Zab lékaře a vyplať honorář zlé chorobě!

Shakespeare, Král Lear

1.

Jason Summers se náhle probudil. Obklopovala ho tma.

Chvíli se nedokázal zorientovat a zprvu si neuvědomoval, kde vůbec je. Časem však začaly smysly přicházet k vědomí a on ucítil antiseptické aroma operačního sálu. Nad sebou rozpoznal obrysy vydutých reflektorů. Vpravo na stěně blikala červená světélka telefonní ústředny. Všechny linky byly obsazeny, nikdo se nemohl dovolat dovnitř ani ven.

Takže je půl osmé pryč, napadlo ho. Všichni kromě něho už odešli, všichni jsou už doma.

Chtěl se posadit, ale nemohl se ani pohnout. Zkusil to znovu, napínal svaly a škubal sebou, než mu došlo, že je připoutaný. Vzpomněl si, jak před několika hodinami přišel na operační sál tak unavený, že sotva vlekl nohy. Vylezl na operační stůl a připoutal se řemeny, aby nespadl. Během minutky pak upadl do hlubokého spánku.

Bylo už pozdě. Manželka má určitě strach, jelikož nezavolal, jak míval obvykle ve zvyku. Jeho dva synkové, dvojčata, už určitě spinkají v postýlce. Zase si musel odepřít potěšení políbit je na dobrou noc, protože nyní už je bůh spánku zavedl do krajiny, kterou znají pouze děti.

Snad stokrát již uvažoval o tom, zda se s Judy rozhodli správně, když zaměnili Kansas za Los Angeles, město

zářících světel a velkých peněz. Jenže nabídce místa na anesteziologickém oddělení v nemocnici Memoriál nemohl odolat. Vidina nebývalého výdělku ho zaslepila natolik, že nedokázal odhadnout, jak tvrdě bude muset pracovat a kolika radostí se bude muset vzdát, o smogu, kriminalitě a každodenních dopravních zácpách ani nemluvě… Možná by se měli přestěhovat zpátky do Kansasu. Judy by to jen uvítala.

Zkusil zvednout ruce. Ty však byly stejně jako nohy pevně utažené koženými popruhy. Ze všech sil napnul svaly, až se operační stůl zakymácel, avšak řemeny nepovolily. Za sebou zaslechl tlumený zvuk připomínající potlačovaný smích. Jo, to je tedy obrovská sranda, pomyslel si. Už mu došlo, že se stal obětí nejapného kanadského žertíku. Ještě na univerzitě v Kansasu si s kamarády z koleje takhle stříleli z mladších spolužáků. Pootočil hlavu ve snaze zjistit, kdo se to směje. Na okamžik zahlédl bíle oděnou postavu, která však rychle ustoupila do tmy.

„Skutečně velmi vtipné,“ prohodil Summers. „Teď mě laskavě odvažte, ať můžu jít konečně domů.“

„To asi nepůjde,“ odpověděl hlas v temnotě.

„A proč ne, sakra?“

„Protože pak by nebylo možné dokončit započaté dílo.“

Postava v bílém rozsvítila malou baterku a úzký kužel světla se zabodl do země.

Summers spatřil paprsek a pokusil se ohlédnout, aby zjistil, odkud přichází. Popruhy však svíraly i jeho krk. „Tak už dost té legrace!“

„Nerozčilujte se, nebo všechno zkazíte.“

Summers sebral všechny síly, ale řemeny se ani nepohnuly. „Počkej, až se odtud dostanu. Pak s tebou zatočím!“

„Možná ano, možná ne…,“ odtušila postava a tiše se zachichotala.

„Však on tě přejde smích, jen co přijdeš o místo,“

zavrčel Summers. Hlas mu připadal nějak povědomý.

Nejspíš ho už někdy slyšel, ale nebyl si zcela jistý.

Postava v příšeří tiše pozorovala, jak se Jason usilovně pokouší vymanit z pevného sevření. Jeho marným pokusům se jen chraplavě pochechtávala. Připadal si jako hrdina Guliverových cest. Obr spoutaný v zemi liliputánů. Slabý zvítězil nad silným.

Bíle oděná postava nepronesla ani slovo. Tušila, že mlčení doktora ještě víc rozzlobí. Jen ať se pěkně kroutí.

Sáhla po chromované krabičce na léky a vyndala z ní malou světlou tabletku. Metamfetamin. Nejlepší ze všech drog, nepřekonatelná extáze. Skvělé pocity, opravdová nádhera.

„Pomoc! Pomoc!“

Postava v bílém přistoupila k operačnímu stolu a přitiskla Summersovi na ústa široký pruh náplasti. Doktor lomcoval hlavou a kroutil rty. Nakonec se mu povedlo

náplast trochu uvolnit. Z úst se mu vydral přidušený výkřik.

Ve tmě se rýsovaly bílé kontury, do obličeje však svému vězniteli neviděl.

Postava odtrhla další proužek, přiložila ho Summersovi na čelo a konce přilepila k okrajům stolu. Poslední proužek definitivně ucpal ústa. Postava na okamžik znehybněla a pozorně naslouchala, zda někdo neslyšel doktorův křik.

Pravděpodobně nikoliv, zdi operačního sálu byly dostatečně silné a takřka zvukotěsné.

Jasona Summerse se zmocnil strach. Šestý smysl mu napovídal, že se ocitl ve smrtelném nebezpečí. Znovu napnul každičký sval, ale pouta nepovolila. Zoufale zachroptěl.

Bíle oblečená postava klesla na kolena a s baterkou v ruce šmátrala po tabletce metamfetaminu, která upadla na podlahu. Bohužel nemůže rozsvítit. Světlo by se mohlo prodrat dveřmi operačního sálu, ozářit i ztemnělou chodbu a upoutat něčí pozornost. Sakra, kdepak je moje pilulka? Tak se neschovávej, ukaž se!

Do háje! Zmizela. Zbytečná ztráta času.

Osoba v bílém se postavila, vytáhla z krabičky další tabletku a lačně ji spolkla.

„Doufám, že vám ta kapačka nepřekáží.“

Summers spatřil hadičku, kterou proudila do žíly v levém předloktí jakási tekutina. Pokusil se paží pohnout, ale ta byla pevně uchycena řemeny.

„Je to jen glukóza,“ prohodila postava v bílém a posvítila na láhev zavěšenou nad Summersovou hlavou, tak aby si ji mohl prohlédnout. „Teď tam ale něco přidáme.“

Otevřela malý balíček a vyndala z něj ampulku.

„Podívejme, podívejme…“ baterka zamířila na návod k použití, uložený v krabičce. „Copak to tu máme? Ale hleďme, vždyť je to sukcinylcholin.“ Jason vytřeštil oči.

Zachrčel a vzepjal se v beznadějném pokusu osvobodit tělo z popruhů. Operační stůl se rozhoupal, ale on se sotva pohnul.

„Prosím vás, chovejte se slušně. Musím přece naměřit správnou dávku.“ Tajemnou osobu očividně rozptyloval hluk, který Summers působil. Písmo na návodu bylo příliš drobné a svítilna vydávala jen slabé světlo. „Doporučují poměr jeden miligram na kilo váhy. My budeme štědřejší.

Co takhle čtyři miligramy na kilo, jak by se vám to líbilo?“

Summers se znovu pokusil zakřičet. Přes vrstvu pásky však proniklo jen hluboké zabručení.

„Fajn, těší mě, že souhlasíte. Dáme tedy čtyři miligramy.“

Summers zuřivě vrtěl hlavou ze strany na stranu a prosebně kňučel.

„Tak, a teď se koukneme, jaké má ten zázrak účinky a co s námi udělá.“

Summersův trýznitel se na chvíli odmlčel. Droga již začala působit a srdce se rozbušilo. „Vskutku zajímavé!

Ochromuje nervová zakončení a úplně paralyzuje svalstvo.

Něco jako kurare, nemýlím-li se. A poslechněte si, co následuje. Opravdu fascinující. Sukcinylcholin vyřazuje postupně jednotlivé skupiny svalstva. Svaly ochrnou pěkně jeden po druhém.“

Summers se rozplakal. Oči se mu zalily slzami, které pomalu stékaly po tvářích.

„Ale jistě, uvědomuji si, jak vás ta přednáška asi nudí.

Vždyť vy anesteziologové používáte sukcinylcholin takřka denně. Pacient se uvolní a chirurg může hezky pracovat.

Pacientovo svalstvo ochabne, takže za něj musíte dokonce i dýchat pomocí jedné z těch svých zázračných mašinek.

Správně?“

Postava v bílém opět stočila pohled na tištěný návod.

„Jenže my obyčejní lidé nad takovou drogou jen žasneme.

Obzvláště nás ohromuje, že vyřazuje svaly postupně. No, však hned uvidíme. Jakmile přidáme přípravek do roztoku, povolí nejprve svaly ovládající oční víčka. Oči se zavřou.

Pak následují žvýkací svaly, potom končetiny a břišní svalstvo. A nakonec přijdou na řadu mezižeberní svaly a bránice, kterou ale potřebujeme k dýchání. Člověče, to je ale paráda, že jo?“

Neznámá osoba natáhla do stříkačky celý obsah ampulky a zadívala se do Jasonových vyděšených očí.

„Božíčku, obávám se, že jsme to přehnali. Buďte klidný, nic se vám nestane. To byl ale hloupý žert, viďte? Teď pěkně

potichoučku zmizím a za minutku dostane hlídač echo, že má zkontrolovat operační sál. Souhlasíte?“

Summers s úlevou vydechl.

„Tak co, už se cítíte lépe?“

Přikývl.

„Výborně. A teď se rozlučte se životem!“

Postava rychle vstříkla veškerý sukcinylcholin do láhve a se zalíbením pozorovala, jak uvězněný Summers kroutí očima a chvěje se. Krásné! Tohle slzavé údolí opustí v naprosté temnotě, stejně jako celá řada jeho pacientů.

Summersova víčka ztěžkla a pomalu klesala. Pokoušel se je udržet otevřená a neustále vyrážel nesrozumitelné zvuky, které se posléze změnily v šeptám modlitby.

Postava v bílém pozorovala, jak se Summersovi zavírají oči. Prudké pohyby těla náhle přešly v těkavé záškuby.

Netrvalo dlouho a všechny svaly ochably. Hrudník se přestal zvedat a Summers se ani nepohnul. Pouze nezřetelné bublám naznačovalo, že sekret z průdušek již zalil plíce.

Postava se zasmála, očividně spokojena s tím, že se jí podařilo připravit doktora o život.

Práce však ještě neskončila.

Teď ji čekalo to nejlepší.

Sáhla do kapsy a vytáhla z ní nezbytné nářadí. Ostrý nůž a malou tubu epoxidového lepidla.

Ze Summersovy hrudi se ozvalo smrtelné zachroptění.

Tak ještě není mrtev. Dlouho to však trvat nebude.

Postava v bílém si začala potichu prozpěvovat: „Blíž k Tobě, Bože, blíž.“

2.

Joanna Blalocková vyklouzla chvatně z kabátu a vstoupila do zaplněného sálu, který rázem ztichl. Všichni otočili hlavu k nově příchozí a sledovali, jak kráčí středem sálu ke stolku obhajoby. Advokát Richard Kane svou mandantku srdečně pozdravil, sebral jí plášť a pečlivě ho složil na opěradlo židle.

„Pořád prší?“ otázal se.

„Leje jako z konve.“

„V jižní Kalifornii je květnový déšť velice vzácný.“

„Lékaři z nemocnice Memoriál bývají jen vzácně souzeni pro ublížení na zdraví z nedbalosti.“ Joanna se rozhlédla po soudní síni. Místa porotců byla prázdná a rovněž soudce se zřejmě ještě připravoval ve své pracovně.

Soudní zapisovatelka se rozcvičovala a pomalu protahovala a ohýbala prsty.

Kane se naklonil a tiše pronesl: „Našli ty vzorky?“

„Ne.“

„Doufám, že pořád hledají.“

„Hledají, jako by na tom závisel jejich život.“

Obhájce vytáhl obrovský bílý kapesník a vysmrkal se.

„Bez těch vzorků nás čekají notné potíže.“

„Máme nějakou šanci i bez nich?“

„Vždycky je nějaká šance.“

Joanna se ohlédla přes rameno. V první řadě seděli další dva doktoři z Memoriálu, kteří byli rovněž obžalováni.

Jeden pracoval v nemocnici jako gynekolog, druhý byl endokrinolog. Oba zvolili střízlivý oděv, tmavé obleky, bílé košile, proužkované vázanky. Nic křiklavého, žádné značkové hodinky. Gynekolog Paul Soderman pozdravil Joannu pokývnutím hlavy. Joanna pozdrav opětovala a chvíli pozorovala napjatý a ustrašený vyraz, který se mu usadil v tváři. Jestlipak jsou na ní také vidět obavy? Snad ne.

„Povstaňte!“

Soudce vstoupil do jednacího sálu. Černý talár kolem něho vlál jako ve větru. Soudce byl hřmotný černoch středního věku s kulatým obličejem, hustým knírem a tmavýma, bystrýma očima. Jmenoval se Lucius Howell a kdysi hrával za Stanfordovu univerzitu americký fotbal. Prý ho čekala skvělá kariéra profesionálního fotbalisty, kdyby se však kvůli zraněnému ramenu nemusel uchýlit na právnickou fakultu. Howell se ztěžka posadil. Zcela zaplnil ohromné otáčecí křeslo. Pokynul zástupcům žaloby a obhajoby, aby přistoupili k soudcovské stolici.

Joanna sledovala rozprávějící muže a pokoušela se zaslechnout alespoň útržek z jejich hovoru. Mluvili o předkládaných důkazech.

Soudce pokyvoval hlavou. Pak ztišili hlas a Joanna už nezaslechla ani slovo.

Vytáhla z kabelky několik kartiček s poznámkami a bedlivě se jimi probírala. Chtěla se ujistit, že má pohromadě všechna důležitá fakta. Data, časové údaje, rozměry a umístění zvětšené prsní žlázy, výsledky biopsie, tedy vyšetření tkáně, počet vyňatých a vyšetřených vzorků z uzlin. Jako na fakultě, pomyslela si. Našprtat najednou spoustu věcí, pak je na povel vychrlit a do druhého dne zase zapomenout.

Na poslední lístek si stručně vypsala jednotlivé histologické typy rakoviny prsu. Zpocená dlaň promočila kartičku a rozmazaný inkoust jí zašpinil prsty. Sáhla pro zmizík, navlhčila tyčinku jazykem a pečlivě odstranila všechny skvrny. Klimatizace nad její hlavou ochlazovala vzduch a udržovala teplotu v soudní síni na snesitelných třiadvaceti stupních.

Joanna pohlédla ke stolku vlevo, kam usedla žalující strana. Erika Blakeová byla štíhlá, asi pětatřicetiletá pohledná žena s broskvovou pletí a jemnými světlými vlasy, které jí splývaly až na ramena. Nikdy předtím se s ní nesetkala. U soudu ji viděla poprvé v životě. Joanna nalila do sklenky vodu a napila se. Potají pozorovala Eriku, která se stala její noční můrou a vzbuzovala v ní nepopsatelný děs.

Erika byla provdána za významného advokáta. Před devíti měsíci poprvé otěhotněla. Někdy ve druhé třetině těhotenství objevila na prsou malou bulku a lékař ji poslal

do Memoriálu. Biopsie prokázala zhoubné bujení. Nádor sice chirurgicky odstranili, avšak metastázy již zasáhly jednu z mízních uzlin. Pacientce doporučili, aby si nechala dítě vzít a podstoupila chemoterapii.

Erika tedy s interupcí souhlasila, ale ještě než nastoupila léčbu chemoterapeutiky, konzultovala další postup i s odborníky z kliniky Mayo. Ti sice potvrdili původní diagnózu rakoviny prsu, nicméně opakované vyšetření mízních uzlin neprokázalo žádné známky zhoubného bujení.

Shodli se na názoru, že Erika Blakeová trpěla prvním stadiem rakoviny, při němž se nerozšiřují metastázy a při kterém všechny problémy vyřeší chirurgický zásah.

Přerušení těhotenství bylo tedy úplně zbytečné.

Když se lékaři z nemocnice Memoriál dozvěděli o závěru specialistů z kliniky, pečlivě prozkoumali veškeré aspekty tohoto případu. Joanna, která jako patoložka vyšetřovala napadenou tkáň, prostudovala znovu původní vzorky a nade vši pochybnost zjistila v mízních žlázách přítomnost metastáz. Při dalším prošetřování se ukázalo, že vzorky lymfatické tkáně nebyly na kliniku Mayo odeslány.

Obyčejné opominutí.

Všem lékařům v Memoriálu se ulevilo v naději, že na klinice Mayo své závěry brzy opraví. Jenže než stačili materiál na kliniku odeslat, vzorky s metastázami se záhadně ztratily.

Blakeovi si vyžádali stanovisko třetího odborného pracoviště, nemocnice Sloan-Kettering. Tamní specialisté se podobně jako lékaři z kliniky domnívali, že rakovinu stačilo léčit chirurgicky. Potrat nebyl nutný Blakeovi zažalovali nemocnici Memoriál a všechny lékaře, kteří se na případu podíleli, o náhradu ve výši deseti milionů dolarů.

Erika Blakeová se podívala na Joannu a jejich pohledy se na chvíli střetly. Obě ženy rychle odvrátily zrak.

Richard Kane se vrátil ke stolku obhajoby a unaveně dosedl na židli.

„O čem jste tam diskutovali?“ zeptala se Joanna.

„Zástupce obžaloby se pokoušel přesvědčit soudce, aby nepovolil žádnou zmínku o ztracených vzorcích,“ odpověděl Kane.

Joanna na něj zmateně zírala: „Tomu nerozumím.

Vždyť jsme ty vzorky skutečně měli, tak proč by se o nich nesmělo hovořit?“

„Podívej, v právním slova smyslu důkazy, které nelze fyzicky

předložit,

neexistují.

Zástupce

obžaloby

argumentuje tím, že vzorky nemohou být tímto soudem prozkoumány ani prohlédnuty a že tedy jejich existenci nelze připustit. A pokud jsou pokládány za neexistující, není možné se o nich během procesu zmiňovat.“

Kane vzhlédl od stolu, k němuž právě přisedl jeho syn a zároveň poradce. Přivítali se a otec smetl imaginární smítko z klopy synova tmavě modrého saka.

Joanna nervózně poklepávala o desku stolu prsty.

Vzorky, přestože zmizely, jasně potvrzovaly, že se rakovinné bujení rozšířilo do mízních uzlin. Jestliže o nich pomlčí, může už teď pokládat svůj případ za ztracený.

„Co na to řekl soudce?“

„Že se pan žalobce snaží marně. Můžeme totiž předložit řadu důkazů, že vzorky opravdu existovaly. Oddělení patologie je přece jako všechny ostatní odebrané vzorky zaneslo do své dokumentace a přidělilo jim evidenční číslo.

Vzorky byly prozkoumány, výsledky rozboru zaznamenány a závěrečnou zprávu podepsal patolog. Soudce tedy rozhodl, že vzorky nad veškerou pochybnost fyzicky existovaly a že se na ně můžeme odvolat.“

„Jedna nula pro nás.“

„Snad. Ta mince má ale i druhou stranu.“

„Co tím myslíš?“

„Ty jsi podepsala příkaz k odesláni vzorků z patologie a byla jsi poslední člověk, který je viděl předtím, než se ztratily.“

Joanně se zúžily zorničky: „Snad mě nepodezírají, že jsem je záměrně schovala, abych zamaskovala svůj omyl?“

„Přesně tak…“

Dveře poradní místnosti se otevřely a do síně vstoupilo dvanáct porotců. Obecenstvo ztichlo, jen dvě dámy ve druhé řadě pokračovaly v načatém rozhovoru, dokud na ně soudce neupřel káravý pohled.

Soudce poklepal kladívkem o stůl. „Předvolejte dalšího svědka.“

„Doktorka Joanna Blalocková.“

Joanna vstala a zvolna přistoupila před soudcovskou stolici. Kráčela pomalu a rozvážně, aby na ní nebyla vidět značná nervozita. Na sobě měla tvídový kostýmek s jednoduchou hedvábnou blůzkou. Na Kaneovu radu si nevzala žádné šperky a zvolila velice jemné lícem. Chtěla na porotu zapůsobit klidným, vyrovnaným dojmem. Zřejmě se jí to ale nepodařilo. Rozčilením nemohla ani polknout.

Jakmile složila přísahu, pokynul jí soudce, aby se posadila.

Zástupce žalující strany se postavil a pomalu listoval objemným svazkem volných listů.

„Okamžik, vaše ctihodnosti.“

Joanně bušilo rozrušením srdce a tep cítila až v uších.

Snažila se ovládnout, ale sympatické nervstvo na pokyny mozku nereagovalo. Schoulila se na židli a po očku sledovala porotu. Skládala se ze šesti mužů a šesti žen bílé rasy. Žádný úsměv, žádný náznak přátelství. Joanna odvrátila pohled a zkřížila nohy. Uvědomovala si, že ji všichni pozorují, a to její neklid ještě zvyšovalo.

Uklidni se, poroučela rozjitřeným nervům, neblázni.

Vždyť nesvědčíš poprvé. Jistě, jenže doposud byla vždy předvolávána jako soudní znalec, a nikoliv jako obžalovaná.

A to je rozdíl. Ježíši, to je pořádný rozdíl.

Žalobce položil svazek na stůl a sepjal ruce před obličejem skoro jako při modlitbě: „Paní doktorko Blalocková, rád bych se vás zeptal na pár věcí, pokud vám to nebude vadit.“

Joanna málem vyhrkla samozřejmě, ale včas se zarazila.

Vzpomněla si na radu obhájce, jenž ji nabádal, aby v soudní síni raději mlčela, a pokud už bude muset něco říct, aby se vyjadřovala co nejstručněji.

„Jste zaměstnána na plný úvazek v nemocnici Memoriál?“

„Ano.“

Žalobce k ní přistoupil blíž a natočil se k porotě profilem. Michael Marcini byl vysoký, statný čtyřicátník ostrých rysů, s mohutnými čelistmi a černými, stříbrem prokvetlými vlasy.

„Jak dlouho už v Memoriálu pracujete?“

„Čtyři roky.“

„Kde jste byla zaměstnána předtím?“

„Odbývala jsem si povinnou praxi v Hopkinsově nemocnici.“ Marcini sklopil hlavu a tiše pohyboval rty.

Nejspíš v duchu počítal.

„Takže jste lékařskou fakultu absolvovala před sedmi lety.“

„Téměř před osmi.“

„Ano, téměř před osmi…,“ opakoval Marcini posměšně.

Podíval se na dva nejstarší, asi šedesátileté členy poroty a chápavě přikývl.

Joanna cítila, jak jí rudnou tváře. Pochopila, kam Marcini míří. Pouhých osm let ze školy! Je příliš mladá. A mládí znamená nezkušenost. Nezkušený doktor se samozřejmě dopouští chyb.

Marcini zaznamenal ruměnec v Joannině obličeji a s potěšením konstatoval, že porota si ho všimla rovněž. Její mladistvý vzhled je v případě, kdy soud řeší chybný léčebný postup, jen na překážku.

Marcini si se zalíbením prohlížel Joanninu krásnou tvář s jemnými, až klasickými tahy, tmavohnědé oči a plavé vlasy, stažené podél hlavy ve stylu Grace Kellyové. V

podkladových materiálech se dočetl, že je jí třicet šest let.

Vypadá alespoň o pět let mladší, pomyslel si. „Jakému oboru se v nemocnici Memoriál věnujete?“

„Patologii.“

„Ve vašem životopise stojí, že se orientujete na soudní lékařství.“

„Ano, to je má specializace.“

„Mohla byste nám vysvětlit, co soudní patologie obnáší?“

„Jedná se o tu součást patologie, která se zabývá soudními případy.“

„Obvykle kriminálními činy?“

„Obvykle, ale ne vždy.“

„Dá se však říct, že soudní lékařství zkoumá podezřelá úmrtí a zraném, obyčejně násilné povahy?“

„Zhruba.“

„Vy jste tedy vzdělaná v oboru soudního lékařství?“

„Souhlasí.“

„Kolik vašeho pracovního času v Memoriálu asi připadne na záležitosti související se soudním lékařstvím?“

„To nelze přesně určit.“

„Pokuste se alespoň o hrubý odhad.“

„Přibližně osmdesát procent.“

Marcini se obrátil vítězoslavně k porotě. Tentokrát si vybral asi třicetiletého, elegantně oblečeného muže s trudovitou pletí. Mládenec Joannu Blalockovou mlsně pozoroval a Marcini v duchu uvažoval, který orgán bude tomuto muži při rozhodování rádcem, zda mozek anebo penis.

„Takže uplynulých osm let jste strávila z větší části na případech spadajících spíše do oboru soudní patologie. Mám pravdu?“

„Ano.“

„Chápu-li to dobře, pitvala jste mrtvoly lidí, kteří byli zastřeleni, ubodáni, otráveni, ubiti a kdovíco ještě.

Správně?“

„Správně.“ Pozor, buď opatrná, napomínal Joannu vnitřní hlas. Tušila, že se kolem ní stahuje síť, ale nevěděla, jak z tenat uniknout.

„Přesto jste se pokládala za natolik zkušenou a moudrou, že jste si troufla pod mikroskopem prozkoumat tkáň z prsní žlázy a na základě rozboru rozhodnout, zda se jedná o rakovinu prsu?“

„Studovala jsem…“

„Neptám se vás, co jste studovala.“

Joanna si ho odměřeně změřila: „Studovala jsem…“

„Já se vás ptám, zda jste se cítila dostatečně kompetentní a odborně na výši, abyste správně interpretovala…“

Richard Kane se vztyčil: „Vaše ctihodnosti, zástupce žalující strany tu uráží svědkyni.“

Marcini se však nedal: „Pouze se pokouším získat uspokojivou odpověď.“

Soudce klepl kladívkem: „Proti otázce nemám námitek.

Svědkyně je povinna odpovědět.“

„Mám dostatek znalostí i zkušeností na to, abych mohla správně interpretovat vzorky z biopsie prsní tkáně,“ pronesla Joanna rozhodně.

„Takže se považujete za odbornici na biopsii?“

„Nikoliv.

Přinejmenším

jsem

však

dostatečně

kompetentní.“

„Jak často zkoumáte podobné vzorky?“

„Kdykoliv mi je přidělí.“

„Přidělí! Přidělí!“ Marcini vzhlédl ke stropu a pak nevěřícně rozhodil ruce. „Jako melouch?“

Joanna cítila, jak se jí zmocňuje hněv. Snažila se však nedat své rozpoložení najevo.

„Oddělení patologie plní řadu rozmanitých povinností.

Jeho pracovníci vyšetřují vzorky odebrané na operačních sálech, zkoumají vzorky z biopsie, provádějí pitvy a tak dále. O tyto povinnosti se dělí všichni pracovníci oddělení rovným dílem. Střídáme se podle plánu.“

„Ach tak, rozumím,“ Marcini opisoval při chůzi malý kroužek a prstem si poklepával po bradě. „Takže pracovníci patologie dělají takzvané kolečko, ano?“

„Ano.“

„Podílejí se všichni i na úkolech soudní patologie?“

„Ne.“

„A pročpak ne?“

„Protože nemají patřičné znalosti.“ Marcini se zastavil.

„Nejsou v tomto oboru odborně vzděláni, co…?“

„Jistě, mají jinou specializaci.“ Joanna zabloudila pohledem ke stolku, za kterým seděl obhájce. Kane se krčil v křesle a se zaujetím studoval nehty na rukou. Přemýšlela, kde udělala chybu.

„Takže na patologii jste byla přijata, abyste zkoumala těla lidí, kteří byli zastřeleni, ubodáni anebo otráveni.“

„Ano,“ hlesla Joanna tiše.

„Avšak vyšetření vzorků prsní žlázy, která je možná napadená rakovinou, je jen obyčejná prkotina. Na to přece žádného experta nepotřebujeme! Ať to udělá ten, na koho přišla řada. Ať je to kdokoliv, určitě si s tím poradí.“

„To jsem neřekla.“

„Ale ano, řekla.“

„Ne, neřekla. A žádám vás, abyste laskavě neodpovídal za mne.“

„Vždyť ani nemusím, slečno doktorko. Stačí poslouchat vás. Počínáte si přímo skvěle.“

Soudce se naklonil dopředu a očima spočinul na advokátovi: „Pane Marcini, pozor, abyste nepřekročil přípustnou mez. Ovládejte se.“

„Omluvte mne, vaše ctihodnosti,“ pronesl Marcini pokorně. V duchu se však smál. Podařil se mu plánovaný zásah a Joannu si perfektně připravil na nadcházející kolo.

Koutkem oka pozoroval její dotčený, nahněvaný obličej.

Výborně. Jen se užírej, děvenko. Kdo se vzteká, dělá chyby.

Rozhodl se, že ji ještě trochu popíchne. „Vaše ctihodnosti, mohu požádat o krátkou konzultaci se svými poradci?“

„Dvě minuty,“ přikývl soudce.

Joanna sáhla pod sako. Potem nasáklá halenka se jí přilepila ke kůži. Dívala se zpříma na Michaela Marciniho a přála si, aby jí položil své mazané otázky znovu a ona mohla některé své odpovědi formulovat jinak. To jí však Marcini nikdy neumožní. Proč by to taky dělal? Už se mu podařilo

všechny přesvědčit, že se Joanna možná vyzná v soudním lékařství, avšak rozhodně není odbornicí na rakovinu prsu.

Přesně toho hodlal dosáhnout. V myslích porotců se již usadil červíček pochybností.

Joanna se podívala ke stolku obhajoby. Richard Kane si cosi šuškal se svým synem. Kane starší byl vysoký, vyzáblý muž, kterému se již dávno překulila šedesátka. Ostře řezaná tvář mu dodávala majestátního zevnějšku, šedivé vlasy měl pečlivě zastřižené. Jeho vzhled a způsoby vzbuzovaly respekt a důvěru. Joanna však nyní začínala pochybovat, zda vůbec dokáže napravit škodu, kterou způsobil Marcini.

Poté pohledem sklouzla na Kaneova syna Jonathana, docela hezkého třicetiletého muže, jenž se velice podobal svému otci. Přesto jí na něm několik věcí vadilo. Nelíbily se jí jeho trhavé, nepřirozené pohyby, neustálé posmrkávání a pohrávání si s kapesníkem. Joanna si byla téměř jistá, že Kane mladší holduje kokainu. Doufala jen, že se Richardu Kaneovi během procesu nic zlého nepřihodí.

Michael Marcini se přiblížil k židli, na níž seděla svědkyně, pak se náhle otočil a začal přecházet sem a tam.

Oči porotců jej napjatě sledovaly. Opět se mu podařilo upoutat jejich pozornost.

