lék způsobuje nějaké nervové onemocnění.“ Bonheim pomalu potřásl hlavou. „Těm lidem se dostalo nejlepší možné lékařské péče. Tak vypadá prostá, jednoduchá pravda.“

„Předvolejte svědka obžaloby.“

„Doktor Hans Lubell.“

Lubell došel upjatým krokem ke svědecké lavici. Šedivé vlasy měl ostříhané tak nakrátko, že jimi místy prosvítala růžová pokožka. Na sebe si vzal hnědý oblek s úzkými klopami. Vypadal alespoň o deset let starší.

Ředitel UVR složil krátkou přísahu a žalobce pak přečetl potřebná doporučení. Lubell promoval v roce 1936

na berlínské univerzitě, na postgraduální studia odjel do Ameriky a později se stal pracovníkem Rockefellerova institutu. Napsal pět učebnic a přes dvě stě vědeckých článků. V roce 1970 byl jmenován ředitelem Ústavu pro výzkum rakoviny.

„Znáte obžalovaného, doktora Hunta?“ zeptal se Anders.

„Ano.“

„Jak dlouho už ho znáte?“

„Šest let.“

„Jaký byl váš pracovní vztah s doktorem Huntem?“

„Pracoval v mé laboratoři jako stážista.“

„Stážista?“

„To je začátečník.“

„Aha. Jak dlouho?“

„Dva roky.“

„Jak byste hodnotil jeho vystupování?“

„Jako uspokojivé.“

„Byly s ním nějaké problémy?“

Bonheim vyskočil: „Námitka. Pan Anders položil svědkovi návodnou otázku.“

„Námitka se přijímá.“

„Zkusím to říct jinak. Jak byste charakterizoval schopnosti doktora Hunta jako badatele?“

„Je tvořivý a mívá dobré nápady. Ale chybí mu trpělivost.“

„Jak to myslíte?“

„Vždycky spěchal s publikováním výsledků. Měli jsme teprve předběžné údaje, ale on už psal článek. Přičítal jsem to jeho mládí a nezkušenosti.“

„Ubývalo postupem času té netrpělivosti?“

„Jen nepatrně.“

„Upozornil jste ho na tento nedostatek?“

„Několikrát. Ale on mé rady jednoduše přehlížel.“

„Co se s doktorem Huntem stalo, když ukončil přípravu ve vaší laboratoři?“

„Stal se pracovníkem nemocnice Memoriál. Chtěl pokračovat ve výzkumu a ucházel se o místo v Ústavu pro výzkum rakoviny.“

„V té době už jste byl ředitelem Ústavu?“

„Přesně tak.“

„Souhlasil jste s jeho žádostí?“

„Ano. Ale vymínil jsem si, že bude pokračovat v práci v mé laboratoři.“

„Jak to dopadlo?“

„Doktor Hunt požadoval naprostou samostatnost.

Dokázal si na svůj výzkum sehnat soukromé prostředky a vědecká rada rozhodla, že mu v laboratořích Ústavu poskytne potřebný prostor.“

„Přes vaše námitky?“

„Přes mé námitky.“

„Odkud se doktoru Robertu Huntovi podařilo získat peníze na výzkum?“

„Z Kuntových farmaceutických závodů.“

Mezi diváky v soudní síni to jen zašumělo.

„Ticho!“ okřikl je soudce a bouchl kladívkem do stolu.

„Pokračujte, pane Andersi.“

„Spolupracoval jste s doktorem Huntem na nějakém projektu po skončení jeho studijního pobytu?“

„Rozhodně ne.“

„Kdy jste se dověděl o přípravku, který doktor Hunt vyvíjel?“

„Před třemi měsíci.“

„Jak jste se k té informaci dostal?“

„Jako člen Výboru pro aplikaci léků.“

„Mohl byste nám objasnit poslání tohoto výboru?“

„Výbor posuzuje všechny přípravky, u nichž se uvažuje o tom, že by mohly být podány běžným pacientům. Než je jakýkoliv lék aplikován člověku, musí Výbor jeho použití schválit.“

„Schválil výbor preparát doktora Hunta?“

„Nakonec ano.“

„Nakonec?“

Lubell přikývl: „Vedly se kolem toho dlouhé spory.

Diskuse byla vzrušená a dlouhá. A hlasování velmi těsné.“

„Jak těsné?“

„Čtyři proti třem.“

„Jak jste hlasoval?“

„Proti užití léku.“

„Proč byli někteří z vás proti?“

„Protože výsledky testů byly stále ještě pouze předběžné. Chtělo to víc práce.“

Anders se posunul blíž k porotě.

„Říkáte, že lék vyžadoval víc práce. Mohl byste to upřesnit?“

„Požadovali jsme údaje o dlouhodobých účincích preparátu na pokusných zvířatech.“

„To bylo hlavní?“

„Ano. Víte, pacienti měli dostat vlastní protilátky a obrovskou dávku radioaktivního thymidinu. Neměli jsme ani tušení, jaké negativní účinky to může mít.“

„Co vás napadlo, když jste se poprvé dověděl, že u pacientů, jimž byl podán lék, se projevila nervová porucha?“

„Že to způsobil ten přípravek.“

„Ale někteří pacienti zůstali potíží ušetřeni.“

„Čtyři z deseti potíže mají.“

„To pořád ještě není většina.“

„Je to čtyřicet procent.“

„Považujete, to za významný podíl?“

„Ovšem!“ Zdálo se, že Lubell je otázkou překvapen.

„Nade všechny pochyby se jedná o významný podíl.

Představte si, že by čtyřicet procent automobilů vyrobených v jedné továrně těsně po nastartování motoru vybouchlo.

Takové auto by stáhli z prodeje, než byste se stačil otočit.“

Anders se souhlasně podíval na porotu. Byl to vynikající příměr.

„Jak mohl přípravek způsobit ochrnutí?“

„Možností je celá řada. Například se nedá vyloučit, že protilátky, které pacient dostal, reagovaly s jeho vlastní nervovou tkání. Radioaktivní látka připojená k protilátkám začala působit a mohla nervy poškodit.“

„Souhlasil byste před třemi měsíci s tím, aby byl lék pacientům podán?“

„Ne.“

„A dnes?“

„To už vůbec ne! Od samého počátku jsem se obával, že je to nebezpečný pokus. Dnes jsem si tím jist.“

„Děkuji vám.“

Bonheim přistoupil k místu pro svědky a zadíval se Lubellovi do očí.

„Doktore Lubelle, máte na starosti nějaké pacienty?“

„Myslíte osobně?“

„Ano, osobně. Pečujete o nějaké pacienty?“

„No, v současné době dělám ředitele UVR. Většinu času mi zabere výzkum.“

„Tak máte na starosti nějaké pacienty?“

„Ne.“

„A kdy jste se naposledy osobně staral o nějakého pacienta?“

„Před dvaceti lety.“

„Chápu. Prostě nepřicházíte s nemocnými lidmi do styku. Nemusíte se dívat na jejich utrpení a bolesti. Říkám to správně?“

„Ano.“

„Takže když říkáte, že byste pacientům radil to či ono, mluvíte o jakýchsi pomyslných pacientech?“

„Na mých názorech to nic nemění.“

Bonheim upřel na Lubella oči: „Já bych to o sobě říci nemohl.“

„Námitka!“

„Přijímá se. Porota nebude poslední poznámku brát v úvahu.“

„Doktore Lubelle, před chvilkou jste prohlásil, že když doktor Hunt pracoval ve vaší laboratoři, jevil se vám jako nápaditý, ale netrpělivý. Vždy spěchal se zveřejňováním výsledků. Je to tak?“

„Ano.“

„Dosáhl doktor Hunt ve svém bádání od té doby, co opustil vaši laboratoř, nějakých výsledků?“

„Publikoval pár článků.“

„Kolik?“

„Nevím.“

Bonheim došel ke stolu a zvedl nějaké desky. Krátce do nich nahlédl.

„Za poslední čtyři roky vydal doktor Hunt čtyřicet článků. Myslíte, že je to slušný výkon?“

„Nejde o počet titulů. Rozhodující je kvalita.“

„A podle čeho se pozná kvalita?“

„Podle časopisu, v němž článek vyjde.“

„Které časopisy považujete za nejvýznamnější? Kam je nejtěžší dostat článek?“

„Mezi tři nejlepší bych zařadil časopis Věda, dále Časopis pro experimentální medicínu a Časopis pro klinický výzkum.“

„Co byste řekl o výzkumné práci vědce, kterému vyšla většina prací v těchto třech časopisech?“

„Že jsou jeho výsledky velmi dobré a věrohodné.“

„V takovém případě jsou velmi dobré a věrohodné i výsledky doktora Hunta. Většina jeho článků totiž vyšla právě v těchto třech časopisech.“

Lubell se začal ošívat.

„Doktore Lubelle, ve vašem životopisu jsem si všiml, že jste členem Americké vědecké asociace. Je těžké získat členství?“

„Ani ne. Stačí poslat jim přihlášku a přidat pár doporučení.“

„Platí totéž i o Americké společnosti pro klinický výzkum?“

„Ale kdepak. To je velmi vybíravá organizace. Členy se mohou stát jen nejlepší badatelé v Americe.“

„Jste členem?“

„Ano.“

„A víte, že je členem i doktor Hunt?“

„Ano.“

„Z toho je možné usoudit, že doktora Hunta lze považovat za jednoho z nejlepších badatelů v Americe.

Uvažuji správně?“

„Ano.“

Bonheim se zjevným uspokojením přikývl.

„Rád bych se ještě něco dověděl o těsném hlasování Výboru pro aplikaci léků. Říkáte, že to skončilo čtyři proti třem?“

„Přesně tak.“

„Stává se často, že Výbor hlasuje tak nejednotně?“

„Příliš často ne.“

„Takže jsou těsné výsledky nezvyklé?“

„To ne.“

„Znamená těsný výsledek, že lék může pravděpodobně mít vedlejší účinky?“

„Jsou i jiné důvody.“

„Takže těsný výsledek, čtyři proti třem, ve skutečnosti nic neznamená?“

„Znamená, že někteří členové Výboru mají k návrhu výhrady.“

„A jaké bylo oficiální stanovisko Výboru? Povolil použití léku bez výhrad, nebo s výhradami?“

„Bez výhrad.“

Bonheim rozhodně pokýval hlavou.

„Takže Výbor lék povolil. Bez výhrad.“ Znovu otevřel desky a krátce do nich nahlédl. „Prohlásil jste tady, že podle vašeho přesvědčení způsobil nervové poruchy podaný přípravek.“

„Ano.“

„Můžete své tvrzení podepřít nějakým vědecky podloženým argumentem?“

„Čísla mluví sama za sebe.“

„Odpovězte na otázku.“

„Nemám k dispozici žádné údaje. Ale skutečnost, že se porucha objevila u čtyř pacientů, kteří přípravek dostali, nelze jen tak přehlédnout.“

„Dostali lék pouze tito čtyři pacienti?“

„Ne. Přípravek byl podán dalším šesti lidem.“

„Objevila se porucha i u těchto šesti osob?“

„Nikoliv.“

„Proč ne? Pokud poruchu skutečně vyvolal lék, jak je možné, že nejsou postiženi všichni?“

„Na to neumím odpovědět. Nelze vyloučit, že u nich protilátky vyvolaly jen slabou reakci, takže nedošlo k žádnému poškození.“

„Nemáme ovšem jediný důkaz, který by podporoval myšlenku, že protilátky na nervovou tkáň nějak zapůsobily.“

„Nemáme ale taky jediný důkaz, který by tuto možnost vylučoval.“

„To se mýlíte!“ zvolal Bonheim a zamával Lubellovi před obličejem deskami. „Máme studii, kterou nedávno dokončil profesor Pelligrini z Neapolské univerzity. Jasně dokazuje, že protilátky na nervovou tkáň vůbec nereagují.

Tyto závěry vaši domněnku vyvracejí.“

Lubell zbrunátněl: „O profesoru Pelligrinim a jeho laboratoři jsem v životě neslyšel.“

„Což je zřejmě důvod, abychom jeho závěry škrtli.

Prostě se nepočítají. Nehodí se totiž doktoru Lubellovi do jeho teorie.“

„Než lze nějaké závěry přijmout, je třeba zopakovat všechny pokusy v nějaké renomované laboratoři.“

„V renomované laboratoři!“ zaburácel Bonheim a vydal se k lavici porotců. Zadíval se na jednoho porotce ve středních letech se snědými, středozemními rysy. „Takže italská laboratoř podle vás není dost věrohodná?“

„To jsem neřekl.“

„Ale ano. Nemám dalších otázek.“

Když soudce jednání přerušil, bylo už téměř pět hodin.

Robert počkal, až se místnost vylidní, a pak vykročil ke dveřím. V poslední řadě seděla Jessica.

Doběhla k němu a objala ho: „Roberte! Tohle pro tebe musí být strašné!“

Ustoupil a jemně její paže setřásl z ramenou.

„Já… mockrát jsem se tě snažila sehnat, ale tys nikdy nezvedal telefon.“

„Vyskytuji se teď v kanceláři jen velmi zřídka.“

Nechápavě se na něj zadívala.

„Nemyslíš si, doufám, že za tohle nějak můžu?“

„Nic ti nevyčítám. Není to tvoje chyba.“

„Zajdeme si na večeři?“

Otevřely se dveře a dovnitř nahlédl Everett Anders.

„Jessiko, mohl bych s tebou na okamžik mluvit?“

Robert se na něj chladně zadíval a pak se otočil zpátky k Jessice: „Dokud neskončí soud, tak se mi vyhýbej!

Důsledně!“

24

Joel vyslýchal posledního odborníka, kterého předvolal Everett Anders. Šlo o doktora Lewise Buxtona, profesora z Chicagské

univerzity,

který

mluvil

uhlazeným,

sebevědomým tónem. Pro obžalobu to byl vynikající svědek. Jeho výpověď byla věrohodná a zdrcující.

Bonheim se několikrát pokusil svědka nachytat na švestkách. Profesor jeho útoky jeden po druhém odrážel.

„Vraťme se ještě k formuláři, který všichni pacienti četli a kde pak podepsali, že souhlasí s podáním přípravku.

Poznamenal jste před chvílí, že formulář byl nedostačující.

Je to tak?“

„Přesně tak.“

„Proč byl nedostačující?“

„Protože v něm nebyly uvedeny všechny možné vedlejší účinky preparátu.“

„Jednalo se o pokusný lék. Předtím ho žádný člověk nedostal. Soupis možných komplikací by byl nekonečný.“

„Přesto tam měly být uvedeny. I kdyby měl formulář sto stran. Jedině tak by pacienti mohli získat představu, jaké riziko podstupují.“

„Sto stran? To byl byl hodně tlustý formulář.“

„Jistě, ale kdyby takový formulář dostali pacienti do ruky, pravděpodobně by ani jeden z nich nesouhlasil s tím, že na sobě nechá preparát vyzkoušet.“

„Musím vám připomínat, že šlo o pacienty umírající na rakovinu?“

„To nedává nikomu právo k nezodpovědnému hazardování.“

„Jste tedy přesvědčen, že přípravek neměl být pacientům podán?“

„Rozhodně ne v současné etapě jeho vývoje.“

Bonheim se pomalu vrátil ke svému stolu. Štěkal na špatný strom a zjevně ztrácel půdu pod nohama. Otočil se a zadíval se na svědka. Muž středních let, ustupující vlasy, pečlivě upravený. Obhájce se rozhodl, že to zkusí ještě jednou.

„Souhlasil byste s tvrzením, že všechny experimentální léky představují určité možné nebezpečí?“

„Jistě.“

„Představme si, že lék vyvinuli na nějakém univerzitním lékařském pracovišti. Jak lékaři zjistí, jestli je přípravek nebezpečný?“

„Každý lék je především třeba prověřit na velkém množství laboratorních zvířat.“

„O jaká zvířata jde?“

„Králíky, myši. Někdy i psy.“

„Vyzkoušel doktor Hunt svůj přípravek na těchto zvířatech?“

„Pokud vím, tak na myších a králících ano.“

„Projevily se u zvířat po aplikaci léku nějaké komplikace?“

„Podle údajů doktora Hunta nikoliv.“

„A když se u zvířat neobjeví žádné vedlejší účinky, lze z toho usoudit, že lék není nebezpečný?“

„To rozhodně ne. Žádný lék nemůžete považovat za spolehlivý, dokud ho nevyzkoušíte na lidech.“

„Na jakých lidech?“ Bonheim došel k porotě. „To prostě vybereme deset lidí a vyzkoušíme, jaké účinky na ně lék bude mít?“

Svědek si odkašlal.

„Měl jsem na mysli dobrovolníky.“

„Tak dobře. Vezmeme deset lidí, kteří se dobrovolně přihlásí. Je to tak?“

„Ano.“

„Proti

podání

zmíněného

přípravku

deseti

dobrovolníkům byste tedy nic nenamítal?“

„Je to běžný postup.“

„Chcete tomuto soudu tvrdit, že byste lék klidně vyzkoušel na deseti dobrovolnících, ale současně považujete za nesprávný postup doktora Hunta, který přípravek podal deseti pacientům umírajícím na rakovinu?“

„Já… já…“

„Deseti pacientům, kteří takový lék zoufale potřebovali?

Deseti lidem, jimž mohl lék zachránit život?“

Svědek pohnul rty, ale nezmohl se na slovo. „Nemám dalších otázek.“

Soudce si poposedl, upravil si talár a podíval se na hodinky. Novináři sedící vzadu vyrazili ke dveřím přesvědčeni, že soudce jednání pro dnešek ukončí. Za normálních okolností by to jistě udělal. „Předvolejte dalšího svědka.“

Anders pokynul policistovi stojícímu vedle lavice poroty. Důstojník rychle přikročil k bočním dveřím, otevřel je a ustoupil stranou.

Do soudní síně vjel Charles DeWitt na invalidním vozíku. Seděl v něm zcela nehnutě, ruce i nohy měl přivázané, aby mu bezvládně nepadaly. Dokonce i hlavu a šíji mu pomáhala držet podpěra. Byl oblečený do světle béžového obleku, který na něm volně visel.

Kate DeWittová tlačila vozík pomalu podél míst pro porotce. Na sobě měla volný černý kostým bez šperků. Byla jen nepatrně nalíčená. Diváci ožili, natahovali krky a snažili se zahlédnout co nejvíc. Kate zastavila vozík u svědecké lavice. Pak přišel na řadu policista s mikrofonem. Postavil před Charlese stojan a začal ho upravovat.