„Takže jste, vážená paní doktorko, vyšetřila novotvar, který se vytvořil v prsní žláze paní Blakeové. Ano?“

„Ano,

prozkoumala

jsem

vzorek

tkáně

pod

mikroskopem.“

„Výborně. A k jakému závěru jste dospěla?“

„Že se jedná o rakovinu prsu.“

„Vůbec jste o tom nepochybovala?“

„Ani v nejmenším.“

„Šířily se již metastázy?“

„To nelze z vyšetření tkáně prsní žlázy jednoznačně stanovit.“

„Jak se to dá tedy zjistit?“ „Vyšetřením lymfatických žláz.“

„Prozkoumala jste pod mikroskopem i vzorky z lymfatické tkáně?“

„Ano. V jednom z osmnácti vzorků jsem objevila metastázy.“

„Jaká léčba bývá na základě takového nálezu pacientovi doporučována?“

„Já terapii neurčuji, od toho jsou jiní.“

„Ach ano, chápu,“ prohodil Marcini posměšně a hlavou pokynul směrem k porotě. „Vy jste pouze posoudila nález.

Chybu udělali ti druzí.“

Richard Kane podrážděně vyskočil: „Námitka, vaše ctihodnosti.“

„Přijímá se.“ Soudce se zavrtěl v židli a upravil si talár.

Mohutné tělo naklonil dopředu, až se mu v kulatém, vrásčitém obličeji zatřásly všechny laloky a váčky.

„Poslední větu vymažte ze záznamu. Porota ji nebude brát na vědomí. A pan Marcini si důkladně rozváží sví slova.

Bude opatrnější a přestane odpovídat na své vlastní otázky.

Pověděl jsem to dost jasně, pane Marcini?“

„Jistě, vaše ctihodnosti.“

„Tak pokračujte. Pokud možno obezřetněji.“

Marcini se obrátil k porotcům s kajícným výrazem ve tváři. Rozhodil omluvně rukama, jako by říkal: Co mám tedy dělat! Vždyť jsem nechtěl nic jiného, než dobrat se pravdy.

Marcini zbožňoval situace, kdy soudce musel upozornit členy poroty, aby nebrali nějakou jeho poznámku v úvahu.

Věděl totiž, že právě tato věta bude jediná, která jim utkví v paměti.

„Dobrá, promluvme si tedy, paní doktorko Blalocková, o těch ostatních lidech. O těch, kteří rozhodli o lečem v případě paní Blakeové. Kdopak to byl?“

„Především specialista-onkolog.“

„Lze říci, že jeho rozhodnutí bylo ovlivněno nálezem biopsie?“

„Ano.“

„Kdo sepsal zprávu z vyšetření vzorků?“ „Já.“

„Takže jeho rozhodnutí jste ovlivnila vy, nemám pravdu?“

„Máte.“

„Výborně. Prosím, zapište to.“ Marcini vzhlédl k porotě a spokojeně pokýval hlavou. Jeden z porotců rovněž přikývl.

Joanna nervózně poposedla. Tohle divadlo se jí začínalo protivit Nenáviděla Marciniho za způsob, jakým formuluje

otázky, na které existují jen špatné odpovědi. Cítila se jako myš, s níž si pohrává zákeřná kočka.

Marcini se nyní vyptával, jak dospěla při vyšetření vzorků ke svým závěrům a proč se její názor lišil od názoru odborníků z kliniky Mayo a nemocnice Sloan-Kettering.

Zatímco se podle něj Joanna domnívala, že se rakovinné buňky rozšířily do mízních uzlin, specialisté v obou zmíněných ústavech dospěli k závěru, že zhoubné bujení postihlo pouze prsní žlázu. Pak se Marcini vrátil ke ztraceným vzorkům.

„Prozkoumala jste znovu odebrané vzorky poté, co jste se dozvěděla o závěrech lékařů z kliniky Mayo?“ otázal se.

„Ano.“

„A co jste zjistila?“

„Znovu jsem se přesvědčila, že rakovina zasáhla lymfatické žlázy.“

„Můžete nám vysvětlit, proč jste si myslela, že rakovina postupuje, kdežto specialisté z kliniky Mayo tvrdí opak?“

„Ano, ráda. Vzorky, které prokazovaly šíření rakovinných buněk, nebyly z jakéhosi záhadného důvodu spolu s ostatními na kliniku Mayo odeslány.“

„Přehlédnutí?“

„Nejspíš.“

Marcini se znovu vydal na cestu. Nyní korzoval kolem stolku obžaloby.

„Když jste znovu prozkoumala vzorky a potvrdila si tak své původní zjištění, požádala jste některého ze svých kolegů o konzultaci?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nález byl naprosto zřejmý.“

„Nebylo však ve vašem vlastním zájmu, abyste se poradila s nějakým kolegou? V sázce přece bylo tolik…

Život jedné ženy, vaše odborná reputace, mnohamilionová částka v případě soudního sporu. Proč jste třeba nekonzultovala s primářem patologie?“

„V době, kdy jsem opětovně zkoumala vzorky, jsem na oddělení patologie nepobývala.“

„Kdepak jste tedy byla?“

„Na operačních sálech. Plnila jsem úkoly na chirurgickém oddělení.“

„Aha, ono zmiňované kolečko,“ utrousil Marcini škodolibě a mrknul spiklenecky na porotce. Chtěl v nich vzbudit dojem, že rotace pracovníků patologie po ostatních odděleních nemocnice je naprosto neúčelná.

Joanna na něj hleděla a snažila se zachovat klid. Ten darebák překrucuje její odpovědi. Uštědřuje jí jednu ránu pod pás za druhou. Podívala se na soudce, který se právě věnoval záděrce na palci.

„Takže jste se zdržovala na operačních sálech. Jak jste vzorky doručila zpět na patologii?“

„Prostřednictvím nemocničního zřízence.“

„Vzorky jste tedy znovu prozkoumala… Co se dělo potom?“

„Předala jsem je službě a přikázala, aby poslíček odnesl vzorky na patologii, odkud je měli poslat na kliniku Mayo.“

„Jenže ty vzorky na patologii nikdy nedorazily, že?“

„Bohužel.“

„Přestože byly nesmírně důležité. Byly tak důležité, že se jim měla věnovat mimořádná pozornost. Proč jste je tedy svěřila poslíčkovi?“

Joanna pokrčila rameny a snažila se nedat na sobě znát podráždění.

„Nemocniční roznášková služba je zpravidla velice spolehlivá. Obvykle se nic neztratí.“

„Avšak dotyčný materiál si zřejmě nikdo nevyzvedl, nemýlím-li se.“ Marcini přistoupil k Joanně a podíval se jí do očí.

„Ano, o příjmu neexistuje žádný záznam…“

„Lépe řečeno, když si poslíček pro vzorky přišel, nebyly tam.“

„Ne.“

„Co se s nimi stalo?“

„Nevím.“

„Ztratily se?“

„Pravděpodobně.“

„Pravděpodobně…,“ pronesl Marcini znechuceně. Pak vzhlédl k porotě. „Naštěstí, že?!“

Richard Kane popuzeně vyskočil: „Vaše ctihodnosti!“

Soudce uhodil kladívkem do stolu a naklonil se dopředu. Očima div žalobce neprobodl: „Vyškrtněte tuto poznámku ze záznamu. Porota ji nebude brát na vědomí.

Pane Marcini, má trpělivost je u konce. To je poslední varování, rozumíte mi?“

„Jistě, vaše ctihodnosti,“ Marcini se omluvně usmál a vrátil se ke svému stolku. V tváři se mu usadil zkroušený výraz, avšak duši mu zalila vlna uspokojení. Pokradmu se podíval na Richarda Kanea, s nímž se v průběhu posledních let střetl u soudu snad desetkrát. Smůla, Richie, tentokrát jsi prohrál. Tady máš tu svoji svědkyni.

Richard Kane uvažoval nad tím, proč lékaři bývají tak příšerní svědci. Na ambulanci či operačním sále si vedou skvěle, ale v soudní síni vystupují jako jelimani. Kane se rozhodl, že Joannu nepodrobí křížovému výslechu. Poznal, že je unavená a rozčilená a že by se mohla dopustit dalších chyb. Raději zatroubí na ústup a pustí se do boje za pár dnů.

„Nyní nemám žádné otázky, vyhrazuji si však právo tuto svědkyni předvolat později.“

„Souhlasím,“ přikývl soudce a v rychlosti si poznamenal Kaneovu žádost do spisů. „Předvolejte svého dalšího svědka, pane Marcini.“

„Doktor Paul Soderman.“

Joanna se vrátila ke stolku pro obhajobu a odevzdaně se posadila. Nalila si z láhve vodu, ale když spatřila na sklenici otisky zpocených prstů, honem ji položila.

„Úplně mne vyždímal,“ pronesla tiše. „Počínala sis dobře,“ stiskl jí Kane ruku. „Zabodoval, co?“

„Neboj, příště je řada na nás.“

Joanna se unaveně opřela. Připadala si úplně vyčerpaná.

Navzdory Kaneovu ujišťování tušila, že si pořádně přitížila.

Uvědomovala si, že se nemá čím hájit, pokud se ovšem nenajdou ztracené vzorky. Anebo pokud se Erice Blakeové nevytvoří v podpaží další bulka jako důkaz toho, že rakovina opravdu metastázovala. A takový důkaz své neviny si Joanna nepřála. K čertu! Kde se jen ty zatracené vzorky toulají?

Joanna se soustředila na výslech Paula Sodermana.

Marcini postupně rekonstruoval sled událostí, které přivedly Eriku Blakeovou až k primán gynekologického oddělení nemocnice Memoriál. Joanna si všimla, že Marcini změnil taktiku. Přestal pochodovat po soudní síni a svědka netlačil tolik do kouta. Klidně stál a rukou se opíral o lavici porotců.

Joanna uvažovala, zda se Marcini podvědomě nezalekl Sodermanova vzezření.

Primář gynekologického oddělení byl totiž podsaditý chlapík

trojúhelníkovitého

obličeje

a

mohutných

vystupujících čelistí. Měřil hodně přes sto osmdesát

centimetrů a respekt vzbuzovala i jeho rozložitá ramena a býčí šíje. Nemocniční personál mu důvěrně přezdíval Tank.

„Jak byste charakterizoval nález pam Blakeové?“

„V horní vnější čtvrtině jejího levého prsu jsme objevili dvoucentimetrový tumor,“ odpověděl Soderman hlubokým hlasem. „Zároveň jsme našli menší cystu na vaječníku. Ta však nepředstavovala žádné nebezpečí. Kromě toho jsme zjistili, že je paní Blakeová přibližně tři měsíce gravidní.“

„Byl onen nádor tvrdý?“

„Nikoliv, tvořila ho měkká, vazká tkáň.“

„Co to znamená?“

Soderman se zarazil: „Dost dobře nechápu, kam míříte…“

„Lze ze samotné struktury tkáně usoudit, zdali je nádor zhoubný anebo nikoli?“

„To nelze, mohou nastat obě eventuality. Proto jsme také provedli biopsii.“

Marcini o krok ustoupil od lavic porotců, ale pak si to zřejmě rozmyslel a znovu se opřel o dřevěné zábradlí. Všiml si, že jedna starší porotkyně začíná podřimovat. Otočil se k ní a hlasitě pronesl: „A tehdy jste objevili rakovinu?“

Patřičně přitom zdůraznil slůvko rakovina. Klimbající dáma vylekaně vykulila oči.

„Ano. Vyšetření zmražených i čerstvých vzorků prokázalo přítomnost rostoucího karcinomu.“

„Informovali jste o svém nálezu pacientku?“

„Ovšem. Sám jsem byl u toho, když jí chirurg v ordinaci oznámil, že má rakovinu a že vzhledem k velikosti nádoru existuje jen nepatrná naděje na úspěšnou léčbu,“ odpověděl Soderman tiše.

Marcini povytáhl překvapeně obočí: Jakže? „On pacientce řekl, že má rakovinu a že má mizivou šanci na vyléčení?“

„Přesně tak.“

„JežíšiKriste!“ vydechla zděšeně jedna z členek poroty.

Soudce po ní šlehl okem, avšak neřekl nic.

Marcini začal opět přecházet před lavicí porotců.

„Doporučil jste jí interrupci?“

„Ne, přerušení těhotenství jí navrhl onkolog.“

„Vy jste s tím ale souhlasil, že?“

„Pokud se pacient rozhodne pro chemoterapii, je potrat nezbytný.“

„Chemoterapii jste navrhovali proto, že metastázy pronikly do lymfatických uzlin, ano?“

„Správně.“

„Předpokládejme, že se rakovina ještě nerozšířila.

Doporučovali byste interupci i v tomto případě?“

Kane se vymrštil: „Námitka, vaše ctihodnosti. Otázka je pouze hypotetická.“

Soudce zvažoval Kaneův argument. V zamyšlení si prsty hladil knír.

Jistě, otázka je pouze hypotetická, ale na druhou stranu se úzce dotýká podstaty projednávané žaloby na špatný léčebný postup. Tuto otázku povoluji. „Svědek je povinen odpovědět.“

„Kdybychom neobjevili metastázy, interrupci bych nedoporučil,“ pronesl Soderman rozhodným tónem.

„Proč ne?“

„Protože pak by nebyla nutná chemoterapie a plodu by nehrozilo žádné nebezpečí.“ Soderman si rozpačitě poposedl. „Chtěl jsem říct, že kdyby byl tehdy nález negativní, neseděli bychom dnes v této soudní síni.“

„Svatá pravda,“ přitakal Marcini, potěšen poslední větou svého svědka.

Joanna vzteky zatnula zuby. Primář gynekologie ji tedy pěkně naštval. Dost na tom, že její odbornou způsobilost zpochybňoval Marcini. Nemusel mu v tom pomáhat ještě Soderman. Ani si nevšimla, že k ní míří soudní sluha.

Ohlédla se, teprve když jí poklepal na rameno a podal jakýsi lísteček. V rychlosti přečetla vzkaz a naklonila se ke Kaneovi: „Musím odejít.“

„Radil bych ti, abys zůstala a vyslechla další svědectví.“

„Nemohu, je to důležité.“

„Copak se stalo?“

„Jde o Jasona Summerse.“

Kane přikývl. Summers se jako anesteziolog podílel na případu, který soud právě projednával. „Co je s ním?“

„Našli ho mrtvého na operačním sále.“ Joanna sáhla pro plášť a kabelku, „Vypadá to na vraždu.“

3.

Zástupce okresního koronera v Los Angeles doktor Girish Gupta nechápal, proč se k němu policejní vyšetřovatel chová tak nepřátelsky. Nejdříve ho napadlo, zda v tom náhodou nevězí jeho neamerický původ. Ale ne, detektiv k podobnému druhu lidí očividně nepatřil. Zřejmě mu zkazil náladu naprostý nedostatek stop. A pokud se nějaké našly, bude je třeba ještě podrobně studovat. Jeho hněv nejspíš odrážel pouhou netrpělivost.

Gupta se opřel o dlaždičkami obloženou zeď operačního sálu a sledoval, jak se Jake Sinclair znovu pustil na obhlídku. Detektiv postupoval pomalu, se skloněnou hlavou, očima slídil ze strany na stranu a bedlivě prozkoumával každičký čtverečný centimetr podlahy. Byl to robustní chlapík s rukama jako lopaty a velkýma nohama. Přesto se pohyboval lehce a tiše jako kočka. Jako bengálský tygr, pomyslel si Gupta.

Jake se náhle zastavil a klesl na všechny čtyři. Opatrně zvedl malý kruhový plíšek, měřící v průměru necelý centimetr. Přistoupil ke Guptovi a zeptal se: „Co je to?“

Gupta vzal předmět do ruky a bedlivě ho zkoumal: „Není na něm žádný nápis,“ pokrčil rameny.

„Netušíte, co by to mohlo být?“

„Musel bych to pořádně prostudovat,“ odtušil Gupta a vhodil plíšek do plastikového sáčku.

„Možná bychom to měli poslat do laboratoří FBI.“

„Raději bych se na to podíval sám.“

Jake cítil, jak se mu zvyšuje krevní tlak. Honem se odvrátil, aby nevybuchl hněvem. Zatraceně, hudroval v duchu, tady došlo k vraždě, a oni mi pošlou asistenta okresního koronera. Takového nezkušeného holobrádka, úplné budižkničemu. Jake přemýšlel, proč je úřad okresního koronera tak příšerně neschopný. Kdesi se dočetl, že roční plat okresního koronera dosahuje až sto padesáti tisíc dolarů.

Za ty prachy by si snad mohli najít někoho šikovnějšího.

Jake se několikrát zhluboka nadechl, aby se trochu uklidnil. Znovu pohlédl na mrtvolu s injekční jehlou v pažní jamce a s teploměrem trčícím z řitního otvoru. Chtěl mrtvé tělo přikrýt, avšak Gupta nesouhlasil. Trval na tom, aby mrtvola zůstala vystavena pokojové teplotě a nebránilo se přirozenému procesu chladnutí. Teplota mrtvého těla a rychlost tepelných ztrát totiž pomůže určit přesnou dobu úmrtí.

Jake se podíval tázavě na Guptu. Sám si dobře uvědomoval, že mladičký lékař není pravou příčinou jeho rozladění. Ze všeho nejvíc ho rozrušila skutečnost, že jeho přítel policista Billy Rosewall, s nímž spolupracoval více než dvacet let, v noci spáchal sebevraždu. Služební pistolí ráže 38 si prostřelil hlavu. Proč zrovna Billy? Proč? Do

důchodu mu chyběly pouhé dva roky a pak by dal jednou provždy sbohem všemu tomu svinstvu a špíně. Proč asi včera večer volal Jakeovi na policejní stanici a proč nenechal žádný vzkaz? Chtěl se s ním snad rozloučit?

Anebo hledal někoho, kdo by mu podal pomocnou ruku a popovídal si s ním? Jako obvykle jsem tam nebyl Zase jsem se někde flákal jako vždycky, když mě potřebovala blízka osoba. Jako tenkrát, když mě bývalá manželka potratila. Ne, já měl spoustu jiné práce. Důležitější práce. Služební povinnosti. Práce v terénu. Zase jsem nebyl v dosahu. Proč, Billy, proč?

„Poručíku!“ Jakeovy úvahy přerušil uniformovaný policista. „Staniční sestra potřebuje vědět, kdy tu skončíte.

Lékaře čeká pět důležitých operací.“

Jake se pousmál. Pět důležitých operací. Takhle by to policajt neřekl. Tenhle policista jen papouškuje větu, kterou slyšel od staniční sestry. Jake vzhlédl ke dveřím, za nimiž stála staniční sestra. Ruce měla složené na prsou a upřeně se dívala k zemi, jako by se vyhýbala pohledu na mrtvolu.

„Povězte jí, že tu budeme ještě hodinu, možná dvě.“

„Ona ale tvrdí, že mají pět…“

„Vím, co říkám. Ještě hodinu anebo snad dvě.“

„Ano, pane.“

Proč jsou lidé tak zahledění do sebe, pomyslel si Jake a pozoroval přitom sestru. Důležité operace… Houby! Jake si prostudoval plán operací. Visel na zdi vedle pokoje pro

sestry. Dobře věděl, že dnešní operace nejsou nikterak významné a důležité. Možná ještě pro chirurgovu peněženku. Tento sál slouží ambulantním pacientům a operují se tu především kýly, provádějí plastické operace nosu a dělají potraty. Jako na běžícím páse. Jen když se točí peníze.

Jake znal toto středisko pro ambulantní pacienty dobře.

Kdysi se tu setkal při vyšetřování vraždy uškrcením s Joannou Blalockovou. Kolik času od té doby uběhlo? Rok?

Určitě ne více než dva roky. Joannu však neviděl nejméně rok. Přemýšlel, jestli je pořád tak hezká a jestli má stále tak nádherné nohy Možná už jí obličej zbrázdily vrásky a tukové váčky Kolikrát už se stal svědkem podobné proměny. Ne, Joanně se něco takového přihodit nemůže. Její krása přetrvá věky.

Jake přešel do druhého rohu sálu, kde velitel výjezdové skupiny Howie Moskowitz právě snímal otisky z kliky na zdi zavěšené skříňky. Moskowitz byl drobný, nevysoký padesátník s orlím profilem a starostlivým výrazem ve vrásčité tváři.

„Našel jsi něco, Howie?“

„Jo, jako by tu pochodovalo celé procesí. Nemají snad udržovat tyhle místnosti v čistotě?“

„Předpokládám, že ano.“

„Vůbec bych se nedivil, kdyby tu každý pacient chytil pořádnou infekci,“ prohodil Moskowitz znechuceně.

Jake mu poklepal na rameno. Moskowitzova manželka nedávno podstoupila operaci žlučníku, ale rána začala kvůli nedbalosti lékařů hnisat. Trvalo dlouho, než jí těžký zánět vyléčili.

Jake se rozhodl, že operační sál ještě jednou důkladně prozkoumá.

Věděl, že je pověstný svým puntičkářstvím, ale pedantský přístup se mu leckdy vyplatil. Přece tu něco musí najít, pomyslel si. Vrah po sobě určitě nějaké stopy zanechal. Ti parchanti vždycky něco přehlédnou a pozorné a dostatečně dlouhé hledání nakonec své ovoce přinese. Jako ten kulatý plíšek. Co to jen k čertu může být? Část nějakého šperku? Ne, na to není dost lesklý. Kus nějakého nástroje?

Snad. Jenže jakého?

Jake náhle spatřil na podlaze lesknoucí se skvrnu.

Okamžitě se zastavil a sehnul se, ale nyní neviděl nic Sklonil hlavu, klesl na kolena a nosem se téměř přilepil na dlaždičky. Marně.

„Poručíku, chce s vámi mluvit doktorka Blalocková,“

oznámil policista hlídající u dveří.

Jake vzhlédl, očima sjel pár překrásně tvarovaných kotníků a samou radostí se zatetelil. Rychle vyskočil a rozběhl se ke dveřím.

„Nazdar Joanno.“

„Ahoj,“ pronesla Joanna neutrálním tónem. „Co se tu děje?“

Jake na ni udiveně pohlédl. Neobvyklý chlad v jejím hlase ho překvapil. Odkašlal si: „Našli tu mrtvého anesteziologa. V 6.40 hodin ráno vstoupila na operační sál sestra a objevila mrtvolu doktora Jasona Summerse. Ležel na operačním stole, oblečený v pracovním oděvu a do žíly měl zavedenou infuzi. Naposledy ho spatřili živého včera odpoledne, vypadal úplně v pořádku. Několik sester si vzpomnělo, že s ním pily kávu ve čtvrt na šest.“

Nyní se ozval asistent okresního koronera: „Paní doktorko, doufám, že si mě pamatujete. Jsem doktor Girish Gupta.“

Joanna pokynula hlavou na pozdrav. Nedokázala si však tohoto obtloustlého Inda zařadit.

Gupta si všiml, že Joanna tápe, a připomenul se: „Byla jste tak laskavá a pomohla nám s jedním složitým případem.

Velice obtížným případem. Ohledávali jsme zastřeleného člověka, ale nemohli jsme najít místo, kudy střela vnikla do těla.“

„Ach, ano,“ Joanna přikývla. Rázem si vybavila mrtvolu otylého muže s rozsáhlým zraněním na zádech. Kulka do těla vlétla pod pupkem, avšak malou krvavou ranku zakryly visící laloky tuku. Na asistenta okresního koronera si ale nevzpomínala.

„Bude mi potěšením pracovat právě s vámi,“ pronesl Gupta a hlas se mu chvěl samým štěstím. Joanna si

povzdechla. Kéž by ten mládenec honem rychle zmizel. Co nejdále.

„Oficiálně se na vyšetřování nepodílím,“ pravila Joanna a přistoupila k operačnímu stolu. Jake ji následoval, koronerův asistent se držel uctivě o krok zpět.

Joanna se podívala na mrtvolu Jasona Summerse.

Dokonce i po smrti připomínal díky svým bohatým, rozcuchaným hnědým kadeřím a chlapeckému zjevu spíše mladičkého sekundáře než váženého člena profesorského sboru lékařské fakulty. Před šesti měsíci se s ním a jeho manželkou setkala na jakémsi večírku. Summersova žena byla trochu domýšlivá upovídaná blondýnka, která celou dobu vyprávěla o svých dvojčatech. A o své touze odstěhovat se z Los Angeles zpátky do Kansasu. Teď už jí tedy nic nebrání. Alespoň tam pohřbí manžela.

Joanna se obrátila ke spodní části operačního stolu.

Pozorně si prohlédla nohy mrtvého, upevněné v kovových třmenech. Kalhoty byly shrnuty až ke kolenům a spodky měla oběť roztržené, aby jimi bylo možné prostrčit teploměr.

„Předpokládám, že ho nenašli v této poloze.“

„Ne,“ odvětil Jake. „Takhle ho upravil doktor, aby mu mohl změřit teplotu.“

Joanna se na asistenta tázavě podívala: „Jak dlouho má ten teploměr uvnitř?“

„Skoro dvě hodiny.“

„Snad by to už stačilo.“

„Jistě,“ Gupta okamžitě přikročil k mrtvole a vytáhl teploměr. Zapsal hodnotu na stupnici, teploměr dezinfikoval alkoholem a pak začal vyťukávat čísla na klávesnici kapesní kalkulačky.

Joanna prozkoumala Summersovy boty s gumovou podrážkou a pomalu postupovala nahoru. Na látce kalhot mezi stehny našla malou krvavou skvrnu karmínové barvy o velikosti špendlíkové hlavičky. Několik hodin stará, usoudila.

Joanna si navlékla gumové rukavice a vyšetřila stehna a genitálie oběti, na kterých hledala zdroj zakrvácení. Nenašla nic, žádné škrábance, žádné řezné rány, žádné odřeniny.

Rovněž břicho a hruď nejevily známky poranění. Nic nenalezla ani na obličeji, snad kromě dvou krátkých vláken, z nichž jedno spočívalo v koutku úst a druhé leželo na tváři.

Joanna si svlékla rukavice a sejmula obě vlákna, přilepená na pokožce. Lehce se dotkla kůže v okolí Summersových úst.

Joanna odstoupila od stolu a na chvilku přivřela oči.

Představila si ještě živého Jasona Summerse i jeho vraha, jenž se k němu pomalu blížil, sledoval bezbrannou oběť a spokojeně naplňoval svůj zrůdný plán. Ano, vrah postupoval podle plánu. Určitě. Svědčily o tom mnohé pečlivě připravené detaily.

„Doktor tvrdí, že to nemusela být vražda,“ přerušil její úvahy Jake. „Mohlo prý jít o žert nebo hru s tragickými důsledky.“

Joanna se podívala na kanylu, dosud spočívající v Summersově paži.

„K této myšlence vás dovedla ta kapačka?“

„Přesně tak,“ odpověděl Gupta. V jeho angličtině zazníval britský přízvuk.

„Je to možné, leč nepříliš pravděpodobné,“ Joanna se zadívala na láhev s tekutinou, zavěšenou na stojanu.

Označení hovořilo o pětiprocentním roztoku glukózy.

„Odebral jste vzorky roztoku pro analýzu?“

„Ještě ne,“ přiznal Gupta.

„Tak to, prosím, ihned udělejte.“ Joanna o krok ustoupila, aby uvolnila asistentovi místo. Gupta byl daleko nezkušenější, než se vůbec odvážila pomyslet. Sám se k ničemu nedokázal rozhoupat. Klíčem k rozluštění zločinu byla právě tato infuze a v ní obsažený roztok. Vrah nezapíchl jehlu do Summersovy paže jen tak pro potěšení anebo z legrace. Za těch několik hodin, které Gupta promrhal, mohla droga vytékat a docela zmizet.

Joanna s pobavením pozorovala, jak se malý Gupta ve snaze dosáhnout na láhev s roztokem vypíná na špičky.

„Pořádně zasvorkujte hadičku, aby z jehly nevytekla ani kapka.“

„Samozřejmě,“ odsekl Gupta stroze. Neměl zapotřebí, aby ho někdo poučoval.

„Předpokládám, že jste již odebral vzorky krve a moče.“

„Jistě.“

„Správně. Prosím, proveďte rozbor ještě dnes.“

„Obávám se, že to nebude možné,“ odpověděl Gupta podrážděně. Ať jde k šípku, pomyslel si, a ať si laskavě uvědomí, že odborným dohledem při vyšetřování tohoto případu byl pověřen on, a nikoliv ona. Co se do toho tedy plete? Rozhodování tu přísluší jemu, ona může nanejvýš přispívat radou. S tou svou nadutostí se může jít vycpat.

„Proč to není možné?“

„Protože se náš spektrofotometr právě opravuje. V

provozu bude během týdne anebo deseti dnů.“

„Ježíšikriste!“ spráskla Joanna ruce. Úřad okresního koronera ji začínal pít krev víc než obvykle.

„V naší laboratoři máme stejný přístroj. Mohu provést analýzu ještě dnes,“ navrhla Joanna.

„To nedovolím,“ pronesl Gupta důležitě.

„Pročpak ne?“ Jake se nad Guptou hrozivě vztyčil.

„Protože tento případ spadá do pravomoci úřadu okresního koronera.“

„Což znamená…“

„Že veškeré vzorky smíme vyšetřovat pouze my…“

„Tak udělejte výjimku.“

„To nemohu,“ odvětil Gupta a brada mu smutně poklesla. „Prosím.“

„Opravdu to není možné.“

Jake se na Guptu upřeně zadíval. Gupta jeho pohled nebojácně opětoval.

Chvíle vyčkávání.

Joanna oba muže napjatě sledovala a čekala, jestli Gupta nakonec povolí. Většina lidí Jakeovi nakonec podlehne. Není divu, vždyť měří přes sto osmdesát centimetrů, váží skoro metrák a má až neuvěřitelně rozložitá ramena a mohutný trup. Lidem však nenahánějí strach pouze jeho tělesné rozměry. Na celkovém dojmu se podílejí i ostře řezané rysy tváře, hluboko posazené šedomodré oči, dozadu sčesané hnědé vlasy a rozeklaná jizva na bradě. Jeho mrazivý úsměv se Joanně někdy zdál docela milý a sexy, zvláště když patřil právě jí. Raději zasáhla: „Třeba bychom mohli odebrané vzorky rozdělit na dvě poloviny. Část prozkoumáme tady v Memoriálu a druhou část si odvezete s sebou.“

Gupta její návrh chvilku zvažoval a nakonec přikývl: „To je rozumné řešení. Předpisy dovolují, aby vzorky podrobily analýze dvě nezávislé instituce.“

„Přesně tak,“ přitakala Joanna.

Gupta se obrátil na Sinclaira: „Souhlasíte, poručíku?“

„Moc rád,“ odvětil Jake a myslel to vážně. Na úřadu okresního koronera totiž mají ve zvyku vzorky zašantročit anebo přinejmenším zaměnit.

Joanna přistoupila znovu k mrtvole a začala ji kousek po kousku prohlížet s lupou v ruce. Tentokrát si všimla zarudlé kůže na zápěstích i modrých flíčků na zádech. Při opakovaném zkoumání objevila i červenou kůži nad kotníky. Našla i další krvavé skvrny na obleku. Nikde však nezjistila ani náznak zranění či nějakého traumatu.

Především však chybělo posmrtné zbarvení. Joanna se obrátila na Guptu: „Kdy asi zemřel, vezmeme-li v úvahu teplotu těla?“

„Mezi devátou a desátou včera v noci.“

„Tedy před dvanácti hodinami?“

„Ano.“

Joanna zvedla levou ruku oběti: „Proč potom není patrný rigor mortis?“

„K posmrtné ztuhlosti někdy nedochází,“ pokrčil Gupta rameny.

„Velice výjimečně,“ Joanna ruku znovu položila.

Dvanáct hodin po smrti, žádné mrtvolné skvrny a rovněž žádné vysvětlení jejich absence… Joanně takové tápání vadilo. Tuto nezodpovězenou otázku prozatím uložila hluboko do paměti.