Kate se předklonila, zajistila vozík proti rozjetí a obrátila se na Roberta. Chvíli se na sebe dívali s nicneříkajícími výrazy, které neprozrazovaly vůbec žádné

emoce. Robert se odvrátil a hlavou mu bleskla jedna dávná vzpomínka. Před osmi lety byl jako svědek na její svatbě. O

dva roky později šla Kate na jeho svatbě za družičku. Jejich životy byly navzájem neoddělitelně propojeny, nejlepší přátelé, členové rodiny. Robert se znovu zadíval na Kate.

Tvářila se naprosto nezúčastněně.

„Jaký byl tehdy váš zdravotní stav?“ ptal se zrovna Anders.

„Měl jsem kašel a trochu mě bolelo na prsou. Rychle jsem se unavil.“ DeWitt měl chraplavý hlas. Hlasité oddychování ještě zesiloval mikrofon.

„Mohl jste pracovat?“

„Ano. Chodil jsem do kanceláře skoro každý den.“

„A mohl jste se věnovat rodině? Radovat se se ženou a dcerkou?“

„Jistě. Spoustu věcí jsme dělali společně.“

„Takže jste se sice necítil dobře, ale pořád jste mohl dělat věci, které jste byl zvyklý dělat. Je to tak?“

„Ano.“

„Když se vám doktor Hunt zmínil o tom léku, naznačil také, že by přípravek mohl zabrat?“

„Ano.“

„Vzpomínáte si na ten rozhovor dobře?“

„Zeptal jsem se ho, jestli je naděje, že lék bude účinkovat. On mi odpověděl, že je a že jinak by o tom se

mnou vůbec nemluvil.“ DeWitt se pokusil odkašlat. „Mohl bych, prosím, dostat trochu vody?“

Robert rychle něco naškrábal na papír a podal poznámku Bonheimovi.

Kate přidržela DeWittovi sklenici u úst, aby se mohl napít.

„Máte dost sil, abychom mohli pokračovat?“

„Ano.“

„Vysvětlil vám doktor Hunt, jakému nebezpečí se vystavujete při použití pokusného přípravku?“

„Řekl mi, že se může stát cokoliv.“

„Vyptával jste se ho na možná nebezpečí podrobněji?“

„Zeptal jsem se ho, jestli jsou vážné vedlejší účinky jen možné, nebo pravděpodobné.“

„Co vám odpověděl?“

„Že jsou možné.“

„Takže vás doktor Hunt svým způsobem povzbuzoval?“

„Námitka!“

„Přijímá se.“

„Co se stalo, když jste lék dostal?“

„Strašlivě to se mnou zamávalo. Horečka mi vyskočila skoro na čtyřicet. Myslel jsem, že umřu.“

„Ale vzpamatoval jste se.“

„Ano.“

„Zlepšil se váš zdravotní stav?“

„Ano.“

„A co bylo dál?“

„Nějaký čas jsem se cítil dobře, ale pak mi začaly vypovídat službu nohy.“

„Měl jste potíže s chozením?“

„Nejdřív jsem si toho všiml, když jsem musel jít do schodů. Pak jsem začal celkově špatně chodit. Po pár týdnech už jsem se ani nepostavil.“

„Musel jste začít používat invalidní vozík?“

„Ano.“

„Jsou zasaženy i jiné části těla?“

„Rozšířilo se to na ruce a horní část trupu. Pak se to vrazilo do zad. Dneska se od brady dolů stěží pohnu.“

„Zhoršuje se to ochrnutí?“

„Mám dojem, že ano.“

„Můžete se o sebe vůbec starat?“

„Jsem zcela závislý na své ženě. Musí mě oblékat a krmit. Jsem… jsem…“ DeWitt se na okamžik zajíkl.

„Nemůžu sám ani vyřídit svoje tělesné potřeby. Bez pomoci se nedostanu ani na záchod.“

„Chápe vaše dcerka, co se s vámi děje?“

DeWittovi vystoupily slzy do očí.

„Jak máte malému děcku vysvětlit, že mu ochrnul otec?“

„To nevím, pane.“ Anders smutně potřásl hlavou. „Měl jste sebemenší tušení, že můžete skončit na vozíku, když jste souhlasil s použitím toho přípravku?“

„Ne.“

„Kdybyste měl jen podezření, že to může takhle skončit, jak byste na nabídku odpověděl?“

„Že radši umřu.“

Anders se podíval na porotce. Dvě ženy si kapesníčky utíraly oči. „Nemám dalších otázek.“

Bonheim přistoupil k soudní stolici.

„Vaše Ctihodnosti, mám jen málo dotazů. Ale jestli se svědek necítí dobře, raději bych je ani nekladl.“

„Pane DeWitte, budete schopen pokračovat v jednání?“

„Ano, pane.“

Soudce pokynul Bonheimovi.

„Pane DeWitte, četl jste formulář, který jste podepisoval?“

„Ano.“

„A vzpomínáte si na tento odstavec?“ Bonheim si nasadil brýle na čtení. „Cituji: ‚Tento lék je pokusný a nikdy nebyl podán žádnému člověku. Výsledky laboratorních testů naznačují, že by přípravek mohl účinně působit proti rakovině. Je však možné, že se pacienti, kteří lék dostanou, nedočkají žádného pozitivního výsledku.‘ Konec citátu.

Vzpomínáte si na to?“

„Ano.“

„Naznačuje text, že lék pravděpodobně bude účinkovat?“

„Ne, to ne.“

„Podle vás však doktor Hunt naznačoval, že naděje na účinnost léku je velká.“

DeWitt zaváhal a podíval se Anderse.

„Řekl mi, že by to mohlo zabrat.“

„Že by to mohlo zabrat,“ opakoval Bonheim hlasitě kvůli porotě. „Už jen pár otázek, pane DeWitte. Povězte mi, musel jste si jít lehnout do nemocnice, když jste měl dostat ten lék?“

„Ano.“

„Mohl byste popsat pokoj, ve kterém jste ležel?“

„Šlo o jednolůžkový pokoj s koupelnou.“

„Bylo tam nějaké speciální zařízení?“

„Přístroje na sledování srdeční činnosti.“

„Ještě něco?“

„Respirátor.“

„Proč myslíte, že do vašeho pokoje umístili právě tohle zařízení?“

„Pro případ, že by se něco stalo.“

„Nejedná se o přístroje, které jsou potřeba, když jde o život?“

„Mám dojem, že ano.“

„Jak jste reagoval, když jste zařízení pokoje poprvé zahlédl?“

„Lekl jsem se.“

„Napadlo vás, že vám může jít o život?“

„Asi ano. Když člověk vidí najednou tolik přístrojů.“

„Takže jste věděl, že by přípravek mohl být velmi nebezpečný, že? Bylo vám jasné, že jste se ocitl ve skutečném nebezpečí, viďte?“

„Ano.“

„A přesto jste i nadále chtěl, aby vám lék dali? Trval jste na svém souhlasu, nebo ne?“

„Ano.“

„Nemám dalších otázek.“

Seděli v tlumeně osvětleném koutě restaurace. Robert pomalu upíjel martini s vodkou. Bonheim si pochutnával na velké porci salátu.

„Myslím, že odpoledne se nám docela vydařilo,“

poznamenal Robert zachmuřeně.

„Takhle to vypadá při každém přelíčení. Jeden den máte dojem, že vítězství je na dosah, a další den jste si jistý, že to prohrajete.“

„Asi mám sklon k falešnému optimismu. Ale když vy jste si s tím odborníkem tak dobře poradil!“

Bonheim se natáhl pro sůl.

„Odborná svědectví se obvykle vyruší navzájem. Mně se podaří vyšachovat většinu Andersových expertů a on udělá totéž s mými.“

Robert potřásl hlavou: „Charles DeWitt nám moc nepomohl. Kristepane! Viděl jste, jak se tvářili porotci?“

„Bylo to hodně dojemné, to jo. A je pravda, že nás to dost poškodilo.“

„Dokážeme se z toho vzpamatovat?“

Bonheim pokrčil rameny: „To se teprve uvidí.“

Robert si vjel prsty do vlasů.

„Kdybychom se dostali do kouta, mohli bychom možná předvolat Ponziniho.“

„Na to zapomeňte!“ okřikl ho Bonheim zvýšeným hlasem a pak pokračoval tišeji: „Kdyby se Ital objevil před soudem a porotci náhodou zjistili, co provedl, máme to spočítané.“

Robert si unaveně promnul oči. Nepodařilo se mu najít ani jednoho narkomana. Všichni zmizeli.

„Třeba by na ty narkomany nepřišli.“

„Dejte na mě, Roberte. Ponziniho nechte, ať zůstane, kde je. Hezky uložený v Itálii.“

25

Sestřička pomohla Angele Ponziniové z třmenů a pak dolů ze stolu. Angela se rychle oblékla a vešla do přilehlé kanceláře.

Stárnoucí lékař napůl povstal a ukázal na židli.

„Posaďte se, prosím, paní Ponziniová.“

Angela si sedla na okraj židle a čekala, až doktor dopíše.

„Jste velice zdravá mladá žena,“ prohlásil lékař.

„Jsem v jiném stavu?“

„Při prohlídce jsem nepřišel na nic, co by naznačovalo, že jste těhotná.“

„Takže nejsem v jiném stavu?“

„S jistotou to říct nemohu. Menstruace se zpozdila jen o pár týdnů. Je tedy možné, že se jedná o velmi ranou fázi těhotenství.“

„Nejde to nějak zjistit?“

„Existuje velmi přesná krevní zkouška.“

„Ráda bych si ji nechala udělat.“

„Jak si přejete.“

„A chtěla bych, aby manžel o mé návštěvě nevěděl.

Nechci v něm vzbuzovat plané naděje a pak ho zklamat.“

„Chápu.“

O deset minut později už Angela seděla za volantem a jela do Markovy opravny. Rozzlobeně vrtěla hlavou a měla sama na sebe vztek. Jak se mohla chovat tak nemožně?

Během prvního týdne se s Markem třikrát milovali a ona si ani nevzpomněla na antikoncepci. Poprvé neměla čas ani možnost se nějak pojistit. Ale pak už měla spoustu času, aby to nějak zařídila. Místo toho se vrátila k té umaštěné garáži a plížila se dovnitř jako nějaká poblázněná středoškolačka.

Prováděli tam s Markem věci, o kterých se jí s vlastním manželem ani nesnilo. Jako dvě zvířata.

„Ty jsi ale pitomá,“ vyčítala si, „strašlivě pitomá.“

Než dorazila k opravně, dospěla k zásadnímu rozhodnutí. Tenhle poměr musí skončit. A to hned. Pokud není těhotná, může děkovat Bohu, že měla štěstí. Pokud ano, čeká ji potrat. Ať už to dopadne jakkoli, románek s Markem skončil.

Marco stál u ponku v zadní části dílny. Jeho pomocník zrovna zavíral kapotu nového fiata. Byl to urostlý muž ve středních letech, usmál se na Angelu a chápavě přikývl.

Angele zahořely tváře studem. Připadala si jako běhna.

Ale šla dál a snažila se zachovat důstojnost.

Marco se na ni usmál a trhnutím hlavy naznačil pomocníkovi, aby vypadl. Urostlý muž rychle vyšel ven a zavřel za sebou vrata dílny.

Marco zvedl ruce a v očekávání otevřel náruč.

„Kvůli tomu jsem nepřišla,“ prohlásila Angela chladně.

„Ale!“ zasmál se Marco a bílé zuby se mu jen blýskaly.

„Budem si hrát na kočku s myší? Jako když jsi tady byla poprvé?“

Přistoupil k ní blíž.

Zvedla z ponku železný hasák a zasyčela: „Zkus na mě sáhnout, a zabiju tě!“

Marco se zarazil: „Co to do tebe sakra vjelo?“

„Je po všem. Už za tebou nikdy nepřijdu.“

Marco na ni v úžasu zíral: „Protože tě zahlíd pomocník?

Vykašli se na to. Claudio nic neřekne.“

„Protože jsem vdaná žena.“

„A vzala sis mužskýho, který s tebou nespí.“

„Do toho ti nic není.“

Marco ji chytil za paži.

„Posaď se na chvíli,“ vybídl ji jemně. „Popovídáme si.“

Vytrhla se mu: „S tebou si nemám o čem povídat.“

„Ale vždyť nám to spolu tak…“

„Je po všem,“ přerušila ho klidným, rozhodným hlasem.

Marco nevěřil vlastním uším. Jeho krásná vidina se mu hroutila a bortila před očima. Chtěl ji pevně obejmout a vyložit jí, jaké velké plány si pro ni a pro sebe vysnil.

Angela pustila hasák. S hlasitým bouchnutím udeřil o cementovou podlahu.

„Sbohem, Marco.“

Marco stál bez hnutí a díval se za odcházející Angelou.

Pak se pomalu sehnul, zvedl hasák a mrštil jím vší silou přes celou dílnu.

Když vcházel Claudio, řinčení teprve doznívalo.

„Co je?“ zachechtal se Claudio. „Tys ji nepřeříznul?“

„Drž hubu!“

Claudio zvážněl: „Co se stalo?“

„Řekla mi, že se mnou končí.“

Claudio zavrtěl hlavou: „Ta se vrátí. Konečně přišla na to, co dokáže opravdovej chlap, a zase přijde.“

„Já bych řek, že ne,“ nesouhlasil Marco a sesul se na židli. „Co ji táhne zpátky k manželovi? Proč se k němu vrací?“

„Kvůli prachům.“

„Ale ona je do mě udělaná. Vím to. Vidím jí to na očích.“

„Jsou všechny stejný. Jde jim hlavně o prachy.“ Claudio si zapálil ohnutou cigaretu. „Hele, její starej je zazobanej doktor. Proto ho miluje. Kdyby zaklepal bačkorama, máš ji druhý den tady.“

„Je to mladej člověk.“

„Doktoři se kolikrát udřou k smrti. Dokonce i mladý.

Začne je zlobit srdce a padaj jak mouchy.“

Marco přikývl a opřel se do židle. Asi jde opravdu o peníze. V životě by jí nemohl nabídnout věci, na které je

zvyklá. Byla by hloupá, kdyby vyměnila dům v kopcích za dva pokoje v chudinské čtvrti.

Marco zavřel oči a zasnil se. Představil si, jak se Ponzini chytá za srdce. Pak Angelu celou v černém, bohatou vdovu.

Přichází za ním do opravny a prosí ho, aby se k němu směla vrátit. On ji odmítá. Ona žebroní. On podléhá a drží ji v náručí.

„Však ona se vrátí,“ prohlásil Claudio.

Marco přikývl, ani přitom neotevřel oči.

Paolo se natáhl na gauč. Vedle sebe na zemi nechal ležet hromadu novin.

Angela k němu přistoupila a políbila ho na čelo.

„Jak se vyvíjí soud?“

„Čím dál tím hůř.“

„Italským novinám nemůžeš věřit.“

Paolo se nahnul z gauče a prohraboval se novinami, dokud nenašel Herald Tribune. Ukázal ženě článek na titulní straně: V PROCESU SVĚDČÍ OCHRNUTÉ OBĚTI.

„Přečti si to a pak mi řekni, co si o tom myslit.“

Angela se s novinami posadila a začetla se do článku o svědecké výpovědi Ellen Cooperové: Paní Ellen Cooperová, mladá žena v domácnosti, vjela do soudní síně na invalidním vozíku. Je ochrnutá od šíje doslova po celém těle.

Angela cítila, jak se jí po těle dělá husí kůže.

„Ona se vážně vůbec nemůže hýbat?“

Paolo přikývl. Čekal, že se ho na to žena zeptá.

„Vím, o kterou pacientku jde. Něco ti o ní řeknu.“ Vstal a začal přecházet po pokoji. „Měla rakovinu roztroušenou snad po celém těle. Začalo to v prsu a rozšířilo se to do kostí a jater. V břiše měla tolik tekutiny, že nemohla dýchat.

Metastáze do kostí byly tak bolestivé, že musela dostávat utišující prostředky. Její život byl jedna nekonečná agónie.

Pak dostala lék a rakovina zmizela. Tri měsíce se neprojevily žádné vedlejší příznaky a paní Cooperová začínala zase mít radost ze života.“

„Ale…“

Paolo zvedl ruku: „Tři měsíce štěstí navíc. Teď jí z nějakého důvodu odumírá nervový systém a ona na to velmi pravděpodobně zemře. Ale pořád prožila tři měsíce štěstí navíc. Zeptej se kohokoliv, komu umřel někdo blízký a milovaný, co byl dal za tři měsíce navíc. Zeptej se kohokoliv.“

Angela se zadívala přímo před sebe. Neuměla si představit, že by byla ochrnutá. Že by se nedokázala pohybovat, že by nemohla chodit, na nic sáhnout.

Zazvonil telefon. Paolo odešel do malé pracovny a zvedl sluchátko.

„To je pro tebe, Angelo.“

„Kdo volá?“

„Ten chlap z opravny. Tebe už zase zlobí auto?“

Angela zaváhala a pak řekla: „Mám strašlivě ojeté pneumatiky. Požádala jsem ho, aby mi zjistil, kolik by stálo nové obutí.“

Paolo si lehl zpátky na gauč a zvedl noviny.

Angela vešla do pracovny a dveře nechala otevřené.

„Ano?“ zeptala se tiše.

„Angelo, musím s tebou mluvit.“

„Ne.“

„Jenom pár minut,“ prosil Marco.

„A byla bych ráda, abyste příště podobné záležitosti řešil přímo s mým manželem.“

„To přece nemůžeš…“

Angela zavěsila.

26

Robert odstrčil misku s polévkou a rozhlédl se po restauraci. Místnost byla zaplněna zákazníky, kteří si sem zašli na oběd přímo ze soudní síně. U dveří čekala fronta.

Pár sedící u vedlejšího stolku se musel přemáhal, aby na Roberta upřeně necivěl.

Robert sáhl po lžíci a pomalu promíchával polévku.

„Myslel jsem, si, že svědectví George Hewitta pro nás vyzní příznivěji.“

Bonheim pokrčil rameny: „Vedl si docela dobře.“

„Dokud ho nezačal vyslýchat Anders. Panebože!