Potom se nadechla a pokusila se soustředit.

Představovala si hrůzu, kterou asi Jason Summers zažíval

těsně před smrtí. „Zabili ho tady na operačním sále, pravděpodobně pomocí drogy, aplikované kanylou infuze.

Umíral při plném vědomí, nadcházející konec si dobře uvědomoval. Věděl, že umírá. Byl připoutaný a zoufale se snažil osvobodit. Pokoušel se volat o pomoc. Marně. A vrah jeho předsmrtný zápas sledoval.“

Gupta přistoupil ke stolu a očima těkal po mrtvém těle.

Copak asi přehlédl? Proč si ona všimla věcí, které on nezaznamenal? Jak to všechno může vědět? Jak může vědět, že se oběť pokusila křičet o pomoc? Jak?

Jake se sotva znatelně usmál: „Mohla bys vysvětlit nám, obyčejným smrtelníkům, jak jsi dospěla ke svým závěrům?“

Joanna vytáhla z kapsy tužku a zlehka se dotkla Summersových zad: „Na zádech a zadní části nohou vidíte modré zbarvení. Po smrti se krev nahromadila v místech dotýkajících se podložky. Z toho usuzuji, že před smrtí ležel na tomto stole. To, že jej zabilo cosi v roztoku infuze, je zatím pouhá domněnka. Proč by se ale kdo namáhal s její přípravou, když by ji nehodlal použít právě k vraždě?“

„Jak jsi poznala, že byl svázaný?“

„Neřekla jsem, že byl svázaný, ale připoutaný.“

Ukázala na zápěstí a kotník oběti. „Kůže je tu trochu odřená a zarudlá. Odřeniny způsobily řemeny, ze kterých se pokoušel vykroutit.“

Jake se naklonil a zblízka studoval zápěstí: „Nic nevidím.“

Joanna mu podala lupu: „Zkus to teď.“

Tentokrát Jake spatřil zčervenalá místa, na nichž pouta otlačila pokožku.

„Nebyl uvázaný provazem, ten by kůži sedřel do krve.“

„Vrah nejspíš použil nemocniční popruhy. Ty jsou kožené, ale mají bavlněné vložky,“ vysvětlovala.

Jake jí vrátil lupu: „Takže by se na kůži mohlo zachytit pár vláken, co?“

„Správně,“ přikývla Joanna a pokynula Guptovi, jenž si horlivě poznamenal do bloku, že je třeba poohlédnout se po vláknech.

Jake mezitím obcházel s hlavou skloněnou a rukama složenýma za zády operační stůl. Něco tu nebylo v pořádku, něco tu nesedělo. Vrah se vůbec nepokusil čin utajit anebo zamaskovat. Ani trochu. Jako nějaký cvok, kterému je všechno fuk.

Gupta samou zvědavostí vyhrkl: „Paní doktorko, jak jste uhodla, že oběť křičela?“

Joanna ukázala směrem k mrtvole: „Koukněte se na kůži kolem úst.“

Gupta se zlehka dotknul tváře oběti a pak se usmál: „Vždyť to lepí!“

„Ano. Copak to asi znamená?“

„Měl zalepenou pusu,“ odvětil Gupta jako u zkoušky.

Vzápětí však přimhouřil šibalsky oči: „Ale s tím křikem stejně jenom hádáte, že ano?“

„Nikoliv. V koutcích úst se uchytilo několik vláken.

Zkoušel náplast překousat, aby mohl volat o pomoc.“

„A jak víte, že vrah přihlížel smrti své oběti?“

„Protože nakonec odstranil náplast a uvolnil pouta,“

pronesla Joanna smutně. To učinil bezpochyby až poté, co oběť zemřela. Vrah čekal, dokud si nebyl zcela jistý, že Jason Summers skutečně zemřel.

Gupta přikyvoval. Joanniny deduktivní schopnosti na něj udělaly mocný dojem. Je to sice jen ženská, ale chytrá ženská. Po čertech chytrá ženská.

Jake i nadále přecházel po místnosti. Snažil se vžít do vrahova myšlení a představit si, co se tu asi přihodilo.

„Vrah uměl použít kapačku, věděl o možnosti oběť připoutat…“ Náhle se uprostřed věty zarazil, sehnul se a začal studovat spodek operačního stolu. „Kde vlastně jsou ty popruhy, o kterých tu pořád mluvíš?“

„Dají se sundat,“ odpověděla Joanna. „Vrah je nejspíš odstranil.“

„Proč?“

„Ze stejného důvodu, z jakého sejmul náplast z úst oběti.“

„Proč to asi udělal?“

Joanna pokrčila rameny: „Nemám nejmenší tušení.

Třeba si uvědomoval, že by mohl policii navést na nějakou důležitou stopu.“

„Snad.“ Jake vyndal z krabičky cigaretu, ale pak si uvědomil, že stojí v operačním sále. „V každém případě však vrah dokázal, jak jsem již řekl, nasadit kapačku. To napovídá, že bychom ho měli hledat v řadách lékařů anebo sester.“

„Anebo

mezi

technickými

silami,

pomocným

personálem či kýmkoliv, kdo sloužil v armádě u zdravotních sborů. Infuzi umí obsluhovat spousta lidí.“

Jake cosi zamručel a pokračoval: „Co ten doktor vůbec dělal na operačním stole? Přece tu jen tak neležel a nečekal na člověka, který ho pošle do věčných lovišť? Možná se sem vyškrábal jen tak z legrace, jak již poznamenal pan asistent, ale pak se všechno nějak zvrtlo. Pouta mohla představovat součást nějaké zvrácené zábavy.“

„Mluvíš o nějakých sexuálních hrátkách?“

„Jo.“

Joanna zavrtěla rezolutně hlavou: „V takových případech se nezalepují ústa. Verbální projev je totiž důležitou součástí celého aktu. Kromě toho působili Summers i jeho žena spíše konzervativním dojmem. Takoví usedlí venkované ze Středozápadu.“ Joanna si dovedla představit, jaký stereotypní život asi Summersovi vedli.

„Možná se ale v doktorovi probudily v tomto velkém a zkaženém městě nějaké temné pudy. To se občas stává.“

Joanna si nyní vybavila Summersovu manželku a děti.

Jakou hrůzu teď asi budou prožívat? Změní se jim celý

život, všechno se náhle převrátilo. Budou se muset vyrovnat s děsným, téměř nesnesitelným utrpením. Joanna to znala z vlastní zkušenosti. Její otec zahynul při leteckém neštěstí, když jí bylo šestnáct let.

Jake postoupil o krůček, ale najednou se zastavil. Chytil Joannu za ruku a pomalu zvedl pravou nohu: „Na něco jsem šlápnul a zdálo se mi, že to křuplo.“

Gupta poklekl se zvětšovacím sklem v ruce.

„Je to nějaká tabletka, jenže jste ji úplně rozdrtil.“

Opatrně shrnul zbytky na kus tvrdého papíru.

Jake se zeptal: „Používají se na operačním sále nějaké tabletky?“

„Zcela výjimečně,“ odpověděla Joanna. „Vesměs se medikamenty aplikují injekčně.“

Jake se opět pustil na obhlídku operačního sálu. Očima bedlivě prozkoumával každý centimetr. Vždycky po sobě zanechají nějakou stopu, říkal si v duchu. Dokonce i ti nejopatrnější zločinci něco zkazí a nevšimnou si drobností, které podle nich nemají žádný význam. Vždycky jsou to jen maličkosti, jako například tato pilulka. Třeba šlo původně opravdu o docela nevinné radovánky. Pak se něco přihodilo a doktorova partnerka nebo partner zpanikařil a utekl. Ještě však stačil sundat náplast a popruhy, aby nikoho nenapadlo, že tu něco vyváděli dva lidé. Možná.

„Doktore, ukažte pam doktorce ten kousek plíšku, který jsem našel na zemi.“

Gupta podal dr. Blalockové kovový předmět a povídá: „Není na něm žádný nápis. Těžko říct, co to může být.“

Joanna si plíšek zběžně prohlédla: „To je čepička z nějaké ampulky.“

„Jsi si tím jistá?“ otázal se Jake.

„Naprosto. Tato kovová víčka se používají jako chránítka gumového těsném hrdla ampulek.“

„Dokázala bys určit, z jaké ampulky ta čepička pochází?“

Joanna promnula plíšek váhavě mezi prsty: „Můžeme změřit průměr a porovnat ho se všemi ampulemi, které zde v nemocnici najdeme. Podle analýzy kovu bychom zase mohli najít výrobce. Bude to ale trvat strašně dlouho.“

„Dobrá, zkusme to,“ odvětil Jake.

Joanna se obrátila na Guptu: „Všimla jsem si krve na kalhotách mezi stehny oběti. Nejspíš patří Jasonovi, ale pro jistotu proveďte rozbor. Třeba je to vrahova krev.“

Gupta zčervenal rozpaky. Jemu krvavá skvrna unikla.

„Tak, teď musím běžet,“ Joanna pohlédla na hodinky.

„Pan doktor Gupta by mě mohl následovat se vzorky do laboratoře, ať se vyšetřování konečně pohne. Doufám, že ten případ vyřešíte rychle,“ prohodila směrem k Jakeovi.

„Obávám se, že nám ještě pořádně zamotá hlavu,“

odpověděl otráveně. Musel v sobě potlačit touhu dotknout se Joanny a raději jí ani nepodal ruku. Blalocková byla tak půvabná a chytrá, že je s ní radost pobývat. A kdysi mu

patřila celá. Jenže to už dávno není pravda. Protože jsem to zkurvil. Protože jsem idiot. „Možná budu potřebovat tvoji pomoc.“

Joanna postřehla ohýnek v jeho očích a na chvíli pocítila slastné mrazem. Už ne, poručila si však vzápětí.

Jednou to stačilo. Byly to krásné časy, nádherné. Pak přišly neshody, rozchod a bolest. Krutá bolest.

„Omlouvám se, ale mám spoustu práce, a navíc trávím každý den u soudu, kde se musím hájit proti nařčení ze zanedbám povinností.“

„Kdo tě žaluje?“

„To je dlouhá historie.“

Jake se zlehka dotkl rukávu jejího bílého pláště a ucítil teplo jejího těla.

„Byl bych moc rád, kdybys mi pomohla. Hlavně při výsleších nemocničního personálu. Zabere ti to jen pár dnů.

Prokázala bys mi tím obrovskou službu.“

Joanna hleděla upřeně k zemi a v duchu bojovala sama se sebou. Nakonec rázně pronesla: „Dva dny. Ani o hodinu víc, bez ohledu na to, co zjistíme anebo co se přihodí.“

„Skvělé, díky.“ Jake stěží skryl šťastný úsměv.

„Předpokládám, že se náš vztah bude odbývat výhradně v profesionální rovině.“

„Slibuji, čistě profesionální…“

Joanna pokynula Guptovi a vyšla z operačního sálu.

Přísahala si, že se s Jakém Sinclairem už nikdy nezaplete.

Nikdy!

4.

„Podle mého názoru bude v zájmu nemocnice Memoriál, abychom se s žalující stranou dohodli,“ pronesl Jonathan Kane důležitě.

„Bude to rovněž v mém zájmu?“ zeptala se Joanna.

„Samozřejmě,“ Kane vytáhl z kapsy kapesník s monogramem a vysmrkal se. „Zájmy individuálních osob hájíme stejně svědomitě jako zájmy instituce.“

Joanna se mírně usmála. Snažila se nedat najevo své zklamání z tohoto mladého advokáta. Nesnášela jeho aroganci. Zdaleka nebyl tak chytrý, jak si o sobě myslel.

Jeho ustavičné posmrkávání zcela jistě způsobuje poškozená nosní sliznice, což zavinilo chronické užívání kokainu. O

něm ostatně svědčily i další příznaky. Hodně se potil a měl nepřirozeně rozšířené zřítelnice.

Joanna si toužebně přála, aby se tohoto sezení zúčastnil raději Kane starší, kterému důvěřovala a v jehož přítomnosti se cítila jistěji. Jenže starý pán nebude příštích čtyřiadvacet hodin schopný jakékoliv činnosti, neboť mu právě upravovali kardiostimulátor. Naštěstí soudce souhlasil s jednodenním odkladem. Joanna se otřásla při pomyšlení, že by ji místo otce hájil Jonathan Kane.

Pohlédla do čela konferenčního stolu a chvíli pozorovala, jak si děkan a předseda správní rady Simon Murdock mne spánky. V ostrém slunečním světle, které pronikalo do zasedací místnosti širokým arkýřovým oknem, vypadal starší, než ve skutečnosti byl. Během uplynulého roku jeho prošedivělé vlasy docela zbělely, vrásky v obličeji se prohloubily a hnědé stařecké skvrny ještě více vystoupily.

Joanna viděla, jak sáhl po lahvičce s léky, vysypal z ní jednu tabletku a bez zapití ji zhltnul. Zřejmě další záchvat migrény, bezpochyby způsobený nervovým vypětím, pomyslela si. Od začátku jednání je to již třetí prášek. Tváře měl úplně popelavé.

„Simone, nemohli bychom si udělat krátkou přestávku?

Potřebuji si protáhnout kosti.“

„Ne, už budeme skoro hotovi.“ Murdockovi uvízla tableta v krku. Snažil se ji spolknout a své pokusy provázel hlasitými zvuky, ale nakonec odsunul křeslo a zamířil ke karafě s vodou v rohu místnosti. Nalil vodu do sklenice a lačně se napil. Bodavá bolest ve spáncích se ještě zvýšila.

Chvilku zvažoval, zda se nemá omluvit. Co kdyby si ve své kanceláři, jež ležela naproti zasedací místnosti, trochu odpočinul? Je tam takový klid a ticho. Mohl by se na pár minut natáhnout na svou pohodlnou koženou pohovku a…

Ne, honem rychle zaplašil úpornou bolest. Ještě toho mají před sebou hodně. Stejně už přijde na poradu nemocniční správní rady pozdě.

Murdock pohlédl zpět k zasedacímu stolu. Na jedné straně seděli Joanna Blalocková a Paul Soderman, proti nim usedl Jonathan Kane. „Jonathane, doufám, že s návrhem na smír souhlasí i váš otec.“

„S největší pravděpodobností ano,“ Kane dvakrát popotáhl.

„Je třeba mít jistotu,“ pronesl Murdock tiše.

Každopádně bude muset tuto záležitost prokonzultovat s Kaném starším.

Venku zahoukala siréna sanitky. Jak se přibližovala k ambulanci, její kvílivý zvuk sílil a sílil. Zanedlouho se přidal rachot motorů vrtulníku startujícího na přistávací ploše poblíž nemocnice.

Murdock vyhlédl z okna a jeho pohled spočinul na osmipodlažní

budově

onkologického

ústavu

a

desetiposchoďovém psychiatrickém ústavu. Ani jedno z těchto lékařských zařízení tu tehdy před šestnácti lety, kdy nastoupil do Memoriálu, ještě nestálo. Za svůj vznik vděčí právě jemu. Ztělesňují jeho sny, jeho celoživotní plány, jeho energii. Díky Murdockově nezměrnému úsilí se nemocnice Memoriál proměnila z průměrného zdravotnického zařízení v ústav světové pověsti. Jejímu personálu se nikdo nevyrovnal a její úspěchy jí záviděly všechny ostatní nemocnice v zemi.

Nyní je však její reputace vážně ohrožena. Blíží se katastrofa. Sdělovací prostředky slaví žně a nemilosrdně

cupují na kousky jeho věhlasný ústav. Vše kvůli jedinému mylnému úsudku. Kvůli jediné chybě.

Murdock zahnal únavu a pomalu se vrátil na své místo.

Přemýšlel o možnosti smíru. Určitě by tím uspokojili nepřátelsky naladěnou veřejnost, ale zároveň by tak přiznali chybu. „Co by nás to usmíření stálo?“

„Čtyři miliony,“ odvětil Kane. Murdock tiše hvízdl: „Tolik…?“

„Lépe čtyři teď než deset později.“

„Pojišťovna uhradí jakoukoliv částku do výše pěti milionů, že?“

„Přesně tak.“

„Přijme žalující strana nabídku ke smíru?“

„Pevně doufám. Taky si bude chtít ušetřit zbytečné výdaje.“

Joanna zatnula zuby a očima těkala z Murdocka na Kanea. Vždyť ji chtějí prodat! Četla jim to v obličeji.

„Takže,“ pokračoval Kane. „Díky narovnání zmizíte z titulních stránek a nebude vás to stát ani floka.“

„Bude mě to stát odbornou pověst,“ zamračila se Joanna.

Kane rozhodil ruce: „Nikdo z těch, kteří s tím případem mají co do činem, nevyvážné bez šrámu.“

„Přestože jsme nevinní.“

„Bez těch ztracených vzorků bude nesmírně těžké vaši nevinu prokázat.“

„Domnívám se, že soud má za úkol dokázat mou vinu, ne?“

„Máte pravdu,“ přikývl Kane na souhlas, avšak v duchu se potměšile usmíval. Ta dáma zřejmě ráda sleduje v televizi soudní příběhy. Pokaždé ho pobavilo, když lékaři fušovali právníkům do řemesla. Zpravidla si počínají jako sloni v porcelánu. Kane se nyní soustředil na Joanninu tvář. Zaujaly ho její jemné, pravidelné rysy a tmavé oči. Koukejme, nemá prstýnek. To je divné, taková pěkná a chytrá holka. Třeba je to lesbička, napadlo ho. Ježíšikriste! To by byla ale škoda.

„Chci naznačit pouze to, že veškeré důkazy hovoří proti vám, paní doktorko.“

„Takže se vzdáme jen proto, že bychom také mohli prohrát?“

„My vám můžeme pouze poskytnout radu. Rozhodnout se musíte sama.“

Joanna poposedla v křesle a upravila si plášť. Vůbec se jí nezamlouvalo, jakým směrem se tato diskuse začala ubírat. Nemocnice Memoriál hodlá zaplatit požadovanou sumu a dosáhnout tak narovnání. Už si to spočítali. Teď se pokusí přesvědčit doktory, aby se tomuto rozhodnutí podřídili.

„Včera se ještě nezdálo, že by váš otec mínil nabídnout žalující straně smír,“ pravila Joanna. „Co ho přimělo k tomu, že změnil názor?“

Kane zavrtěl hlavou: „Chce jen získat víc času. Abyste mohla najít ty vzorky.“

Houbeles, pomyslela si Joanna. Co se asi v posledních dnech přihodilo, že advokáti dospěli k jinému názoru?

Možná je onemocnění Richarda Kanea mnohem závažnější než pouhý nefungující kardiostimulátor. Třeba už nebude schopný vystoupit před soudem a předal případ svému synovi. Joanna se při pomyšlení na takový vývoj událostí otřásla.

Obrátila

se

na

Paula

Sodermana,

primáře

gynekologického oddělení Memoriálu. Seděl schlíple v křesle a hleděl před sebe jako obrovská sfinga. Soderman byl sice vynikající odborník, ale charakterově nestál za zlámanou grešli. Kromě toho by dal za nemocnici život.

Udělá všechno, co mu shora přikáží.

„Co si myslíš ty, Paule? Taky se chceš usmířit?“

Soderman pokrčil rameny: „Nevím… Třeba už nemá cenu soud protahovat, protože tak jako tak prohrajeme. V

tom případě bych o tom uvažoval.“

Joanna viděla, jak Murdock souhlasně přikývl. Nejspíš už je všechno domluveno. Ona však svou kůži tak lacino neprodá! Pod stolem zaťala pěst. Lomcoval jí vztek. Proč se vedení tak rychle vzdává? Proč se Soderman tak ochotně podřizuje? Věřila, že právě on bude bojovat jako lev.

„Uvědomujete si, že tou nabídkou ke smíru přiznáme svou vinu?“

Soderman opětovně pokrčil rameny, avšak dál se tvářil neurčitě.

Sáhl po dýmce a lačně z ní zatáhl, aniž by ji zapálil.

Samozřejmě že má Joanna pravdu, pomyslel si. Větší díl viny však bude ležet na ní než na něm. To věděli všichni.

Koneckonců právě ona špatně interpretovala vzorky a pak se pokusila svůj omyl zakrýt tím, že je zničila. Tento názor zastával v nemocnici úplně každý. Všem také bylo jasné, že Soderman přerušil těhotenství na základě Joanniny informace, podle níž se metastázy rozšířily do lymfatických žláz, přestože to nebyla pravda. Onkolog pak kvůli chemoterapii trval na potratu. Chyby se dopustila Joanna, o tom se nedá diskutovat. Soderman zapálil dýmku a labužnicky vypustil do vzduchu několik modravých obláčků.

„Narovnám bude v zájmu nás všech.“

„V mém zájmu to rozhodně není, a já s ním nikdy nebudu souhlasit!“ vykřikla Joanna příkře.

„Navrhuji, abychom si to v příštích několika dnech ještě pořádně rozmysleli,“ pronesl Murdock smířlivě.

„Dobrý nápad,“ přitakal Soderman.

„Nemusíme se rozhodnout dnes, že ano, pane Kane?“

Kane se zabořil do křesla: „Rád bych dospěl k nějakému závěru co nejdříve. Čím déle budeme váhat, tím víc nás to bude pravděpodobně stát.“

Joanna přivřela oči: „Už jste s protistranou hovořil o výši narovnání?“

„Zatím ne,“ odvětil Kane. Byl si však vědom, že jeho odpověď je pravdivá jen částečně. Na toaletách v soudní budově totiž narazil na jednoho z advokátů žalobkyně a v náznacích se o této možnosti zmínili. Pochopitelně se úzkostlivě vyhýbali výrazu narovnaní. Žalující strana by prý byla ochotna přistoupit na částku pěti milionů dolarů a Kane dobře věděl, že se nakonec dohodnou na čtyřech milionech.

„Dobrá,“ Murdock se rázně postavil. „Jsem si vědom toho, že všichni máte spoustu *práce a nemíním vás tu zbytečně zdržovat. Prosím, abyste celou záležitost, o níž jsme právě hovořili, pečlivě zvážili. Pevně věřím, že se nám během několika dnů podaří dosáhnout dohody. A vašemu otci, pane Kane, přejeme pochopitelně brzké uzdravení.“

„Díky,“ odvětil Kane a lehce se uklonil.

Všichni již vycházeli ven z místnosti, když vtom Murdock zavolal: „Joanno, mohla byste mi věnovat ještě chvilku?“ Počkal, až za posledním účastníkem schůzky zapadnou dveře, sáhl do kapsy a vytáhl z ní cigaretu bez filtru. Chvíli na ni zíral a tiše vzpomínal na dobu před třiceti lety, kdy s tímto zlozvykem skoncoval. Kvůli právě probíhajícímu procesu, jenž projednává ublížení na zdraví z nedbalosti, však po cigaretách znovu sáhl. Denně vykouří celý balíček. Přitom dva jeho strýcové zemřeli na rakovinu plic, takže si riziko této zákeřné choroby dobře uvědomoval.

Zapřísahal se, že jakmile bude mít tenhle zatracený soud za sebou, s kouřením okamžitě přestane. Zapálil si cigaretu a zhluboka nasál kouř.

Joanna ho podezíravě pozorovala. Nejspíš mě chce trochu přitlačit do kouta, uvažovala.

„Doufám, že mě nemíníte přemlouvat, abych jim podala ruku ke smíru.“

„Něco takového nemám v úmyslu. Musíte se rozhodnout sama. Ostatně veškeré důsledky svého rozhodnutí ponesete rovněž sama.“

„Přesně tak,“ rozehnala rukou hustý cigaretový dým stoupající z Murdockovy cigarety.

„Jestli vám ta cigareta vadí, tak ji zhasnu…“

„Kdepak,“ odvětila a odsunula křeslo. „Myslíte, že kouření prospívá vaší migréně?“

„Nejspíš ne.“ Murdock naposledy potáhl a poté cigaretu zamáčkl. „Doslechl jsem se, že asistujete policii při vyšetřování úmrtí Jasona Summerse.“

„Pomáhám pouze v počáteční fázi, bude to trvat jen pár dnů. Řekla jsem jim, že víc pro ně nemohu udělat, protože mi proces zabírá spoustu času.“

„To bylo moudré,“ pravil Murdock. Ve skutečnosti si však přál, aby se Summersovým případem zabývala víc.

Chtěl, aby mu poskytovala informace, kterých se mu nedostane od policie. Sdělovací prostředky i správní rada nemocnice na něj dotíraly a mámily další a další

podrobnosti. „Novináři naznačují, že příčinou smrti mohly být i drogy. Je to pravda, nebo ne?“

Joanna rozvažovala, kolik Murdockovi prozradit.

„Nejspíš ne.“

„Jenže koroner doktor Gupta si myslí něco jiného.“

„Nemyslí. Pan doktor Gupta je poněkud nezkušený a neumí jednat s novináři. Ti mu buď vkládají do úst odpovědi, které chtějí slyšet, anebo vytrhávají jeho prohlášení z kontextu.“

„Vy tedy tvrdíte, že doktor Summers byl zavražděn?“

„Pravděpodobně.“

„Jak vysoká je ta pravděpodobnost?“

„Devadesát procent.“

„A těch zbývajících deset procent?“

„Musíme ještě zjistit, co ho vlastně zabilo.“

Murdock se na Joannu překvapeně podíval: „Domníval jsem se, že příčinou smrti byla nějaká droga aplikovaná pomocí infuze.“

„Ano, bezpochyby. Avšak zatím se nám nepodařilo tuto látku identifikovat. Čekáme na výsledek z laboratoře. Měli bychom ho dostat dnes.“

„Máte nějakou představu o tom, jaká droga byla použita?“

Joanna pokrčila rameny a znovu si vybavila Summersovo ležící tělo. Nenašli sebemenší náznak, který by je přivedl použité droze na stopu. Vůbec nic Stale však

uvažovala nad tím, proč na těle neobjevila posmrtné skvrny.

Dvanáct hodin po smrti už by měly být přece patrné.

Murdock potřásl smutně hlavou: „Vražda v Memoriálu!“

„Zní to nějak povědomě, že?“

Náhle zazvonil telefon. Murdock sáhl po sluchátku: „Prosím?“ Chvíli pozorně naslouchal a pak promluvil.

Rukou jí přitom naznačoval, že telefonát vyřídí rychle.

Joanna podle tónu v hlase poznala, že Murdock hovoří s někým důležitým. Možná s nějakým členem správní rady anebo bohatým mecenášem. Slovo od slova dotyčnému zopakoval, co se právě dozvěděl od Joanny. V budoucnu musím být opatrná, přikazovala si. Každou informaci, kterou mu poskytnu, musím náležitě zvážit.

Poté Murdock horlivě volajícího ujišťoval, že Memoriál tuto krizi zdárně překoná. Tak velkou a proslulou nemocnici jen tak něco nepoloží. Otřepe se a zase povstane ve své někdejší slávě.

Tentokrát tak snadno nevyváznete, pomyslela si Joanna a v duchu se přenesla do doby před čtyřmi lety, kdy po praxi v Hopkinsově nemocnici nastoupila jako nováček do Memoriálu. Vše jí připadalo naprosto skvělé. Memoriál tehdy každý považoval za vycházející hvězdu amerického zdravotnictví a všichni se sem jen hrnuli. Naději na místo však měli jen ti nejlepší z nejlepších. Všechny to táhlo do Kalifornie. O dva roky později však přišly první potíže.

Vraždy v nemocnici Memoriál. Šílený profesor tu zabil zdravotní sestru. Vloni pak došlo k té nešťastné příhodě s Erikou Blakeovou, kterou se nyní zabýval soud. A včera byl zavražděn Jason Summers. Uplynulých dvanáct měsíců představovalo zlý sen, z něhož se Memoriál tak lehce nevzpamatuje. Pověst nemocnice vážně utrpěla, lépe řečeno nemocnice svou dobrou pověst nadobro ztratila. Vypadalo to jako zlý sen.

Joannin soukromý život nestál rovněž za nic. Matka, hospitalizovaná kvůli Alzheimerově chorobě, před deseti měsíci zemřela. Tehdy také Joanna viděla naposledy svou mladší sestru Kate, archeoložku, která byla jejím jediným žijícím příbuzným a v současné době pobývala na vykopávkách kdesi v Guatemale. A pak přišel ten románek s Jakém Sinclairem. Bylo to krásné, nezapírá. Tím více bolel rozchod. Nikdy v životě se necítila opuštěnější a osamělejší.

„Mám pár zajímavých zpráv,“ přerušil její úvahy Murdock.

„Ano?“

„Právě mi volal jistý přítel Memoriálu, velice důležitá osoba. Víte, že si Jason Summers během studií na fakultě v Kansasu vysloužil důtku za to, že kouřil marihuanu?“

„Opravdu?“

„Takže požívání drog je nejspíš prokázané, nemyslíte?“

„Uvažujte realisticky, Simone. Většina Američanů mladších čtyřiceti let někdy s drogami koketovala.“

„Vy také?“

„Samozřejmě,“ odpověděla bez váhání. „Jenže Jason byl zavražděn a s tím asi neměly žádné radovánky nic společného. Věřte mi.“

„Nechcete mi sdělit nějaké podrobnosti?“

„Později.“

„O té aféře s marihuanou budeme muset informovat i policii.“

„Jistě.“ Joanna věděla, že Murdock udělá vše, co bude v jeho silách, aby Memoriál vyvázl bez poskvrny. Dokonce se nebude štítit poplivat pověst mrtvého kolegy. „Hlavně nezapomínejte, že Jason Summers byl dalším obžalovaným v případě Eriky Blakeové.“

„Domnívám se, že mezi oběma událostmi neexistuje žádná souvislost a…,“ Murdock se zarazil uprostřed věty.

Zřejmě si přece jen jisté souvislosti uvědomil. Summers přece Eriku Blakeovou uspával před interrupcí. Jestli se u soudu provalí, že bral drogy, bude to znamenat pohromu.

„Pokládám za vhodnější se o drogách vůbec nezmiňovat.“

„Ano, souhlasím. Proč ještě všechno zbytečně komplikovat. I tak je situace dost vážná.“ Murdock složil ruce na stůl a mlčky je pozoroval. Pečlivě vážil další slova.

„Určitě vám nemusím vykládat, že proces se pro nás nevyvíjí zrovna nejpříznivěji.“

„Zatím.“

„Lepší už to nebude. Nesmíme si činit plané naděje.

Alespoň to tvrdí naši právníci.“

„Třeba se mýlí.“

Murdock se zhluboka nadechl a pravil: „Musím vám položit jednu otázku, Joanno. Prosím, abyste mi řekla pravdu.“

„Pokračujte…“

„Po nemocnici se vykládá, že jste si uvědomila svůj omyl při interpretaci vzorků, a abyste nemusela přiznat chybu, raději jste materiál zničila. Je to pravda, anebo jsou to jen klepy?“

Joanna zbrunátněla a žíly na krku jí naběhly: „To je sprostá lež!“

„Určitě?“

„Jako že je Bůh nade mnou, krucinál!“ Rozzlobeně odsunula židli, postavila se a tiše zírala na Murdocka, jenž nervózně žmoulal v ústech cigaretu. Pak se náhle otočila a beze slova vyběhla z kanceláře.

Murdock se opřel a pomalu si zapálil další cigaretu.