Přinutil Hewitta, aby popřel polovinu toho, co předtím řekl.“

„To patří k věci.“

Robert zavrtěl hlavou: „Když někoho přimějete, aby polovinu svých prohlášení odvolal, kdo bude ještě věřit té druhé polovině?“

Bonheim se ušklíbl: „Zdá se, že začínáte chápat umění křížového výslechu.“

„Sakra!“ ulevil si Robert tiše. „Kdy přijde na řadu Wendell Harvey?“

„Odpoledne, jako první.“

Robert se zamyslel nad jejich dalším svědkem. Wendell Harvey byl slavný lékař a vědec, který prosadil skupinu léků dodnes využívaných pro léčení rakoviny. Robert se s ním před několika lety seznámil na jednom setkání lékařů a hned se s ním spřátelil.

„Skoro je mi líto, že jsem ho do toho zatáhl.“

„Neblázněte. Ten člověk má pověst světce. Může pro nás udělat víc, než všichni ostatní dohromady.“

„A co se stane, když se do něj Anders pořádně opře?“

„I právníci jednají se světci obezřetně.“

Když jim servírka přinášela účet, Robert zabloudil pohledem ke dveřím. Ve frontě zrovna přicházela na řadu Jessica. Vlasy měla o něco delší a splývaly jí na ramena.

Vypadala krásnější než jindy.

Bonheim se pootočil, aby viděl, kam Robert upírá pohled: „Kdo to je?“

„Andersova dcera.“

„Doufám, že jste rozumný a řídíte se mými radami.“

„Od začátku soudu jsem se s ní nesetkal.“

„Tak to vydržte i nadále.“

Když Robert vycházel, minuli se s Jessikou bez jediného slova.

„Předvolejte dalšího svědka.“

„Doktor Wendell Harvey.“

Porotci sledovali, jak kolem nich prochází významný vědec. Byl to štíhlý muž s hustými, pečlivě sčesanými bílými vlasy. Až na červené skvrny na tvářích měl velice bledou pleť.

Harvey složil krátkou přísahu a pak obhajoba předložila jeho doporučení.

Než Bonheim přečetl všechny vědcovy tituly a publikace, trvalo to skoro pět minut. Ředitel Institutu pro studium rakoviny při ministerstvu zdravotnictví. Autor tří set článků a šesti učebnic. Člen Královské lékařské rady.

Profesor, člen Amerického lékařského kolegia. Nositel Ceny Alberta Laskera za medicínu. Člen Národní akademie věd.

Předseda Prezidentského poradního výboru pro výzkum rakoviny.

Bonheim si vybral místo poblíž poroty.

„Doktore Harvey, jste obeznámen s výzkumem, který vede doktor Hunt v oblasti rakoviny?“

„Ano.“

„Jak byste charakterizoval badatelské schopnosti doktora Hunta?“

„Kdybyste mě požádal, abych vyjmenoval deset nejlepších amerických vědců z této oblasti, bylo by mezi nimi i jméno doktora Hunta.“

„Byl jste překvapen, když jste se, dozvěděl o přípravku, který doktor Hunt vyvinul?“

„Spíš by se dalo říct, že jsem byl potěšen.“

„Co si myslíte o přístupu, který doktor Hunt zvolil?

Mám na mysli užití vlastních pacientových protilátek jako součásti léku.“

„Není to jenom jeho přístup.“

„Prosím?“

„Vím alespoň o čtyřech dalších laboratořích, kde začali rozpracovávat stejný nápad. Doktor Hunt byl prostě jen první hotov.“

„Takže jeho postup je všeobecně uznávaný?“

„Představuje jednu z nejnadějnějších cest k vyléčení rakoviny.“

„Prostudoval jste pečlivě veškeré údaje z pokusů, které doktor Hunt provedl, než podal preparát skutečným pacientům?“

„Jistě.“

„A co si o nich myslíte?“

„Příprava byla velmi pečlivě a dobře vedená. Údaje jsou spolehlivé. Člověk má po jejich prostudování dost důvodů předpokládat, že přípravek dokáže proti rakovině účinně zapůsobit.“

„Kdybyste měl k dispozici pouze tyto údaje, podal byste přípravek pacientům?“

„Nepochybně.“

„Prohlédl jste si lékařské záznamy pacientů, kteří lék dostali?“

„Ano.“

„Trpěli všichni nemocní rakovinou v nevyléčitelném stadiu?“

„U všech se projevily metastáze nádoru, které nereagovaly na běžně užívané prostředky. Většina pacientů by byla do šesti měsíců po smrti.“

„Přečetl jste si formulář, jímž dávali souhlas k užití přípravku?“

„Ano.“

„Byli v něm pacienti přiměřeně informováni o riziku, které na sebe berou?“

„To byli.“

„U některých pacientů, se dodatečně projevilo celkové ochrnutí. Myslíte si, že mezi ochrnutím a lékem existuje příčinná souvislost?“

„Je to možné. Ale přímou souvislost zatím nic nedokazuje.“

„Zazněla tu myšlenka, že přípravek reagoval na nervovou tkáň pacienta.“

„A zazněl tu také důkaz, který by onu myšlenku podporoval?“

Bonheim se pousmál: „To ne.“

„Dokud to nebude možné dokázat, musíme vztah mezi lékem a ochrnutím považovat za pouhou domněnku.“

„Během jednání padla zmínka o výzkumu, který prokazuje, že protilátky na nervovou tkáň vůbec nereagují.

Víte o tomto výzkumu?“

„Slyšel jsem o něm.“

„Práce prý vedl nějaký profesor Pelligrini. Znáte ho?“

„Osobně ne. Víte, profesor Pelligrini je neurolog, takže jsem o jeho výzkumu mluvil s několika svými kolegy neurology, a ti ho pochopitelně znají.“

„Jaký je váš názor na práci profesora Pelligriniho?“

„Je to podle všeho vynikající neurolog. Jeho neuroimunologický výzkum hodnotí všichni velmi vysoko.“

„Vaši kolegové navštívili profesora Pelligriniho v Neapoli?“

„To ne. Ale znají ho z doby, kdy působil v Americe.

Profesor Pelligrini vystudoval Harvard a vědeckou praxi získal ve výzkumném ústavu našeho ministerstva zdravotnictví.“

„Děkuji vám, doktore Harvey. Nemám dalších otázek.“

Everett Anders vstal a pomalu se přiblížil ke svědkovi.

S tímhle pánem bude muset jednat obezřetně. Velice obezřetně.

„Doktore Harvey, přípravek dostalo deset pacientů.

Čtyři z nich ochrnuli. To je dost závažný podíl. Souhlasíte se mnou?“

„Ano.“

„Přesto trváte na tom, že mezi lékem a ochrnutím neexistuje žádný vztah?“

„Žádný vztah nebyl prokázán.“

„Kdybyste věděl to, co víte teď, nabídl byste lék svým pacientům trpícím rakovinou?“

„Nabídl.“

„Přestože byste věděl, že někteří z nich ochrnou?“

„Současně bych ale věděl, že kromě toho mají na vybranou jen smrt. Jistou, neodvratnou smrt.“

„Upozornil byste je na to, že se u nich může projevit ochrnutí?“

„Jistě.“

Anders se zmateně podrbal na hlavě: „Mám pocit, že si vaše výpovědi trochu protiřečí. Nejprve prohlásíte, že nevidíte mezi přípravkem a ochrnutím žádnou spojitost.

Načež připustíte, že byste pacienty upozornil na nebezpečí, že po podání preparátu ochrnou.“

„Upozornil bych je pouze na možné riziko. Také bych jim sdělil, že se vztah mezi lékem a ochrnutím nepodařilo prokázat.“

„Mám dojem, že si tu hrajeme se slovíčky,“ vyjel Anders na lékaře ostře. „Pacienti, kteří dostali tenhle lék, mají před sebou vidinu trvalého ochrnutí. Je to tak?“

„Kdo řekl, že ochrnutí je trvalé?“

Anders se zatvářil zaskočeně: „Chtěl jsem říct…“

Odmlčel se a odkašlal si. „To ochrnutí se šíří stále dál, takže je až do této chvíle, v podstatě, trvalé.“

Bonheim se naklonil k Robertovi a zašeptal: „První krev.“

„To ovšem neznamená, že se bude projevovat věčně,“

poznamenal Harvey vyrovnaně. „Některé léky, které dnes používáme, poškozují nervovou soustavu. Například takový vincristin je velmi účinný přípravek proti rakovině. A přitom způsobuje dost závažné nervové poruchy. Jakmile pacient lék vysadí, poškození nervů začne ustupovat a zpravidla zmizí docela.“

„Ale ochrnutí vyvolané přípravkem doktora Hunta může být trvalé. Nemusí zmizet.“

„Doufejme, že nemáte pravdu.“

„Kdybyste pacientům vysvětloval riziko, které z užití léku plyne, řekl byste jim také, že kdyby se projevilo ochrnutí, nemusí se ničeho obávat, ono to zase přejde?“

„Ne, to bych neřekl.“

Anders se rozhodl, že už toho bylo dost.

„Nemám dalších otázek.“

Když Robert zahnul na příjezdovou cestu ke svému domu, byla už venku tma jako v dole. Auta zaparkovaného na ulici si nevšiml, dokud neuslyšel bouchnutí dvířek.

Jessica se vydala přes trávník a prošla kolem něho.

„Jessiko, řekl jsem ti…“

„Musíme si promluvit, Roberte,“ přerušila ho mrazivě chladným tónem.

Vešli do obývacího pokoje a sedli si každý do jednoho křesla. Jessica si ani nesvlékla plášť.

Dlouze se na Roberta zadívala: „V životě se přihodí spousta věcí, přes které se dokážu přenést. Bolest. Zklamání.

Ponížení. To všechno zvládnu. Ale jednu věc nesnesu. A tou je neurvalost.“

„Mrzí mě, že…“

Dívka zvedla ruku: „Nech mě domluvit. Dnes v poledne jsi kolem mě v restauraci prošel bez povšimnutí. Beze slova, bez přikývnutí. Ani jsi nedokázal pozdravit.“ Otřásla se.

„Panebože, to bylo ale neurvalé! A bezcitné!“

„Napiješ se něčeho?“

„Ne.“

Robert si nalil brandy a pak se přesunul na opěrku pro nohy před křeslem, na němž seděla Jessica.

„Omlouvám se ti za svoje chování. Ale mám pro ně dobrý důvod. Během procesu se nemůžeme stýkat.

Nemůžeme dokonce ani dávat najevo, že se známe.“

„Proč ne?“

„Protože tvůj otec zastupuje žalující stranu. Jak by to vypadalo, my dva se tu budeme potulovat ruku v ruce, zatímco tvůj otec ze mě bude páčit deset milionů dolarů?“

„Alespoň pozdravit bys mohl.“

Zavrtěl hlavou: „Představ si, že by v restauraci seděl zrovna někdo z rodiny pacientů, kteří mě žalovali. A viděl by, jak spolu mluvíme, jak se smějeme, dokonce možná, jak se navzájem dotýkáme. Co by se stalo, kdyby tenhle člověk přišel na to, že jsi dcera Everetta Anderse?“

„Podle mě přeháníš.“

„Copak to nechápeš? Ti lidé se mě snaží zničit a zatím se jim to docela daří. Jestli se z téhle polízanice chci nějak dostat, nezbývá mi nic jiného než řídit se tím, co mi poradí můj právní zástupce.“

„Takže se na všechny ostatní vykašleš?“

„Nech toho, sakra! Tam se mě snaží ukřižovat, a tvůj otec jim dělá toho prevíta, co si vzal kladivo!“

„Proto se ke mně nemusíš chovat tak urážlivě.“

Naklonil se k ní a pohladil ji po tváři.

„Nechci ti ubližovat. Bůh je mi svědkem, že o to mi nejde. Ale musíme počkat, dokud soud neskončí.“

„A pak se z nás zase stane ten šťastný, zamilovaný párek?“

„To nevím.“

Jessica pokývala hlavou a pomalu vstala.

„Doufám, že to pro tebe nakonec dobře dopadne.“

Vykročila ke dveřím, ale po několika krocích se zastavila a otočila. „Strašlivě jsem tě milovala,“ řekla tiše.

„Jessiko, to není…“

„Sbohem, Roberte.“

27

Paolo ujížděl klikatou silnicí vedoucí k jejich domu jako o závod. Pneumatiky v zatáčkách jen kvílely a blatníky vozu o vlásek míjely svodidla na okraji cesty. Na krátké příjezdové cestě zastavil, vyběhl po schodech, mihl se obývákem a zmizel v pracovně. Když zvedal sluchátko, podíval se na hodinky. Tady v Neapoli bylo šest večer, to znamená, že v Los Angeles je devět ráno.

Paolo nechal telefon dvacetkrát zazvonit a pak teprve zavěsil. Zrovna se chystal znovu vyťukat číslo, když do dveří vstoupila Angela s taškou plnou potravin.

Všimla si manželova rozčileného výrazu.

„Stalo se něco?“

„Mám jednu dobrou a jednu špatnou zprávu.“

Angela odložila nákup a přistoupila k Paolovi.

„Tak nejdřív tu dobrou.“

„Robert Hunt je nevinen. Ten preparát ochrnutí nezpůsobil.“

„Soud už skončil?“

„Ne.“

Angela na muže nechápavě zírala: „Tak jak to víš?“

Paolo přistoupil ke stolu a zvedl nějaký dopis.

„Vidíš tenhle dopis? Je od Malcolma Burnse. A dokazuje, že ochrnutí nezpůsobil lék.“

„Kdo je Malcolm Burns?“

„Přece si pamatuješ na Malcolma. To byl ten laborant, co jsem s ním pracoval v Ústavu.“

Angela přikývla: „A on má důkaz, o kterém mluvíš?“

„Poslechni si, co mi píše.“ Paolo se posadil a odkašlal si.

„Drahý Paolo, vím, že ses už vrátil do Itálie, ale nezbývá mi než poslat dopis na adresu ÚVR v Los Angeles a doufat, že ho za tebou pošlou. Jak vidíš, musím to povídání diktovat do stroje. Myslím, že rychle pochopíš proč.“ Paolo vzhlédl k Angele: „To je první náznak.“

Netrpělivě mávla rukou: „Čti dál!“

„Od chvíle, co jsem vrátil do Seattlu, to se mnou jde od deseti k pěti. Vzpomínáš si, jak jsem v Los Angeles klempíroval? Pořád jsem byl zesláblý a unavený a doktoři tvrdili, že je to chřipka. Když jsem dorazil do Seattlu, začalo se to zhoršovat. Zeslábl jsem tak strašně, že už jsem nedokázal ani vylézt do schodů. Pak se to rozšířilo na ramena a ruce. Odvezli mé do státní nemocnice a vyzkoušeli na mne snad tisíc testů a doteď tam nevědí, co mi vlastně je.

Já jsem si ale zašel za jedním specialistou, doktorem Johnem Williamsem. Vyprávěl jsem mu, čím jsem se živil v Los Angeles. Taky jsem se mu zmínil, jak jsem po nocích pečoval o ty zatracené opice. Popsal jsem mu, jak opice onemocněly a jen ležely a nemohly se hýbat. Taky jsem mu řekl, že mě jedna z těch potvor kousla do prstu. Vzpomínáš si na to, viď? Nechtělo se to zahojit. No prostě, doktor Williams zavolal do Los Angeles, zjistil, co těm opicím bylo, a podle toho mi určil diagnózu. Jestli jsem to správně pochopil, dostanou někdy africké opice zvláštní chorobu, po které ochrnou. Prý to způsobuje nějaký vir. Doktor Williams si myslí, že když mě ta potvora kousla, tak jsem od ní vir chytil. Už chápeš, jak to vypadá, když má člověk smůlu?

Píšu ti o tom hlavně proto, že se případy téhle choroby nejvíc zabývají lékaři ve Francii. Před pár lety se nemoc rozšířila mezi francouzské legionáře a všechny je poslali do Paříže na léčení. Chtěl jsem tě poprosit, aby ses poptal italských doktorů, popřípadě nějakých kamarádů v Paříži, jestli o té nemoci nezjistil někdo něco nového. Hlavně jestli na to nenašli nějaký lék!

Jsem na tom pořád hůř, takže kdyby s tím šlo ještě něco dělat, chtěl bych o tom hned vědět. Děkuju ti za pomoc.

Malcolm.“

Paolo odložil dopis a potřásl hlavou: „Chudák Malcolm.

Nějaká hloupá opice ho kousne, a on na to možná i umře. A pacienti Roberta Hunta jsou kvůli té opici ochrnutí.“

Angela se na chvíli ponořila do úvah a snažila se složit dohromady jednotlivé dílky skládačky.

„Chceš tím říct, že pacienti dostali tu nemoc od Malcolma?“

Paolo přikývl: „Jsem si tím jistý. Malcolm totiž připravoval protilátky jen některých pacientů. Jsem si naprosto jistý, že izoloval antigeny pana DeWitta a paní Cooperové.“

Angela se na svého manžela podívala s obdivem: „Tys o Robertu Huntovi ani chvíli nezapochyboval, viď?“

„Ne. Ani chvíli.“

„Určitě mu ta novina udělala radost.“

„Ještě o tom neví. Dopis jsem dostal až dnes odpoledne.

Snažil jsem se mu dovolat do kanceláře, ale nemohl jsem vůbec dostat spojení do Ameriky. A teď to nikdo nebere ani u něj doma.“

„Asi tam moc času netráví. Měl bys mu někde nechat vzkaz.“

„Ale kde? U soudu?“

Angela

zavrtěla

hlavou:

„Nemají

Kuntovy

farmaceutické závody velkou kancelář v Los Angeles?“

„Je tam dokonce ústředí,“ přikývl Paolo a vstal. „Hned teď jim zavolám.“

Angela vešla do ložnice a vysoukala se ze šatů. Usmála se na sebe do zrcadla. Bohatým se nikdy nemůže nic stát.

Vždycky mají kliku. Ale vždyť ona nakonec taky měla štěstí. Test na těhotenství byl negativní. Odbyla si ten bláznivý poměr a vyšla z toho se zdravou kůží. Už nebude pokoušet osud. Na to se jí život vyvíjel příliš dobře.

„To je ale hezká holka, co se na tebe kouká ze zrcadla,“

poznamenal Paolo ode dveří.

Angela se usmála: „Dovolal ses?“

„Prý to Robertovi určitě vyřídí. Zavolá mi, hned jak to bude možné.“

„Výborně,“ prohlásila a začala na sebe natahovat džíny.

„Zůstaň svlečená.“

„Musím jít uložit nákup.“

„Nákup počká,“ řekl a začal si rozepínat košili.

Joel Bonheim vyslýchal svědka, který sice lék dostal, ale žádné vedlejší účinky se u něj neprojevily. Mitchell Roth byl hubený účetní s postupující pleší. Nosil brýle se silnými skly a mluvil tichým hlasem.

„Jakou jste měl diagnózu?“ zeptal se Bonheim.

„Rakovinu plic.“

„Rozšířila se i do dalších částí těla?“

„Ano, pane. Napadla kosti a játra.“

„Jak se choroba projevovala?“

„Kvůli bolestem na prsou jsem nemohl ani dýchat.

Pokaždé, když jsem se pokusil nadechnout, měl jsem pocit, jako by do mě někdo vrazil nůž. A taky jsem vykašlával spoustu krve.“

„Mohl jste chodit do práce?“

Roth zavrtěl hlavou: „Sotva jsem dokázal vstát z postele.“

„Čím vás léčili?“

„Dávali mi jen utišující prostředky.“

„Jen utišující prostředky?“ zopakoval Bonheim část odpovědi, aby ji porota nepřehlédla. „Ani chemoterapii s vámi nezkusili?“

„Tu už jsem zkusil předtím, ale nádor přestal na chemostatika reagovat.“

„Takže šlo o smrtelné onemocnění?“

„Ano.“

„Dal jste si už všechny záležitosti do pořádku?“

„V mezích možností.“

„Když vám doktor Hunt řekl o tom novém přípravku, který vyvinul, naznačil vám, že určitě zabere?“

„Ne, pane. Řekl, že podle laboratorních testů to vypadá slibně. Ale že ho je?tě nikdy nevyzkoušeli na lidech.

Nevěděl, jestli lék zabere, nebo ne.“

„Vysvětlil vám doktor Hunt, jakému riziku se vystavujete, když berete experimentální lék?“

„Asi hodinu mi vykládal, co všechno se může přihodit.“

„Hodinu?“

„Přinejmenším.“

„Vybavujete si některá nebezpečí, o kterých se zmínil?“

„Řekl, že by to mohlo ohrozit činnost jater, ledvin a srdce. A že by to mohlo vyvolat těžkou alergickou reakci.

Že by mě to mohlo možná i zabít.“

„Věděl jste tedy naprosto jistě, že když budete s aplikací přípravku souhlasit, vystavujete se obrovskému nebezpečí?“

„Zcela jistě.“

„Ale přesto jste dal k použití léku svolení.“

„Ne hned.“

„Prosím?“

„Několik dní jsem si to rozmýšlel, pak jsem se radil s manželkou. Nakonec jsme se rozhodli, že to zkusím.“

„Přemlouval vás doktor Hunt, abyste na užití přípravku přistoupil?“

„Ne, pane. Řekl, že se musím rozhodnout sám.“

„A jak váš organismus na lék zareagoval?“

Roth se usmál: „Rakovina zmizela.“

„A všechny vedlejší příznaky ustoupily taky?“

„Do dvou měsíců jsem byl zpátky v práci a dělal na plný záběr.“

„Ani se necítíte zesláblý?“

„V životě jsem si nepřipadal silnější.“

„Tím se, pane Rothe, dostáváme k poslední otázce.

Chci, abyste ji pozorně vyslechl, než začnete odpovídat.

Máte pocit, že doktor Hunt někdy slevil z úrovně, kterou by šlo nazvat špičkovou lékařskou péčí?“

„Vždycky mi poskytl nejlepší možnou péči.“ Roth se odmlčel a pak pro sebe přikývl. „A dal mi něco, co mi žádný jiný lékař dát nemohl.“

„Co to je?“

„Život.“

„Nemám dalších otázek.“

Everett Anders pomalu vstával a oči ani na okamžik nespustil ze svědka.

Mitchell Roth hlasitě popotáhl.

Soudce se podíval na hodinky: „Pane Andersi, v tuto chvíli je za dvacet minut dvanáct. Pokud předpokládáte, že se váš výslech protáhne, bylo by patrně nejlepší přesunout ho na odpoledne.“

„Mám jen několik otázek, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Anders a kývl na svědka hlavou.

Mitchell Roth kývnutí opětoval.

„Pane Rothe, prohlásil jste, že doktor Hunt strávil asi hodinu tím, že vám vysvětloval možné vedlejší účinky léku.

Je to tak?“

„Ano, pane.“

„Řekl vám, že přípravek může ovlivnit činnost srdce a ledvin.“

„A taky jater.“

„A jater. Zmínil se vám o tom, jak by mohl lék na jednotlivé orgány působit?“

Roth se zatvářil nechápavě. „Mám… mám dojem, že vám teď nerozumím.“

„No, řekl vám přece, že by přípravek mohl nějak ovlivnit činnost srdce. Je to tak?“

„Ano.“

„A řekl vám, jak by takový nepříznivý vliv na srdce vypadal? Vyložil vám například, že byste mohl dostat infarkt?“

„Ne, pane.“

„Nebo že by mohlo dojít k poškození srdečního svalu, popřípadě k nějaké nepravidelnosti v srdeční činnosti?“

„Mám dojem, že ne.“

„Když se vám tedy zmínil o tom, že by přípravek mohl mít nějaké vedlejší účinky na srdce, měl jste představu, co vašemu srdci ve skutečnosti hrozí?“

Roth zaváhal a zoufale hledal slova.

„Dověděl jsem se jen, že to může mít vliv na srdce.“

„Totéž platí i o možných vedlejších účincích preparátu na ledviny?“

„Ano, pane.“

„A na játra?“

„Taky, pane.“

„Zmínil se vám doktor Hunt o možnosti ochrnutí?“

„Na to si nevzpomínám.“

„Zmínil jste se o tom, že jste s manželkou několik dnů zvažovali, jestli máte na použití léku přistoupit, nebo ne.

Bylo to tak?“

„Ano, bylo.“

„A pak jste se dohodli, že budete souhlasit?“

„Ano.“

„Dospěli byste ke stejnému závěru, kdybyste věděli, že vám lék může způsobit ochrnutí?“

„Asi… asi ano.“

„Asi ano?“ zeptal se Anders významně.

„Asi… asi ano,“ opakoval Roth hlasem plným nejistoty.

„Grázlové zatracený,“ zabručel Amos, otočil se a začal si razit cestu ke dveřím.

Robert potřásl hlavou: „Mám pocit, že si ten proces bere víc než já.“

„Má o vás strach, Roberte. Asi víc než kdokoliv jiný na světě.“ Bonheim si začal cpát papíry do aktovky. „Co to bylo za vzkaz?“

„Nechal mi ho tam Paolo Ponzini. Prý je to něco strašně důležitého a mám mu hned zavolat.“

„Máte tušení, o co mu jde?“

„Ještě dnes večer to zjistím.“

Angela se odtáhla od Paola, který spal jako zabitý.

Navlékla si noční košili a po špičkách vyšla do pracovny.

Vyvěsila sluchátko. Rozhodla se, že je dneska nebude nikdo rušit. I Robert Hunt může počkat do rána.

Pak tiše vyšla na balkón a opřela se o zábradlí. V dálce uviděla blikající světla velkoměsta. Přímo pod sebou, na druhé straně silnice, měla stromy a keře vyrůstající na svahu. Na chvíli se zadívala do tmy, ale pak se opět soustředila na mihotající světla.

O pár desítek metrů dál ležel ve křoví Marco a pozoroval balkón. Nemohl odtrhnout pohled od Angely a od průsvitné noční košile, kterou měla na sobě. Ani si nemusel moc představovat, co pod ní vidí.

Cestu ozářil pár reflektorů. Marco se přitiskl k zemi a čekal, až vůz projede. Když opět vzhlédl, byl balkón prázdný.

Marco se pomalu zvedl a rozhlédl se na obě strany.

Přeběhl přes silnici a pak se doplížil k domu, kde bydlela Angela. Držel se přitom důsledně ve stínu. Vytáhl z kapes klíč a štípačky a rychle se nasoukal pod vůz, s nímž jezdil Paolo Ponzini.

Za několik minut už opět stál na nohou. Znovu se opatrně rozhlédl po silnici a tichounce zmizel ve tmě.

Amos Hunt se prodral davem k Robertovu stolu. Sáhl do kapsy a vytáhl obálku.

„Tenhle vzkaz jsi měl v HFZ na ústředně. Je od nějakého doktora z Itálie.“

„Díky, Amosi.“ Robert přelétl pohledem text a zadíval se na strýce. Starý pán vypadal přepadle a unaveně. „Cítíš se dobře, Amosi?“

„Ale houby! Vůbec mě nebaví dívat se na to, jak tě ty hyeny cupujou.“

„Ono to nakonec dobře dopadne.“

Amos chytil Roberta za předloktí a pevně je sevřel.

„Kdybys něco potřeboval, dej mi vědět.“

„To se neboj.“

28

Angela rozhrnula závěsy a nechala do ložnice vniknout zářivé denní světlo. Pak sáhla po podnosu s částí snídaně, posadila se na okraj postele a dívala se, jak se Paolo pomalu probouzí.

Podala mu kouřící hrnek s kávou.

„Musíš mít pořádný hlad. Spal jsi strašně dlouho.“

Paolo přikývl: „Kolik je hodin?“

„Před chvílí bylo sedm.“

Paolo se opatrně napil kávy a v duchu počítal, kolik hodin je v tu chvíli v Los Angeles.

„Nikdo ti nevolal.“

„Robert se měl už dávno ozvat. Možná ten vzkaz ještě nedostal.“

„Asi.“ Naklonila se k manželovi a pohladila ho po tváři.

„Půjdu radši dodělat snídani.“

Paolo si oblékl župan a přešel do pracovny. Vyťukal Robertovo domácí číslo. Byly obsazeno.

Když vstoupil do kuchyně, stála Angela zády k němu u plotny. Něžně jí pohladil ramena, pak jí trochu nadzvedl vlasy a políbil ji na krk.

„Stejně mám v životě štěstí.“

Radostně se usmála: „Já taky. Jsem moc šťastná žena.

Někdy trochu pitomá, ale přesto šťastná.“

Paolo se zadíval z okna a vzpomněl si na jiný dopis, který před nedávnem dostal. Byla to další nabídka Grimaldiho farmaceutických závodů, a tentokrát mu slibovali ještě víc peněz. Prý by si s ním moc rádi pohovořili o místě ředitele výzkumu. Tentokrát také na rozdíl od prvního dopisu jasně uvedli, že místo by se mělo obsadit během několika měsíců. Schválně o tom Angele zatím neřekl. Určitě by na něj neustále naléhala, aby se přestěhovali do Říma.

„Myslím, že bychom si měli udělat dovolenou.“

„Kam pojedeme?“

„Do Říma.“

„Do Říma!“ Otočila se a objala ho. „Miluju Řím.“

„Já vím.“

Podezřívavě se na něj podívala: „Ale ty o Řím moc nestojíš. Vždycky jsi dával přednost Florencii.“

„Nepůjde jen o dovolenou. Pojedu tam pracovně.“

Potřásla hlavou: „To jsem si mohla myslet. Co tam jedeš dělat?“

„Znáš Grimaldiho farmaceutické závody?“

„No jistě. Grimaldiho zná přece v Itálii každý.“

„Nabídli mi místo ředitele výzkumu. Měl bych dvojnásobný plat než teď.“

Angela na něj zůstala zírat široce otevřenýma očima.

„V Římě?“

„V Římě.“

„Vždycky jsem tam chtěla bydlet!“ vyhrkla vzrušeně.

„Hned jak se domluvím s Robertem, zavolám ke Grimaldimu. Možná,?že bych si s nimi smluvil schůzku na příští týden.“

„Tak brzo?“

Přikývl a lehce se pousmál: „Ale jestli se ti to nelíbí, nechám to plavat“

„Ty pacholku!“ Znovu ho objala a políbila na tvář.

„Takže jsme dohodnuti. Příští týden.“

Angela se na okamžik zarazila.

„Ale já nemám nic na sebe.“

„Máš dvě skříně plné šatů.“

Přezíravě si ho změřila: „Tohle žádný mužský nepochopí.“

„Tak si kup něco nového.“

„A ty by sis měl pořídit nový oblek.“

„Je to jenom schůzka.“

„Nemůžeme vypadat jako burani.“

„Kristepane! Vždyť už utrácíš plat, který dostanu až za rok.“

Šťastně přikývla: „Dneska si pořídím nové šaty. Zavezu tě do města, nechám si auto a pojedu nakupovat. Odpoledne tě vyzvednu, zajdeme si na oběd a pak ti najdeme nějaký hezký tmavomodrý oblek.“

Paolo se posadil ke stolu, upíjel pomerančovou šťávu a tak zvláštně ho mrzelo, že se o Římu vůbec zmiňoval.

O hodinu později nasedli do Paolova vozu a vydali se klikatou silnicí dolů k městu. Angela se k Paolovi tiskla, jako to dělávala těsně po svatbě. Jeho pravou ruku si položila do klína.

Projeli jednu zatáčku, pak druhou a dostali se k prudkému klesání, které působilo dojmem, že silnice padá téměř kolmo dolů.

Paolo jemně přišlápl brzdu. Náhle oběma rukama chytil volant a zuřivě dupal na brzdový pedál.

Angela se narovnala: „Co se stalo?“

„Brzdy! Brzdy nefungujou!“

Vůz nabíral ze svahu nezadržitelně rychlost. Paolo tahal za ruční brzdu a snažil se zařadit zpátečku.

Auto se odrazilo od náspu napravo a zamířilo ke svodidlům na protější straně silnice.

Paolo trhl volantem. Vůz změnil směr, znovu narazil do náspu a vyjel na něj. Pak se náhle otočil a opět zamířil do svodidel.

Paolo se vší silou snažil strhnout volant. Auto se divoce zmítalo po silnici, až se nakonec střetlo se svodidly úplně kolmo a prorazilo je.

„Paolo! Paolo!“ ječela Angela.

Vůz jako by se na okamžik zastavil ve vzduchu a pak začal po předku padat dolů.

Robert přispěchal do soudní síně a honem se posadil vedle Joela Bonheima. „Kde sakra vězíte?“ obořil se na něj obhájce.

„Snažil jsem se sehnat Ponziniho.“

„Neměl jste mu náhodou volat včera?“

„Zkoušel jsem to, ale měl obsazeno. Teď to u něj doma nikdo nebere a v práci nevědí, kam se poděl.“

Bonheim zabubnoval prsty do desky stolu.

„Ten vzkaz byl asi dost naléhavý, viďte?“

Robert přikývl: „Zkusím to znova během polední přestávky.“

„Předvolejte dalšího svědka.“

„Robert Newton Hunt.“

Robert odstrčil židli a došel k místu pro svědky.

Porotci zpozorněli a prohlíželi si Robertův profil. Muž působil naprosto dokonalým dojmem. Stál vzpřímeně, ale ne toporně. Hnědé vlasy měl trochu delší, ale pečlivě přistřižené. Každý vlásek byl na svém místě. Tmavomodrý oblek šil prvotřídní krejčí, z rukávů saka vyčuhovaly na půl palce manžety a kalhoty končily až úplně těsně nad polobotkami.

„Přísaháte, že budete mluvit pravdu, celou pravdu a nic než pravdu, k čemuž vám dopomáhej Bůh?“

„Přísahám.“

Bonheim krátce shrnul Robertův životopis od ukončení studia na medicíně, přes postgraduální studium interní medicíny až po stipendium v Ústavu pro výzkum rakoviny.

Pak začal probírat jednotlivé události, které vedly k objevení přípravku založeného na kombinaci thymidinu a protilátek.

„Kdy jste na tomto léku začal pracovat?“

„Asi před třemi lety.“

„Vybavujete si ještě první sadu pokusů, které jste prováděl?“

„Jistě.“

„Můžete je popsat?“

„Nejprve jsme museli na laboratorních zvířatech ověřit, že lék skutečně zabírá.“

„O jaká šlo zvířata?“

„O myši.“

„Měly myši rakovinu?“

„Ano.“

„Měli jste nějaký důvod k tomu, že jste si vybrali právě myši?“

„Ano. Myši totiž nejen měly rakovinu, ale navíc si proti ní vytvářely protilátky.“

„Jak pokusy probíhaly?“

„Izolovali jsme z krve zvířat protilátky a smíchali jsme je s radioaktivní látkou nazývanou thymidin. Pak jsme nitrožilní injekcí vrátili protilátky myším do organismu.“

„Co se dělo dál?“

„Protilátky reagovaly na nádor. Doslova pokryly povrch rakovinových buněk. Díky tomu byla pak radioaktivní látka schopna rakovinu zlikvidovat.“

„Takže když jste lék podali laboratorním zvířatům, rakovina u nich zcela ustoupila?“

„Naprosto.“

„Jak jste ve výzkumu postupovali dál?“

„Snažili jsme se přijít na to, jestli bude přípravek účinný i proti izolovaným buňkám lidské rakoviny.“

„Odkud jste vzali tyto rakovinové buňky?“

„Od pacientů. Operativně jsme jim odebrali vzorky.“

„A pak jste hned přípravek na těchto vzorcích vyzkoušeli?“

Robert zavrtěl hlavou: „Ne. Rakovinové buňky jsme nejprve kultivovali v laboratoři.“

„Rakovinové buňky rostou jen tak ve zkumavce?“

„Dokud jim dodáváte patřičnou výživu, rostou a bují i ve zkumavce.“

„Zabral preparát proti těmto rakovinovým buňkám?“

„Ano.“

„Přežila některá buňka použití léku?“

„Při všech pokusech byla účinnost léku zcela stoprocentní.“

„Na kolika různých rakovinových vzorcích jste přípravek zkoušeli?“

„Na dvanácti.“

„A pokaždé zabral?“

„Pokaždé.“

Bonheim se na okamžik zamyslel.