Přemýšlel, zda Joanna lže či ne. Pokud ano, pokud opravdu vzorky zničila a její skutek bude prokázán, je jednou provždy odepsaná.

A spolu s ní i nemocnice Memoriál.

5.

Jake, opřený o pult v přijímací místnosti, se zájmem pozoroval nemocniční zaměstnance. Kolem něj tu pobíhali lékaři, sestry, pomocný personál, uklízečky. Rozeznal mezi nimi příslušníky kavkazských národů, Asiaty a pár Hispánců. Jedna ze sester měla na límci připnutou černou stužku. Zřejmě držela smutek. Tázavě na Jakea pohlédla, jako by se ptala, co tu pohledává, a pak pospíchala dál.

Jake sestru sledoval, dokud nezmizela ve dveřích operačního sálu. Černá stuha mu připomněla, že se zítra koná pohřeb Billyho Rosewalla. Byl zvědavý, jestli Billyho pochovají se všemi poctami, se slavnostním obřadem a čestnou stráží. Vždyť ani nezahynul při výkonu služby, ale prohnal si kuli hlavou sám. Ježíšikriste! Znovu ho napadlo, zda by Billy spáchal sebevraždu, kdyby jej dostihl. Nejspíš by se nic nezměnilo. Jenže co když…?

Jake spatřil svého parťáka Lou Farelliho. Vydal se mu naproti. „Máš něco nového?“

„Nada. Nic. Nikdo nic neviděl ani neslyšel. Ten náš Jason byl vtělená ctnost. Bohabojný křesťan, Američan každým coulem… Tak dokonalý, až se tomu člověk zdráhá uvěřit.“

„Jestliže ti někdo tvrdí, že je něco neuvěřitelně dokonalého…“

„Jo, jo… Tak to většinou není pravda. Něco se nám určitě podaří vyšťourat, ale zřejmě to nebude nic převratného.“

Jake pohlédl směrem k operačním sálům. Očíslované dveře byly zavřené.

„Někdo nelitoval námahy, aby toho mládence připravil o život. Určitě to neudělal z čisté lásky.“

Farelli sáhl pod sako a zuřivě se podrbal v podpaží.

„Přesně tohle si myslím i já. Ten vrahoun ho připoutal, nacpal mu do pusy roubík… Vždyť ho mohl jednoduše udusit polštářem, kdyby chtěl. Rozhodně by mu to nedalo tolik práce. Jenže to on ne. Počínal si jako doktor Kildare.“

Farelliho oči se najednou zúžily: „Napadlo tě, že vrahem může být i lékař?“

„Možná, ale třeba taky ne. Mohl to provést každý, kdo umí zavést kanylu.“ Farelli zalovil v kapse: „Mám tu jména čtyř lidí, kteří tu dnes nejsou, ale kteří se tady poflakovali v den vraždy. Dva z nich dělají výhradně odběry krve a píchají injekce.“

„Prověř na počítači, jestli u nás nemají nějaký záznam.“

„Už se na tom pracuje.“

Vtom oba policisté zaslechli zvuk podpatků klapajících o dlaždičky na podlaze. Službu konající sestra vyskočila:

„Paní doktorko Blalocková, mám tu pro vás spoustu vzkazů.“

Joanna přistoupila k pultu a v rychlosti prohlédla štůsek papírů. Žádný vzkaz nebyl tak naléhavý, aby nesnesl odkladu. Strčila všechny do kapsy pláště a přívětivě se na Farelliho usmála: „Buďte zdráv, seržante. Jak se máte?“

„Výborně. A vy?“ Farelli se podivil, jak skvěle Blalocková vypadá. Za poslední dva roky nezestárla ani o den. Naopak, vyhlíží snad ještě mladší.

„Nestěžuji si.“

„To je fajn. A co dělá vaše sestra? Pořád ještě hledá poklad v Kostarice?“

„Ne, teď se hrabe v nějakých ruinách v Guatemale,“

zasmála se Joanna. Farelli jí znovu připomněl Kate. Joannu náhle přepadl strach o sestru. Je sama v džungli střední Guatemaly, kde řádí banditi a lupiči, schopní zabíjet pro sebemenší obnos. Ochraňuj ji, Bože můj! Ona je to jediné, co mi zbylo. Joanna dojatě zamrkala a obraz Kate se jí rozplynul před očima. „Je od vás hezké, že jste se zeptal.“

„Protože jsem starý dobrák,“ zašklebil se Farelli.

Jake obrátil oči v sloup a zavrtěl hlavou.

Joanna se však usmála. Farelli se jí líbil čím dál víc. Byl to malý, sporý chlapík s kulatým obličejem a prošedivělými vlasy. Připomínal jí laskavého, neohrabaného medvídka. V

jeho případě však vzhled klamal. Jake jí kdysi prozradil, že

je tvrdý jako kámen a dokáže se naštvat kvůli každé maličkosti.

„Musím běžet,“ loučil se Farelli. „Uvidíme se zítra,“

kývl na Jakea. „Někdy na shledanou, paní doktorko.“

„Budu se těšit,“ pokynula mu Joanna na pozdrav a sledovala ho pohledem, dokud za ním nezapadly dveře. Poté se obrátila k Jakeovi. Mlčky jej sledovala a snad posté uvažovala, proč se vlastně rozešli. Byla to její chyba? Nebo jeho? Nejspíš na rozchodu nesli vinu oba dva.

„Máš pro mne něco nového?“ zeptala se.

Jake ji uchopil za loket a odváděl ji od pultu z doslechu zvědavé sestry.

„Nejspíš to udělal někdo místní. Je to téměř jisté.

Chirurgické oddělení se po sedmé hodině zamyká a dovnitř se dostane jen ten, kdo má klíče.“

„Kolik lidí má ke klíčům přístup?“

„Hodně. Vrah se ale nejspíš do traktu se sály večer nevracel. Na to je příliš mazaný a opatrný. Pravděpodobně se tam nechal zamknout a trpělivě svou oběť vyhlížel.“

„To víš určitě anebo jenom hádáš?“

„Hádám. Ale vcelku to do sebe zapadá. Kdyby před koncem pracovní doby odešel a později se tam vrátil, riskoval by, že ho někdo spatří. Tohoto nebezpečí se chtěl vyvarovat. Spíš se tam někde schoval a potají čekal na chvíli, kdy bude moci Summerse odpravit.“

Joanna si celou situaci v duchu promítla. Samým soustředěním svraštila obočí. Některé Sinclairovy závěry zněly docela věrohodně, ale něco jí přesto nesedělo. Ano, vrah se mohl bez potíží ukrýt. Ale co Jason Summers? Ten přece neměl nejmenší důvod, aby se schovával na operačním sále.

„Předpokládejme, že měl Gupta pravdu a oběť zemřela skutečně mezi devátou a desátou večer.“

„V pořádku…“

„Kde trávil Jason Summers poslední čtyři hodiny svého života?“

„Možná na operačních sálech.“

„Co tam dělal?“

Jake chvíli uvažoval a pak pokrčil rameny: „Třeba tam odpočíval.“

„Celé čtyři hodiny?“

„Co když si tam zdřímnul?“ „To je sice možné, ale silně nepravděpodobné,“ pravila Joanna váhavě. „Operační sály se totiž večer uklízejí. Uklízečky by Summerse určitě objevily a probudily by ho.“

Jake otevřel poznámkový blok a chvatně jím listoval.

„Naposledy viděly Summerse sestry v 17.15, kdy s nimi pil kávu.“ Obrátil další stránky. „Jako poslední odcházela staniční sestra v 18.30.“

„Kde byl Jason Summers?“

Jake rozvažoval, zda staniční sestra před odchodem prohlédla odpočívárnu, koupelny i samotné operační sály.

Do notesu poznamenal, že se na to musí zeptat. Rovněž bude třeba vyslechnout uklízeči četu. K sakru! Připadal si jako Jeníček, ztracený v temném lese. Ve složitém chodu nemocnice se vůbec nevyznal. Neměl o něm ani ponětí a chyběly mu i základní znalosti. Joanna se tu však pohybovala jako ryba ve vodě.

Jake zavřel blok. Představoval si sám sebe na Summersově místě. Přiblížil se konec vyčerpávajícího pracovního dne a doktor padal únavou. Byl utahaný jak pes.

Na povzbuzení vypil šálek kávy, který mu ale moc nepomohl. Třeba si chtěl trochu oddechnout, dříve než se vydá domů po přeplněné dálnici. Možná se uchýlil do odpočívárny. Prohlédly ji sestry před odchodem?

Pravděpodobně ne, co by ostatně pohledávaly v pánské odpočíváme. Uklízečky však večer v těchto prostorách poklízely. Proboha, kde se ten Summers zašíval?

„Ať už pobýval kdekoliv, rozhodně nebyl během těch posledních hodin sám,“ odtušila Joanna.

Jake přikývl: „Ano, vrah se určitě zdržoval někde poblíž. O tom není pochyb. Jeho čin nebyl výsledkem chvilkového pominutí smyslů. Musel se na něj dlouho a důkladně připravovat.“

„Víš jistě, že sestry spatřily Jasona Summerse naposledy ve čtvrt na šest?“

„Alespoň to tvrdily. Samozřejmě si to ještě prověřím.“

Jake se podíval na nástěnné hodiny. „Za pár minut máme v odpočíváme schůzku se staničními sestrami.“

Náhle se s hlasitým lomozem otevřely dveře do pooperačního pokoje. Objevila se v nich sestra tlačící před sebou pojízdnou postel. Joanna a Jake se přitiskli k pultu, aby jí uvolnili místo. Na vozíku ležel s otevřenými ústy a zavřenýma očima drobný vyhublý stařeček. Jeho pleť byla bělejší než prostěradlo, které přikrývalo tělo. Z láhve na stojanu vtékal do žíly v předloktí pětiprocentní roztok glukózy.

Kolem lůžka se šířil nepříjemný hnilobný zápach. Jake si ucpal rukou nos.

„Proboha, co je to za smrad?“

„Gastrointestinální krvácení. Takhle je cítit krev smíšená s výkaly.“

„Copak jsi schopná určit diagnózu čichem?“

„Zpravidla.“

Pohledem provázeli lůžko, dokud nezmizelo na operačním sále. Dveře zůstaly na chvíli otevřené, takže Jake mohl sledovat, jak zřízenci zvedli pacienta z postele a opatrně ho uložili na operační stůl. Muž byl příšerně vyhublý a vypadal jako kostlivec potažený kůží.

Anesteziolog zahájil intubaci a kdosi zavřel dveře.

„Myslíš, že se z toho vykřeše?“ otázal se Jake.

„Možná,“ pokrčila Joanna rameny. Věděla však, že pacient má jen mizivé šance na přežití. Těžké krvácení do zažívacího traktu, komplikované navíc šokem, je u tak starého člověka vždy kritické. Navíc zřejmě nemají k dispozici krev na transfuzi. V opačném případě by mu totiž nedávali glukózu.

Jake s Joannou prošli dlouhou chodbou, zabočili do další chodby vpravo a minuli řadu malých kanceláří.

Všechny byly zavřené a neozýval se z nich ani hlásek.

„Co je to za pokoje?“

„To jsou kóje, kde doktoři diktují zápisy z operací.“

Jake jedny dveře otevřel a nahlédl dovnitř. Místnost svými rozměry připomínala spíše komůrku. Zařízení tvořila jediná kovová židle a diktafon stojící na dřevěné desce zapuštěné do zdi. Místnost byla bez oken, nahoře se krčil malý ventilátor. Jake si všiml dvou vypínačů na stěně.

Jedním se zapínalo svítidlo, visící od stropu.

„K čemu slouží ten druhý vypínač?“ zeptal se.

„Tím se rozsvěcí červená žárovka nad dveřmi na znamení, že je pracovna obsazena.“

Jake zmáčknul vypínač. Červené oko zamžikalo.

„Takže když tohle světlo svítí, nikdo do místnosti nevstoupí.“

„Správné.“

„Ani uklízečky?“

„Nejspíš ne.“

Jake vypnul světlo a zavřel dveře. Vida, kolik je tu příhodných koutů, kde se člověk může schovat, pomyslel si.

Vrah se mohl ukrývat takřka kdekoliv, třeba v jedné z těchto pracoven. Stačilo, aby rozsvítil červené světýlko, posadil se a čekal na vhodnou chvíli. Ale ne, zavrhl prvotní nápad Jake, takhle to určitě neprovedl. Vrah se sem nemohl zavřít, potřeboval přece vědět, kde se právě Jason Summers pohybuje. Musel ho zpovzdálí sledovat, aby věděl, kdy vejde na operační sál.

Mezitím Jake s Joannou došli až k odpočíváme lékařů.

Na pohovce podřimoval mladý stážista, schoulený do klubíčka. Jakmile vrzly dveře, otevřel oči a udiveně se na Jakea podíval: „Přejete si něco?“

„Potřebujeme si prohlédnout tuto místnost.“

„A proč?“ zavrčel lékař, ale vtom spatřil Joannu a okamžitě vyskočil. „Promiňte, pam doktorko. Neviděl jsem vás.“

„Nic se nestalo. Rádi bychom to tu trochu prozkoumali.“ Joanna mrkla na internistovu jmenovku.

Elliot Berk, přečetla si.

„Samozřejmě,“ přikývl stážista. Zeširoka si zývnul a s omluvným výrazem v tváři si zakryl ústa rukou. Jeho jemný obličej bez jediné vrásky, lemovaný dlouhými hnědými vlasy, působil velice mladistvým dojmem. Skutečný věk prozrazovaly pouze unavené oči. Sehnul se pro tašku,

přehodil si ji přes rameno a loudavým krokem vyšel z odpočivárny.

Jake prohodil: „ježíšimarjá, ten chudák vypadá, že snad usne vestoje.“

„Neměj strach, vždyť on ví, kde složit hlavu. Určitě už k nějakému pelíšku míří.“ Jake se rozhlédl po místnosti. Za poslechli dva roky se ani trošičku nezměnila. U stěny pořád stála omšelá kožená pohovka, vedle ní otlučený stolek a pár křesel s plátěným čalouněním.

Vybavil si chvíli, kdy tu byl s Joannou naposledy.

Tehdy spolu v lékařském pokoji vyslýchali zdejšího chirurga Bobbyho Hannaha, důvodně podezřelého z několikanásobné vraždy uškrcením. Jeho vinu se posléze nepodařilo prokázat, ale Hannah na soud doplatil nervovým zhroucením. Výčitky svědomí však kvůli němu Jakea rozhodně nepronásledovaly. Bobby Hannah mohl být nakrásně nevinný, ale přesto to byl podle jeho názoru pěkný hajzl, který způsobil mnoha lidem zármutek.

„Jak dopadl Bobby Hannah?“

„Uzdravil se,“ odpověděla Joanna.

„Pořád ještě operuje?“

„Ne, teď pracuje jako patolog v Coloradu.“

„Patolog? Dělá to samé, co ty?“

Joanna se usmála: „Ano, tak zpravidla končí zkrachovalí chirurgové.“

Jake přistoupil ke kávovaru v rohu místnosti. Káva byla vyčpělá a studená. Jake tiše zaklel a pak se zadíval do zrcadla na stěně. Bedlivě prozkoumal svůj zevnějšek a začal si upravovat kravatu. Trochu napravo, potom nalevo a pak zpátky napravo. Zřejmě však nebyl stále spokojen, protože nakonec povolil uzel a znovu jej uvázal.

Joanna ho pozorovala a v duchu se smála. O svůj vzhled dbal až s pedantskou důkladností. V dobách, kdy spolu ještě trávili víkendy, ji svým puntičkářstvím přiváděl k nepříčetnosti. Psací náčiní muselo být na stole vyrovnáno pěkně do řady, příbor musel ležet v dané vzdálenosti od talíře. Mýdlo mělo své stálé místo přesně uprostřed košíčku na vaně, flakónky s kolínskou staly pod zrcadlem hezky v zákrytu. Jenže právě díky těmto neporušitelným rituálům byl až roztomilý, Joanně připadal legrační a také si s ním spoustu legrace užila.

Když konečně vázanka vypadala podle Jakeových představ, pustil se do klop saka. Joanna se musela kousnout do rtu, aby se nerozesmála nahlas. Pamatovala si, že dával přednost pestrému oblečení, a jen ona věděla, kolik úsilí ji stálo přesvědčit ho, že mu víc sluší tmavé barvy. Výsledek byl očividný, to uznal i Jake.

Joanna si všimla nitky na rukávu jeho saka a bezmyšlenkovitě ji sundala.

„Co je to?“ vyhrkl Jake.

„Jenom nějaké smítko,“ odvětila nesměle.

„Díky,“ usmál se a podíval se jí zpříma do očí.

Joanna se honem zabořila do křesla. Mrzelo ji, že si dovolila i tuto nepatrnou důvěrnost. Jake si to třeba bude mylně vykládat. Detektiv se však otočil zpátky k zrcadlu.

Předstíral, že si uhlazuje vlasy, ale po očku pozoroval Joannu. Tak krásná a tak nevyzpytatelná. Jako většina ženských dokáže s mistrnou dovedností vyvádět chlapy z míry. Tváří se chladně a nepřístupně jako sfingy a pak vám zničehonic seberou smítko z rukávu! Čert aby se v nich vyznal. Pokrčil rameny a odstoupil od zrcadla. Nemá cenu si tím lámat hlavu. Co se stalo, nedá se odestát. Teď se musí soustředit na případ Jasona Summerse.

Pustil se do prohlídky. S hlavou skloněnou a rukama složenýma za zády pomalu prozkoumával podlahu píď po pídi. Při chůzi se mu lépe přemýšlelo. Jenže v tomto okamžiku neměl dostatek poznatků, kterých by se mohl chytit. Těch pár stop nestojí ani za řeč. Počáteční fáze vyšetřování mu dá vždycky nejvíc zabrat. Připadá si jako ve slepé uličce. Těch několik nezřetelných záblesků sotva prosvětlí neproniknutelnou temnotu, která každý případ zahaluje.

„Známe sice oběť, nicméně nevíme, proč ani jak zahynula.“ Zastavil se a pohlédl na Joannu: „Objevila laboratoř něco zajímavého v Summersově krvi?“

„Každou chvíli by nám měli dát zprávu. Počkej, zkusím tam zavolat.“ Joanna zvedla sluchátko a vytočila čtyřmístné číslo. Následoval krátký hovor s vedoucím laboratoře.

„Jste si jistí?“ otázala se zaraženě.

„Naprosto, paní doktorko. Všechny zkoušky jsme raději opakovali třikrát.“

Joanna zavěsila. V očích se jí zračila hrůza. Nyní už tedy věděla, co si vrah na Jasona Summerse připravil a jak jej zabil. Její kolega zemřel rukou sadisty. Umíral pomalu, v mukách a agónii. „Bože můj,“ vydechla.

Jake zpozoroval Joannin vyděšený výraz. Posadil se vedle ní: „Špatné zprávy?“

„Ještě horší,“ pronesla tiše. „Povídej…“

„Jasona zavraždili pomocí drogy zvané sukcinylcholin, kterou užívají anesteziologové k naprostému uvolnění svalstva, poté co pacienta uspí. Droga zcela paralyzuje veškeré svalstvo.“

„Takže…?“ Sinclair přivřel oči. Stále ještě nechápal.

„Vyřadí z funkce i svaly, které umožňují dýchání.“

„Máš na mysli něco jako kurare?“

„Účinky jsou velice podobné. Pokud se tento přípravek během chirurgického zákroku použije, pacient přestává dýchat a tuto životní funkci musí zajišťovat přístroje.

Stručně řečeno, po aplikaci sukcinylcholinu jsou plíce vyřazeny z činnosti.“

„Kristepane!“ zasténal Jake. „Tvrdíš, že se Summers udusil?“

Joanna zasmušile přikývla: „Stejně jako by mu někdo přiložil na obličej polštář a chvíli ho tam držel.“

„Byl při vědomí?“

„Obávám se, že ano. Rovněž se domnívám, že si Jason dobře uvědomoval blížící se smrt. Proto se nejspíš snažil osvobodit a překousnout náplast na ústech.“

„Počkej, počkej,“ přerušil ji zmatený Jake. „Nejdřív tu vykládáš, že droga paralyzuje svalstvo, a hned nato se mě snažíš přesvědčit, že Summers bojoval o život jako lev. To přece nejde dohromady.“

Joanna se na chvíli zadumala. V duchu si představila Jasona Summerse přivázaného na operačním stole, ke kterému se pomalu blížil vrah. Celou scénu viděla tak živě, jako by se jí přímo zúčastnila.

„Jason ležel připoutaný na stole, jehlu infuze zapíchnutou v předloktí. Kapačkou mu vrah také vpravil sukcinylcholin do krve.“

Jake naklonil hlavu na stranu: „To se ale jenom dohaduješ, že?“

„Ne, tak se to opravdu přihodilo.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“

„Z mnoha důvodů. Nejvážnějším z nich je asi fakt, že vrah vůbec použil kapačku. Proč to asi udělal, co myslíš?“

„Aby mohl podat Summersovi drogu,“ odtušil pohotově Sinclair.

„K tomu, abys někomu podal nitrožilně drogu, nepotřebuješ infuzi. Nezapomínej, že náš vrah je odborník, kterému manipulace s injekční stříkačkou nečiní žádné problémy. Kdyby chtěl Jasona usmrtit rychle, stačilo naplnit stříkačku sukcinylcholinem, najít vhodnou žílu a bodnout.

Jenže on měl v úmyslu něco jiného. Přál si, aby Jason ještě chvilku žil. Věděl také, že se Jason nevzdá bez boje. Je velice obtížné napíchnout žílu někomu, kdo se vzpírá, dokonce i když je pevně připoutaný. I v takovém případě sebou totiž člověk mele, škube a všelijak se kroutí. Má-li ale v žíle kanylu infuze, zbavuje se jí jen těžko. Vrah musel utáhnout pouta a nasadit kapačku ještě dřív, než Jason zjistil, že mu hrozí nebezpečí.“

„Pak si však náhle uvědomil, že ho chce kdosi připravit o život, jo?“

„Myslím, že ano. Věděl rovněž, že ho čeká dlouhé umírám. Nedovedu si představit nic horšího než pomalou smrt udušením. Ty snad ano?“

Jake zavrtěl hlavou. Došlo mu, že jeho protivníkem bude sadistický, zvrácený parchant. Takové případy ho netěšily. Jakea čas od času pronásledovala děsivá představa šílených vrahů, kteří przní děti a nakonec jejich bezvládná tělíčka polévají benzínem a zapalují.

„Takže Summers se vlastně nemohl bránit ani křičet.“

„Přesně tak. Musel jen trpně ležet a čekat, až přijde konec“ Joanna se najednou zarazila. V ten moment si totiž uvědomila, že jí na místě vraždy cosi uniklo. Koukala přímo na to, a přesto si ničeho nevšimla. „Někdy se mi zdá, že mám do dobré soudní lékařky, jakou bych si přála být, hodně daleko.“

„Například kdy?“

„Třeba tehdy, když jsem zkoumala Summersovo tělo a nenašla jsem žádné mrtvolné skvrny. Dvanáct hodin po smrti by se už měly rozhodně objevit, jenže já to hodila za hlavu. Nenapadlo mě, že rigor mortis chybí v případě, že je svalstvo těsně před smrtí úplně ochablé. A právě sukcinylcholin takové ochabnutí způsobuje.“

Jake se usmál: „Tohle by nenapadlo asi nikoho, nejsme věštci. Myslím, že jsi k sobě zbytečně přísná.“

„Snad.“ Joannu však profesionální selhání mrzelo.

Absence posmrtných skvrn byla důležitým vodítkem, avšak ona jí nevěnovala pozornost. Jak jen mohla být tak hloupá?

Udělala chybu jako nějaký začátečník.

„Škoda že nám krevní zkoušky nemohou prozradit, kde trávil Summers poslední tři hodiny svého života.“

„Spal,“ odvětila Joanna bez váhání. „Jak to můžeš tvrdit?“

„Protože v jeho krvi našli stopy chloralhydrátu, který se používá jako sedativum.“

„Je účinný?“

„Dost. V minulosti se chloralhydrátu přezdívalo ,knokaut kapky´.“

Jake přikývl. Vzpomněl si, že kdysi slyšel o koktejlu Mickey Finn. Do pití se přidalo trochu chloralhydrátu, čímž se tlumicí účinky alkoholu ještě zvýšily. Uchylovaly se k němu zejména prostitutky, takzvané uspávačky, které okrádaly své zákazníky. Chloralhydrát měl příšernou chuť, proto se musel míchat s alkoholem. Jake uvažoval, jak se asi vrahovi podařilo podat chloralhydrát Summersovi.

„V kávě! Vsadil bych se, že mu ho vrah nalil do kafe.“

„Pravděpodobně. Silná káva jeho chuť přebije.“

„Mají lékaři vlastní šálky, anebo pijí z obyčejných kelímků na jedno použití?“

„Z kelímků…“

„Sakra,“ ulevil si Jake. „Kdyby měli šálky, daly by se analyzovat zbytky nápoje.“

Jake se postavil a znovu začal přecházet po místnosti.

Pokusil se zrekonstruovat poslední okamžiky Summersova života. Okolo čtvrt na šest skončil pracovní den. Doktor je utahaný jako pes, ale čeká ho ještě dlouhá cesta domů. Dá si tedy kávu na povzbuzení. Někdo mu přinese kelímek, do kterého nakapal trochu chloralhydrátu. Oběť kávu vypije, avšak únava se ještě zvětší. Summerse přemáhá spánek, víčka mu padají. „Jestliže je doktor ospalý, kam si půjde zdřímnout?“

„Do odpočívárny.“

„Správně,“ přitakal Jake. „Takže Summers pochrupává na tomhle gauči. Vrah ví, že se jeho oběť nachází zde. Proč ho tu ale taky nezabil?“

„Protože ho tady nemohl připoutat. Bylo by to tu složité i s kapačkou. Nejsou tu například stojany.“

„Výborně.“ Jake si promnul ruce. Pomalu se začínala rýsovat představa toho, co se odehrálo na operačním sále v onen osudný večer, kdy byl Jason Summers zavražděn.

Profil vraha začínal nabývat konkrétních rysů. „Vrah tedy musel dopravit Summerse na operační sál.“

„Možná použil pojízdného lůžka.“

„V tom případě musel zvednout oběť z pohovky a přenést ji na vozík. Summers byl pořádný pořízek, takže vrah musel mít notnou páru.“

„Třeba nebyl tak silný, jak tvrdíš.“

„Proč ne?“

„Vzpomeň si na tabletku, kterou jsi rozšlápl na operačním sále.“

„Co je s ní.“

„Jednalo se o metamfetamin. V Summersově krvi jsme přitom jeho stopy neobjevili.“

Jake se zastavil a přivřel oči: „Myslíš, že se vrah nadopoval?“

„Určitě.“

„Aby si dodal odvahy?“

„Anebo aby krásnou skutečnost učinil ještě krásnější.“

„Anebo obojí.“ Všude samé drogy, pomyslel si Jake.

Copak jim propadli už všichni? Mládež, piloti, starostové, lékaři, dokonce i policajti. Metla lidstva. Mor. „Třeba si vzal kromě metamfetaminu ještě něco jiného.“ Joanna přikývla.

Dobře věděla, že si zkušení narkomani dovedou pro daný účel vybrat tu nejvhodnější drogu. Kokain slouží pro mentální i fyzické povzbuzení a PCP zase tříbí smysly a vzbuzuje pocit moci a síly. Většina feťáků rovněž ví, jak různé omamné prostředky namíchat a jak správným poměrem znásobit požadovaný efekt.

Jake se posadil vedle Joanny do hlubokého křesla.

„Zatracený drogy, všechno jenom komplikují. Portrét vraha, který jsme si vytvořili, je třeba docela mylný.“

„Na jednu věc se však můžeme stoprocentně spolehnout.“

„Na jakou…?“

„Vrah se vyzná v medicíně. Zná sukcinylcholin, jeho účinky i způsob použití. Podobné znalosti nemá ani řada lékařů.“ Joanna se zhluboka nadechla. „Určitě přichází do styku s operačním sálem anebo pracuje v oboru úzce spjatém s chirurgií. A není to jen nějaký nezúčastněný pozorovatel, nýbrž odborník. Z toho musíme vycházet…“

Ozvalo se zaklepání. Dveře se pootevřely a dovnitř nahlédla sestra.

„Jdu brzo?“ špitla nesměle.

„Ne, ne. Pojďte dál,“ pokynul jí Jake a přisunul k protilehlé straně stolku další křeslo. Při výslechu chce vidět svému protějšku do očí.

Sestra pozdravila Joannu, posadila se a přehodila nohu přes nohu. Z krabičky vytáhla cigaretu bez filtru a zapálila si. Divila se, proč s ní chce detektiv mluvit znovu a proč bude jejich rozhovoru přítomná doktorka Blalocková.

„Druhá staniční sestra přijde hned.“ *

„Už se chod oddělení dostal do normálních kolejí?“

„Ne docela. Ještě jsme se nevzpamatovali z toho strašného šoku.“ Sestra labužnicky vdechla kouř a několik vteřin jej podržela v plících. „Doktora Summerse měl každý rád.“

Vím přinejmenším o jedné osobě, která ho ráda neměla, pomyslel si Jake a koutkem oka pozoroval staniční sestru.

Cassie Rossové bylo něco málo přes čtyřicet let. V mládí štíhlá postava se začínala v pase zakulacovat. Obličeji trojúhelníkového tvaru dominovaly hluboké, temně hnědé oči, pozornost však upoutal především mírný předkus.

Vrásky na čele nezakryla ani silná vrstva líčidla. Hnědé vlasy se světlým melírem byly nakrátko zastřižené. Blůza stejnokroje měla v podpaží skvrny od potu.

„Byly tu vždycky dvě staniční sestry?“ narušil tísnivé ticho Jake.

„Ano, s Lois tu pracujeme od doby, kdy otevřeli operační centrum pro ambulantní pacienty.“

„Která z vás šéfuje?“

„Já.“ Cassie zkřížila nohy. Nyní spočívala nahoře levá.

V kolenním kloubu jí hlasitě zapraskalo. Okamžitě přehodila pravou přes levou.

Jake spočinul na nohách pohledem. Všiml si, že při každém překřížení Cassie odhaluje stále větší kus stehna.

„Jak dlouho jste tu už zaměstnaná?“

„Osm let. Předtím jsem pracovala šest let na hlavním operačním sále, pak jsem přešla sem.“

„Kvůli lepšímu platu?“

Cassie přikývla: „Navíc tu mám volné víkendy.“ Joanna se zeptala: „Před nástupem sem jste už vykonávala funkci staniční sestry?“

„Ne. Nejdřív jsem působila na lůžkovém oddělení, potom jsem dělala řadovou sestru na chirurgii a teprve pak jsem povýšila na staniční sestru.“

„Přišla jste někdy do styku s anesteziologií?“

Cassie s odpovědí váhala. Dlouze se na Joannu zadívala a pak odvětila: „Párkrát, ve Vietnamu.“

„Tam jste pracovala jako sestra-anestezioložka?“

Jake se naklonil dopředu a nastražil uši. Termín sestra-anestezioložka v životě neslyšel.

„Ne, byla jsem sestra-holka-pro-všechno,“ Cassie zamáčkla cigaretu a zahleděla se upřeně na popelník.

„Přidělili mne do polní nemocnice. Tam každý musel dělat všechno.“

„Jak dlouho jste tam působila?“ Joanna sledovala, jak si sestra zapaluje další cigaretu. Prsty, v nichž cigaretu držela, byly zažloutlé od nikotinu.

„Třináct měsíců.“

Joanna si všimla, že se Cassie v obličeji mihl výraz smutku, a rozhodla se změnit téma. „Kdo z personálu smí nasazovat infuzi?“

Cassie pokrčila rameny: „To záleží na situaci. Pár lidí, vyškolených k odběrům krve a napichování infuzí, pracuje na pooperačních pokojích. Na sále to ale dělá obvykle anesteziolog.“

Místností se rozlehlo rázné zaklepání. Všichni se obrátili ke dveřím, do kterých vstoupila druhá sestra.

Pokývnutím hlavy pozdravila Joannu a Jakea a kvapně se posadila vedle své kolegyně.

„Promiňte, že jdu pozdě.“

„Nevadí,“ odpověděl Jake a pohledem sjel její nohy.

Trochu tlustá lýtka a stehna, pomyslel si. Lois Martinova byla o poznám silnější než Cassie, nicméně se mu líbila mnohem víc. Zaujaly ho zejména jemné rysy oválného obličeje, krásně vykrojené, plné rty a šedozelené oči. Hnědé vlasy s plavými prameny spadaly až na ramena. Jake usoudil, že Lois je o pár let mladší než Cassie Rossová.

V rychlosti zopakoval stejné otázky, které položil již Cassie. Také Lois pracovala v Memoriálu již osmý rok.

Původně nastoupila na lůžkové oddělení a poté ji přeřadili

na operační sál. Nikdy však neprováděla anesteziologii a nebyla ve Vietnamu. O Jasonu Summersovi se vyjadřovala v superlativech. Podle jejího názoru ho měli všichni rádi.

„Takže se nikdy nedostal do konfliktu nebo hádky s nikým z personálu chirurgie?“ vyzvídal Jake. „Rozhodně ne,“ ujistila ho Lois.

Jake uchopil poznámkový blok a nalistoval stránku, na kterou si zaznamenal, jak při výslechu odpovídaly zdravotní sestry.

„Naposledy jste tedy Jasona Summerse spatřily ve čtvrt na šest?“

Sestry se na sebe podívaly a souhlasně přikývly.

„Přinesl mu někdo kávu?“ pokračoval Jake.

Cassie se neznatelně pousmála: „Na chirurgickém oddělení platí pravidlo, že každý si svou kávu nosí sám.“

„Viděla některá z vás, jak si Summers jde pro kávu?“

Sestry na sebe opět mrkly. Pokud se nějak domlouvaly, Jake to nepostřehl.

„Ne,“ odvětily jednohlasně.

„Z oddělení jste obě odešly asi v půl sedmé…“

„Ano,“ odpověděla Cassie a pohlédla na Lois, jako by se o svých slovech chtěla ujistit. „Odcházely jsme jako poslední.“

Joanna si všimla, že se sestry na sebe před každou odpovědí nejdříve podívají. Zřejmě se chtějí vyvarovat toho, že budou odpovídat odlišně. Zaujala ji rovněž skutečnost, že

Lois pokaždé vyčkává, až odpoví Cassie. Z těch dvou je dominantní osobností nejspíš ona.

Pokud bude Jake sestry znovu vyslýchat, měl by si pozvat každou zvlášť.

Cassie zamáčkla cigaretu, zatímco Lois se v téže chvíli natáhla pro krabičku ležící na stolku. Zapálila si a dychtivě vtáhla první doušek voňavého dýmu. Špatně větraná místnost bez oken se brzy zaplnila modravým oparem.

Joannu začaly pálit oči. Rukou rozehnala oblak kouře, který se jí válel před obličejem. Lois však cigaretu neodložila.

Buď Joannino zoufalé gesto nepochopila, anebo je nepokrytě ignorovala.

„Zkontrolovaly jste před odchodem všechny prostory?“

zeptala se Joanna.

„Všechno bylo v naprostém pořádku,“ pravila Cassie. „I operační sály?“

„I operační sály.“

„V půl sedmé večer?“

Cassie přikývla: „Úklid skončil dřív, protože poslední dvě operace byly zrušeny.“

Joanna se střetla pohledem s Jakém. Nyní už je tedy jasné, proč Summerse neprobudily uklízečky. Odešly totiž ještě před půl sedmou. A vrah to pravděpodobně věděl.

Mohl počítat s tím, že ho nikdo nevyruší a že má na provedení vraždy dost času.

„Proč byly ty dvě operace zrušeny?“

Cassie se samým soustředěním zakousla do horního rtu.

„Jeden pacient byl nastuzený,“ vzpomněla si.

„A u toho druhého odhalil krevní obraz nedostatek bílých krvinek,“ doplnila Lois.

Joanna se zeptala: „Kdy se operační tým dozvěděl, že jsou operace odloženy?“

„Asi ve dvě odpoledne,“ odtušila Cassie.

Jake si tento údaj chvatně poznamenal do bloku.

„V kolik hodin odešly uklízečky?“

„Kolem tři čtvrtě na šest,“ odpověděla Cassie.

„Uklidily operační sál i odpočívárnu?“ pokračoval Jake.

„Všechno. Byly hotové asi ve tři čtvrtě na šest a hned odešly.“

„Určitě jste před odchodem prohlédly všechny místnosti?“

Sestry se na sebe podívaly a bez váhám přikývly.

„Jste si tím jisté…?“

„Naprosto,“ odvětila Cassie. „Zkontrolovaly jsme, jestli je v odpočíváme zhasnuto a jestli jsou kávovary vytažené ze zásuvky. Na operačních sálech zase kontrolujeme, zda jsou vypnuty všechny přístroje a podobně…“

„Ani jedna z vás Jasona Summerse po čtvrt na šest neviděla…?“

„Ne,“ prohlásila rezolutně Cassie. Lois horlivě přitakala.

„Netušíte, kam mohl po čtvrt na šest jít?“

Cassie pokrčila rameny: „Nic mi neřekl.“

„Ani mně,“ připojila se Lois.

Jake zavřel notes a pomalu vstal z křesla.

„Ještě poslední otázka,“ ozvala se Joanna. „Neměl Jason Summers s nějakou sestrou anebo lékařkou z chirurgie pletky?“

Jake se na Joannu tázavě podíval. Co to s tím má, sakra, společného?

„Myslíte tím milenku?“ zeptala se Cassie. „Přesně tak,“

odpověděla Joanna.

Teprve nyní Jake pochopil, kam Joanna směřuje.

Summers sice skončil brzo, ale kdyby měl na oddělení přítelkyni, mohl si chtít před odchodem domů ještě trochu zašpásovat. Únava z milostných hrátek podpořená chloralhydrátem pak mohla být příčinou toho, že usnul. Jake se na obě sestry upřeně zadíval. Trvalo podezřele dlouho, než odpověděly.

„Pokud je mi známo, tak se s nikým důvěrněji nesblížil,“ pronesla konečně Cassie.

„Ani já o ničem nevím,“ dodala chvějícím se hlasem Lois.

Jake si obě sestry pochybovačně změřil. Šestý smysl mu napovídal, že nyní nemluví tak docela pravdu. Ne že by lhaly, ale neřekly prostě všechno. Proč? Třeba se snaží chránit pověst zesnulého. Otevřel znovu poznámkový sešit a cosi do něj zapsal.

„Prozatím vám děkuji. Velice jste nám pomohly.“

Jake a Joanna vyprovodili obě sestry ke dveřím a pak se za nimi vydali zpět k přijímací místnosti s recepčním pultem. Na chodbě bylo ticho jako v hrobě. Cestou nepotkali ani živáčka a kromě klapotu Joanniných podpatků nebyl slyšet ani hlásek. Minuli pracovny určené k diktování lékařských zpráv. Kromě jediné byly všechny prázdné.

Joanna v zámyslem pozorovala červené světélko. Ne, sem se určitě Jason před svou smrtí neuchýlil. Místnosti jsou příliš malé, vždyť by se tu nemohl ani natáhnout. Byl unavený, v krvi mu koloval chloralhydrát. Potřeboval se někde prospat a tomuto účelu nejvíce vyhovovala odpočívárna. Tam však nešel, sestry by ho viděly.

Zahnuli do hlavní chodby a rázem se ocitli uprostřed obvyklého

nemocničního

ruchu.

Všude

pobíhali

zaměstnanci chirurgického oddělení v pláštích a stejnokrojích. Většina z nich měla na hlavě čepce a na obličeji roušku. Proti nim se valil ohromný pojízdný rentgen. Joanna s Jakém se přilepili ke stěně, aby uvolnili cestu. Odkudsi se ozval nářek dítěte, volajícího maminku, i konejšivý hlas sestry.

Jake chytil Joannu za rukáv: „Tady operují i děti?“

„Samozřejmě. Stejně jako na ostatních sálech.“

Náhle se rozletěly dveře operačního sálu. Vyrazilo z nich pojízdné lůžko, na kterém ležela postava zcela zakrytá prostěradlem. Pouze v místech, kde se nacházely špičky

prstů u nohou a nos, se prostěradlo vzpínalo jako miniaturní stan. Z těla se šířil nepříjemný zápach. Jake se znechuceně odvrátil, avšak zápach se mu již usadil v nosních dírkách.

Gastrointestinální krvácení, vzpomněl si na Joanninu diagnózu. Krev smíšená s výkaly. Příšerný smrad. Jake nakoukl do sálu, kde připravovali k operaci jakéhosi drobného mužíčka. Operační sál číslo tři. Tentýž, na kterém došlo k vraždě Jasona Summerse. Prokletý sál.

Obě staniční sestry nyní stály u pultu vzdáleného asi sedm metrů. Jake přesto zašeptal: „Mám dojem, že si to tu Jason Summers s někým rozdával. Ty dvě nám neřekly všechno.“

„Proč by lhaly?“ otázala se Joanna.

Jake se usmál: „Všichni lžou. Prezidenti, matky, přátelé.

Úplně všichni.“

„Obvykle však mají důvod.“

Jake pohodil hlavou a rozhlédl se po sestrách kolem sebe. Zapletl se snad Jason Summers s některou z nich?

„Prokaž mi službičku a poptej se na Summerse u jeho kamarádů doktorů. Zjisti, jestli si to tu náhodou nerozdával s nějakou kočičkou z personálu.“

Joanna zaváhala: „Bojím se, že to nestihnu, Jakeu.

Tomu zpropadenému procesu věnuju všechen volný čas.“

„Udělej, prosím, co bude v tvých silách.“ Jake uvažoval, že vyslechne i vdovu po Jasonu Summersovi, ale nakonec tento nápad zavrhnul. Při prvním rozhovoru se dozvěděl, že

Summersovi žili v bezproblémovém manželství a on neměl důvod těmto slovům nevěřit. Další výslech není nutný. Paní Summersová se i bez toho musí vyrovnat se svým utrpením a policie by neměla její rány ještě víc jitřit. Jake si v duchu vybavil Summersová dvojčata. Jsou to ještě úplní prckové, příliš malí na to, aby se doslechli o strašném osudu svého otce. Jsou tak malí, že na něj do doby, než vyrostou, úplně zapomenou.

„Podařilo se nám zaplnit dost bílých míst, ne?“ Přerušila jeho úvahy Joanna.

„Zdá se,“ odpověděl Jake. Uchopil Joannu za předloktí a doprovodil ji k výtahu.

„Jakeu, kdysi jsi mi řekl, že na každém případu, který řešíš, je nejpodstatnější najít odpověď na klíčovou otázku.

Jakmile tuto odpověď nalezneš, je vyhráno.“

„Ano, to je pravda.“

„Jak zní klíčová otázka v tomto případě?“

„Někdo se rozhodl překonat spoustu překážek, jen aby zabil Jasona Summerse. Vrah ho nadopoval, přivázal, nasadil mu kapačku a vstříkl mu do krve kurare či bůhvíjaké svinstvo. Polštář na ksichtě, kudla v srdci nebo podříznutý krk by splnily stejnou službu a bylo by to jednodušší, snadnější a rychlejší. Hotovo a honem pryč. Náš vrah však zvolil jinou možnost. Rozhodl se poslat Jasona Summerse k ledu mnohem komplikovaněji. Speciálním způsobem. Pověz

mi proč a já ti zaručuji, že toho vrahouna dopadnu dřív, než se naděješ.“

Joanna přikývla: „S téměř stoprocentní jistotou to musel být doktor anebo zdravotní sestra, že?“

„Jo. To je nad slunce jasnější.“

6.

Joanna se vrátila do své kanceláře a unaveně se svalila do křesla za stolem. Pak zula boty, chvilku si masírovala chodidla a přitom pročítala lístečky se vzkazy. Nejdůležitější vzkaz byl od Paula Sodermana, jenž ji prosil dnes večer o schůzku ve velice naléhavé záležitosti. Soderman na ni bude čekat do osmi hodin v laboratoři u Josiaha Blooma. Joanna mrkla na hodiny visící na zdi. Ukazovaly čtvrt na osm. Její pohled spočinul na stolku s mikroskopem a čtyřmi krabicemi plnými vzorků. Ještě dnes by měla všechny prohlédnout a nadiktovat zprávu. Odhadovala, že jí práce zabere přinejmenším dvě hodiny, možná víc, pokud nebudou výsledky jednoznačné. Kromě toho musí napsat spoustu dopisů a probrat se kupou nevyřízené pošty. Kručící žaludek jí připomněl, že od rána nejedla. Sáhla do zásuvky pro sušenku. Cestou k výtahu se do ní hltavě zakousla.

Výtah naštěstí čekal otevřený. Stiskla tlačítko a opřela se o stěnu. Uplynulý rok patří k nejhorším údobím jejího života, říkala si v duchu. Zemřela jí maminka, rozešla se s Jakém, a teď má k tomu všemu na krku soud kvůli zanedbám služebních povinností. Soderman s ní chce určitě hovořit o procesu, tím si byla jistá. Bude se ji snažit přesvědčit, aby zanechala marného odporu a přijala nabídku

ke smíru. Nesmíme dovolit, aby nás a Memoriál vláčeli dále bahnem! Jako by ho slyšela. Výtah se zastavil v osmém patře. Joanna vystoupila. Na konci jinak prázdné chodby hulákaly dvě uklízečky španělsky. Jejich hovor přehlušovala tklivá latinskoamerická melodie linoucí se z rozhlasu.

„Krucipísek, já se na to vykašlu,“ komentovala halasně jedna z uklízeček převrhnutý koš s odpadky.

Joanna spolkla poslední sousto a vstoupila do dveří endokrinologické laboratoře. Minula obrovskou centrifugu, dosahující rychlosti až dvacet tisíc otáček za minutu, prošla kolem automatického vibrátoru, v němž se pomalu natřásaly dvě baňky s jakousi zpěněnou tekutinou, a teprve na konci místnosti spatřila Paula Sodermana, obráceného zády ke dveřím.

„Takže tohle je ten váš umělý pankreas?“ vyptával se právě.

„Ano,“ přitakal Josiah Bloom pyšně.

Soderman si prohlížel proti světlu plastikovou tubu, tvarem i velikostí připomínající malou okurku. „A funguje to?“

„Jistěže.“

Oba muži se ohlédli a pozdravili přicházející Joannu. Ta zvědavě pozorovala plastikovou slinivku. V Memoriálu se nemluvilo o ničem jiném. Pokud se Bloomovi podaří prokázat její funkčnost, Nobelova cena ho nemine.

„Šikovná věcička, že?“ otázal se Soderman a podal tubu Joanně.

Vypadá to tak jednoduše, pomyslela si a se zaujetím předmět studovala. Umělá hmota byla velice jemná a tenká, téměř jako celofán. Náplň tvořila zakalená, vazká kapalina.

„Předpokládám, že v roztoku jsou rozptýlené pankreatické buňky.“

„Ano, pankreatické buňky z lidského plodu,“ opravil ji Bloom pobavený tím, jak se Joanna pokouší rozšifrovat jeho tajemství. Bloom měl Joannu rád. Považoval ji za chytrou ženskou.

„Ta hmota je zřejmě porézní, že?“

„Přesně tak.“ Bloom byl statný padesátník s postupující pleší, zvídavýma hnědýma očima a orlím nosem.

„Byl byste tak laskavý a vysvětlil mi princip, na kterém to zařízení pracuje?“

Bloom zvedl pěstěnou ruku a prstem se zlehka dotkl stěny trubičky: „Buňky, které získáme z embrya, vylučují inzulin v závislosti na výši hladiny glukózy v krvi. Póry v obalu jsou dostatečně veliké na to, aby propustily ven inzulin, ale zároveň zabránily vstupu bílým krvinkám, které by zničily cizorodé fetální buňky. Celé zařízení implantujeme diabetikovi. Buňky plodu pak nahradí činnost nefunkčního pankreatu pacienta.“

„A plastická hmota chrání buňky uvnitř před imunitní reakcí těla pacienta.“

„Uhodla, jak by řekla moje dcera,“ usmál se vesele Bloom.

Joanna předala trubici zpět Sodermanovi. Tušila, co se mu asi honí hlavou. Jeho dospívající syn totiž trpěl těžkou cukrovkou a umělá slinivka břišní by hocha uchránila před každodenním pícháním inzulínu i před komplikacemi, které tato choroba přináší.

„Už jste ji vyzkoušeli na člověku?“

„Příští měsíc. Ale určitě bude fungovat.“ Bloom si očividně věřil. „Krucinál, proč by taky nefungovala na lidech, když se u ovcí a koz její účinky potvrdily?“

„Otestujete ji na sobě?“ otázal se Soderman.

„To si pište, že jo.“ Bloom rozepnul svůj bílý plášť a vykasal si košili. Joanna udiveně zírala na Bloomovo břicho, přeťaté vyboulenou jizvou. „Tuhle příšernou inzulinovou pumpu už nemůžu ani vystát. Je strašně nespolehlivá a pořád se musí nastavovat a seřizovat. Strašně mi to vadí.“

Joanna zavrtěla nevěřícně hlavou. Vůbec netušila, že je Bloom diabetik, odkázaný na inzulin. Nyní pochopila, proč se tak intenzivně zajímá o cukrovku a proč tak usilovně pracuje na svém vynálezu umělé slinivky.

„Každopádně vám ale zajišťuje pravidelný přísun inzulínu, ne?“

„Ano,“ přisvědčil Bloom a stáhl si košili, která opět zakryla jizvu. „Dokonce už vyrábějí dokonalejší přístroje.

Minulý týden jsem měl jeden dostat.“

„Proč jste ho tedy nedostal?“

„Byl jsem už objednán na operaci, ale někdo ho ukradl.

Věřila byste tomu? Nějaký chmaták prostě čmajzl inzulinovou pumpu! Vždyť mu k ničemu nebude, ta má cenu jen pro diabetiky.“ Bloom smutně pokýval hlavou. „Už ani ve špitále nejsou věci v bezpečí.“

„Kdyby jenom věci. Dokonce ani doktoři,“ podotkla Joanna.

Oba muži při vzpomínce na Jasona Summerse a jeho tragickou smrt zasmušile přikyvovali.

Soderman přistoupil k automatu na kávu a naplnil Bloomův šálek. „Dáte si kafíčko, Joanno?“

„Ne, děkuji.“

Soderman si osladil, přidal pár kapek smetany a dlouho míchal.

„Jestlipak jste si už nechala hlavou projít nás rozhovor se Simonem Murdockem?“

„Neměla jsem ještě čas,“ zalhala.

Soderman povytáhl obočí: „Vůbec jste nad tím nepřemýšlela?“

„Jenom trochu. Názor jsem ale nezměnila.“

„Stále jste tedy připravena bojovat až do samého konce?“

„Správně.“

„Uvědomujete si ale, že naše šance na vítězství jsou mizivé? Skutečně minimální.“

Zadívala se na něj a jen stěží se ovládla: „A uvědomujete si, prosím, že mi za to moje pověst stojí?“

Soderman se posadil. V kloubech mu hlasitě zapraskalo.

„Ten proces se podepsal na pověsti nás všech, Joanno.

Čím déle se bude protahovat, tím víc škody způsobíme.“

„Proč proboha chcete za každou cenu ustupovat?“

„Protože ten soud stejně prohrajeme. Nezachrání nás ani všichni svatí. Právě proto.“

„Jste si tím tak jistý?“

Soderman přikývl: „Bez těch vzorků to můžeme rovnou zabalit.“

„Stále ještě existuje nepatrná naděje, že je objevíme.“

„To je pouze vaše zbožné přání.“

„Já se tak lehce nevzdám,“ pronesla rozhodným hlasem a obrátila se k Bloomovi: „Co si o tom myslíte vy, Josiahu?“

Bloom usrknul kávy a přitom upřeně pozoroval Joannu.

Z celého srdce ji litoval, neboť právě ona mohla ztratit nejvíc. Jí verdikt soudu uškodí víc než komukoliv jinému.

„Dovolte, abych mluvil naprosto otevřeně. Za prvé vůbec nechápu, proč v tomto hloupém procesu figuruje i moje jméno. Vždyť jsem pouze odebral pankreas plodu pro výzkumné účely, nic víc. Pam Blakeová dokonce vlastnoručně podepsala souhlas. Teď mě viní ze zanedbání povinné péče jako ostatně všechny lékaře, kteří s ní přišli během jejího pobytu v Memoriálu do styku. Nejspíš jí to poradili její mazaní právníci. Čím víc doktorů bude ve hře,

tím větší odškodnění může požadovat. Překvapuje mne, že do toho nezatáhli i zdravotní sestry.“ Bloom zakašlal. „Lidé dokážou být strašně chamtiví…“

„Neodpověděl jste na mou otázku, Josiahu,“ přerušila ho Joanna netrpělivě. „Vzdáte se, anebo hodláte pokračovat dál?“

„Musím si to pořádně rozvážit.“ Bloom upil kávy a otřel si kapku, která mu stékala po bradě. „Nemám ve zvyku se vzdávat a taky mě nikdo jen tak nezastraší. Všechno, čeho jsem v životě dosáhl, jsem si musel vybojovat. Jenže taková cesta je nesmírně strnitá. Prosím, abyste si právě tohle uvědomila.“

Joanna přikývla, ale stále se nedokázala v Bloomově šalamounské odpovědi zorientovat.

„Všechno svědčí proti nám,“ pokračoval Bloom.

„Situace se nevyvíjí příliš příznivě. Jde to s námi z kopce, děvenko, a musíme se smířit s porážkou. Žádný spasitel nás z toho nevytáhne, žádný rytíř ve stříbrné zbroji nás z toho nevyseká. Nezbývá než odevzdaně čekat. Co se má stát, se stane.“

Jakási neviditelná ruka sevřela Joanně žaludek. Právě na Josiaha tolik spoléhala! Nikdy by ji nenapadlo, že uteče bez boje. Ani ve snu by nepřipustila, že se postaví na stranu Paula Sodermana. Ať jdou všichni do hajzlu! Po Jasonově smrti zůstali jen tři obvinění. Všichni tři jsou v této místnosti. Dva z nich se rozhodli hodit ručník do ringu a

přijmout nabídku ke smíru. Joannu přitom nechali na holičkách. Bez jejich podpory se může rozloučit s nadějí, že by proces vyhrála.

„To je vaše poslechli slovo?“

„Nikoliv. Nicméně se přikláním k tomu, abychom se s žalující stranou dohodli.“

Simon Murdock se už postará, aby si Bloom ujasnil stanovisko, pomyslela si Joanna s hořkostí. Děkan je mistrem přesvědčování a manipulací. Dobře ví, že každý, ať muž či žena, zná svou cenu. Na kolik se asi oceňuje Bloom, uvažovala v duchu. Spokojí se s větší laboratoří a vyššími dotacemi? Nebo bude požadovat vlastní vědecký ústav? Titul profesora?

Časoměřič na automatickém vibrátoru tiše zabzučel.

Bloom přistoupil k přístroji, vypnul ho a vrátil se zpět.

„Víte, co by mohlo o průběhu procesu definitivně rozhodnout?“

„Co?“

„Záleží na tom, jestli mě předvolají jako svědka.“

Joanna na něj udiveně pohlédla: „O tom dost pochybuji.

Proč byste měl svědčit? Nechápu, co by tím získali.“

„Hodně,“ pronesl Bloom sebejistě. „Jen si představte, v jakých barvách asi advokáti paní Blakeové celou situaci vylíčí. Budou se nás před porotou snažit vykreslit jako hejno supů, kteří hladově vyčkávají, aby mohli ubohý plod vykuchat a vyrvat z něj slinivku břišní a ostatní orgány, na

něž už čeká další banda pseudovědců. Jako bych to viděl!

Neurochirurgovi se sbíhají sliny na nadledvinky, gastroenterolog si dělá chutě na játra, a to jsem jmenoval jen ty nejdychtivější. Věřte mi, Joanno. Ti advokáti z nás udělají smečku hyen přiživujících se na mršině.“

„Šikovný právník však tato tvrzení snadno vyvrátí.

Dokáže, že byl pankreas použít k přípravě umělé slinivky a že buňky z nadledvinek byly voperovány do mozku pacienta trpícího Parkinsonovou chorobou.“

Soderman jim vpadl do řeči: „Myslíte si snad, že někdo z porotců trpí Parkinsonovu chorobou anebo diabetem?“

Joanna pokrčila rameny. Marně si pokoušela vzpomenout, zda u některého z členů poroty pozorovala třes či další známky Parkinsonovy nemoci.

„Nejspíš ne…“

„Potom jim budou podobné argumenty připadat směšné.“

„Obávám se, že Paul má pravdu,“ přisvědčil Bloom.

„Porota bude mít před očima pouze obraz toho neviňátka, rozervaného na kusy, S tím nic nenadělá ani slavný Richard Kane.“ Bloom přivřel oči. „Doufám jen, že přestál chirurgický zákrok bez potíží.“

Soderman přikývl: „Už je v pořádku. Viděl jsem ho těsně před propuštěním.“

Bloom natáhl ruku a poklepal na dřevěnou desku stolu: „Dovedete si představit ten průšvih, kdyby nás měl zastupovat jeho syn?“

„Ježíšikriste,“ hlesla Joanna a obrátila oči v sloup.

„To bych raději uvažoval o mimosoudním narovnání.“

Bloom se zamyslel. Jak by to s námi asi dopadlo, kdyby Kane starší zemřel? Proces by byl pravděpodobně prohlášen za zmateční a celá ta hrůza by se nejspíš opakovala znovu.

„Takže Kane se zítra k jednání dostaví?“ zeptala se Joanna.

„Ano, sám mi to potvrdil.“ Soderman si povytáhl kalhoty potěšen tím, že úporná dieta začíná přinášet první výsledky. „Sdělil mi rovněž, že se advokáti žalobkyně rozhodli nechat pozastavit plnění Summersovy poslední vůle.“

„Jistě, chrání si svoje bydlo,“ odtušil Bloom s trpkostí v hlase. „Nemohou přece dopustit, aby vdova získala peníze dřív než Erika Blakeová.“

„Stále nemohu uvěřit, že je mrtvý.“ Soderman si vybavil chvíli, kdy s Jasonem Summersem hovořil naposledy. Tehdy žertovali, smáli se a plánovali víkendový tenisový zápas.

Joanna tušila, jakou bolest asi Soderman prožívá. Jason byl jeho nejlepším přítelem. Kdo jiný než on by tedy mohl vědět, jestli Summers neměl na pracovišti milenku? Muži se rádi se svými avantýrami jeden druhému pochlubí.

Její úvahy přerušil Bloom: „Už určili příčinu Jasonovy smrti?“

„Ještě ne,“ prohlásila opatrně.

„Prý ho otrávili pomocí infuze?“

„Zatím jsme odkázáni na pouhé domněnky,“ Joanna si připadala jako věčně váhající doktor Gupta. „S určitostí však nevíme nic. Čekáme na výsledky spektroanalýzy. Teď se prověřují kontrolní vzorky.“

Bloom po ní šlehl pochybovačným pohledem. Nevěřil jí ani slovo. Zajímalo ho, jak asi Jason Summers zahynul a proč s tím Joanna dělá takové tajnosti.

„Má policie nějaké stopy?“

„Vlastně ani ne. Právě teď se hrabou v Jasonově soukromí.“ Joanna vzhlédla k Sodermanovi. Nyní musí pečlivě vážit každé slovo! „Jedna sestra naznačila, že Jason navázal vztah s nějakým děvčetem od EKG. Je to pravda?“

„Nic nového pod sluncem. Ale nepracovala na EKG.“

„Odkud tedy?“

„Z pooperačního oddělení.“

„Ta vysoká blondýnka?“ vyzvídal Bloom.

Soderman přikývl.

„No jo, ta má nádherný zadeček.“

Kristepane, to snad není možné, pomyslela si Joanna.

Zamordují jim kolegu, a oni se klidně baví o pozadí jeho milenky. „Bylo to vážné?“

Soderman se zarazil. Mrzelo ho, že Jasonovo tajemství vůbec prozradil. Jenže teď už je to stejně jedno. Jason je mrtev a na té holce mu pranic nezáleží.

„Jo, vážné. Možná až moc“

„Kdy to spolu táhli?“

„Asi před třemi či čtyřmi měsíci.“

„Stýkali se pravidelně?“

„Mám dojem, že ano.“

„Žádné dojmy, Paule. Povězte mi všechno, co víte.“

Soderman se na ni otráveně podíval. Nejraději by obrátil list. „Koukejte, prostě spolu spali. Buď tady, anebo u ní doma. Víc nevím.“

„Tady? Kde…?“

„V odpočíváme a někdy si to taky rozdávali v Jasonově autě. Hlavně v noci.“

Joanna si konečně dotyčnou sestru vybavila.

Plavovláska, téměř třicátnice, silikonová prsa a silná vrstva líčidla zakrývající jizvy po trudovitosti.

„Proč se rozešli?“

„Nutila ho, aby se rozvedl a oženil se s ní. Jenže to nepřipadalo v úvahu. Proto jí dal Jason kopačky.“

„Nesla to těžce?“

„To byste se musela zeptat jí.“ Soderman se podíval na hodinky. Blížila se osmá hodina. „Musím už běžet, čeká mě ještě spousta práce. Budu diktovat až do půlnoci. Sakra, já se snad dneska nedostanu vůbec domů.“

„Já vám ty zprávy nadiktuji,“ jestli chcete. Na oplátku zase můžete prohlédnout čtyři sady vzorků, co mi leží na stole.

„Díky, nemám zájem.“

Rozloučili se a vyšli z laboratoře. Uprostřed chodby se Soderman zastavil a otevřel dveře ke schodišti.

„Půjdeme po schodech, co říkáte? Trocha pohybu neuškodí.“

„Jsem příšerně utahaná.“

„Musím ještě shodit alespoň dvě kila,“ rozesmál se Soderman a poplácal si břicho. Zamířil ke schodům, ale pak se s vážným výrazem ve tváři otočil. „Joanno, prosím vás, abyste si ještě pořádně rozmyslela tu nabídku ke smíru. Je to naše jediná možnost.“

„V žádném případě! Hodlám se s těmi parchanty poprat třeba do krve. Já flintu do žita neházím.“

„Bože můj, vy jste ale umíněná!“

„To nevinní lidé obvykle bývají.“

Soderman se rozběhl po dvou schodech najednou. Stále však přemýšlel o debatě s Joannou. Sžíraly ho obavy, zda zbytečně neodhalil roušku halící Summersův osobní život.