„Kdy jste provedli pokusy na myších?“

„Před dvěma roky.“

„A myši jsou stále naživu?“

„Ne.“

„Na co pošly?“

„Pravděpodobně přirozenou smrtí.“

„Pravděpodobně?“

„Provedli jsme pitvu, ale nenašli jsme u nich nic neobvyklého kromě běžných známek stárnutí.“

„V jakém věku zvířata pošla?“

„V osmnácti měsících.“

„Jak dlouho normálně žijí myši, které nemají rakovinu?“

„Šestnáct měsíců.“

Dál se Bonheim Roberta podrobně vyptával na to, jak probíhal výběr pacientů, a na rozhovory, které s pacienty vedl, než podepsali souhlas s podáním léku. Porota pozorně naslouchala.

„Všem deseti pacientům jste lék podali najednou?“

„Ne. Dostali přípravek ve dvou skupinách.“

„Měli jste k tomu nějaký důvod?“

„Dělali jsme to jen z opatrnosti, pro případ, že by se dostavila okamžitá záporná reakce.“

„Vyskytla se taková reakce?“

„Ano. U prvních dvou pacientů se dvanáct hodin po podání léku projevily vysoké horečky.“

„Co horečky způsobilo?“

„Jistě to nevíme, ale myslíme si, že to byla reakce organismu na to, jak přípravek likvidoval rakovinovou tkáň.“

„To může vyvolat horečku?“

„Teplota se zpravidla dostaví, kdykoliv dochází ke zničení velkého množství tkáně.“

„Co jste proti tomu dělali?“

„Nasadili jsme steroidy. Během několika hodin horečka klesla a pacienti se cítili dobře.“

„Dostalo po podání experimentálního léku horečku i ostatních osm pacientů?“

„Ne. Těmto pacientům jsme těsně před podáním léku dali steroidy. Díky tomu se nemohla horečka dostavit.“

„Napadlo vás předem, že přípravek může vyvolat horečku?“

„Vůbec ne.“

„Po zkušenosti s prvními dvěma pacienty jste si byl jistý, že se vám u všech ostatních podaří pomocí steroidů horečce předejít?“

„Jistý jsem si moc nebyl.“

„Ale přesto jste pokračovali?“

„Ano.“

„Řekl jste ostatním pacientům o možnosti, že dostanou vysokou horečku?“

„Ovšem.“

„Sdělil jste jim také, že kdyby se horečka dostavila, dokážete ji srazit steroidy?“

„Vysvětlil jsem jim, že u prvních dvou pacientů steroidy zabraly, ale že nemám nejmenší tušení, jestli zaberou i u ostatních.“

Bonheim pokýval hlavou a poodstoupil blíž k porotcům.

Oči přitom nespouštěl z Roberta.

„Co se stalo s nádorem v tělech pacientů, kteří dostali experimentální lék?“

„Rakovina během několika dnů zmizela.“

„Objevily se nějaké náznaky recidivy?“

„Zatím ne.“

„Jak jste sledovali další osudy pacientů?“

„Chodili každý týden na prohlídku.“

„Prohlížel jste je osobně?“

„Ano.“

„Takže vy jste byl lékař, který jako první zaznamenal u pana DeWitta známky ochrnutí?“

„Ano.“

„Co jste dělal?“

„Okamžitě jsem ho nechal hospitalizovat a zařídil jsem neurologické vyšetření.“

„K jakému závěru dospěl neurolog?“

„Že se u pacienta projevuje nějaká degenerativní porucha nervového systému.“

„Způsobil ji experimentální lék?“

„Příčina onemocnění byla a je nejasná. Mezi lékem a poruchou se však s určitostí nepodařilo najít jakékoliv spojení.“

„Odborník, kterého si předvolala obžaloba, naznačoval, že přípravek zareagoval na nervový systém pacientů, a tím způsobil nervové onemocnění. Soudu však byly později předloženy důkazy, které tuto teorii vyvracejí. Jste s těmito důkazy seznámen?“

Robert přikývl: „Jedná se o práci profesora Pelligriniho.“

„Víte, proč se profesor Pelligrini do těchto pokusů pustil?“

„Požádal jsem ho o to.“

„Chtěl jste, aby to udělal?“

„Ano.“

„Představme si, že by profesor Pelligrini zjistil, že protilátky mohou na nervový systém reagovat. Co by to podle vás znamenalo?“

„Velmi výrazně by to podpořilo možnost, že nervovou poruchu způsobil podaný lék.“

„A vy jste trval na tom, že Pelligrini výzkum provede, přestože jste si byl této možnosti vědom?“

„Potřebovali jsme znát odpověď.“

„Kvůli obvinění ze zanedbání povinné péče?“

„Ano,“ odpověděl Robert, sklouzl pohledem k porotě a pak se opět zadíval na Bonheima. „A ještě z milionu dalších důvodů.“

Bonheim trochu ztuhl, protože si nebyl jistý, co bude následovat dál. „Z milionu dalších důvodů?“

„To je počet lidí, u nichž se v Americe jen během tohoto roku projeví rakovina.“

Bonheim nepatrně přikývl a nechal Robertovu odpověď pořádně vyznít. Počkal dvacet vteřin a pak se obrátil na Everetta Anderse: „Svědek je váš.“

Anders se zřejmě rozhodl, že půjde bez obalu rovnou k věci. „Vypověděl jste, že jste s každým pacientem alespoň hodinu rozmlouval o možných nebezpečích, která při podání experimentálního přípravku hrozí. Říkám to správně?“

„Naprosto.“

„Použil jste přitom někdy slovo ‚ochrnutí‘?“

„Na to si nevzpomínám.“

„A co třeba ‚poškození nervů‘ nebo ‚nervové onemocnění‘?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Zmínil jsem se pacientům o nebezpečích, která jim podle mého soudu hrozila nejvíc.“

„Ale sám jste přece řekl, že to byl pokusný přípravek.

Jak jste mohl posoudit, co pacientům nejvíc hrozí?“

Robert se zhluboka nadechl a neustále upíral pohled na Anderse.

„Při tomto druhu léčení jsou některé orgány vystaveny možnosti poškození více a jiné méně.“

„Při tomto druhu léčení? Tím myslíte léčení rakoviny?“

„Přesně tak.“

„Hm,“ zamyslel se Anders a zadumaně si mnul bradu, „teď jste mě trochu zmátl. Jeden z vašich vlastních svědků prohlásil, že některé léky proti rakovině mohou nervovou soustavu poškodit. Mám dojem, že se zmínil o přípravku, který se jmenuje vincristin. Setkal jste se s tímto lékem někdy?“

„Jistě.“

„Když pacientům tento lék podáváte, upozorňujete je na možnost poškození nervové soustavy?“

„Ano.“

„Takže existují přece jen léky, které se podávají lidem s rakovinou a způsobují nervová onemocnění?“

„Ovšem.“

Anders zavrtěl hlavou: „Vy odpovídáte jednou tak, a pak zase naopak. Nejdřív jste nám řekl, že poškození nervů bylo u léku nepravděpodobné, teď nám tu vykládáte o lécích proti rakovině, které takové onemocnění způsobují.“

„Vincristin je chemický lék. Náš preparát byl připraven z protilátek. To je obrovský rozdíl.“

„Obávám se, že pacientovým nervům je to jedno.“

Bonheim okamžitě vyskočil: „Námitka!“

„Přijímá se. Porota nebude poslední poznámku brát v úvahu.“

Anders přistoupil k Robertovi tak blízko, že se téměř dotýkal zábradlí u svědecké lavice.

„Používá se váš experimentální lék v nemocnici Memoriál i nadále?“

„V současnosti ne.“

„Byl stažen z oběhu?“

„Ano.“

„Je to vaše vlastní rozhodnutí?“

„Přikázal to Výbor pro aplikaci léků.“

„Tentýž Výbor, který před třemi měsíci těsnou většinou hlasů užití přípravku povolil?“

„Ano.“

„Účastnil jste se zasedání Výboru?“

„Ano.“

„Z jakého důvodu Výbor zakázal další užívání vašeho přípravku?“

„Na základě skutečnosti, že se u čtyř pacientů projevila nervová porucha.“

„Tím chcete zřejmě říct, že ochrnuli na celém těle.“

„Ano.“

„Takže čtyři pacienti ochrnuli po podání vašeho pokusného léku. A Výbor rozhodl, že další užívání přípravku se musí okamžitě zarazit. Říkám to správně?“

„Zcela.“

„To ale vypadá, jako by Výbor říkal ‚Dost. Ten lék způsobuje ochrnutí‘.“

„Neexistuje jediný důkaz, který by toto tvrzení podporoval.“

„A když vám čtyři pacienti z deseti ochrnou na celém těle, to nepovažujete za důkaz?“

Robert se nachýlil dopředu, až se nosy žalobce a obžalovaného téměř dotýkaly.

„Je pochopitelně možné, že lék ochrnutí způsobil. Potíž je v tom, že nemáme jediný důkaz, který by potvrzoval nebo vyvracel, že poškození nervů vyvolal právě použitý přípravek. Dokud nedojdeme k jednoznačnému závěru, je užití léku pozastaveno.“

„A co bude s těmi čtyřmi lidmi, kteří ochrnuli? To jsou prostě jen povolené ztráty? Něco, co se jednoduše občas přihodí?“

Robert nic neříkal.

„Co vy na to?“ naléhal na něho Anders.

„Nevím, co s nimi bude.“

„Tak vy nevíte,“ poznamenal Anders tiše. Pak se obrátil k porotě a pomalu pokyvoval hlavou. Rozhodl se, že se rychle vypořádá i s ostatními nezodpovězenými otázkami.

„Doktore Hunte, soud se tu při různých příležitostech několikrát dověděl o pokusech vedených profesorem Pelligrinim. Jeho výsledky prý naznačují, že protilátky

použité ve vašem přípravku nereagují na nervovou soustavu.

Je to tak?“

„Ano.“

„Dokazují tedy jednoznačně, že přípravek nevyvolal ochrnutí?“

„Závěry profesora Pelligriniho dost věrohodně podporují předpoklad, že lék poruchu nezpůsobil.“

„Je to nezvratný důkaz, že lék nezpůsobil ochrnutí?“

„Nezvratný důkaz to není.“

„Ale profesor Pelligrini se k tomu závěru kloní?“

„Nemám tušení, k čemu se profesor Pelligrini kloní.“

Andersovi se údivem rozšířily oči: „Vy jste s ním jeho pokusy neprobíral?“

„Nikoliv.“

Anders se odmlčel a snažil se rychle si srovnat myšlenky.

„Pojďme se vrátit o kousek zpátky. Jak jste zařídil, aby profesor Pelligrini potřebné pokusy provedl?“

„Postaral se o to jeden můj kolega z Neapole.“

„Který kolega?“

„Doktor Paolo Ponzini.“

„Odkud znáte doktora Ponziniho?“

„Pracoval v mé laboratoři v Ústavu pro výzkum rakoviny.“

„Zapojil jste ho do práce na léku proti rakovině?“

„Ano.“

„Čím do projektu přispěl?“

„Vyvinul metodu, kterou jsme izolovali protilátky.“

„Byl nějak zapojen do podávání léků pacientům?“

„Ne.“

„A chtěl se do toho zapojit?“

Robert cítil, jak se mu na tělo lepí propocená košile.

„Nic podobného mi nenaznačil.“

Anders přikývl. V Robertově chování došlo k nějaké změně, ale on nemohl přijít na to, o co jde.

„Probírali jste s doktorem Ponzinim podání přípravku skutečným pacientům?“

„Příležitostně.“

„Uvažovali jste i o nebezpečích, která pacientům hrozí, když lék dostanou?“

„Jistě.“

„O kterých nebezpečích jste mluvili?“

„Bavili jsme se o tom spíš obecně. Uvědomovali jsme si, že se jedná o přípravek, který nebyl ještě nikdy vyzkoušen na lidském organismu.“

„Bavili jste se i o možnosti nervového poškození?“

„To ne.“

„Popisoval jste ta nebezpečí vy jemu, nebo on vám?“

„Já jemu.“

„Proč jste cítil potřebu vysvětlovat mu, jaká nebezpečí hrozí?“

Robert zaváhal a několikrát mrkl.

„Tak proč?“

„Protože doktor Ponzini vstříkl přípravek sám sobě.“

Soudní síň zaplnilo hlasité šumění. Soudce udeřil kladívkem do stolu a rychle zjednal pořádek.

„Kdy si doktor Ponzini vstříkl váš lék?“

„Před čtyřmi měsíci. Dřív než ho dostali první pacienti.“

„Udělal to s vaším vědomím?“

„To rozhodně ne. Neměl jsem ani tušení, že přípravek vyzkoušel sám na sobě.“

„Co jste mu řekl, když jste na to přišel?“

„Že to byl velice hloupý a nebezpečný nápad.“

„Projevily se u něj nějaké vedlejší příznaky?“

„Ne.“

„Kdy jste s ním mluvil naposledy?“

„Před týdnem.“

„A dosud neměl žádné příznaky nervové poruchy?

Žádný náznak ochrnutí?“

„Vůbec nic.“

„Jste si tím jistý?“

„Zcela.“

„Takže přes tvrdá opatření, jejichž dodržování nařizuje vnitřní řád nemocnice Memoriál, dostala pokusný přípravek ještě jedna osoba?“

„Ano.“

„Od zahájení tohoto přelíčení slyšíme o deseti pacientech, kteří lék dostali. A teď se najednou dozvíme o

jedenáctém. O jedenáctém člověku, který přípravek dostal, a zatím se u něj neprojevily žádné negativní účinky.

Zdůrazňuji slovo ‚zatím‘.“ Anders přistoupil o kousek blíž k Robertovi. „Probírali jste s doktorem Ponzinim také variantu, že by se u něj mohly projevit poruchy nervového systému?“

„To ne.“

„Ale taková možnost stále trvá, viďte?“

„Ano.“

Anders přikývl a byl zjevně spokojen.

„Nemám dalších otázek, Vaše Ctihodnosti.“

29

Seděli na dřevěné lavici na konci chodby a sledovali, jak se diváci hrnou zpátky do soudní síně. Oba pobafávali z doutníků a byli hluboko ponořeni do úvah.

„Při výslechu jste se držel skvěle,“ obrátil se Bonheim na Roberta.

„Anders si se mnou pohrával jako s myší.“

„Na mě to tak nepůsobilo. Vedl jste si svou a nic jste mu nedaroval.“

Robert se zhluboka nadechl a pak hlasitě vydechl.

„Vzpomínáte si, jak se mě Anders zeptal, jestli se u Ponziniho neprojevily po vstříknutí léku nějaké vedlejší příznaky?“

„Ano.“

„Začal jsem uvažovat, co asi znamená ten naléhavý vzkaz, že mu mám volat.“

„Nechápu proč.“

„Napadlo mě, jestli Paolo nevolal, aby mě upozornil, že se u něj začíná projevovat nervové onemocnění.“

Bonheimovi přejel při té představě mráz po zádech.

„Možná je dobře, že jste ho nesehnal.“

„Jestli to tak je, chci to vědět,“ prohlásil Robert dutě.

„Huntovy závody mají poblíž Neapole jednoho dodavatele.

Požádal jsem Amose, aby se s ním spojil a pokusil se přes něj Paola sehnat.“

Bonheim se na Roberta dlouze zadíval pohledem plným obdivu: „Vám je vážně úplně jedno, jestli se z toho vysekáte, co?“

„Vůbec mi to není jedno. Budu moc rád, když se ukáže, že jsem nevinný. Ale i kdyby mě osvobodili a lék ochrnutí přesto způsoboval, můžu všechno zabalit.“

Bonheim uhasil doutník a vstal.

„S trochou štěstí to skončí ještě dnes odpoledne.“

„Čím dřív tím líp.“

Rychle prošli soudní síní a posadili se na svá místa.

Robert se ohlédl přes rameno a rychle přejel diváky pohledem. Amose ani Jessiku mezi nimi nezahlédl.

Otevřely se postranní dveře a do síně vstoupili porotci.

Posadili se, upřeli pohledy přímo před sebe a ve tvářích měli nicneříkající, prázdné výrazy.

Uličkou mezi diváky chvatně prošel Amos Hunt, přistoupil k zábradlí a upozornil na sebe Roberta.

„Děje se něco?“

„Jak dobře jsi znal doktora Ponziniho?“ zeptal se Amos rychle.

„Jako kolegu. Pracovali jsem spolu na…“ Robert se zarazil uprostřed věty. „Jak to myslíš znal?“

„Doktor Ponzini a jeho žena zahynuli včera při dopravní nehodě.“

Dveře, kudy vchází soudce, se otevřely.

„Povstaňte!“

Everett Anders během své závěrečné řeči přecházel sem a tam před svědky. Pečlivě a přehledně zopakoval základní údaje o všech pacientech. Krok za krokem popisoval jejich bolesti, utrpení, zoufalství.

„A pak jim svitla naděje. Dověděli se o novém léku, který by je mohl zbavit rakoviny, o léku, který by jim vrátil zdraví a dovolil jim opět se zapojit do normálního života.

Jen si zkuste představit, jestli to vůbec jde, úlevu a radost, které se pacientů zmocnily. Už se dívali smrti do tváře, a najednou měli šanci žít dál. Mladá hospodyňka se už viděla, jak se vrací domů k milujícímu manželovi a malému synkovi. Uznávaný architekt si představoval, jak opět přistupuje k rýsovacímu prknu. Uvažte, jak krásné to musely být pocity.

Proto ti nešťastní lidé souhlasili s tím, že si nechají dát onen pokusný lék. Viděli před sebou jen naději, jen vidinu nového návratu do života. Neměli ani tušení, co jim osud chystá. Jak by také mohli? Nikdo je nevaroval. O strašlivých vedlejších účincích se nikdo ani nezmínil.

Vzápětí se dostavila noční můra. Vedlejší účinky byly tak hrozné, tak děsivé, že je jinak než jako noční můru ani

označit nelze. Člověk může jen doufat, že se probudí a bude po všem. Jenže těmhle ubožákům probuzení nepomůže.

Noční můra se stala skutečností.“

Anders se obrátil a zadíval se na porotce.

„Ochrnutí! Od krku dolů jsou ochrnutí. Nemůžou chodit. Nemůžou zvednout ruku. Nemůžou se ani starat o své tělesné potřeby. Musí se nechat oblékat, umývat, převážet z místa na místo. Jsou z nich beznadějní invalidé, přikovaní k zemi strašlivou paralýzou.

A to všechno jen proto, že si nechali podat ten lék. Lék, který jim měl prospět. Místo toho jim přinesl jen utrpení a vedlejší účinky tak hrozné, že se člověk otřese, už když se o nich mluví. Ochrnutí. Životy těchto lidí jsou nenapravitelně zničeny. Oni sami jsou zničeni a budou prožívat tuto děsivou noční můru den za dnem až do konce života.

Dámy a pánové, dozvěděli jste se veškerá dostupná fakta a velmi brzy nastane chvíle, kdy budete muset dojít k nějakému rozhodnutí. Kladu vám na srdce, abyste se ve svých úvahách ani na okamžik nepřestali zaobírat slovem ochrnutí, a to nejen ve smyslu lékařském, ale i ve smyslu obecně lidském. Představte si, že by někdo z vašich bližních dostal lék, po kterém by ochrnul. Představte si, že byste se o milovanou bytost museli starat minutu co minutu celý zbytek života. Představte si, jaké by to pro vás i pro ni bylo.

Věřím, že tato představa vám umožní alespoň trochu

nahlédnout, jak strašlivě nezodpovědného zacházení se tito lidé dočkali.“

Joel Bonheim pečlivě zopakoval, jak se celé přelíčení hodinu po hodině vyvíjelo. Když byl hotov, soustředil se na hlavní body, které Anders vypíchl, a obratně je zpochybnil.

„Tito pacienti umírali,“ vysvětloval Bonheim. „To je třeba říci zcela jasně. Rakovina v jejich těle bujela a před nimi už bylo jen pomalé, bolestivé umírání. Tito lidé se nemohli doma radovat se svými rodinami. Leželi v posteli, lapali po dechu a modlili se, aby byl tomu utrpení konec.

Jejich lékaři je už dávno odepsali. Nezbývala jim žádná naděje. Vůbec žádná.

Pak

dostali

nabídku,

aby

vyzkoušeli

nový,

experimentální lék. Dověděli se, že se jedná o přípravek, který nebyl ještě nikdy vyzkoušen na lidském organismu.

Seznámili se s možnými riziky. Věděli, že lék může ovlivnit činnost srdce, ledvin i jater doslova všech orgánů v těle, že je dokonce může i zabít. Nikdo nepochyboval o tom, že je to nebezpečné a riskantní. Přesto všichni souhlasili s tím, že léčbu zkusí. A víte proč? Protože jinak měli na výběr jen jistou a bolestivou smrt.

Když pacienti lék dostali, jejich zdravotní stav se zásadně zlepšil. Rakovina zmizela! Už nelapali po dechu ani se nesvíjeli bolestí. Ne, dámy a pánové, podařilo se je vyrvat smrti ze spárů. Rakovina byla pryč.

Deset pacientů souhlasilo s léčbou. U všech rakovina ustoupila. Čtyři přitom onemocněli nervovou poruchou, jejíž příčinu nikdo nezná. Nemáme jediný jednoznačný důkaz, že by ochrnutí způsobil podaný lék. Ve svém úvodním vystoupení jsem vám řekl, že obžaloba nemůže žádný takový důkaz předložit, a jak vidíte, měl jsem pravdu.

Kdyby onemocnění skutečně vyvolal lék, jak tvrdí zástupce obžaloby, proč nezapůsobil i na ostatní pacienty? Proč se u šesti pacientů absolutně žádné ochabnutí neprojevilo? A to jsme se dověděli ještě o dalším člověku, který lék dostal. O

lékaři, jenž si přípravek sám vstříkl. To už máme sedm lidí, kteří lék dostali, ale žádné vedlejší účinky se u nich neprojevily. Nevzbuzuje to ve vás tak trochu pochyby? Já myslím, že ano.

Tito lidé jsou dnes naživu, protože jeden člověk se nevzdal naděje. Tito lidé jsou dnes naživu, protože dostali zázračný lék. Tito lidé jsou dnes naživu, protože se jim dostalo nejlepší možné péče.

Právní zástupce obžaloby vás požádal, abyste si představili, jak byste se cítili, kdyby někdo z vašich bližních dostal takový lék a skončil na invalidním vozíku.“ Bonheim se odmlčel a poškrábal se na bradě. „Nejsem si jistý, že se o něco takového má žádat. Ale když si máte takovou situaci představovat, chci vás ve stejném duchu požádat, abyste si představili i tohle.“

Bonheim ustoupil o krok, vztyčil prst a pak jím ukázal na podlahu. „Jedna. Dvě. Tři. Čtyři. Čtyři rakve. Čtyři rakve a v každé leží jeden ze žalobců. Protože přesně tam by byli, kdyby lék nedostali. Nebyli by totiž dnes už mezi námi.

Zemřeli by na rakovinu a žádný soud by se nekonal. Je to divné, jak považujeme za normální, že se na rakovinu umírá.

Všichni to akceptujeme. Vy. Já. Skoro všichni.“

Bonheim přistoupil blíž k porotcům. „Ale jeden člověk na to nepřistoupil. Myslí si, že umírat na rakovinu není normální. Ten člověk se jmenuje Robert Newton Hunt.

Kdykoliv si vzpomenete na invalidní vozík, myslete přitom na rakve.“

30

Joel Bonheim se podíval na hodinky: „Mám obavy, že jestli se porota nedohodne do dvaceti minut, soudce odloží jednání na zítra.“

„Jak dlouho obvykle trvají líčení týkající se zanedbání lékařské péče?“ zeptal se Robert.

„To je různé. Někdy pár hodin, jindy celé dny.“

Robert se rozhlédl po chodbě. Byla stále ještě plná diváků. Televizní štáby rozestavovaly kamery poblíž dveří vedoucích do soudní síně.

„Tak mám dojem, že novináři vědí něco, co nám uniklo.“

„Kdepak. Prostě jen doufají, že se porota už brzo vrátí, aby odtud mohli vypadnout.“

Robert si zapálil krátký doutník a opatrně ho rozdmýchával.

„Ať už to dopadne, jak chce, rozhodl jsem se, že si vezmu na rok neplacenou dovolenou a vypadnu z Memorialu. Rád bych, abyste připravil prohlášení, kterým převádím veškerou svou rozhodovací pravomoc na Amose.

A byl bych rád, kdyby vaše kancelář spravovala po dobu mé nepřítomnosti všechny moje osobní záležitosti.“

„Ať to dopadne, jak chce?“

„Přesně tak.“

Bonheim se znovu podíval na hodinky.

„Mně snad praskne měchýř. V druhém patře je takový mrňavý záchod. Nezajdete tam taky?“

Vydali se po schodech nahoru, prošli dlouhou chodbou a pak vstoupili do dveří označených cedulkou Soukromý salónek.

Před zrcadlem stál Everett Anders a upravoval si kravatu. Pokynul na pozdrav nejprve Robertovi a pak Bonheimovi.

„Měl jste neobyčejně působivou závěrečnou řeč. Dobrý výkon.“

„Taková pochvala potěší,“ přikývl Bonheim a usmál se.

„Ostatně vy jste taky odvedl úctyhodný kus práce. Teď mě omluvte, musím si odskočit.“

Anders se obrátil na Roberta: „Našel jste si velmi dobrého právníka. Jeho obhajoba na mě udělala dojem.“

„Doufám, že porota bude stejného názoru,“ poznamenal Robert poněkud chladným tónem.

„Předpokládám, že si celou záležitost nevykládáte nějak osobně.“

„Jistěže ne,“ odpověděl Robert s ironií v hlase. „Možná bychom si mohli nakonec zajít na večeři a popovídat si o starých časech.“

Anders si odkašlal: „Neviděl jste se v poslední době náhodou s Jessikou?“

„Ne.“

„Asi to bude znít divně, ale rád bych vás požádal o laskavost. Až se s Jessikou příště setkáte, vyřiďte jí, prosím, že s ní potřebuji mluvit.“

„Nemám v úmyslu se s vaší dcerou ještě někdy setkat.“

„V tom případě jste blázen, Roberte.“

Byli zrovna na půli cesty ze schodů, když k nim zezdola dolehla vzrušená změť zvuků: nejdřív splašený úprk spousty lidí, pak hovor, nakonec výkřiky.

„Porota se vrací,“ poznamenal Bonheim.

Porotci zaujali svá místa a posadili se. V jejich tvářích byla znát únava a vyčerpání, ale jinak se i nadále tvářili zcela nevyzpytatelně.

Soudce pokynul předsedovi poroty a počkal, až muž vstane.

„Dospěli jste k rozhodnutí?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Shodli jsme se na tom, že obžaloba je v právu.“

„A shodli jste se i na částce, kterou je třeba za vzniklou škodu zaplatit?“

„Celkem šest milionů dolarů, rozdělených rovným dílem mezi všechny poškozené.“

31

Následujícího rána zašel Robert do své kanceláře v Memorialu a začal si uklízet stůl. Penny seděla na židli naproti němu, kousala se do rtů a snažila se zadržet slzy.

„To není fér,“ prohlásila tiše. „Všichni říkají, že vás pěkně vypekli.“

„To je škoda, že vaši známí neseděli v porotě.“

„Pořád musím myslet na toho pana DeWitta, který sem za vámi v jednom kuse chodil a fňukal vám tady. Vždycky jste si na něj udělal čas. Vždycky. A on se vám takhle odvděčí.“

Robert jí podal celou hromadu lékařských záznamů.

„Tohle jsou karty všech pacientů, kteří dostali ten lék.

Osobně to předejte doktoru Coleovi. Bez jeho svolení do toho nikdo nesmí nahlížet. Po dobu mé nepřítomnosti bude doktor Cole sedět v mé kanceláři. Ústředna bude všechny moje hovory přepojovat k vám.“

„A co soukromé záležitosti?“

„Posílejte je mému právníkovi, panu Bonheimovi.“

„Co bude s vaší laboratoří?“

„Zamkl jsem ji a chci, aby tam nikdo nic nedělal.

Jednou za týden zajděte do UVR a podívejte se, jestli se mě někdo nepokusil vystěhovat.“

„A kdyby to někdo udělal?“

„Svěřte se s tím panu Bonheimovi.“

Robert se rozhlédl po místnosti i po desce stolu. „Mám dojem, že to by bylo.“

„Nechcete se ještě podívat na poštu?“

„Je tam něco důležitého?“

Zavrtěla hlavou: „Většinou jsou to nesmysly. Ale je tam dopis od doktora Ponziniho s poznámkou Do vlastních rukou. Tak jsem ho neotvírala.“

„Kdy přišel?“

„Dnes ráno.“

„Ukažte mi ho.“

Robert bubnoval prsty na desku stolu a sledoval Penny, jak odchází do své kanceláře v předpokoji. Hlavou se mu mihla vzpomínka na Paola a Angelu. Tak mladí. Celý život měli před sebou.

„Tady je to,“ řekla Penny.

Robert rychle otevřel obálku.

Drahý Roberte,

než dostanete tento dopis, budeme spolu nepochybně už mluvit po telefonu. Přikládám Malcolmův dopis pro případ, že by ho soud chtěl vidět.

Celou dobu jsem stejně jako vy věděl, že ten lék to nezpůsobil.

Paolo

Robert si přečetl Malcolmův dopis a nevěřil vlastním očím. Pak dopis odložil na stůl a zadíval se přímo před sebe: „Kristepane!“

„Co se stalo?“

„Na státní univerzitě v Seattlu je nějaký doktor Williams. Sežeňte mi ho k telefonu, jak to půjde nejrychleji!“

Za hodinu už Robert seděl v kanceláři Joela Bonheima, vyprávěl právníkovi obsah Malcolmova dopisu a průběh telefonického hovoru, který měl krátce před tím s doktorem Williamsem ze Seattlu.

Bonheim pozorně naslouchal, dělal si poznámky do bloku a snažil se seřadit si jednotlivá fakta do nějakého logického celku.

„Tak si vyzkoušíme, jestli jsem to pochopil,“ ozval se nakonec. „Ten lék připravovali ve vaší laboratoři dva lidé, doktor Ponzini a laborant Malcolm Burns.“

„Správně.“

„Toho Burnse před nějakým časem kousla opice a nakazila ho virem, který v sobě nosila. Ten vir způsobuje nervová onemocnění. Když Burns lék připravoval, zamořil ho virem z opice.“

„Přesně tak,“ přikývl Robert. „Takže ochrnutí nezpůsobuje lék. Je to virové onemocnění.“

„A tenhleten dobrák Burns má tu nervovou poruchu taky?“

„Měl ji.“

„Měl?“

„Minulý týden zemřel na akutní zápal plic.“

Bonheim se poškrábal na temeni: „Zatracený vir. To byl ten naléhavý vzkaz, co vám chtěl Ponzini předat.“

Robert přikývl: „Rád bych co nejdřív podal odvolání.“

„Proč?“

„Co proč?“ vyhrkl Robert a vytřeštil na Bonheima oči.

„Já vám řeknu proč. Mám tu lék, kterým mohu léčit rakovinu, a celý svět si myslí, že ten lék způsobuje ochrnutí.

Chci ho očistit a chci očistit svoje jméno.“

„Ale ten lék skutečně způsobil ochrnutí. Tahle nová informace to jen potvrzuje.“

„Způsobil to vir.“

„Který byl obsažený v léku.“

Robert rozpřáhl ruce: „To se mi snad zdá! Copak to nechápete? Lék je v pořádku. Prostě se do něj nešťastnou shodou okolností dostal vir.“

„Z hlediska zákona na tom v nejmenším nesejde.

Otázka zněla jasně: Způsobil ochrnutí lék? V tuto chvíli je zřejmé, že způsobil. Soudu je jedno, jestli za to může lék sám, nebo vir, který se do něj dostal. Přípravek byl vyroben a podán pod vaším dohledem. Vy musíte nést veškerou odpovědnost.“

„Ale samotný lék je spolehlivý.“

„To je docela dobře možné. Ale když ho pacienti dostávali, tak moc spolehlivý nebyl.“

„Ježíšikriste! Kdybych tak měl tuhle informaci, než soud skončil!“

„Na rozsudku by to nic nezměnilo.“

„Ale všichni by věděli, že samotný lék je spolehlivý. A mohli bychom ho užívat.“

„Musíte si najít jiný způsob, jak tu novinu sdělit světu.

Copak neexistují lékařské časopisy, kde je možné publikovat výsledky nových výzkumů?“

Robert zavrtěl hlavou: „To jde strašně, nekonečně pomalu.“

„Asi vám nic jiného nezbyde.“

Robert se zhroutil do židle: „Už mám té zatracené záležitosti plné zuby.“

„Vysaďte trochu. Chvíli odpočívejte, a pak si to znovu promyslete. Však na něco přijdete.“

„Asi máte pravdu,“ přikývl Robert a vstal. Už byl skoro u dveří, když vtom se náhle otočil. „Wendell Harwey!“

„Kdo?“

„Wendell Harwey. Jeden z našich svědků.“

„Ale jistě. Ten co dělá ředitele Institutu pro studium rakoviny při ministerstvu zdravotnictví.“

„Taky je předsedou Prezidentského poradního výboru pro výzkum rakoviny. Můžu si od vás zavolat?“

„Jistě. Použijte telefon v knihovně,“ přikývl Bonheim a ukázal na dveře. Za deset minut byl Robert zpátky.

„Tak co?“

Robert se upřímně usmál: „Aspoň jednou jsem měl štěstí.“

„Jak to?“

„Prezidentský poradní výbor se schází za tři dny v Bethesdě v Marylandu. Wendell souhlasil, že mě nechá během jednání vystoupit.“

32

„To je přece absurdní,“ ohradil se Hans Lubell.

Rozhlédl se kolem stolu a pohledem si změřil všech šest členů Prezidentského poradního výboru.

„Proč myslíte, že je to absurdní?“ zeptal se Wendell Harvey.

„Protože Roberta Hunta a jeho zázračný lék už propírali i u soudu. Po pečlivém prozkoumání všech důkazů začalo být jasné, že ten přípravek je nebezpečný. A teď chce Hunt celou záležitost řešit před tímhle výborem.“

„Vy máte pocit, že se to dá odmítnout?“

„To bych řekl, že dá. Tohle je v podstatě výběrová komise Národní akademie věd. Naším úkolem je rozhodovat o vědecké a odborné úrovni všech záležitostí týkajících se výzkumu rakoviny. Nejsme tu od toho, abychom dělali publikum doktoru Huntovi.“

„Ale od skončení procesu vyplula na světlo některá nová fakta.“

„V tom případě ať podstoupí doktor Hunt stejnou anabázi, kterou požadujeme od ostatních. Ať shromáždí veškeré nové údaje a informace. Ať je předloží Výboru v písemné podobě k posouzení. Alespoň si je budeme moci prostudovat a pořádně vyhodnotit. Nevidím nejmenší důvod, proč by měl doktor Hunt před tímto výborem vystupovat.“

„Váš postoj mi není jasný, doktore Lubelle. Když někdo chce letět do Washingtonu a osobně nám vysvětlit, o co jde, tak bychom měli mít tolik slušnosti, abychom ho vyslechli.

To nám nemůže ublížit.“

„Tady nejde o to, co komu ublíží, ale o to, kdo koho zneužívá.“

„Teď mluvíte o sobě, nebo o doktoru Huntovi?“

Lubell zbrunátněl.

Wendell Harvey si dopřál nepatrný úsměv a pak se otočil na ostatní členy Výboru. „Jak víte, Výbor se dnes sešel, aby probral možné využití poněkud sporného přípravku vyvinutého doktorem Huntem. Dnešní jednání jsme svolali na přímou žádost Bílého domu. Zdá se, že prezidentova manželka se o výzkum rakoviny velmi živě zajímá a velice bedlivě sledovala průběh přelíčení s doktorem Huntem v Los Angeles. Navrhla manželovi, aby se zamyslel na tím, zdali lék přece jen nemá nějaké využití.

Prezident se obrátil na ministra zdravotnictví. Ministr se obrátil na mě, a tak jsme dnes tady. Než dojdeme k nějakému rozhodnutí, musíme pečlivě prověřit všechny údaje.

Doktor Hunt v tuto chvíli čeká venku. Měli byste se zeptat na všechno, co vás napadne.“ Harvey se nahnul

dopředu a stiskl tlačítko intercomu. „Uveďte, prosím, doktora Hunta.“

Wendell Harvey vykročil ke dveřím a potřásl Robertovi rukou. „Roberte, jsem rád, že vás zase vidím. Dovolte, abych vám představil ostatní členy Výboru.“ Harvey se vydal kolem stolu ve směru hodinových ručiček. „Tohle je doktor Heyward z kliniky Mayo, doktor Paulson z Yale, doktor Silbert z Duke, doktor Jennings z Michiganu doktor Sawyer z Harvardu, a Lubella myslím znáte.“

Všichni až na Lubella Roberta kývnutím pozdravili.