Moc jsem kecal, nadával si v duchu. Do soukromých záležitostí nikomu nic není. Co když se to donese Jasonově manželce? Bože můj, určitě by ji to ranilo. Jako kdyby toho trapem bylo málo! Soderman si nyní vyčítal, že raději nemlčel. Proč o té sestře vůbec Joanně vykládal? Jak se ta

holka vlastně jmenuje? Nějaké italské jméno. Už to má!

Mussová. Ano, Marci Mussová.

Soderman zakopl a málem se poroučel k zemi. Včas se chytil zábradlí, ale raději zvolnil. V myšlenkách se soustředil na Marci Mussovou, která tolik toužila po manželství s doktorem. Marci má krásnou postavu, to je třeba přiznat. Vždyť si ji také udržuje pravidelným cvičením. Třikrát týdně chodí na aerobik. Není ani hloupá, nebereme-li ovšem v úvahu její posedlost vdavkami. Copak mohla být tak blbá a doufat, že Jason opustí ženu a děti?

Navíc mu ta nána pitomá vyhrožovala. Prý zavolá jeho ženě a všechno jí vyzvaní.

Soderman si vzpomněl na předminulé Vánoce. Tehdy byl bez manželky a párkrát se s Marci Mussovou sešel.

Jejich noční dostaveníčka se zpravidla odehrávala v pánské odpočíváme. Z jakéhosi prapodivného důvodu si toto místo oblíbila a nejraději souložila právě tam. Soderman pocítil při pomyšlení na chvíle strávené s Marci tlak v genitálu.

Božíčku, jak ta uměla šukat! Sexu se oddávala celá, jakoby měl nastat konec světa. Své dlouhé nohy přitom pokaždé omotala kolem jeho těla a… Jenže pak to mezi nimi náhle skončilo a už se víckrát nesetkali. Ostatně od samého počátku věděl, že tenhle románek nebude mít dlouhého trvání.

Soderman odbočil ze schodiště a zahnul do dlouhé chodby vedoucí k operačním sálům. Uvažoval, zda policie

bude Marci vzhledem k jejímu poměru k Jasonu Summersovi vyslýchat. Určitě ano. Ona jim zajisté vyklopí úplně všechno, do nejmenších podrobností. Možná si své vyprávění trochu přikrášlí a bude tvrdit, že se Jason hodlal rozvést, což ovšem byla lež jako věž. Marci tak ale obhájí svou čest, jelikož bude vypadat jako oddaná milenka a nikoliv jako obyčejná děvka.

A pravděpodobně jim praskne i to, že se tahala se mnou, zahořekoval Soderman. Dobře věděl, že se drby tohoto druhu šíří rychlostí blesku a že se brzy donesou i k jeho manželce, se kterou se právě začínal znovu sbližovat. Do prdele! Proč to jen Joanně vykládal? Proč ta čůza strká nos do věcí, do kterých jí vůbec nic není? Tenhle případ přece řeší policie, a ne doktorka Blalocková! Měla by si hledět svého procesu, který jim ostatně stejně zavařila ona svou školáckou chybou.

Zastavil se a zastrčil klíč do zámku. Dveře se otevřely a Soderman vstoupil na operační sál. Zamířil do sesterny, aby si vyzvedl objednané karty. Na stole ani na pracovním pultu nebyly.

„Krávy pitomý!“ zařval a vztekle bouchl pěstí do umakartové desky stolu. Tady už si každý dělá, co se mu zlíbí! nadával v duchu. Copak ty husy nejsou schopné vyndat včas pár karet? Vždyť o ně požádal před několika hodinami. Přikázal přece sestře i sekretářce, aby mu karty připravily přesně na půl osmou. Teď je čtvrt na devět, a

karty nikde. Hned ráno si se sestrou i sekretářkou pěkně od plic popovídá. Za rámeček si to nedají!

Soderman se podíval na panel telefonní ústředny.

Telefon byl obsazený, všechna světélka blikala, přestože nikdo nevolal. Třeba jsou ty karty v kanceláři s diktafonem, ukájel se marnou nadějí.

Náhle za sebou zaslechl jakýsi šramot. Rychle se otočil, ale na chodbě nikoho nespatřil. Znělo to, jakoby se kdosi pokoušel zavřít neslyšně dveře.

Přemýšlel, zda nemá zavolat nemocniční ostrahu, ale pak si vzpomněl, že je linka obsazená a že se nikam nedovolá. Já se na to vykašlu, hromoval v duchu. Zřejmě si to tu někde rozdává nějaký zamilovaný páreček, stejně jako to měla ve zvyku Marci. Vydal se na prohlídku. Nakouknul do operačních sálů, umýváren i do miniaturních šaten.

Všude bylo prázdno. Zkusil otevřít dveře do skladu se zdravotnickým materiálem, ale ty byly zamčené, jak ostatně nařizoval předpis. Přitiskl ke dveřím ucho a pozorně naslouchal. Neslyšel ani hlásek.

Kvapně se vydal zpátky chodbou a opět prošel sesternou. Přemýšlel, co to vlastně slyšel a odkud hluk vycházel. Jako by někdo zavíral dveře anebo zásuvku, ale mohlo to být i něco úplně jiného. Třeba klimatizace anebo praskám podlahy. K tomu tu občas docházelo a nikdo si ten zvuk nedokázal vysvětlit. Pokrčil rameny a vydal se k

pracovnám s diktafonem. Na prvních dveřích visela cedulka s nápisem VAŠE KARTY JSOU ZDE, PANE DOKTORE.

Vstoupil dovnitř, svlékl si plášť a přehodil ho přes opěradlo židle. Kopnutím zavřel dveře, rozsvítil červené světélko na známem, že je místnost obsazená, a ztěžka se posadil. S nechutí hleděl na osm tlustých svazků, které ležely na stole, a v duchu lamentoval, že se nepřinutil nadiktovat zprávy hned po operaci. Jako většina chirurgů však tuto nezáživnou práci odkládal, dokud mu vedení nemocnice nepřipomnělo jeho povinnosti. Včera obdržel od ředitele úřední dopis s příkazem, aby do tří dnů vyhotovil zprávy.

Sáhl po první kartě a zběžně ji přelouskal.

Šestatřicetiletá žena po biopsii děložního krčku. Pět let už neměla výtěr na CYTO. Ježíši, jak jsou ty ženské hloupé.

Biopsie prokázala agresivní karcinom. Budou jí muset vyndat dělohu, ale vyhlídky na vyléčení jsou značné.

Soderman zapnul diktafon.

Kdosi zaklepal: „Pane doktore, shánějí vás na příjmu.“

Soderman rozeznal hlas za dveřmi a otevřel. Před očima se mu cosi zablyštělo. Lekl se, že na něj padá nějaký skleněný střep. Zvedl ruku. Ostří sekery projelo kůží, svalem i kostí. Ucítil ostrou bolest. Instinktivně nastavil druhou paži. Sekera se svištěním znovu dopadla. Stříbřitý kovový paprsek se zakousl do zápěstí.

Soderman zaskučel bolestí. Dosud si neuvědomoval, co se vlastně děje. Snažil se postavit, ale uklouzl na krvavé kaluži. Pohledem spočinul na svých zohavených rukách.

Levá dlaň chyběla, pravá paže visela na cáru kůže jako zlomená hůlka. Vytřeštil oči a s hrůzou sledoval útočníka, jak napřahuje sekeru.

Sekera se zabořila do Sodermanova čela a rozčísla mu lebku vedví. Krev vystříkla a potřísnila vrahovy ruce, obličej i nemocniční stejnokroj.

Soderman se svíjel v křečích, pak sebou několikrát škubl a bezvládné tělo se svezlo ze židle na zem. Vrah poklekl a rychle rozepnul zip Sodermanových kalhot. Z

kapsy vytáhl skalpel a tubu s epoxidovým lepidlem. Po několika minutách soustředěné práce byl hotov. Poté se postavil, zul si zakrvácené boty, zavřel za sebou a bos se vydal setmělou chodbou, prosvětlovanou jen červeným světlem žárovky nade dveřmi.

„Dobrou noc, doktore Sodermane,“ pronesl vrah mile a odcházel se sekerou v podpaží s písničkou Skála věků na rtech.

7.

S Joannou, která znovu stanula před soudem jako svědkyně, to nevypadalo nejlépe. Občas si protiřečila a právní zástupce žalující strany jejího zmatku beze zbytku využíval a každý rozpor v její výpovědi patřičně zdůraznil.

„Něco tu podle mého mínění nesedí,“ Michael Marcini přecházel před lavicí poroty sem a tam. Všechny oči visely jen na něm. „Takže si zopakujme nejdůležitější fakta.

Pouzdro se vzorky, které se později ztratily, jste měla u sebe ještě na operačním sále, správně?“

„Správně,“ špitla Joanna. Kéž by mohla své původní tvrzení opravit, přála si v duchu.

„Dnes jste nám sdělila, že jste vzorky předala zdravotní sestře. Ano?“

„Ano.“

Marcini se zastavil a vztáhl ruce k porotě, dlaně široce otevřené: „Jenže ve své dřívější výpovědi jste uvedla, že vzorky od vás převzala úřednice.“

„Ano… dala jsem je oběma.“

Marcini rozhodil ruce: „Ale, ale! Už jsem z toho celý popletený. Pokud je mi známo, kdepak se vzala druhá sada vzorků? Copak jste tu kazetu rozpůlila na dva díly? Anebo

jste část vzorků dala sestře a část úřednici? Povězte nám, jak jste dokázala rozdělit jednu sadu mezi dvě různé osoby?“

Joanna se zavrtěla. Její nervozita rostla. Ať odpoví jakkoliv, jedině si uškodí. Horečně přemýšlela, jak z tohoto bludného kruhu ven, avšak nic ji nenapadalo. Hlavu měla dočista prázdnou.

„Mohl byste zopakovat otázku, prosím?“

„Ale ovšem,“ Marcini mrknul na jednu z porotkyň, učitelku matematiky ve výslužbě. „Jak jste dokázala rozdělit jednu sadu vzorků mezi dvě různé osoby?“

„Na sesterně u operačních sálů se v té době nacházela jak sestra, tak i úřednice. Položila jsem vzorky na pult a požádala je, aby vzorky odnesly na patologii. Na pouzdro jsem rovněž připíchla lísteček s patřičnými údaji.“

„Pamatujete si, jak se ona sestra jmenovala?“

Joanna se snad již posté marně snažila vzpomenout, které sestře vzorky předala. Byla to snad Cassie? Lois?

Marci? K čertu! Mohla to být kterákoliv z deseti zdravotních sester, jež pracovaly na operačních sálech.

„Vzpomínáte si na jméno té sestry?“ naléhal Marcini.

„Ne.“

„Ani na jméno úřednice?“

Joanna pokrčila rozpačitě rameny: „Úřednice se pořád mění, každý měsíc je tam nová.“

„Pamatujete si jméno úřednice?“ trval na odpovědi Marcini. „Nikoliv,“ hlesla Joanna.

„Chápu,“ Marcini se znovu pustil na obchůzku soudní síně. Ustaraně přitom pokyvoval hlavou. „Obávám se, že v tom tkví náš problém, pam doktorko Blalocková. Vyslechli jsme totiž sestry i úřednici, které kritického dne sloužily.

Jejich výpověď tvoří samozřejmě součást soudních spisů.

Nikdo si nevzpomíná, že byste kohokoliv z nich žádala, aby vzorky odnesl na patologii. Lépe řečeno, žádná ze sester údajně zmiňovanou krabičku se vzorky ani nespatřila.

Úřednice si sice na onu kazetu pamatuje, ležela prý na pultě, nikdo jí však nevydal žádné pokyny, jak se vzorky naložit.

Už tedy chápete, v čem spočívá náš problém, pam doktorko?

Bohužel se nám nepodařilo vaši verzi potvrdit.“

„Vaše ctihodnosti,“ vyskočil ze židle Richard Kane. „Já důrazně…“

Soudce mu rozmáchlým gestem naznačil, aby se opět posadil, a poté se zpoza brýlí zadíval na advokáta. „Mám váš projev považovat za závěrečnou řeč, pane Marcini?“

„Nikoliv, pane. Hodlám svědkyni položit ještě několik otázek.“

„Tak, prosím, pokračujte.“ Marcini přistoupil k místu, kde seděla Joanna, a položil ruku na zábradlí. Joanna instinktivně ucukla. Marcini se spokojeně usmál.

„Můžete nám vysvětlit rozpor mezi vaší výpovědí a informací, kterou nám poskytly sestry a úřednice?“

„Bohužel nemohu.“

„Ani já…“

„Vaše ctihodnosti…!“ vystartoval opět Kane.

Soudce si Marciniho přísně změřil: „Poslední větu vyškrtněte ze zápisu.“

Kane se opět zabořil do křesla. Cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Nenápadně složil ruce pod stůl a změřil si tep.

Zaplaťbůh rovnoměrný, všechno je v pořádku. Zatracený kardiostimulátor! Dosud se nedokázal smířit se skutečností, že je do konce života odkázaný na tu zpropadenou mašinku, kterou mu zašili do hrudníku.

Marcini zamířil ke stolku žalobce a nalil si minerálku.

„Ještě okamžik, vaše ctihodnosti.“ Omočil rty ve sklenici, předklonil se a cosi pošeptal svému poradci, který začal ihned listovat tlustým fasciklem.

Soudce sáhl po kladívku, bezradně se rozhlédl a s patrnou nervozitou si začal povolovat límeček košile. Někdo by měl zapnout klimatizaci. Připadal si jako ve skleníku.

Teplota a vlhkost v soudní síni stoupala.

Joanna seděla strnule jako socha. Se svou odpovědí Marcinimu se moc nevytáhla. Rozhodně nemá důvod ke spokojenosti. Marcini na ní nenechá niť suchou. Dosáhl toho, že ji porota považuje za bezostyšnou lhářku a ona mu svou stupidní odpovědí ještě nahrála. Přemýšlej, přemýšlej!

Musíš přece na toho prevíta vyzrát! Dobře si však uvědomovala, že má pouze nepatrné šance. Marcini byl skutečný odborník, zkušený harcovník, jenž si na své advokátské konto připsal daleko více úspěchů než ztrát.

Procesy týkající se ublížení na zdraví z nedbalosti pokládal za lahůdku a podle mínění druhých v nich byl neporazitelný.

Joanna si ukazováčkem otřela z čela čúrek potu.

Upřela pohled na Marciniho. Jestlipak už má to nejhorší za sebou? Nejspíš ne. Marcini musel mít k tomu, aby ji znovu předvolal jako svědkyni, pádný důvod. Alespoň si to myslel Kane. A oním důvodem zcela jistě nebyl fakt, že si nějaká sestra nemůže vzpomenout, jestli viděla pouzdro se vzorky nebo ne. V tom určitě vězí něco docela jiného, určitě daleko horšího. Joanna cítila v žaludeční krajině podivný tlak a vůbec poprvé ji napadlo, jestli by nebylo lepší přijmout nabídku ke smíru.

Všechno to zavinily ty vzorky! Kdyby jen našla ty zatoulané vzorky!

Joanna si vzpomínala, že jakmile zjistila jejich ztrátu, začala je okamžitě hledat. Převrátila naruby celou chirurgii včetně odpočíváren, laboratoře a pokoje pro sestry. Marně.

Mluvila se sestrami i s poslíčkem, který měl na starosti roznášku vzorků, prošmejdila celou patologii pro případ, že by vzorky někdo našel a náhodou je vrátil, ale nenašla nic.

Přesto doposud věřila, že se vzorky někde objeví. Kdo a proč by taky, krucinál, kradl biologický materiál? Kromě Joanny a Eriky Blakeové neměly pro nikoho pražádnou cenu. Joanna si však nedokázala vysvětlit, jak by Erika loupež provedla, i kdyby je chtěla nakrásně ukrást. Nemohla se k nim přece nijak dostat.

Joanna se podívala na Richarda Kanea, jenž se jí snažil na dálku dodat rázným pokývnutím hlavy alespoň špetku sebedůvěry. Podobným kývnutím stvrdil svá slova, jimiž ji ujišťoval, že dokáže napravit jakoukoliv škodu, kterou Marcini napáchá. Jenže tohle tvrdil ještě před jejím dnešním neslavným vystoupením, které zavánělo naprostou katastrofou.

„Pane Marcini,“ zahalekal soudce, „jak dlouho ještě hodláte zdržovat soud?“

„Prosil bych ještě o minutku,“ vaše ctihodnosti. Výslech svědkyně se již blížil k závěru.

Soudce se zavrtěl a netrpělivě zafuněl. Jeho ebenově černé čelo skrápěly krůpěje potu.

„Dobrá, pane Marcini, dávám vám šedesát vteřin.

Pouhých šedesát vteřin.“

Joanna pozorovala Marciniho, který se opřel o stůl a četl si ve svazku. Prstem si ukazoval na vybranou pasáž. Joanna uvažovala, zda je stejný holomek i mimo soudní síň.

Mezi diváky sedícími v první řadě spatřila Josiaha Blooma, oblečeného do klasického univerzitního oděvu, tvídového sportovního saka, košile barvy oxfordské modři a pestré vázanky. Kromě Blooma neznala nikoho. Soudní síň byla zaplněna davem neznámých lidí.

„Děkuji za trpělivost, vaše ctihodnosti,“ poděkoval podlézavě Marcini a přistoupil k Joanně. „Paní doktorko, ve vzorcích tkáně jste podle svého dřívějšího vyjádření objevila

metastázy, které se rozšířily do lymfatických uzlin. Říkám to správně?“

„Správně.“

„Po vyšetření vzorků jste ani jednou o svých závěrech nepochybovala?“

„Ne.“

„Takže jste si svou diagnózou byla naprosto jistá?“

„Ano.“

„Tak jistá, že jste necítila potřebu konzultovat výsledky vyšetření s někým dalším?“

„Ne, necítila.“

„Proč jste potom sama prohlížela vzorky ještě jednou?“

Joanna znovu zaváhala. Jeho dotaz dost dobře nechápala a bála se, že na ni Marcini opět nastražil nějakou léčku.

„Nerozumím otázce…“

„Nevadí, rád vám ji zopakuji,“ Marcini přistoupil k lavicím poroty a rukou se opřel o dřevěné zábradlí. „Vzorky jste vyšetřila krátce poté, co vaši kolegové provedli pacientce biopsii. Řekla jste, že se rakovina nad veškerou pochybnost rozšířila do lymfatických žláz a prozradila jste nám rovněž, že jste si svými závěry byla stoprocentně jistá.

Nemýlím se?“

„Ne,“ odvětila Joanna tiše a zbystřila smysly.

„Nepotřebovala jste se s nikým poradit?“

„Ne.“

„Když jste si tedy byla tak jistá, proč jste se po třech měsících rozhodla prozkoumat vzorky znovu? Copak vás přimělo k tomu, že jste změnila názor?“

„Proces, při kterém se v sázce ocitlo deset milionů dolarů,“ pronesla Joanna energicky.

Marcini se neznatelně usmál. Jen stěží odolal touze zasadit doktorce Blalockové smrtelný úder. Klidně si to mohl dovolit, jeho zásah by byl přesný a nezvratný. Deset milionu dolaru! Takže to byl motiv k tomu, abyste znovu vyšetřila ty nešťastné vzorky? Vedly vás k tomu peníze, a nikoliv skutečnost, že jste stanovila špatnou diagnózu ženě, která přišla poprvé do jiného stavu a podstoupila úplně zbytečně interrupci? Ne, napomínal se Marcini, ještě ne!

Tyhle věty si raději schová na závěrečnou řeč, až ho nebude moci obhajoba přerušit.

„Vždyť jste ale tvrdila, že nebylo důvodů o diagnóze pochybovat? Proč jste tedy znovu vzorky zkoumala?“

„Abych se ve své jistotě utvrdila,“ odpověděla Joanna rozhodně.

„Takže jste tím připustila eventualitu, že poprvé mohlo dojít k chybě?“

„Mohlo, ale nedošlo.“

Martini se obrátil k porotcům: „Ale mohlo…,“ pronesl významně a spokojeně přikývl. Penzionovaná učitelka matematiky jeho gesto opětovala.

Marcini nyní zaujal místo v půli cesty mezi sedadly poroty a Joannou.

„Už jste někdy předtím své stanovisko změnila?“

„Jistěže.“

„Docházelo k tomu často?“

Joanna chvíli přemýšlela. Opět cítila, že se jí Marcini pokouší vlákat do pasti: „Ne, jen zřídka.“

„Stalo se vám někdy v případě vyšetření vzorků prsní tkáně, že jiný odborník vaše původní stanovisko vyvrátil?“

Joanna

svraštila

v

zamyšlení

obočí:

„Snad,

nevzpomínám si. Opravdu nevím.“

„Dovolte, abych vám trochu osvěžil paměť,“ pronesl Marcini sladce. „Asi před dvěma lety jste vyšetřovala vzorky tkáně ženy, u níž byla zjištěna leze v prsu. Vypadalo to na zánětlivou lézi s jistými maligními příznaky. Už si vzpomínáte?“

Dotyčná pacientka se Joanně rázem vybavila. Jednalo se o mladou dívku v šestém týdnu těhotenství s velice nepříznivými výsledky biopsie.

„Ano, vzpomínám.“

„Výsledky biopsie byly značně neobvyklé, že?“

„Ano. Výsledky nebyly jednoznačné, tak půl na půl.

Jisté známky ukazovaly na rakovinu, další zase na infekci nebo zánět.“

„Jak zněla vaše konečná diagnóza?“

„Domnívala jsem se, že jde o maligní nádor, ale nebyla jsem si zcela jistá. Proto jsem požádala o rozbor vzorků i Marshalla Webstera, vynikajícího odborníka, jenž působí na jednom z přidružených pracovišť nemocnice Memoriál.“

„K jakému dospěl závěru?“

„Maligní forma bujení,“ pronesla tiše Joanna. Před očima se jí objevila tvář dotyčné ženy Pihovatá, roztomilá, typická Američanka. Navzdory včasné chemoterapeutické léčbě se metastázy rozšířily jako lesní požár do jater, plic a mozku. Joanna tehdy prováděla pitvu.

„Takže tato gravidní pacientka trpěla rakovinou prsu, ano?“ pokračoval Marcini.

„Ano.“

Marcini ukázal prstem na svou klientku, avšak nespouštěl z Joanny oči: „Stejně jako Erika Blakeová?“

„Ano.“

„O konzultaci jste však požádala pouze v prvním případě, a nikoliv v případě pam Blakeové, že?“

„Jenže výsledky vyšetření paní Blakeové byly naprosto jasné a…“

„Obě byly těhotné, obě stanuly tváří v tvář děsivé volbě, přesto jste výhodu dalšího expertního posudku nabídla pouze jedné z nich. Proč? Ptám se proč?“

„Protože výsledky vyšetření paní Blakeové byly absolutně nevyvratitelné. Proto!“ Joanna téměř křičela.

„Názor odborníků z kliniky Mayo je však odlišný“

„Je mi srdečně jedno, co si myslí na klinice Mayo.“

„Jenže paní Blakeové to není jedno. Oni by jí totiž nenutili k potratu.“

Marcini se otočil k Joanně zády, očividně spokojen se svým vystoupením. Těšilo ho, že obhajoba zřejmě nehodlá přistoupit na smír. Proč by mi mělo stačit pět milionů, když můžu získat deset? „Předávám vám svědka, pane obhájce.“

Richard Kane se líně zvedl a zamířil k Joanně.

Přemáhala ho stejná únava, jakou pociťoval před nástupem do nemocnice. Snad mi nastavili kardiostimulátor správně, uvažoval v duchu.

„Jen pár otázek, paní doktorko. Uvědomuji si, že máte za sebou dlouhé a vyčerpávající dopoledne.“

Joanně vyschlo v krku. Bála se, že ze sebe nevydá ani hlásku anebo že z hrdla vyloudí jen odporné zaskřehotání.

„Pokud jde o záležitost, kterou tu nakousl pan žalobce… O další posudek jste nežádala proto, že diagnóza byla nad veškerou pochybnost jasná, že? Mám pravdu?“

„Ano.“

„S experty z kliniky Mayo jste se neshodla proto, že neměli možnost vyšetřit chybějící vzorky. Správně?“

„Ano.“

„Domníváte se, že kdyby v laboratořích kliniky Mayo viděli i ztracené vzorky, dospěli by ke stejnému závěru jako vy?“

„Tím jsem si naprosto jistá.“

Marcini podrážděně vyskočil: „Vaše ctihodnosti, otázka je čistě hypotetická.“

Soudce si poklepal prstem na bradu: „Ne tak docela, pane Marcini. O ztracených vzorcích jste se tu bavil celé dopoledne. Stejně tak jste se několikrát zmínil i o klinice Mayo. Proto tuto otázku připouštím.“

Kane si rozepnul sako, obrátil se k porotcům a předvedl jim své šle zářivých barev.

„Nyní se, pam doktorko, vraťme zpět ke dni, kdy jste nechala pouzdro se vzorky ležet na pultě v sesterně. Pan Marcini se nám pokoušel namluvit, že jste prostě vešla do místnosti a vzorky položila beze slova na stůl, aniž byste se starala o jejich další osud.“

„To není pravda.“

„Já vím, ale pan Marcini se nás snaží přesvědčit o opaku. Vy jste tedy vzorky položila na pult a, jak tvrdíte, vydala jste sestře a úřednici pokyn, aby je doručily zpět na patologii. Jenže ani jedna si na váš příkaz nevzpomíná.

Třeba jste něco opravdu zanedbala? Nepřipadá vám to tak?“

„Sdělila jsem sestře i další pracovnici jasné instrukce,“

pravila Joanna rozhodným tónem. Kaneova taktika ji poněkud mátla. Nechápala, kam obhájce míří.

„Mně to nemusíte vykládat. Jenže ze slov pana Marciniho jasně vyplývá, že jste tak neučinila. Nezlobte se, ale mám pocit, že vás nazval lhářkou.“

Joanně poklesla brada. Nezmohla se na slůvko protestu.

Výraz lhářka jí zněl neodbytně v uších. „Vy ale žádná lhářka nejste, že?“

„Ne, to tedy nejsem.“

„Předala jste přece vzorky sestře a úřednici, ne?“

„Jistě.“

„Samozřejmě jste je požádala, aby vzorky odevzdaly poslíčkovi, který je měl neprodleně odnést zpátky na patologii.“

„Ano.“

„A my máme naštěstí důkaz, který vaše slova potvrzuje, že?“

„Jaký důkaz?“ zeptala se Joanna nechápavě.

„Poslíčka, který si pro ty vzorky přišel.“ Kane se na Joannu usmál a potom se lišácky zašklebil na Marciniho.

„Někdo z chirurgie tedy musel zavolat poslíčka s tím, aby přišel pro vzorky. Někdo musel o těch vzorcích vědět, jinak by poslíčka nezval. Kdopak asi byl ten ‚někdo‘, co myslíte?“

„Sestra anebo úřednice,“ odtušila Joanna.

„Správně. Nemám dalších otázek.“

Joanna vyšla z ohrádky vymezující prostor pro svědky a kolem poroty se vrátila na místo. Někteří porotci souhlasně přikyvovali. Marcini se za stolkem žaloby schoulil do klubíčka. Dobré znamení, pomyslela si Joanna.

Všimla si, že na opačném konci soudní síně na ni zuřivě mává Lou Farelli. Byl sám a tvářil se velice zasmušile.

Joanna se rozhlédla, zda někde neuvidí rovněž Jakea, ale nikde ho nenašla. Polila ji hrůza. Jake! Jakeovi se něco stalo!

Popadla kabelku a pospíchala k Farellimu.

„Co se děje?“

„Máme to tu znovu. Na chirurgii našli další mrtvolu.“

„Ježíšikriste! Kdo?“

„Paul Soderman.“

8.

„Už jsi snídala?“ zeptal se Jake.

„Ne,“ odpověděla Joanna.

„To je dobře, možná bys ten pohled s plným žaludkem nesnesla.“

„Neboj, vydržím hodně.“

„Tohle Gupta říkal taky, a pak měl co dělat, aby doběhl včas na záchod.“

„Vydržím to.“

„Výborně.“ Jake sáhl do kapsy a vytáhl z ní tubu z umělé hmoty. Pak vytlačil na ukazováček trochu krému, kterým si pomazal chřípí. Pronikavá mentolová vůně masti přehluší i ten nejsilnější zápach. „Chceš taky?“

„To je to tak zlé?“ otázala se Joanna a natáhla prst.

„Dost zlé.“

Prošli

kolem

sesterny,

zaplněné

zaměstnanci

nemocnice. Lékaři, zdravotní sestry a zřízenci se shlukli do malých skupinek, v nichž čekali, až na ně přijde řada a policisté je pozvou k výslechu. Dveře na operační sál pro ambulantní pacienty byly zavřené. Dnešní operace byly zřejmě zrušeny a odloženy na pozdější termín.

„V kolik hodin mrtvé tělo objevili?“ zeptala se Joanna, když kráčeli chodbou k pracovnám s diktafony.

„Asi před dvěma hodinami. Soderman měl v devět hodin operovat, ale nepřišel. Sestry ho začaly shánět a jedna z nich si všimla, že tady nade dveřmi svítí červené světélko.

Zaklepala na dveře, a když se nikdo neozval, otevřela.

Spustila povyk a všichni se sem rozběhli.“

Jakeovi před očima vytanula mrtvola Paula Sodermana.

V životě už viděl spoustu ošklivých věcí, ale nikdy nespatřil něco tak ohavného. Dokonce i jemu se z té nechutné podívané zvedl žaludek.

„Snad se tam všichni ti čumilové nenahrnuli?“ optala se Joanna. „Naštěstí ne. Zrovna když sestra začala ječet, zdržoval se poblíž jeden člen bezpečnostní služby. Před odchodem do důchodu pracoval jako policista ve Wilshiru, takže věděl, jak si počínat. Uzavřel celý prostor a nikomu nedovolil vstoupit dovnitř.“

„Co ostatní místnosti a odpočívárny?“

Jake přikývl a v duchu se usmál. Joanna je lepší než mnohý policista.

„Není to žádný hlupák. Všechny zahnal do sesterny a poručil jim, aby nevycházeli ven.“

Zabočili do postranní chodby a stanuli před komůrkami, v nichž lékaři diktovali protokoly. Zakázané pásmo bylo ohraničeno žlutou plastikovou páskou, u které navíc hlídkovali dva policisté, kteří odháněli neodbytné zvědavce.

Jake s Joannou se sklonili, aby podlezli pásku. „Pořádně se nadechni,“ poradil jí Jake.

Joanna nakoukla do pracovny a okamžitě se jí podlomila kolena. Zalapala po dechu a ztěžka polkla, jak se snažila uklidnit bouřící se žaludek. Bože, to je ale smrad!

Neomylně rozeznala zápach krve smíšené s vykaly.

Zmobilizovala všechny síly, aby neomdlela, a dál vytřeštěně zírala na hrůzný obraz, který se jí nabízel. Potom však spatřila useknutou ruku a tento pohled již nesnesla. Pomalu vycouvala zpátky na chodbu.

„Mohl bys mi dát ještě trochu té mastičky?“ poprosila Jakea.