„Jen se u nás posaďte.“

„Radši zůstanu stát.“

„Jak chcete. Byl bych rád, kdybyste nejprve krátce připomněl vše, co se vašeho léku týká, včetně problémů, s nimiž jste se museli potýkat. Pak nám řekněte něco o té novince, s níž jste přijel. Připravte se na to, že vás můžeme kdykoliv přerušit a žádat vás, abyste něco blíže objasnil.“

Robert se krátce rozhlédl po členech Výboru. Stará škola. Lidé z úplně jiné doby.

„Zaprvé bych rád členům Výboru poděkoval, že mi dovolili, abych směl před Výborem dnes vystoupit. Vím, že je to poněkud nezvyklé, ale jsem si jistý, že až uslyšíte o novince, na kterou jsem nedávno přišel, nebudete svého času litovat.

Nejprve vám tedy ve stručnosti připomenu, jak lék vznikal. Hledali jsme metodu, s jejíž pomocí bychom mohli

ničit výhradně rakovinové buňky. Jeden z mých spolupracovníků, doktor Ponzini, přišel na to, že prakticky každý pacient stižený rakovinou vylučuje proti zhoubnému nádoru malé množství protilátek. Pak se doktoru Ponzinimu podařilo vyvinout metodu, jak protilátky izolovat. Takže jsme vzali protilátky, přidali k nim radioaktivní thymidin a vyzkoušeli prostředek na buňkách rakoviny. Lék zapůsobil podle předpokladu. Radioaktivní thymidin vnikl do buněk a zlikvidoval je. Preparát účinkoval při pokusech na zvířatech i při testování na kulturách lidských rakovinových buněk.“

„Už jste výsledky práce někde publikoval?“ zeptal se Harvey.

„Příští měsíc vyjdou ve Vědě. Vzal jsem s sebou separáty článku a můžu vám je tu nechat.“ Robert sáhl do aktovky a položil na stůl několik kopií. „Pak jsme lék podali deseti pacientům s metastázovanými nádory. U všech rakovina závratným tempem ustoupila. Po třech měsících se u čtyř pacientů projevilo neobvyklé nervové onemocnění.

Jistě jste slyšeli o soudu, který nedávno proběhl v Los Angeles.“

„A který jste prohrál,“ dodal Lubell.

Robert přikývl.

O slovo se přihlásil profesor z Yale: „Podařilo se vám přijít na to, co způsobilo nervové onemocnění?“

„Ne během soudního jednání.“

Lubell se mírně naklonil dopředu: „Ochrnutí vyvolal ten lék. To je fakt, který nemá cenu obcházet.“

„Máte pravdu. Poruchu skutečně způsobilo podání léku,“ připustil Robert nevzrušeně.

Lubellovi na chvíli poklesla čelist.

„Takže to přiznáváte?“

„Ano.“

„Tak mám dojem, že tohoto času skutečně nebudu litovat.“

„Řekl jsem, že ochrnutí způsobilo podání léku, nikoliv lék sám.“

„V tom nevidím žádný rozdíl.“

„Hned

vám

ho

objasním,“

prohodil

Robert

nezúčastněně. „Musím vám ještě krátce vysvětlit, jak jsme lék připravovali. Protilátky jednotlivých pacientů izoloval buď můj kolega doktor Ponzini, nebo náš technik Malcolm Burns. Jenom ti dva, nikdo jiný. Malcolm Burns se před několika měsíci odstěhoval do Seattlu. Před třemi dny jsem se dověděl, že se u něj projevila zvláštní nervová porucha, stejné onemocnění, jakým trpí ti čtyři pacienti.“

„Nevstříkl Malcolm ten lék taky sám sobě?“ zeptal se Lubell.

„Ne.“

„Třeba se mu to stalo náhodou,“ uvažoval Harvey.

„Mohl se při práci v laboratoři říznout do ruky.“

„Ne. Malcolm tu chorobu nedostal z léku. On ji do léku zanesl.“

„Cože?“ zvolali Lubell i Harvey současně.

„Hned vám to vysvětlím,“ pokračoval Hunt. „Malcolm měl vedle zaměstnání v naší laboratoři ještě druhou práci, kam chodil v noci. Pracoval v jednom viváriu a měl na starosti kolonii severoafrických opic. Jedno ze zvířat Malcolma ošklivě kouslo do ukazováčku. Hojilo se mu to přes měsíc. Celá kolonie opic posléze uhynula na nějaké paralytické onemocnění. Šlo o opice známé tím, že přenášejí vir, který napadá nervový systém.“

Harvey si zamyšleně mnul bradu: „Chcete říct, že váš laborant kontaminoval přípravek virem?“

„Ano. Prošel jsem si laboratorní záznamy. Malcolm izoloval protilátky právě těch čtyř pacientů, kteří později ochrnuli. Zbylých šest léků připravoval doktor Ponzini. Ani jeden z jeho pacientů neonemocněl.“

„Tenhle opičí vir, co o něm mluvíte, kolikpak se toho o něm ví?“ zeptal se profesor z Duke rozšafným jižanským tónem.

„Právě že moc ne.“

„Tak jak jste stanovil diagnózu?“

„Já ji nestanovil. Diagnózu určil doktor John Williams, který pracuje jako neurolog na státní univerzitě v Seattlu.

Před několika lety byl doktor Williams na studijním pobytu v Paříži. Tam se setkal s několika případy této choroby u

francouzských legionářů, kteří sloužili v Africe. Zřejmě je pokousaly opice, které vir přenášely.“

„Podařilo se vir izolovat?“

„Ano. A prokázalo se, že způsobuje nervové onemocnění.“

„Prohlédl jste toho technika?“

Robert zavrtěl hlavou: „Minulý týden zemřel na infekční zápal plic.“

„Provedl někdo pitvu?“

„Jistě. Ale výsledky rozboru mozkové tkáně budou pochopitelně k dispozici až za několik týdnů.“

„Podařilo se izolovat virus i z Malcolmova těla?“ zeptal se Lubell.

„Výsledky rozboru krve a míchy nejsou ještě zpracované.“

„Jak víte, že byl ten vir přítomen v přípravcích s protilátkami?“

„Ještě to nevíme. Předal jsem doktoru Williamsovi vzorky protilátek všech čtyř pacientů. V současné době na nich dělá laboratorní zkoušky.“

Lubell potřásl hlavou: „Dokud nám ten vir nebudete moct ukázat, je nutné vaše vyprávění považovat za pouhou hypotézu.“

„Je to víc než hypotéza,“ upozornil ho Robert klidně.

„Ať se vám to líbí nebo ne, je to fakt.“

„Nehodlám tomu uvěřit jenom proto, že jste vzal několik vzájemně nesouvisejících událostí a sestavil je tak, aby se vám hodily do krámu.“

Wendell Harvey vrhl na Lubella pohrdavý pohled.

„Než začneme dělat závěry, měli bychom si počkat na všechny potřebné informace, nemyslíte?“ Pak se obrátil na Roberta. „Máme o průběhu té opičí nemoci nějaké údaje?“

„Podařilo se popsat jen dvacet případů. Většina pacientů trpěla středně vážnými poruchami, ale postupně se úplně vyléčila. U několika probíhalo onemocnění rychle a končilo smrtí.“

„Podařilo se ve všech případech přítomnost viru prokázat?“

„Asi v polovině případů byl vir izolován. Myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste si o chorobě promluvili přímo s doktorem Williamsem. Patří mezi několik málo lidí, kteří jí opravdu rozumějí.“

„To uděláme,“ souhlasil Harvey a rozhlédl se po ostatních. „Chcete se ještě na něco zeptat?“

Všichni zavrtěli hlavami.

„Roberte, děkuji vám, že jste přijel na naše jednání. Než dojdeme ke konečnému závěru, pečlivě vaši novou informaci prozkoumáme.“

ČÁST PÁTÁ

33

„Raději se dobře připoutejte, doktore Hunte. Za několik minut budeme přistávat.“

Robert si zapjal bezpečnostní pásy a vysunul stínítko na okně. Stále ještě letěli nad mořem, ve výšce asi půldruhého kilometru. V dálce uviděl prohnutý okraj mexického pobřeží. Mohlo jít o kterékoliv z půltuctů míst, jež za uplynulý měsíc navštívil: Nassau, Montego Bay, Arubu, Cozumel. Kdyby ho Manolo nevyčmuchal a nepřinutil odcestovat do Acapulka, mohl ještě teď sedět v Cozumelu.

Robert se snažil nějak vyvléct, ale Manolo byl neodbytný a vyhrožoval, že vezme celou partu a odletí s nimi do Cozumelu. Robertovi defilovaly jejich obličeje před očima: Manolo, hraběnka Lee, francouzský závodník. Připadalo mu to všechno strašně vzdálené, jakoby z jiného světa.

Letoun Kuntových závodů dosedl měkce na přistávací dráhu, zpomalil a zajel k letištní budově.

Když se dveře letadla otevřely, stál Manolo dole pod schůdky. Pohledem se vpíjel do dveří a čekal, jestli se v nich objeví zlomený člověk. Když Robert vyšel ven, rozzářil se Manolův obličej širokým úsměvem. Robert měl na sobě džíny a tričko. Pleť měl jaksepatří opálenou a vlasy vyšisované slunkem.

Manolo ho přivítal mohutným objetím.

„Jak se daří, kamaráde?“

„Žiju, takže to jde.“

Manolo se na Roberta pozorně zadíval. Měl pocit, že přítel je pořád stejný, jen oči se změnily. Byly unavené a prázdné.

Manolo se nepřestával usmívat a pohledem zabloudil nahoru na schůdky.

„Kde máš tu nádhernou blonďatou letušku?“

„Nestihla se zabalit.“

„To je ostuda!“

„Můžu jí zavolat. Určitě za námi ráda přiletí.“

Manolo zavrtěl hlavou: „Není třeba. Máme tam jednu modelku z Miami, která si vyrazila do Casa Costera. Ta je z půlky blond.“

„Co ta druhá půlka?“

„Tam se neodbarvuje.“ Manolo pokynul řidičovi, aby se postaral o zavazadlo.

Večeře se podávala na rozlehlé verandě s výhledem na oceán. U dlouhého stolu se svíčkami sedělo deset lidí.

Lidová kapela v pozadí vyhrávala smutné mexické písně.

Robert seděl pohodlně na židli a upíjel martini. Měl pocit, že znovu prožívá poslední návštěvu v Casa Costera. Lidé dokonce seděli na stejných místech. Napravo od Roberta, v čele stolu, se rozvaloval Manolo a bavil všechny okolo svými nekonečnými příhodami. Proti Robertovi se posadila hraběnka Lee a vedle ní její francouzský závodník, Pierre Gautier. Židle vedle Gautiera byla prázdná. Robert na ni nepřítomně upíral pohled a myslel na Jessiku a na jejich poslední setkání. Pořádně se napil martini a obrátil se na ženu sedící vedle něj. Byla to vysoká, přitažlivá modelka z Miami. Snažil se vybavit si její jméno. Gwen? Gail? Vzdal to. Copak na tom záleží?

„Božínku, Roberte,“ říkala zrovna hraběnka, „mám dojem, že jsi v poslední době strávil hodně času po soudech.

Nejdřív rozvod a teď tahle nechutná záležitost.“

Robert zvedl prázdnou sklenku. Okamžitě přispěchal číšník a dolil mu ji.

„Víš, že když jsi ten lék objevil, přišla se mnou udělat rozhovor BBC?“

Robert přikývl: „Jeden známý mi vyprávěl, že tě viděl v Londýně v televizi.“

„Doufám, že ti to nevadí. To víš, ozvali se mi a…“

„Houby,“ přerušil ji Manolo. „Sama jsi jim volala.“

„No, nemáš tak úplně pravdu. Byla jsem v Londýně na jednom večírku a seznámila se tam s producentem z BBC.

Když zjistil, že se s Robertem známe, pozval mě do vysílání.“

„Taky jsi mu dala moje jméno.“

„Říkal, že ses choval velmi hrubě, Manolo.“

„To není pravda. Prostě jsem mu řek, že mu do soukromí mých přátel nic není.“

„Taky jsi mu poradil, aby se šel vycpat.“

„Zdálo se mi, že na to má přiměřený věk.“

„Já bych řekla, že rozhovorem nemůžu nikomu ublížit,“

prohlásila hraběnka na svou obranu.

„Přitáhla jsi do toho pořadu taky Pierra?“ zeptal se Manolo s úšklebkem.

„Zrovna byl na závodech v Belgii.“

Robert se rozhodl změnit téma: „Jaký to byl závod, Pierre?“

„Velká cena.“

„Jak jsi dojel?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Pierre. „Jeden bláznivý Argentinec se přede mnou roztočil. Smetl celkem čtyři auta a já byl mezi nimi.“

„Zranil ses?“ zeptala se modelka.

Pierre si rychle rozepjal košili a ukázal klikatou jizvu na prsou. Naklonil se kvůli tomu přes stůl.

Modelka se na ránu zadívala, pak se jí dotkla rukou, pohladila ji a pomalu po ní přejížděla prstem.

Pierre zavzdychal: „Přitlač trochu, drahoušku.“

Všichni kolem stolu vybuchli smíchy. Modelka zrudla a schovala obličej do dlaní.

„Měl jsi proražený hrudní koš?“ zeptal se Robert.

„Doktoři říkali, že chybělo málo. Ještě centimetr a měl jsem to v plicích.“

„Nebezpečné povolání.“

„Možná ano.“ Pierre se opět usadil a zapínal si košili.

„Ale já vám něco povím. Radši vezmu porsche a pojedu s ním dvě stě deset v dešti, než abych se postavil tváří v tvář porotě složené z dvanácti chamtivců. Myslím, že v autě mám větší šanci na výhru.“

Modelka se na Pierra nechápavě zadívala.

„Jak můžou být porotci chamtiví? Vždyť to vůbec nedělají za peníze.“

Pierre začal něco vysvětlovat rychlou francouzštinou, ale pak se zarazil.

„Porotci, soudci, všechno jedno. Všichni čekali, že ten lék bude dokonalý.“ Závodník mávl podrážděně rukou.

„Vysvětli jí to za mě, Manolo.“

„Pierre říkal, že když někomu něco dáš, musíš počítat s tím, že se brzy vrátí a bude chtít víc, a pokud to nedostane, plivne ti do tváře.“

„Všichni nejsou stejní,“ poznamenala modelka.

„Jestli na nějakou výjimku narazíš, hned mi brnkni.

Moc rád se s ní seznámím.“

„Na co myslíš, Roberte?“ zeptala se hraběnka.

Robert ukázal na domorodou kapelu: „Mám dojem, že hrají jako na pohřbu.“

Manolo vstal a pronesl dlouhou větu ve španělštině.

Hudebníci náhle ožili a začali vískat a hvízdat. Hudba byla najednou veselá a rozjařená.

„Je to lepší?“

„O hodně,“ přikývl Robert a zadíval se na prázdnou židli vedle Pierra Gautiera.

Manolo stál na balkóně v prvním patře a pozoroval okolí dalekohledem. Zaostřil na Roberta, který plaval daleko v otevřeném oceánu.

„Každý den dělá totéž. Leží na slunci a pak jde plavat.

Pokaždé plave o něco dál od břehu.“

„Už jsem ho na to upozorňovala,“ řekla hraběnka.

„Nemůže přece plavat takhle daleko. Třeba se chce…“

„Nech těch hloupostí!“ okřikl ji Manolo, podrážděně ji zpražil pohledem a pak se dál věnoval dalekohledu.

Prohlížel si malou loďku vzdálenou asi kilometr. Patřila rybáři, kterému platil, aby dával na Roberta při plavání pozor.

„Hodně se změnil. Jako by ztratil jiskru. Dokonce i večer, když sedíme dole, pijeme a smějeme se, není to ono.“

„Robert dostal hroznou ránu. Je těžké se usmívat, když tě všechno bolí.“

„Třeba bychom si s ním měli promluvit.“

Manolo zavrtěl hlavou: „Dej mu pokoj. Umí se se svými problémy vypořádat sám.“

„Podle mě by potřeboval, aby mu to někdo pořádně udělal.“

„Hlásíš se jako dobrovolník?“

Hraběnka se zasmála: „Ta modelka by dala kus života za to, kdyby si ji vzal do postele, ale Robert si jí vůbec nevšímá. Už zkusila všechno, jen kalhoty mu ještě nerozepnula.“

„Když má mužský hodně starostí, tak ho postel nezajímá.“

„Když dostaneš mužského do postele, zapomene na všechny starosti.“

Manolo se usmál a podal dalekohled hraběnce: „Musím si jít zavolat.“

Robert vyběhl z příboje a padl do horkého písku. Natáhl se a zhluboka dýchal. Za celý den prožíval vždycky dva okamžiky, kdy se cítil opravdu skvěle, když plaval daleko od břehu a když seděl s přáteli u večeře. Zbytek dne přemítal jen o léku a Lubellovi. Kdykoliv si na Lubella vzpomněl, musel zatnout zuby. Ještě dnes viděl před očima, jak se s ním ten pomstychtivý, zakrslý prevít hádá před celým Výborem a pak odmítá nové přezkoumání léku.

Robert se posadil a vztekle udeřil pěstí do rozpáleného písku. Přemýšlel o tom, co udělá, jestli se Výbor rozhodne, že se lékem nebude už nadále zabývat. Mohl by celou záležitost vyprávět redaktorovi Los Angeles Times, který má na starosti vědu a techniku. Určitě by to rád zveřejnil.

Jenže by tím jen vyvolal odvetu a výsledek by byl zničující.

Dát něco do novin vypadá jako neschopnost smířit se s porážkou a vědci by jeho práce přestali brát na vědomí.

Možná by se měl pokusit publikovat to v nějakém lékařském časopisu. Jenže lékařské časopisy vždy požadují stoprocentně podložené údaje. To by musel vir izolovat u celé řady živočišných druhů, což by zabralo spoustu času, strašnou spoustu času.

Robert potřásl hlavou. Přes most se má člověk vydat, až když k němu dojde. Vstal a rozeběhl se zpátky do vln.

Následujícího večera se všichni začali bavit o tom, kam se vydají dál. „Já bych zkusil Karibské moře,“ navrhoval Pierre. „Třeba Montego Bay.“

„Teď jsem tam byl,“ ozval se Robert.

„A co Cancun?“ zeptala se hraběnka.

„To je stejné jako Acapulco, až na to, že je to na Yucatanu,“ namítl Pierre.

„Tahiti?“ ozval se Robert.

Hraběnka se zahihňala: „Řekla bych, že na Manola tam ještě pořád mají zatykač.“

Manolo si mnul zápěstí: „Drobné nedorozumění. Můj právník to s nimi zrovna vyřizuje.“ Pořádně se napil margarity. „Já bych navrhoval řecké ostrovy. Kdyby bylo na mně, vydal bych se na Korfu.“

„Mně se líbí Rhodos,“ prohlásila hraběnka.

„Moje rodina má na Korfu vilu,“ upozornil ji Manolo a ušklíbl se.

„Korfu se mi líbí taky,“ opravila se hraběnka.

„Tak jsme dohodnutí.“ Manolo se zadíval doprostřed verandy a pak vyskočil. „No ne! Jessiko! Vítám tě u nás!“

Pierre vstal a podržel Jessice židli.

„Mám dojem, že tu všechny znáš, až na Gail, to je modelka z Miami.“ Jessica se rozhlédla kolem stolu a všem postupně kývla na pozdrav. Na okamžik se její pohled střetl s Robertovým. Pak se otočila k Pierrovi a začala si s ním povídat francouzsky.

Robert se několikrát pokusil upoutat dívčinu pozornost.

Nevšímala si ho, ale dělala to tak, aby to nevypadalo, že ho přehlíží. Bavila se převážně s Pierrem, ale chvílemi se obracela na hraběnku a Manola. Dokonce i když si začala povídat o práci modelky s Gail, která seděla hned vedle Roberta, dokázala se jeho očím vyhýbat. Jen jedinkrát se jejich pohledy krátce setkaly. Jessica se tvářila naprosto nezúčastněně.

Robert zachmuřeně míchal jídlo na talíři a poslouchal, jak Manolo popisuje vilu na Korfu. Myšlenkami však byl úplně někde jinde. Vzpomínal na chvíle, kdy se v Acapulku s Jessikou poprvé setkal. Pak přelétl v úvahách do San Franciska a Aspenu. A potom do Los Angeles, kde se jejich cesty rozešly.

Manolo se rozhodl, že bude podávat nápoje uvnitř v domě. Když všichni vstali, Robert honem oběhl stůl a chytil Jessiku za paži.

„Jessiko, musím s tebou mluvit.“

Dívka s obrátila na Pierra: „Omluvíš mě?“

„Ale jistě.“

Beze slova vyšli dozadu do zahrady ke kamenné lavičce poblíž řecké fontány. Tam se zastavili bok po boku, dívali se na padající proudy vody a dávali si pozor, aby se jeden druhého nedotkl. „Jak se ti daří?“ zeptal se Robert.

„Jde to,“ odpověděla dívka tiše.

„Nevím ani, kde mám začít. Asi bych měl…“

Jessica se otočila a zvedla ruku: „Než začneš, měl bys něco vědět. Jsem tady jenom na den. Pak odlétám do Londýna. Nabídli mi tam skvělé místo a chystám se tam přestěhovat. Ráda bych začala znova.“

„Opravdu se ti do toho chce?“

„Ano.“ Robert se zhluboka nadechl: „Mrzí mě, že se to všechno tak divně vyvinulo. Doufám, že mi dokážeš odpustit, jak jsem se choval, když jsme se naposledy viděli.“

„Je to i moje vina,“ řekla a obrátila se zpátky k fontáně.

„Prostě mi to všechno nějak přerostlo přes hlavu, Roberte.

Dostali jsme se oba do vleku událostí.“

„Ty ne. Jenom já.“

Zavrtěla hlavou: „Oba. Byla jsem jako malá holka, která chce, aby všechno na světě bylo dokonalé. O tobě a tvých

problémech jsem vlastně ani moc nepřemýšlela. Myslela jsem jen na to, co to znamená pro mě.“

„Myslím, že lidi jsou prostě takoví.“

„Ale neměli by být. Jen se na to podívej, tobě ničili život v tom odporném procesu, a mě zajímalo jedině to, že si mě nevšímáš a odstrkuješ mě od sebe.“

„To není pravda.“

„Ale je. Bože, já byla ale naivní! Když mi otec řekl, že bude zastupovat obžalobu, vyhrožovala jsem mu, že se ho zřeknu. Dívala jsem se na to jen ze svého pohledu, ne z jeho.“

„Je to jeho povolání. Nemůžeš mu to vyčítat.“

„Ty se na něj nezlobíš?“

„Ne. Ale taky se nedá říct, že bych ho zrovna miloval.“

Jessica se poprvé usmála: „Ty jsi stejně zvláštní typ. Víš to, Roberte?“

„Tuším to.“

Úsměv na dívčině tváři pomalu pohasl.

„Ani si neumíš představit, jak jsem tě měla plné zuby.

Pak mi ale otec pořádně promluvil do duše. Řekl mi, abych si přestala myslet, že svět má být dokonalý, a brala ho takový, jaký je. Taky mi řekl, že nenávidět někoho, koho člověk tolik miloval, je nesmysl.“

„Chceš tím říct, že Everett Anders vystoupil na mou obhajobu?“

Přikývla: „A měl pravdu. Navíc jsem tě ve skutečnosti nikdy plné zuby neměla. Takže teď jsme si to vyjasnili a já můžu vyrazit do Londýna.“

„Tys vážně přiletěla jen na jediný den?“

„Chtěla jsem tě naposledy vidět. A říct ti všechno, co jsem ti potřebovala říct.“

„Zůstaň tu pár dní.“

„Nejde to.“ Zvedla ruku a pohladila ho po tváři.

„Sbohem, Roberte. Ať to pro tebe všechno dobře dopadne.“

Otočila se a vydala se pryč.

„Jessiko!“

Zastavila se a ohlédla.

„Potřebuju tě.“

„Ty nepotřebuješ nikoho, Roberte.“

Došel k ní a vzal ji za ramena.

„A teď chvíli poslouchej, sakra! Jsi jediné, co mi v životě ještě zbylo. Jediný člověk, na kterém mi záleží. Bez tebe nemá můj život cenu.“

„Ale…“

„Zapomeň na všechna ‚ale‘. A jestli si myslíš, že tě nechám odejít, tak jsi vedle. Pokud odletíš do Londýna, budu sedět v příštím letadle. Utábořím se ti přede dveřmi.

Budu tě otravovat dnem i nocí. Kruci! Možná si najmu tvého otce, aby tě dostal před soud.“

„Z čeho mě obviníš?“

„Žes mi zlomila srdce.“

Usmála se na něj: „To nemůžu dovolit.“

Robert ji k sobě přitáhl a líbal ji na nos a tváře.

„Miluju tě.“

Jessica zaváhala, pak mu položila hlavu na prsa a objala ho kolem krku.

„Nepouštěj mě.“

Pevně ji svíral a cítil, jak se k němu tiskne celým tělem.

Jejich rty se setkaly, nejprve jemně, pak znovu, rozhodně, ale něžně.

Jessica k němu vzhlédla: „Mohli bychom to zkusit ještě jednou?“

„Už jsme začali.“

34

Charles DeWitt ležel v posteli podepřený polštáři.

Upřeně se díval na chodidla a kroutil jimi do všech stran. Pak pomalu ohnul a napjal kotníky. Potom zaťal zuby a pokusil se pohnout celou nohou. Pomaličku se zvedla z prostěradla. Chvíli ji držel ve vzduchu a pak ji zase pustil zpátky na postel.

Ležel úplně klidně a postupně sbíral síly. Po chvíli se opřel o ruce a posadil se.

Teď už o tom vůbec nepochyboval. Ani v nejmenším.

Opatrně spustil nohy dolů z postele a postupně se dosoukal ke kraji, až jimi dosáhl na zem. Několikrát se zhluboka nadechl a vstal. Trochu se zamotal a honem se chytil nočního stolku. Pak udělal pár prvních krůčků, nejistých a toporných, jako když začíná chodit čerstvě narozený kolouch.

Když se otevřely dveře, stál k nim zrovna zády.

Vešla Kate a nesla podnos se snídaní. Zůstala stát, jako když ji do země vrazí, a nemohla věřit vlastním očím. Tác se snídaní udeřil o podlahu.

„Panebože!“

DeWitt se usmál, vydal se zpátky k posteli a unaveně na ni dosedl: „Taky tomu nemůžu uvěřit.“

Kate si sedla vedle manžela a pořád se z toho překvapení nemohla vzpamatovat. „Jak, jak dlouho už to víš?“

„Asi před týdnem jsem si všiml, že začínám mít víc síly.

Nejdřív jsem si myslel, že si to jen namlouvám. Ale pak jsem na tom byl pořád líp a líp. Dnes jsem se poprvé pokusil vstát.“

Kate ho sledovala, jak pohupuje nohama.

„A doktoři přitom říkali, že už nebudeš nikdy chodit.“

„Tak jim předvedeme, že se sekli. Že byli úplně a totálně vedle.“

Kate se na okamžik zamyslela.

„Možná by bylo lepší, kdyby na to ještě chvíli nepřišli.“

„Proč?“

„Protože od soudu uplynulo teprve šest týdnů. A my dostali milion dolarů, protože jsi byl ochrnutý. Když se tak najednou vzpamatuješ, budeme třeba muset peníze vrátit.“

„Ať se jdou bodnout! Užil jsem si svoje.“

„Já vím. Ale proč pokoušet osud? Sedíme na milionu dolarů, které nepodléhají zdanění.“

DeWitt zavrtěl hlavou: „Nebudu přece do smrti tvrdnout v invalidním vozíku!“

„To nemusíš. Ale vydrž v něm ještě tak šest měsíců. Pak se pomalu začneš uzdravovat. Ode dneška za rok po penězích nikdo ani nevzdechne, a my budeme mít pokoj.“

„Ale pokud je to ochrnutí přechodné, tak lék není nebezpečný. A mohl by vyléčit spoustu lidí.“

Kate se na něj tvrdě zadívala: „To, že teď můžeš udělat pár kroků, ještě neznamená, že jsi úplně zdravý. Co když zůstaneš zesláblý a nebudeš moct pracovat?“

„To mě nenapadlo.“

„Tak koukej začít používat hlavu.“

„Asi máš pravdu.“

„Takže přistupuješ na můj plán?“

„Ano.“

Kate uklidila politý koberec a podala DeWittovi ranní vydání novin.

„Zajedu teď na chvilinku k Diane. Slíbila jsem jí, že dokud bude pryč, občas se jí kouknu na domácnost.“

„Kam jela?“

„Na exteriéry do Nového Mexika. Dostala velkou roli v nějaké kovbojce.“

DeWitt přikývl: „Diane z toho možná vytřískala víc než my.“

„Během Robertova procesu si jí veřejnost zatraceně všímala. Takovouhle reklamu za milion dolarů nekoupí.

Panebože! Telefon u ní vyzváněl v jednom kuse.“

„Já jí to přeju.“

Kate ho políbila na čelo: „Cestou zpátky se stavím nakoupit. Máš chuť na něco speciálního?“

Zavrtěl hlavou.

Když se za Kate zavřely dveře, DeWitt si lehl do postele a začal přemýšlet o tom léku. Pro Kate bylo snadné soustředit se na peníze a zapomenout na lidi, kteří tou chorobou trpí. Nikdy rakovinu neměla. Slyšel bouchnutí domovních dveří.

Následující půl hodiny nemohl DeWitt myslet na nic jiného než na ten lék. V myšlenkách bez ustání sklouzával k onkologickému oddělení nemocnice Memorial a k bezmocným pacientům, jejichž zoufalou situaci znal z vlastní zkušenosti. Dokud budou všichni věřit, že lék způsobuje trvalé ochrnutí, nikdo ho těm nešťastníkům nepodá a nevyléčí je. Za současného stavu věcí se preparátu nikdo ani nedotkne. Dokonce ho přestali i dál vyvíjet v laboratoři.

Pak si znovu vzpomněl na peníze. Třeba by je nemuseli vracet. Třeba ne.

Zadíval se na telefon ležící vedle něj na stolku a vzápětí sáhl po sluchátku.

Za pár minut už mluvil se sekretářkou Everetta Anderse.

„Tady Charles DeWitt. Jsem klient pana Anderse.

Nemohl bych s ním mluvit?“

„Je mi líto, pane. Pan Anders tady ještě není, ale čekáme ho každou chvíli.“

„Mohla byste ho požádat, aby mi co nejdříve zavolal do Los Angeles? Moje číslo má.“

„Ovšem.“

Charles si zapálil cigaretu a čekal, až telefon zazvoní.

Neustále obracel oči k hodinkám a díval se, jak se čas minutu za minutou táhne. Sáhl po novinách a rychle je prolistoval. Četl pouze titulky. Když byl asi v polovině zpravodajské části, náhle se zarazil a soustředil pozornost na jeden článek.

ROZPORUPLNÝ

LÉK

BUDOU

ZNOVU

ANALYZOVAT VE WASHINGTONU.

Výběrová komise Národní akademie věd doporučila, aby byl rozporuplný lék znovu přezkoumán z hlediska účinnosti při léčení rakoviny. Samotný lék, založený na využití radioaktivní látky, byl nedávno předmětem významného soudního procesu v Los Angeles, týkajícího se zanedbání lékařské péče. Nový výzkum povedou badatelé z ministerstva zdravotnictví.

Telefon zazvonil. DeWitt se usmál a zvedl sluchátko.

„Pan DeWitt?“

„Ano.“

„Tady kancelář Everetta Anderse. Přepojím vás na pana Anderse.“

„Teď už s ním mluvit nepotřebuju. Už jsem se dověděl všechno, co jsem potřeboval vědět.“

„Skutečně si s ním nechcete pohovořit?“

„Už to vážně není nutné. Ale přesto vám děkuju.“

„Bude se mě ptát, proč jste ho sháněl.“

„Řekněte mu, že o nic nešlo. O nic důležitého.“

35

Na verandu přispěchal komorník a nesl ranní poštu.

Rozhlédl se kolem sebe a našel Manola podřimujícího v houpací síti. Komorník k němu přistoupil a odkašlal si.

„Promiňte, seňore,“ řekl tiše.

Manolo otevřel jedno oko: „Co je?“

„Volal váš pilot a nechá se ptát, jestli by vám vyhovovalo odlétat zítra v poledne.“

„Ale klidně. Prověřil jste, jestli je všechno zařízené i pro doktora Hunta?“

Komorník vytáhl malý notýsek a chvilku v něm listoval.

„Doktor Hunt a jeho společnice se s vámi rozloučí v Londýně. Oba tam zůstanou týden a pak odletí s British Airways do Atén a odtud s Olympic Airlines na Rhodos.“

„Na Rhodos?“ zeptal se Manolo a posadil se. „My ale přece letíme na Korfu.“

„Doktor Hunt trval na tom, že to bude Rhodos.“

Manolo přikývl. Když se člověk chce milovat s krásnou ženou, je Rhodos ideální místo. A mají tam skvělé jídlo.

Snažil se vybavit si jméno restaurace ve starém městě, kde připravují humry na másle a česneku.

„Dnes ráno přišel doktoru Huntovi nějaký důležitý dopis, pane.“

Manolo se podíval na velkou obálku. Bylo na ní napsáno Expres a Do vlastních rukou. Honem sáhl po dalekohledu a rozhlédl se po pláži. Robert a Jessica leželi na obrovské nafukovací matraci necelých čtyřicet metrů od břehu.

„Pošlete někoho, ať dopis doktoru Huntovi donese.“

Komorník luskl prsty a okamžitě se vedle něj vynořil podomek. Chlapec pozorně vyslechl, co má dělat, pak vzal dopis a vyběhl přes verandu na rozpálený písek. Když dorazil k vodě, začal hlasitě pískat, poskakoval a mával dopisem nad hlavou.

Za pár minut vyšel Robert z vody. Chlapec mu podal nejprve ručník a pak dopis.

Robert se podíval na zpáteční adresu Zásilku mu poslal Joel Bonheim.

Robert rychle otevřel obálku a uviděl popsaný list a výstřižek z novin. List byl od Johna Williamse ze státní univerzity v Seattlu.

Vážený doktore Hunte,

píši Vám, abych Vás informoval o výsledcích analýz týkajících se pana Malcolma Burnse. Ve vzorcích míchy se vyvinuly kultury virů velmi podobných ne-li přímo totožných africkému viru, který měl podle našich předběžných úvah způsobit onemocnění pana Burnse.

Rozbor séra pak potvrdil, že v krvi zesnulého se africký virus skutečně vyskytoval. O diagnóze tedy není podle mého názoru nejmenších pochyb. Onemocnění bylo způsobeno virem, který se do organismu dostal tím, že pacienta kousla infikovaná opice. Výsledky analýzy jsem podle Vašeho přání poslal doktoru Wendellu Harveymu na ministerstvo zdravotnictví.

S pozdravem MUDr. John Williams

Robert se podíval na titulek novinové zprávy a oči se mu rozšířily úžasem: ROZPORUPLNÝ LÉK BUDOU

ZNOVU ANALYZOVAT VE WASHINGTONU.

Rychle si článek pročetl, usmíval se přitom a pokyvoval hlavou. Takže měl přece jen pravdu. Ochrnutí způsobil vir, a ne jeho přípravek. Hned jak budou hotovy všechny zkoušky, dozví se to celý svět. Honem si v duchu propočítal, kolik času budou vědci na ministerstvu potřebovat, aby provedli nezbytné pokusy. Testy na zvířatech potrvají čtyři měsíce, testování na lidském organismu dalších šest nebo sedm měsíců. Ode dneška za rok budou všechny výsledky pohromadě. Tedy přesně ve chvíli, kdy se hodlal opět vrátit do Memoriálu. To perfektně vychází, pomyslel si. Perfektně.

Podal obálku podomkovi a zadíval se na vodu. Oceán byl klidný a čistý jako jezerní hladina. Robert se zadíval na

Jessiku, která plavala směrem k němu. Dělala rázná, přesná, ale nenucená tempa.

Robert zvedl nad hlavu ruce se zaťatými pěstmi.

Vítězně s nimi zamával a vběhl do vody.