Jake vyndal z kapsy tubu a podal ji Joanně: „Kdyby tam alespoň byla ventilace…“

„Povídej mi o tom,“ natáhla Joanna zhluboka vůni mentolu. Nevolnost poněkud ustoupila. Znovu se nadechla a odvážně vstoupila zpět do pracovny. Rozčtvrcená těla viděla v životě již několikrát. Pamatovala si na spálenou mrtvolku dítěte s usekanými končetinami v Baltimoru i na mrtvolu prostitutky, které vrah vydloubal oči, takže se houpaly jen na nervu. Na tyto mrtvoly však pohlížela nezúčastněně jako na pouhé případy. Zavražděné osoby předtím neznala a nevytvořila si k nim žádný citový vztah. Jenže tentokrát to bylo něco jiného. Nyní před ní ležel její mrtvý kolega a přítel. Joanna se přiblížila k mrtvole a zblízka si prohlédla useknutou ruku. Spočívala na zemi dlaní dolů, dlouhé prsty s pěstěnými nehty mírně ohnuté. Ruka chirurga. Rána byla

čistá, kosti, vazivo i šlachy byly useknuty nějakým ostrým předmětem. Pahýl levé paže nesl stejné známky.

Joanna podrobně studovala pravé předloktí. Zjistila, že vražedný nástroj pronikl hluboko, nicméně ruku od těla docela neoddělil, přestože kost byla rozštípnutá a ruka visela jen na svalech. Tužkou nadzvedla dolní část předloktí.

Loketní kost vypadla z kloubu a houpala se ve vzduchu jako marioneta.

Krev byla úplně všude. Na podlaze, na stěnách i na stolku s diktafonem. Nejvíc zřejmě krvácely rány na končetinách, uvažovala a zaměřila se na zranění na hlavě.

Lebka byla rozčísnutá od čela až k zátylku. Z hluboké, široké rány vyhřezl čelní lalok mozku. Nakonec prohlédla Sodermanovy zakalené, kdysi pomněnkově modré oči.

Jedno hledělo přímo na ni, zatímco druhé šilhalo kamsi do strany. Joanna zatlačila mrtvému kolegovi víčka a vyšla zpátky na chodbu.

„Tak co?“ zeptal se Jake.

„Musím si dát cigaretu a kafe.“

Jake přivolal policistu: „Budeme v odpočíváme. Kromě vyšetřovací skupiny sem nikoho nepouštějte. Rozumíte?“

„Rozumím,“ zasalutoval policista.

K odpočíváme kráčeli mlčky. Joanna přemýšlela o tom, co právě viděla. Byla přesvědčená, že vrah oddělil ruku od těla ještě předtím, než Soderman vydechl naposledy.

Naskočila jí husí kůže, přesto se však pokusila alespoň

částečně odhadnout průběh vraždy. Ruka odpadla určitě po prvním rozmachu. Paul musel koukat na krvavý pahýl i na zbytek končetiny válející se na zemi. Bože můj! Možná to byla poslední věc, kterou v životě viděl.

Odpočívárna byla opuštěná, ale v ovzduší se vznášela vůně čerstvě uvařené kávy. Jake naplnil plastikové kelímky a zapálil dvě řecké cigarety.

„Myslel jsem, že nekouříš,“ poznamenal.

„Nekouřím. Jen se nemohu zbavit toho zápachu. Třeba ho cigaretový kouř přetluče.“

„Co ten smrad způsobilo?“

„Výkaly. V okamžik smrti, zvláště násilné, obvykle povolí řitní svěrač. Pokud k tomu dojde v nevětrané místnosti, je zápach až nesnesitelný.“

Jake lačně nasál cigaretový dým. Patřil k úzkostlivě čistotným lidem a při pomyšlení, že by si nadělal do kalhot, ho jímala hrůza, zvlášť když si představil, že by jej tak našli druzí lidé. Bezděčně zvedl rukáv k nosu a zkoumal, zda jeho oblek nenasákl tím pachem. Zaplaťbůh nic necítil.

„Jak se to podle tebe přihodilo?“

Joanna usrkla kávy a soustředěně přemítala. Vzala v úvahu polohu Paulova těla, useknuté ruky i rozmístění krevních stop na podlaze a stěnách.

„Musíme si počkat na výsledky pitvy, ale už teď ti mohu sdělit svůj předběžný názor. Soudím, že Paul v

pracovně diktoval, když vtom někdo zaťukal na dveře a nejspíš ho i oslovil.“

„Domníváš se, že jej Soderman poznal po hlase?“

„Snad, ale to nebylo nutné. Mohl si myslet, že je to uklízečka.“

Joanna vyfoukla nosem obláček kouře. Zápach, který se jí usadil v chřípí, zmizel. „Otevřel, a v tom okamžiku dopadlo ostří. Lekl se a automaticky zvedl levou paži, aby se chránil!“

„Jaké ostří? Sekaček?“

„Třeba. Mohla to ale být i mačeta nebo sekera,“ pokrčila Joanna rameny.

„Dobrá. Jenže nechápu, proč zvedal levou ruku. Paul Soderman byl přece pravák, takže měl zcela logicky použít pravačku, ne?“

Joanna zavrtěla hlavou: „Uvědom si, jak Paul v tomhle kamrlíku seděl. Kam se díval?“

Jake se otočil v křesle. Dveře se nyní nacházely po jeho levé straně.

„Sem… Což znamená, že dveře měl po levém boku.“

„Správně. Proto zvedl nejdříve levou paži, kterou mu vrah usekl. Teprve další zásah směřoval do pravé ruky.“ „A nakonec rána z milosti do hlavy,“ doplnil Jake tiše. „Jenže se stejnou pravděpodobností můžeme tvrdit, že vrah nejprve namířil na hlavu a teprve potom usekl ruce.“

„Myslím, že ne. Všiml sis těch stříkanců na stěnách?

Rána na hlavě by tolik nekrvácela.“

„Takovou spoušť přece nemohla způsobit ani zranění na rukách,“ oponoval.

„Ale ano, zvlášť když oběť rukama v sebeobraně mávala.“

„Pane na nebi,“ vydechl Jake. Představil si, jak Paul Soderman odráží útok svýma utnutýma rukama, z nichž prýští potoky krve. Krev stříká na podlahu, na stěny a na samotného vraha, jenž přitom zřejmě pociťuje zvrácené potěšení. „Bojím se, že máme co do činem s pořádným cvokem. Tohle mohl udělat jen šílenec.“

„Další masový vrah,“ pronesla Joanna.

„Farelli zastává stejný názor, ale já si zatím nejsem stoprocentně jistý.“

Udiveně se na něj podívala.

„Já vím, já vím…,“ začal jí vysvětlovat své stanovisko.

„Na stejném místě byli v rozmezí několika dnů zavražděni dva lékaři. Zdá se, že v Memoriálu opět řádí nějaký magor.

Dovol mi však, abych si teď zahrál na ďáblova advokáta a předestřel některá fakta, jež vypovídají proti tomu, že se jedná o masového vraha.“

Jake se postavil a začal přecházet po místnosti. „Většina masových vrahů vraždí své oběti stejným způsobem. Jako by byli naprogramovaní a opakovali tutéž činnost pořád dokola. Řada psychiatrů ti potvrdí, že právě tohle je

charakteristický rys jejich úchylky. Musí postupovat stále stejně, aby ukojili své zrůdné nutkám, usazené kdesi v hlubinách mozku. Jenže chlapík, kterého hledáme, tato pravidla porušuje, že? První oběť zemřela na operačním stole. Hezky čistě, vrah dokonce nelitoval námahy a odstranil řemeny, kterými Jasona Summerse připoutal.

Použil infuzi s chemikálií podobající se účinky kurare.

Takřka aseptická a vysoce profesionální práce. Pak přišel na řadu Paul Soderman. Vrah nemohl zvolit krutější způsob, ani pila by snad neměla horší účinek. Všude samá krev, tělo rozsekané na kusy. Dokonalý masakr.“ Jake pokyvoval hlavou, aniž by přerušil chůzi. „Tohle mi na masového vraha nesedí, přestože tomu všechno nasvědčuje a každý si to určitě myslí.“

„Já taky,“ přisvědčila Joanna.

„Jenže tyhle dvě vraždy si nejsou ničím podobné.“

„Chybí rovněž podpis.“ Joanna si vzpomněla na případ škrtiče, díky němuž vlastně poznala Jakea. Vrah tehdy zanechal na těle oběti své znamení, otisk zubů.

„Budeme se muset držet dosavadních poznatků a čekat, co se z toho vyvrbí.“ Jake vzal do ruky poznámkový blok a začal v něm listovat. „Víme tedy, že doktor Soderman zemřel v osm hodin a dvanáct minut.“

„Jak to můžeš vědět tak přesně?“

„Měl na zápěstí náramkové hodinky. Vrah uťal prvním úderem ruku a hodinky se roztříštily o stěnu. Ručičky se

zastavily ve 20.12 hodin. Ty jsi hodinky neviděla, protože jsme je při prvním ohledám místa činu spolu s ostatními předměty zabalili.“ Rychle otočil stránku. „Víme rovněž, že doktora Sodermana naposledy spatřili asi za deset minut sedm, když odcházel z lékařského pokoje. Nyní musíme zjistit, kde se zdržoval a co dělal během posledních hodin svého života.“

„Od sedmi do osmi byl se mnou a s Josiahem Bloomem,“ prozradila Joanna. „Sešli jsme se a debatovali o soudním procesu.“

„Nepřipadal ti nějaký zaražený nebo rozrušený?“

„Ne.“

„Vystrašený?“

Joanna se na okamžik odmlčela a vzpomínala: „Pokud byl vystrašený, nedal to na sobě nijak znát.“

„Rozešli jste se přesně v osm?“

„Krátce před osmou. Odešli jsme spolu k výtahům, ale pak se Paul rozhodl seběhnout ze schodů pěšky Měl zamířeno na chirurgii.“

„Řekl ti, proč tam jde?“

Přikývla: „Chtěl nadiktovat nějaké zprávy.“

Jake zvedl udiveně obočí: „V osm hodin večer?“

„Měl spoustu práce, patřil k nejvytíženějším chirurgům.“

Jake se poškrábal za uchem. Poskládat tuhle mozaiku nebude snadné. Vražda byla určitě naplánovaná, to je víc

než jisté. Rozhodně se nejednalo o nějaký impulsivní čin.

Vrah musel vědět, že se Soderman vrátí okolo osmé na chirurgii. Jak to ale mohl vědět?

„Netušíš, kdo všechno věděl, že Soderman bude večer diktovat zprávy?“

Joanna pokrčila rameny: „Třeba to řekl své sekretářce anebo zavolal domů, aby manželce oznámil, že přijde později.“

„Doktor Soderman byl ženatý?“

„Ano, měl ženu a dva syny.“

„Chudáci.“

„Hmm.“

Jake uvažoval, zda v pohřebním ústavu dokáží poskládat Sodermanovo tělo dohromady tak, aby ho mohli před pohřbem vůbec ukázat příbuzným. Snad ano, doufal v skrytu duše. Vždyť si poradili i s Billym Rosewallem, který měl ustřelenou půlku hlavy a v rakvi vypadal docela obstojně. Proboha, Billy, copak to bylo jediné východisko?

Jake zaplašil morbidní myšlenky a opět se soustředil na Sodermanův případ. Ten šílený vrah věděl, že Sodermana najde na operačních sálech. Určitě. K naplánování vraždy potřeboval nějaký čas.

„Jakeu,“ přerušila Sinclairovy úvahy Joanna. „Teď mě něco napadlo.“

„Ven s tím.“

„Paul si ty karty nejspíš objednal z nemocničního archivu. V tom případě musela nějaká sestra nebo sekretářka vyplnit objednávku.“

„Takže…?“

„Někdy lékaři požadují, aby jim karty přinesli v určitý čas. Mají to ve zvyku především chirurgové, kteří zpravidla nestíhají diktovat zprávy bezprostředně po operaci.“

„Nemocniční archiv pracuje i ve večerních hodinách?“

„Samozřejmě.“ Jake spokojeně přikývl. Nyní mu už kamínky mozaiky začínaly do sebe zapadat. Pokud si Soderman objednal karty na tuto pozdní dobu, bylo víc než jisté, že hodlá večer diktovat. Touto informací však disponoval pouze omezený počet lidí. Sestra nebo úřednice, která vyplnila příkaz, zaměstnanci archivu a poslíček.

„Je možné zjistit, zda byly karty objednány na určitou hodinu?“

„Stačí tam zavolat.“ Joanna sáhla po telefonu. Na stěně visel ve výši očí list papíru s telefonními čísly, která lékaři nejčastěji potřebovali. Joanna vytočila číslo archivu, stručně přednesla svou prosbu a čekala.

Jake si zapálil další cigaretu, toho dne již desátou. V

duchu si přísahal, že jakmile dokončí tenhle případ, s kouřením přestane. Znovu začal přecházet po místnosti.

Přemýšlel o vrahovi. Ano, ten blázen potřeboval k přípravě vraždy pár hodin. Musel si obstarat vražedný nástroj, nejspíš sekeru nebo sekáček, a vrátit se zpátky do nemocnice.

Nejpříhodnější doba nastala po šesté hodině, když už všichni odešli domů. Sekera nebo sekáček… Nebo mačeta. Jak vrah propašoval zbraň do špitálu a kde ji asi schoval?

„Objednávku na karty obdrželi včera,“ Joanna zavěsila sluchátko. „V půl páté odpoledne volali z chirurgie s tím, že doktor Soderman potřebuje karty na sedmou hodinu.

Poslíček je sem doručil ve čtvrt na šest.“

„A náš vrah byl při tom, když předávali objednávku anebo když karty dorazily. Dozvěděl se tak, že doktor Soderman bude večer diktovat. Měl tedy dost času na to, aby vyběhl ven a přinesl si vražedný nástroj. Po návratu si chvíli počkal a…“ Jake uhasil nedokouřenou cigaretu. Štiplavá chuť tabákového dýmu jej pálila v hrdle. „Kdo ze zaměstnanců chirurgie podepisuje objednávky?“

Joanna se zamyslela: „Lois Martinova.“

„To ona volala do archivu?“

„Podobné údaje tam neevidují.“

Ozvalo se rázné zaklepání a do dveří strčil hlavu Howie Moskowitz, velitel výjezdové skupiny místního policejního sboru. „Jsme hotovi, Jakeu. Soudní lékař se ptá, jestli může odvézt mrtvolu.“

„Řekni mu, ať ještě pár minut počká.“

Moskowitz se pousmál: „Zdá se, že vrah po sobě přece jenom nechal stopu.“

„Jakou?“

„Ve výlevce umyvadla na ses terně jsme našli kus krevní sraženiny,“ Moskowitz ukazováčkem a palcem naznačil velikost. „Jenom ždibíček, ale stačí. Navíc jsme tam objevili přischlé vlasy“

„Domníváte se, že patří oběti?“

„Krev pravděpodobně ano, ale vlasy ne. Jsou totiž blond. Zkouška prokáže, jestli se jedná o Sodermanovu krev.“

Jake si znovu před očima promítl místo činu. Celá místnost byla zakrvácená, takže krev musela potřísnit i vraha. Ten se musel pochopitelně před odchodem z nemocnice umýt. Přesto se nabízely i další možnosti.

„Prověřte, zda se někdo z personálu nepořezal anebo jestli někomu netekla krev z nosu.“

„Už jsem to udělal. Nada. Ani včera, ani dnes. Na sesterně je navíc přísně verboten manipulovat s krví anebo krevními deriváty. Kvůli AIDS a ostatnímu svinstvu.“

Jake pochvalně pokýval hlavou. Moskowitz pocházel ještě ze staré školy. Škoda že za dva roky odchází do důchodu. Chystá se na Floridu za synem, majitelem optiky.

„Povídals, že jsou ty vlasy světlé?“

„Nebo odbarvené.“

„Pošli je do laboratoře FBI k analýze a požádej je, aby se na ně koukli co nejdřív.“

„Dobře.“

„Zavolej mi taky obě staniční sestry. Potřebuju jim položit pár otázek.“

Jakmile za Moskowitzem zapadly dveře, pohlédl Jake tázavě na Joannu: „Tak co si o tom myslíš?“

„Mám pocit, že vrahem bude nejspíš žena,“ pronesla Joanna tiše. „Cože?“

„Žena. Určitě to je ženská.“

Jak jsi na to přišla? Soudíš tak podle těch odbarvených vlasů?

„Ne,“ odpověděla. Potěšilo ji, že svou dedukcí vyrazila Jakeovi dech. „Vycházím z toho, že se umyla v sesterně, a ne v pokoji lékařů.“

Jake se plácl dlaní do čela. Jsem to ale hlupák! Hlupák!

Jak je možné, že mě to hned nenapadlo? V duchu ocenil Joannino logické uvažování, ale vzápětí se pokusil její tvrzení vyvrátit.

„Co když vrah vstoupil do sesterny náhodou?“

„Nemyslím,“ oponovala bez zaváhám Joanna. „V tom případě by jeho kroky vedly do nejbližších dveří čili do odpočívárny lékařů. Ne, Jakeu, naše vražedkyně se zde na chirurgii moc dobře vyzná! Do sesterny zamířila automaticky, bez rozmyslem, tak jak je zvyklá. Má tu cestu prostě naučenou.“

Jake souhlasně přikývl: „Samozřejmě se musela taky převléknout.“

„Přesně tak. Na regále v sesterně jsou srovnány čisté stejnokroje.“

„Domníváš se, že vraždila zdravotní sestra?“

Joanna pokrčila rameny: „Možná. Nebo lékařka či nějaká pomocná síla anebo prostě žena s určitými znalostmi z oboru. Sázela bych však na sestru anebo doktorku.“

Jake se dal znovu do chůze a zuřivě přitom gestikuloval rukama: „Ženská! Ženská! Kdo by to byl, sakra, řekl? Z

ženských se zpravidla masoví vrazi nerekrutují. Něco takového by rozhodně nikoho ani ve snu nenapadlo. Jack Rozparovač, Bostonský škrtič, Samův syn, Ted Bundy, to všechno byli chlapi.“

„Možná právě proto se nedrží obvyklého scénáře,“

poznamenala Joanna.

„Nejspíš. Přesto ji můžeme považovat za masového vraha. Určitě je šílená, ale její šílenství se musí řídit nějakými pravidly,“ uvažoval nahlas Jake. „Obě vraždy by měly spojovat nějaké společné rysy, pokud pomineme fakt, že se obětmi stali doktoři z Memoriálu.“ Joanna upila kávy.

Co její mrtvé kolegy vlastně spojovalo? Oba byli lékaři. Oba pracovali v Memoriálu. Oba působili v klinické praxi. Oba přicházeli do styku s pacienty chirurgie. Často spolupracovali při lečem pacientek s gynekologickými problémy. Joannu polil studený pot. Takové souvislosti by se nenadála!

„Tak už vím, co měli oba doktoři společného,“ pronesla zkroušeně.

Jake překvapeně vzhlédl. Joanně se ve tváři usadil vystrašený výraz, který u ní nikdy předtím nepozoroval.

„Co?“

„Oba měli na krku soudní proces. Byli obžalováni spolu se mnou.“

Jake se posadil naproti Joanně. Jejich kolena se téměř dotýkala. „Pověz mi o tom soudu něco bližšího. Chci znát každý detail.“

Joanna začala vyprávět. Vysvětlila Jakeovi, proč k soudu vůbec došlo a koho se obžaloba týká: „Jason Summers byl anesteziolog a Paul Soderman gynekolog, který provedl interrupci. Já jsem vyšetřovala vzorky prsní tkáně.“

„Je obžalován ještě někdo?“

„Endokrinolog Josiah Bloom, který odebral embryu slinivku břišní pro výzkumné účely.“ Jak na tuto informaci zareaguje porota, pomyslel si. „Kdo vás žaluje?“

„Jakási Erika Blakeová. Za manžela má nějakého špičkového advokáta z Pasadeny.“

„Nepodezíráš je, doufám, z toho, že likvidují doktory, že?“

Joanna si povzdechla a chvíli zírala nepřítomně před sebe: „Jakeu, před chvílí jsme se bavili o vraždících

maniacích. Víš, co podle psychiatrů působí u masových vrahů jako spouštěcí mechanismus?“

Jake zavrtěl hlavou.

„Touha po pomstě.“

„Aha. Jenže významný advokát a jeho žena by přece…“

„Oni ne. Ale co nějaký příbuzný anebo dobrý přítel?“

Jake přikývl: „Zvlášť když ten příbuzný anebo přítel pracuje na chirurgii…“

„Přesně tak.“

„Prověřím to.“ Jake stiskl Joanně ruku, jako by ji chtěl o svých slovech ujistit. „Hlavně si uvědom, že tohle všechno jsou pouhé dohady.“

„I dohady mohou člověku nahánět hrůzu,“ špitla.

„Postavím k sálům policajta. Hlavně aby na něj bylo ze všech stran vidět!“

„Díky.“

„Zároveň tě prosím, aby ses večer a v noci vyhýbala operačním sálům a přilehlým prostorám. Za žádnou cenu tam nechoď, rozumíš?“

„Rozumím,“ odpověděla. Jakeova starostlivost ji mile překvapila. Někdo nesměle zaklepal a dveře se pootevřely.

Jake rychle pustil Joanninu ruku.

Lois Martinova a Cassie Rossová vstoupily do místnosti a posadily se na pohovku naproti detektivovi. Obě si okamžitě zapálily cigaretu.

Jake je chvíli pozoroval. Zaujaly ho především světlé prameny ve vlasech. Obě zdravotní sestry mohly být považovány za částečné blondýnky.

„Promiňte, že vás znovu obtěžujeme, ale potřebuji vám položit ještě několik otázek. Vzpomene si některá z vás, kdo objednával včera karty pro doktora Sodermana?“

„Jistě, byla jsem to já,“ odpověděla bez zaváhání Cassie Rossová.

„V kolik hodin?“

„Asi v půl páté odpoledne. Možná o pár minut později.“

Jake si zapálil cigaretu a chraplavě se rozkašlal. Rychle cigaretu zamáčkl a napil se kávy. Ve výslechu pokračovala Joanna: „Požadovala jste výslovně, aby archiv poslal karty do sedmi hodin?“

„Ano,“ Cassie potáhla požitkářsky z cigarety a vyslala ke stropu modravý obláček. „Pořád nás otravoval. Opakoval do omrzení, že musí dostat karty včas. Už nám tím lezl na nervy. Choval se jak… jak…“

„Kretén,“ vyhrkla Lois Martinova, ale hned si uvědomila, že přestřelila. „Promiňte mi ten výraz.“

„Nic se nestalo, už jsem ho párkrát slyšela,“ pronesla ironicky Joanna. „Byla jste v kanceláři, když dorazily karty?“

„Byly jsme tam obě,“ pravila Cassie.

„Kdo podepsal převzetí?“

„Já,“ odpověděla Lois.

„Věděl kromě vás ještě někdo jiný, že kolem sedmé mají přijít karty a že doktor Soderman hodlá večer diktovat zprávy?“

Cassie vyprskla smíchy: „To přece věděli všichni!

Každému, kdo měl uši, neustále omílal, že ty karty musí být připraveny, až se vrátí, jinak ať si ho prý nežádáme!

Stěžoval si, kolik má práce a jaký je chudák, že musí dřít do noci.“

„Jo, naříkal, že v nemocnici ztvrdne aspoň do deseti hodin,“ připojila se Lois.

„Kolik sester pracuje na oddělení pro ambulantní pacienty?“ otázala se Joanna.

„Spousta,“ odpověděla Cassie. Sestry se na sebe uculily, jako by se smály nějakému povedenému vtipu. „Počítejte s námi. Na sálech pracuje šest operačních týmů. V každém z nich je instrumentářka a narkotizérka.“

„To je dohromady dvanáct,“ sčítala na prstech Lois.

„Dalších šest sester máme na pooperačních pokojích.“

„Celkem osmnáct,“ doplnila Lois.

„A pak samozřejmě my dvě staniční sestry.“

„Dvacet…“

Joanna se zeptala: „A co pomocné síly a nediplomované sestry?“ Lois se na okamžik zamyslela: „Deset až dvanáct.“

„Pohybovaly se na oddělení nějaké sestry odjinud anebo návštěvy zvenku?“

„Spousta,“ vyhrkla Lois překotně. „Právě teď se to v nemocnici hemží cizími lidmi, probíhá takzvaný náborový týden. Dennodenně sem zavítá množství uchazeček o místo.“

„Pohybují se tu i odpoledne?“ Joanna se naklonila dopředu.

Cassie přikývla: „Právě odpoledne. Dopoledne máme spoustu práce, takže bychom těžko hledaly chvilku na klidný pohovor.“

„Přišly nějaké uchazečky i v ono kritické odpoledne, kdy byl zavražděn Jason Summers?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Cassie. „Jak jsem už řekla, tenhle týden jsme tu měli plno každé odpoledne.“

Joanna se střetla pohledem s Jakém. Oba zřejmě napadla stejná věc. Vražedkyní mohl být takřka kdokoliv.

Sestra, která pracovala v nemocnici v současné době, nějaká bývalá zaměstnankyně anebo jedna z náhodných návštěvnic.

Seznam možných pachatelek byl takřka nekonečný.

Jake se otázal: „Pohádal se doktor Soderman s některým zaměstnancem. Neměl nějaké nepřátele?“

Obě sestry zavrtěly rezolutně hlavou.

„Vycházel se sestrami dobře?“

Cassie pokrčila rameny: „Víte, byl strašně náladový.

Jednu chvíli byste ho samou láskou sežrali, a vzápětí se dokázal chovat jako hulvát. Celkem vzato to byl ale docela snesitelný člověk.“

No, žádné zvláštní doporučení mu tedy nevystavily, pomyslel si Jake a po očku pozoroval obě sestry. Zdálo se mu, že při předchozím výslechu vypadaly daleko rozrušenější. Nyní se již zřejmě s vraždou vyrovnaly. Moc dlouho smutek nedržely, napadlo ho. Byla důvodem skutečnost, že pokládaly Sodermana za nesnesitelného puntičkáře, anebo se v tom skrývalo něco jiného?

Viděl, jak Cassie Rossová přehodila nohu přes nohu, povytáhla si sukni vysoko nad kolena a odhalila značnou část stehen. To samé udělala, když ji zpovídal naposledy.

„Pamatuje si některá z vás na pacientku Eriku Blakeovou?“ zeptal se Jake a pozorně sledoval reakci obou sester. Jeho otázka je z míry nevyvedla. Pohlédly na sebe a souhlasně kývly hlavou. I kdyby se nějak dorozumívaly, Jake žádný tajný signál nepostřehl.

„Ano, trochu jsme se s ní sblížily, když tu ležela,“

pronesla Cassie nenuceně. „Minulý měsíc nás dokonce pozvala na oběd.“

„Ano, ozvala se těsně před zahájením procesu,“

přitakala Lois. „Pak jí ale advokát poradil, aby se s nikým z Memoriálu raději nestýkala.“

„Pokládáte Eriku Blakeovou za svou dobrou přítelkyni?“ vyzvídal Jake.

„Řekněme pouze za přítelkyni…,“ pravila Lois a Cassie souhlasně přikývla.

Jake uchopil svůj poznámkový sešit a začal v něm listovat.

„Přátelila se pam Blakeová ještě s nějakým jiným zaměstnancem chirurgie?“

Cassie pohodila rameny: „To byste se musel zeptat jí.“

„Dal by se sehnat seznam lidí, kteří přišli s paní Blakeovou během jejího pobytu ve zdejší nemocnici nějak do styku?“

„Ovšem,“ řekla Cassie. „Prohlédnu karty a vypíšu vám jména.“

„Ještě poslední otázka,“ pravil Jake a poznamenal si, aby karty prohlédla i Joanna a aby zároveň zjistila, kdo z personálu, který o Eriku Blakeovou pečoval, má plavé nebo odbarvené vlasy. „Nevytvořil se mezi doktorem Sodermanem a některou ze sester z chirurgie bližší citový vztah?“

„Myslím, že ne,“ odpověděla Cassie. „Měl sice ve zvyku se sestrami laškovat, občas některou plácnul po zadku, ale to nebylo nic vážného.“

Jake se podíval na Lois Martinovou. Rychle zavrtěla hlavou a sklopila oči. Trochu zpožděná reakce, napadlo ho.

Proč asi?

„Nezlobte se, že jsem vás tak dlouho zdržoval,“

rozloučil se. Počkal, až za sestrami zapadnou dveře a pak se obrátil na Joannu. „Mám pocit, že Soderman byl pěkný proutník.“

„Co tě k tomu vede?“ podivila se.

„Nic, je to čistě můj dojem.“

„Nejsem si tím tak jistá. Pokud jde ale o Jasona Summerse, tak tě šestý smysl nezklamal. Před několika měsíci se podle všeho zapletl s jednou sestrou z pooperačního oddělení.“

„Vida, vida…,“ Jake si promnul spokojeně ruce.

„Jakpak se jmenuje?“

„Marci anebo tak nějak.“

„Mohla bys to zjistit přesně?“ požádal ji Jake a zamyslel se nad motivy většiny vražd. Láska a peníze, pokud ovšem pachatelem nebyl nějaký magor. V takových případech bývají pohnutky zločinu zpravidla nevyzpytatelné. „Šlo mezi nimi o vážný vztah?“

„Paul Soderman říkal, že ano. Prý velice těžce nesla, když se s ní Summers rozešel.“

Jakeovi se rozzářily oči: „Poptej se trochu a vypátrej, jestli si s Marci nezačal i Soderman.“

Joanna se na chvíli zarazila, ale vzápětí si uvědomila, že Marci možná tvoří důležitý spojovací článek mezi oběma vraždami.

„Ano, někteří psychiatři se domnívají, že i zhrzené city mohou vyvolat vražedné choutky.“

„Nepovídej,“ rozesmál se Jake a odhalil svůj bělostný, pravidelný chrup.

Joanna se zvedla a zamířila ven z místnosti. Jake jí podržel dveře a postavil se tak, aby musela projít těsně kolem něj. Slastně natáhl sladkou, osvěžující vůni jejích vlasů. Tělem mu projel elektrický výboj. Jestlipak Joanna cítí stejné vzrušení, napadlo ho. S notným sebezapřením potlačil touhu dotknout se jejího těla.

Vydali se chodbou k pracovnám s diktafony. Žlutá plastiková páska ležela na zemi, ale u dveří stále hlídali dva uniformovaní strážníci. Před vchodem do místnosti čekal přepravní vozík s igelitovým pytlem, do kterého se balila mrtvá těla.

Mladičký asistent okresního koronera Girish Gupta zamával na pozdrav a rozběhl se jim v ústrety.

„Jsem rád, že vás opět vidím, pam doktorko. Škoda jen, že se potkáváme za takových smutných okolností.“

„Ano, je to příšerné,“ odvětila.

„Skutečně příšerné.“

Jake se zeptal: „Už jste provedl pitvu Jasona Summerse?“

„Ano, teprve dnes ráno. Sotva dokončím jednu práci, už tu máme další mrtvolu. Mám práce až nad hlavu a…“

„Ano, chápu,“ přerušil ho netrpělivě Jake. „Povězte nám, co jste zjistil.“

„Bohužel nic nového. Analýza vzorků nám neposkytla žádnou novou informaci.“

„Pevně doufám, že jste učinil, co bylo ve vašich silách,“

podotkl Jake. Usilovně přemýšlel, jak zařídit, aby Sodermana pitvala místo Gupty Joanna. Gupta není špatný, ale chybějí mu zkušenosti. A Jake musí toho vraha dopadnout co nejdřív. „Říkáte, že jste zaneprázdněný?“

„Člověk tomu ani nemůže věřit. Kde se všechny ty mrtvoly vůbec berou?“ „A proč Američané pohřbívají své mrtvé v obrovských rakvích a plýtvají tak cenným materiálem i prostorem, uvažoval v duchu Gupta. Cožpak by nebylo rozumnější mrtvoly spálit a zakopat jen popel?“

„Za jak dlouho se budete moci pustit do pitvy doktora Sodermana?“

Gupta se zamyslel: „Za týden. Možná ještě později.“

„Příliš dlouho, potřebuji výsledky mnohem dřív.“

„Lituji, ale nemohu to nijak urychlit…“

„Co kdybychom provedli pitvu zde v nemocnici Memoriál?“ navrhl Jake.

„Kdepak,“ protestoval Gupta. „Nařízení hovoří jasně. K

něčemu takovému nemám pravomoc…“

„Nebojte se, já to obtelefonuju.“ Jake oslovil Joannu.

„Našla bys chvilku času a pomohla nám s tím?“

Joanna si představila hromadu vzorků na svém pracovním stole, popsaný diář, vleklé soudní jednám a spoustu dalších věcí, které jí zaplňovaly každou volnou chvilku a díky jimž se její život změnil v nepřetržitý kolotoč povinností. Na další pitvu sotva najde čas. Jenže pak jí

znovu vytanul na mysli soudní proces. Uvědomila si, že dva ze čtyř obžalovaných lékařů byli zavražděni. Zůstala jen ona a Josiah Bloom. Možná jsou teď na vrahově seznamu oni.

„Dobrá, pokusím se.“

„To už jde mimo mne,“ pronesl Gupta naoko uraženě.

Ve skutečnosti však byl rád, že se pitvy ujme doktorka Blalocková. Tahle na kusy rozsekaná mrtvola by byla nejspíš nad jeho síly. Na takový zapeklitý případ si netroufá, s něčím podobným se dosud nesetkal a nedostatek zkušeností by se mohl na výsledku neblaze podepsat.

Takový zodpovědný úkol jí rád přepustí. A jestli mu začne vrchní koroner číst levity, odkáže ho na poručíka Sinclaira.

Guptovi znovu padla do oka zohavená mrtvola Paula Sodermana. Vzpomněl si na manželku a děti a snad posté ho napadlo, jestli by neměl sbalit kufry a vypadnout z Los Angeles někam mezi civilizované lidi. Třeba do Indie.

9.

Doktorce Emily Ryanové, asistentce na oddělení patologie nemocnice Memoriál, se při pohledu na amputované ruce a krví zborcenou lebku Paula Sodermana zvedl žaludek. Nejraději by tělo zahalila prostěradlem.

Copak mrtvola nemá právo na důstojné zacházení? Dobře však věděla, že pojmy jako lidská důstojnost nemají na pitevně co pohledávat. Ne, tady se všichni mění ve zdechliny, které je třeba rozpárat, vykuchat a zase zašít.

Jenže tohle přece není ledajaká mrtvola. Vždyť před ní leží Paul Soderman, jenž si snad zaslouží něco lepšího.

Pohlédla na jeho zavřené oči a v duchu se vrátila do doby svých studií na lékařské fakultě. Soderman tehdy patřil k jejím nejoblíbenějším učitelům. Po nástupu do Memoriálu se s ním pak seznámila trochu víc. Byl jedním z mála lékařů, kteří se zúčastňovali pitev svých pacientů. Pokládal to za svou profesionální povinnost.

Na Sodermanovi jí trochu vadilo pouze to, jak se choval k ženské části nemocničního personálu. Občas se nezdržel a chytil sestřičku za ruku, poplácal ji po zadečku anebo štípnul do tváře. Nikdy však nepřekročil přípustné meze a nikdy nikoho neobtěžoval. Pokývala smutně hlavou. Takhle tedy dopadl vynikající odborník, profesor vážené lékařské

instituce. Zdálo se, že mu v dalším rozletu nic nebrání. Osud mu připravil vskutku příšerný konec.

Náhle vrzly dveře a do pitevny strčil hlavu zdejší zřízenec Harry Crowe: „Opruzuje tu nějaký chlápek z úřadu okresního koronera. Prý potřebuje, aby mu Blalocková s něčím píchla. Víte o tom?“

„Ne, ale jestli s tím souhlasí doktorka Blalocková, pak je všechno v naprostém pořádku.“

„Takže si to berete na triko?“

„Samozřejmě, drahoušku. Splním každičké vaše přání, pokud si ovšem nebudete přát něco neslušného,“ pronesla sladce s jižanským přízvukem v hlase.

Crowe se usmál. Laskavou, milou a vždy zdvořilou doktorku Ryanovou miloval. Takhle vypadala ženská podle jeho gusta. Zapšklé feministky s hlavou plnou nesmyslů se mu z duše protivily. Ryanová je skutečná dáma a ví, jak jednat s muži. Navíc to není žádné vychrtlé nedochůdče, které by ofouknul jarní větříček. Je perfektně stavěná.

Možná má trochu velký zadek a silnější stehna, ale to se mu na ženských právě líbí. Hany občas uvažoval, jaká je asi Ryanová v posteli. Myslel na ni často, zvláště doma.

Ryanová tvořila nedílnou součást jeho erotických fantazií, při kterých se mu tak krásně onanovalo. Božíčku, ta by ho dokázala rozparádit!

Emily si všimla Harryho mlsného pohledu. Nebylo těžké uhodnout, co se mu teď asi honí v hlavě. Zadívala se

upřeně do stropu a předstírala hluboké zámyslem. Nechtěl bys už táhnout po své práci, ty čuně? Harryho Crowea nesnášel skoro nikdo. Myslel jen na samé prasečinky a příliš si dovoloval, zejména k dámské části osazenstva. Jenže byl správcem pitevny a pokud se mu zamanulo, mohl komukoliv dost znepříjemnit život. Bohužel se mu zamanulo dost často. Emily však věděla, jak zařídit, aby jí zobal z ruky. Stačilo se jen přiblble usmívat a tvářit se roztomile.

Právě tohle na něj platilo. Tuto taktiku okoukala od své maminky a sester ve Virginii. Také ony se pořád přiblble usmívaly a tvářily se roztomile a pokaždé dosáhly svého.

Proč se mračit jako kakabus, když jde s úsměvem všechno líp?

Hany přistoupil k pitevnímu stolu a uchopil elektrickou pilku, jejíž pomocí již záhy otevřou Sodermanovu lebku.

Zapnul ji, se zalíbením naslouchal kvílení motoru a po chvíli nástroj zase vypnul. Očima v rychlosti přelétl pitevnu, aby se ujistil, že je všechno připraveno k pitvě.

Dlaždičkami obložené stěny i podlaha byly bez poskvrny, přenosný rentgen stál na svém místě a stůl z nerezavějící oceli se jen blyštěl. Na něm již ležela omytá mrtvola. Hany a jeho pomocníci museli mrtvé tělo mýt třikrát, aby odstranili veškerou krev a výkaly. To byl ale smrad! Ten by nepřerušily ani litry voňavky.

Hany opět zašilhal po Emily Ryanové. Ani obličej není k zahození, pomyslel si. Jemná pleť, plné rty, krátké plavé

vlasy. Napadlo ho, že Emily je určitě porostlá světlými chloupky i na neintimnějších místech. Přirození se mu vzedmulo potlačovanou touhou.

„Ten je ale zřízenej,“ navázal na přerušený hovor.

„Byl to správný chlap.“

„Jo, říkali to o něm,“ poznamenal Hany plačtivě. Ve skutečnosti mu však mohl být Soderman ukradený.

„Tohle mohl provést jen nějaký maniak. Krvelačný maniak.“

„Jo, maniak.“ Harry byl zavalitý pořízek s kulatým obličejem a úzkými štěrbinami místo očí. „Třeba se těm natvrdlým policajtům zase jednou podaří něco nezbabrat a toho lumpa dopadnou.“

„Tak hned to asi nebude,“ poznamenala Emily a natáhla si pár gumových rukavic. „Nemocnici už začíná obcházet strach. Ve výtahu jsem vyslechla rozhovor dvou lékařů. Prý si chtějí koupit revolver. Dovedete si představit doktora s pistolí, Harry?“

„Abych pravdu řek, nedovedu. Bojím se, aby si neprostřelili nohu.“

Emily se mírně pousmála. Na Harryho slovech je sice něco pravdy, ale zbraň v kapse může dodat doktorům pocit bezpečí. Kromě toho tak získají šanci vyváznout z případného střetnutí s vrahem.

„Promiňte, půjdu si teď promluvit s tím chlápkem z úřadu koronera. Kdybyste něco potřebovala, stačí zavolat.“

„Jste velice laskavý, Hany. Vaše manželka musí být šťastná, že má takového hodného muže.“

Hany se zašklebil a odhalil své bezzubé dásně. Pak zamával Ryanové na pozdrav a zmizel.

Emily usedla na kovovou stoličku a opřela se o zeď.

Chlad dlaždiček prostupoval pláštěm až na kůži. Uvažovala, jakou zbraň by si na ochranu před vrahem měla pořídit.

Většinu z nich okamžitě vyloučila. Revolver nepřipadá vůbec v úvahu. O střelných zbraních nic nevěděla a bála se jich. Nakonec se rozhodla pro obušek a policejní píšťalku.

Tak hodně štěstí, holka, pomyslela si zachmuřeně.

Pomalu začala zkoumat mrtvé tělo. Již předem si promýšlela odpovědi na otázky, které podle jejího názoru položí doktorka Blalocková. Ze všeho nejdříve budou muset zjistit, čím byl Soderman zavražděn. Zprvu se Emily domnívala, že byl ubodán. Člověk, který ji o vraždě informoval, totiž doslova řekl, že „… Sodermana zapíchli“.

Proto zpočátku hledala stopy po noži, bodnutí, řezné rány a lacerace. Jenže brzy usoudila, že Sodermana nezabili nožem ani dýkou. Určitě ne. Taková ošklivá zranění musela způsobit zbraň s mnohem širším ostřím.

Kdysi si myslela, že takový agresivní zabiják musí mít své šílenství vepsáno ve tváři. Pak si ale přečetla knihu o masových vrazích a dozvěděla se, že bývají zcela nenápadní a většinou vypadají úplně všedně a obyčejně. Po dopadem se zpravidla jejich známí a blízcí diví, jak je vůbec něco

takového možné. „Tomu nemohu uvěřit. Vždyť to byl takový milý člověk. Určitě došlo k omylu. Tenhle mírumilovný beránek přece nemohl nikoho zamordovat,“

zní obvykle reakce okolí. Rovněž v tomto případě mohl vraždit takřka kdokoliv, pomyslela si Emily. Úplně každý.

Dveře se otevřely a do pitevny vstoupila Joanna Blalocková, následovaná svým indickým kolegou.

Emily Ryanová hbitě vyskočila a postavila se.

Joanna sebrala ze stolku gumové rukavice a podala jeden pár Guptovi.

„Paní kolegyně, to je doktor Gupta z úřadu okresního koronera,“ představila Joanna svého společníka. „Doktorka Ryanová.“

„Těší mě,“ uklonil se Gupta zdvořile. „Nápodobně,“

odvětila Emily.

Joanna pohlédla na tělo Paula Sodermana. Mrtvý vypadal mnohem menší než zaživa.

„Emily, můžete nás seznámit s výsledky ohledám?“

„Ráda, avšak předem bych se chtěla omluvit, že nejsem specialistka na podobná zraném.“

Gupta se tvářil neurčitě, ale v duchu si oddechl, že tu nebude jediný, komu chybějí zkušenosti a znalosti.

„Nevadí, alespoň se pokuste,“ uklidnila ji Joanna.

Emily si odkašlala: „Jedná se o tělo mužského pohlaví, středního věku, kavkazského typu s amputovanýma rukama.

Zranění…“

„Když jsem mrtvolu zkoumala na místě činu, byla amputovaná jen jedna ruka,“ podotkla Joanna a zadívala se na rentgenové snímky. Skutečně, obě paže byly odděleny od těla. „Pravá visela na svalu.“

„Třeba se utrhla, když s tělem hýbali,“ špitl nesměle Gupta.

Joanna se sklonila k pahýlu pravého předloktí. Cáry roztřepené kůže dávaly Guptovi za pravdu.

„Přesně tak, pane doktore.“

Gupta se pyšně rozhlédl kolem sebe.

„Prosím, pokračujte, Emily.“

Ryanová si znovu odkašlala: „Ruce byly amputovány neodborným způsobem. Na hlavě jsem objevila rozsáhlé traumatické zranění lebky, způsobené nejspíš ostrým, širokým a těžkým předmětem.“

„Třeba sekáčkem?“ zeptala se Joanna.

„Nikoliv,“ odpověděla Emily. „Vražedný nástroj pronikl lebkou až k šedé kůře mozkové. Šířka rány napovídá, že vrah použil spíše sekeru.“

„Copak by účinek sekáčku nebyl stejný?“ oponovala pro formu Joanna.

„Ne,“ Emily uchopila imaginární topůrko, zvedla ruce nad hlavu a máchla jimi prudce kupředu. „Pomocí sekery lze vyvinout mnohem větší sílu. Sekáčkem by se vám ostatně jen těžko podařilo amputovat ruku, ledaže by ji oběť položila dobrovolně na špalek.“

Joanna souhlasně přikývla. Deduktivní schopnost Emily Ryanové na ni udělala značný dojem. „Tvrdila jste, že se v podobných zraněních nevyznáte, ne?“

„Taky že ne. V dětství jsem ale trávila prázdniny na farmě svých prarodičů ve Virginii, kde jsem získala o sekerách a sekáčcích spoustu užitečných informací. Od té doby vím, co s nimi lze dokázat.“

Gupta na Emily ohromeně zíral. Cožpak jsou všechny ženské v nemocnici Memoriál tak bystré a tak pěkné jako tyhle dvě dámy?

„Odsekl vrah ruce před anebo až po otevření lebky?“

otázala se Joanna.

„Před,“ odvětila Emily bez zaváhám.

Joanna překvapeně vzhlédla. Jak si tím může být Emily tak jistá? Na místě činu přece nebyla, a neviděla tedy ani stříkance krve na stěnách a na podlaze. Jak to ví?

„Co vás k tomuto závěru přivedlo?“

„Vůbec o tom nepochybuji. K tomu vám stačí selský rozum. Pokud se na vás někdo napřáhne sekerou, zvednete instinktivně ruce, takže první úder dopadne na ně. Teprve když se oběť nemá čím bránit, je snadnější zasáhnout lebku.“

Díky selskému rozumu a chytré hlavě se Emily Ryanová brzy zařadí k nejlepším patologům v nemocnici, pomyslela si Joanna.

„Ještě něco?“

„Prozatím všechno.“

Joanna uchopila lupu a přistoupila k dolnímu konci pitevního stolu.

„Začínám zásadně od nohou. Při pitvách se jim totiž zpravidla věnuje nejmenší pozornost.“

Pokynula Guptovi, aby přistoupil blíž, a pustila se do prohlídky kotníků, nártů a prstů. „Vloni jsme pitvali mladíka, kterého našli mrtvého v poušti. Pochopitelně byl zavátý pískem, avšak písek mezi prsty u nohou vypadal trochu jinak než písek v poušti, takže jsme ho raději poslali na analýzu. Kromě toho měl na kolenou zrohovatělou kůži.“

Podívala se tázavě na Guptu a Emily Ryanovou. „Jestlipak uhodnete, co odhalil rozbor písku?“

Oba pokrčili rozpačitě rameny.

„Přesně to, co jsme předpokládali. Analýza prokázala, že písek mezi prsty u nohou pochází z Huntington Beach.

Otlaky na kolenou zase napovídaly, že onen mládenec často surfoval. Takže pouhá prohlídka nohou napověděla, že to byl sportovec z Huntington Beach. Tato stopa pak přivedla policii až k vrahovi.“ Joanna roztáhla Sodermanovy prsty.

Tentokrát jim ale žádný písek nepomůže.

Prozkoumala kolena a přes stehna pokračovala až k Sodermanovu svraštělému genitálu. Dřevěnou špachtlí nadzvedla penis a prohlédla si jeho spodní část. Nic, snad až na trochu zaschlé krve na šourku. Harry Crowe a jeho parta zase odflinkli práci, povzdechla si. Kromě drobného šrámu

nad levou bradavkou nenesly žádné známky poranění ani Sodermanův podbřišek a hruď.

Rána na hlavě nyní vypadala ještě větší než předtím.

Joanna našla místo, kde ostří prorazilo lebeční kost a proniklo k mozku. Ano, tohle mohla způsobit jen sekera.

Určitě.

Nyní se soustředila na vlasový porost kolem rány. Vlasy byly slepeny krví a vyhřezlou mozkovou tkám. Joanna opět uchopila špachtli a pokusila se prorazit zatvrdlý škraloup.

Vtom se cosi zatřpytilo. Ano, zcela jistě se tam od něčeho odrazil paprsek světla. Sklonila hlavu a opatrně odstranila kousek krusty. Z ní se vyloupl střípek modrého skla, jen o málo větší než hlavička zápalky. Joanna střípek rychle vytáhla a zběžně očistila.

„Co je to?“ zeptala se Emily a naklonila se, aby předmět viděla zblízka.

„Kamínek,“ odpověděla Joanna zamyšleně. „Nějaký drahokam,“ „Na safír je to příliš světlé,“ odtušila Emily. „Že by akvamarín?“ pravila Joanna a nastavila kamínek proti oknu.

„Jak se mu dostal do vlasů?“

Určitě patří vrahovi, napadlo Joannu. Či lépe řečeno vražedkyni. Nejspíš jí vypadl při prudkém pohybu anebo po nárazu sekery z nějakého šperku na ruce, nejspíš z prstenu anebo náramku.

„Nevím.“

Emily se v zamyšlení drbala na hřbetu ruky: „Třeba si ho Soderman prohlížel právě ve chvíli, kdy na něj vrah zaútočil.“

„Co by dělal Soderman s drahokamem?“

„Možná ho chtěl dát někomu jako dárek,“ uvažovala Emily nahlas.

Joanna se zamračila: „Měl v nemocnici milenku?“

Emily se zarazila a váhavě pohlédla na Guptu. Rukama se pokoušela Joanně naznačit, že se jí nechce o takových záležitostech hovořit před cizími lidmi.

„Cokoliv tu bude řečeno, zůstane mezi námi,“ rozhodla Joanna.

Emily se nadechla: „Nejsem si tím zcela jistá, ale kdysi mě přátelé z nemocnice pozvali do Vinceho baru. Chvíli poté přišel doktor Soderman s atraktivní blondýnou, která u nás pracuje jako zdravotní sestra. Předstíral, že si jen zaskočili nezávazně na skleničku, ale vsadila bych krk, že mezi nimi bylo hlubší pouto. To se hned pozná. Pořád si něco šuškali, chichotali se a jeden druhého se dotýkali.“

„Myslíte si, že spolu spali?“

„Dala bych za to ruku do ohně.“

„Znáte tu sestru?“

„Nijak blíž. Vím jen, že tu pracuje a že se jmenuje Marci nebo tak nějak.“

Joanna se snažila nedat na sobě znát rozrušení.

„Nedělá náhodou na pooperačním oddělení nebo na chirurgii?“

„Ano, určitě.“

„Kdy jste je spolu viděla?“

„Asi před rokem. Proč vás to zajímá?“

„Jen tak ze zvědavosti.“ Takže Marci se tahala s Jasonem Summersem i s Paulem Sodermanem, zamyslela se Joanna. Další pojítko mezi oběma vraždami. „Marci bude mezi pánským osazenstvem dost oblíbená, že?“

„Zřejmě umí být velkorysá, to je ten správný výraz,“

pronesla Emily poťouchle.

Joanna se vrátila ke stolu a znovu prostudovala Sodermanovy nohy. Měla ve zvyku opakovat prohlídku dvakrát anebo i vícekrát, dokud si nebyla jistá že nic důležitého nepřehlédla. Teprve když se jí ani napodruhé nepodařilo objevit nic nového, přistoupila obvykle k další fázi pitvy.

Opětovně prozkoumala kolena a stehna, zastavila se u krevní sraženiny na přední části šourku a pokračovala až k hrudi. Kromě zahojené jizvy nenašla nic pozoruhodného.

Bedlivě prohlédla okraje rány na hlavě a prohrábla slepené vlasy. Nic dalšího však nenašla. Pomalu se přebírala negativy.

„Kde jsou snímky lebky?“ zeptala se.

Emily pokrčila rameny: „Nevím, normálně je přece dělají.“

„Proč mě podle vás snímky lebky tolik zajímají?“

Emily se soustředila. Jaký může mít Blalocková důvod?

Že by chtěla změřit šířku a hloubku rány? Ne, k tomu by jí stačilo pravítko.

„Přiznám se, že netuším…“

Joanna se obrátila na Guptu: „A co vy, pane kolego?“

Gupta zesinal. Pootevřel ústa, ale neřekl nic „Čím byl Soderman zavražděn?“ naléhala Joanna. „Sekerou…,“

zašeptal vystrašeně Gupta. „A z čeho se vyrábějí sekery?“

„Ze železa,“ odpověděl po chvíli váhání Gupta a oči se mu rozzářily náhlým poznáním. „Pokud kov narazí na tvrdou kost, může se z něj odlomit odštěpek, který ale odhalí pouze rentgen, že?“

„Správně. A analýza zlomku kovu může přesně určit, jaký typ sekery byl použit.“

„Kromě toho rentgen ukáže, jestli se ve vlasech nenacházejí ještě další kamínky,“ pokračoval Gupta, očividně potěšen svou jasnozřivostí.

„Klobouk dolů, pane doktore,“ pochválila ho Joanna.

Gupta se šťastně rozesmál, polichocen Joanniným uznáním.

Emily se na něj znechuceně podívala. Snad si ten hlupáček ještě nezatleská, napadlo ji.

Joanna postřehla výraz Emilyiny tváře. Ano, bude-li trpělivá a pilná, strčí brzy celého doktora Guptu do kapsy Jenže i ona se musí ještě hodně učit. Potřebuje zkušenosti.

Zkušenosti, které by jí například okamžitě napověděly, že drahokam mohl patřit nejen oběti, ale i vrahovi. To chce ale čas a praxi. Jednou si s ní o tom určitě promluví. Později, dnes k tomu není vhodná doba.

„Obstarejte snímky lebky, prosím.“

„Ano, můžete se spolehnout,“ přikývla horlivě Emily Joanna zvedla obě amputované končetiny a zevrubně je prozkoumala. V poměru ke své velikosti měl Soderman docela malou dlaň. Prsty byly štíhlé, za pěstěnými, pečlivě upravenými nehty neobjevila žádnou nečistotu. Soderman tedy zřejmě s vrahem nezápasil. Ostatně k tomu ani nedostal příležitost. Dveře se otevřely a sekera dopadla.

Joanna položila useknuté ruce do obrovské hliníkové misky a opět přistoupila k nohám stolu. Opakovaně prohlédla prsty, kotníky, kolena i stehna. Bezvýsledně.

Znovu ji zaujala krvavá skvrna na varlatech. Pokusila se ji otřít chomáčem vaty, ale sraženina nezmizela. Joanna přitlačila a strhla stroupek. Pod ním se objevil zářez necelý centimetr dlouhý. Joanna do něj zabořila dřevěnou špachtli.

Rána se rozšklebila. Joanna zběžně prohmatala šourek a podívala se na Guptu: „Prohlédl jste při pitvě doktora Summerse i genitálie?“

„Myslím… myslím, že ano,“ zakoktal Gupta jako školáček.

„Jistý si tím ale nejste?“

„Bohužel ne.“

„Je tělo ještě v márnici?“

„Mělo by být.“

„Zavolejte tam neprodleně a požádejte některého z kolegů, aby prozkoumal Summersův šourek.“

„Na co se mají zaměřit?“

„Povězte jim jen, aby se podívali na varlata, nic víc. A počkejte u telefonu, dokud nebudou hotoví.“

Gupta odběhl k telefonu a vytočil číslo. Prohodil do sluchátka několik slov a trpělivě čekal.

Všichni stáli tiše. Jediný zvuk, který se v místnosti ozýval, byl hukot ventilátoru, jenž dovnitř vháněl chlazený vzduch. Na chodbě zarachotila kolečka pojízdného lůžka.

Kdosi volal tlumeným hlasem zřízence. Automat snížil otáčky ventilátoru a proud studeného vzduchu zeslábl.

Gupta si přitiskl k uchu sluchátko a pozorně naslouchal. Pak zavěsil a obrátil se na Joannu.

„U doktora Sodermana našli to samé…“

Joanna zvedla telefon a vytočila číslo Jakea Sinclaira.

10.

Annie položila na stolek čerstvý výtisk Los Angeles Times a opatrně vystřihla článek popisující smrt MUDr.

Paula Sodermana. Se stejnou pečlivostí nalepila výstřižek do velkého sešitu. Vybrala ten největší, jaký vůbec našla.

Vždyť jen články o vraždě Jasona Summerse zaplnily pět stránek a Paulovi Sodermanovi budou věnovat určitě mnohem větší pozornost.

Přistoupila ke kávovaru, nalila si další šálek a zapálila cigaretu, toho rána již třetí. Zhluboka vdechla voňavý kouř.

Nikotin přešel do krve a okamžitě se smísil s půlkou tablety metamfetaminu, kterou spolkla hned po probuzení. Kofein z černé, silné kávy povzbuzující účinky drogy ještě umocnil.

To je ale blaho! Dnešní den nezačíná zrovna špatně.

V myšlenkách se vrátila k úmrtí Jasona Summerse a Paula Sodermana. Zvlášť v prvním případě zakusila nesmírnou radost. Ani ve snu se nenadála, že jí zabití Jasona Summerse bude působit takové potěšení. Panečku, to byla krása! Všechno klapalo jak na drátkách, a co teprve, když si uvědomil, že umírá! Zakňučel jako psík, který žebrá o pamlsek. A jak mu na závěr nádherně zachrastilo v plících.

To byl poslední zvuk, jenž ze sebe vyloudil. Možná právě v tu chvíli opustila jeho duše tělo. Pokrčila nerozhodně

rameny. Ale co, vždyť na tom nezáleží. Tak jako tak už je Summers někde v horoucím pekle. Při té myšlence se rozkošnicky protáhla. Litovala pouze toho, že se jí nepodařilo Summersova smrtelná muka ještě prodloužit.

Od hořící cigarety si připálila další a rozhlédla se po kuchyni. Obdélníková místnost byla celá zařízena bíle. U

jedné stěny stála dlaždičkami obložená kuchyňská linka s dřezem, u druhé plynový sporák a chladnička. Uprostřed kuchyně byl postaven kulatý skleněný servírovací stolek.

Pohled jí sklouzl na nápis, jenž visel nad ní a který hlásal: ANNIINA KUCHYNĚ.

Annie nebylo její pravé jméno. Tak si říkala, když byla malá holka. Tehdy si představovala, že je někým úplně jiným. Třeba sirotečkem Annií z kreslených seriálů. Neměla šťastné dětství, ještě dnes ji zabolelo u srdce, kdykoliv si na ně vzpomněla. Věčně opilý otec, jenž ji navíc sexuálně obtěžoval, a slabošská, poddajná matka, která nedokázala, anebo snad ani nechtěla pochopit, co se odehrává v duši její dcerušky. Když otec spadl ze schodů a roztříštil si lebku, tetelila se Annie radostí. Mrzelo ji pouze, že k tomu nedošlo už dřív.

Život s matkou se stal o poznám snesitelnější, přestože se neustále potýkaly s chudobou, nosily ošuntělé šatstvo a nikdy si nemohly dopřát plnou ledničku jídla. Matka pracovala jako servírka a domů se vracela pozdě v noci.

Občas s sebou přivedla cizího chlapa, který obvykle ráno

vypadl. Jediné, čím se matka mohla pochlubit, byl technický talent. Dokázala si poradit s každým přístrojem či elektrospotřebičem. Tyto vlohy po ní nejspíš zdědila i Annie.

Pamatuje si, jak se kdysi pokoušely opravit pračku.

Úplně ji rozebraly a zase složily dohromady. Přestože jim jedna součástka přebývala, pracovala pračka bez závad.

Bože, jak se tomu tehdy nasmály. Užily si přitom tolik legrace! To byl asi nejhezčí zážitek, který si Annie přinesla z dětství.

Když jí bylo čtrnáct let, spáchala matka sebevraždu skokem z nadjezdu nad dálnicí do San Diega. Annie se přestěhovala do Sacramenta ke staré a přísné tetě, nevlastní sestře své matky. U ní si nežila ani dobře, ani špatně. Prostě jen tak přežívala. Jedla, spala a chodila do školy Nebyla členkou žádného klubu, neměla žádné kamarády.

Většinu volného času strávila úklidem tetina domečku anebo štípáním dříví na zimu. K tomu používala stařičkou sekeru. Teta se domnívala, že pilnou prací Annie splatí náklady na bydlem a stravu. Teta byla hluboce věřící osoba a nutila ji k pravidelným návštěvám kostela. Bohoslužby Annie nenáviděla, avšak společný zpěv se jí zalíbil. Ze všeho nejraději měla písně Skála věků a Blíž k tobě. Bože, blíž.

Teta byla členkou kostelního sboru a Annie z celého srdce toužila, aby se jí stala rovněž. Teta však prosbu své

neteře rázně zamítla, a navíc všem svým známým a přátelům se smíchem vykládala, že Annie zcela postrádá hudební sluch a že zpívá hrozně falešně.

Když dosáhla věku, kdy měla nastoupit na střední školu, rozhodla teta, že jí studia zaplatí pod podmínkou, že jí Annie později uhradí výlohy do posledního centu, včetně sedmiprocentního úroku. Musela tenkrát dokonce podepsat smlouvu, v níž šetrná teta pamatovala na každý detail.

Naštěstí zemřela týden před tím, než Annie složila závěrečné zkoušky. Veškerý svůj majetek však odkázala jakési pitomé charitativní organizaci. Ona nedostala vůbec nic, ani vindru. Po tetině smrti se jí však podařilo vyštrachat smlouvu, kterou kdysi s tetou uzavřela, a našla i účetní knihu, do níž tetička pečlivě zaznamenávala částku, kterou jí neteř dlužila. Její výchovu ocenila na 24 680,20 dolaru.

Účetní knihu i potupnou smlouvu spálila, a ani se neobtěžovala jít tetě na pohřeb.

Annie pozorovala stěnu s nápisem ANNIINA KUCHYNĚ a přemýšlela, zda by ho neměla raději sundat.

Co kdyby k ní zavítal někdo na návštěvu? Jak by pak vysvětlovala, proč je na něm uvedeno jméno Annie? Jako přezdívka? Ano, to je dobrý nápad. Přezdívka z dětství.

Zírala dál na nápis, vyvedený velkým písmem. Jako dítě snila o tom, že se najednou objeví nějaký dobrý a bohatý strýček, adoptuje ji a vysvobodí ji tak z neradostné

skutečnosti. Její přání se nikdy nesplnilo, avšak ona nikdy nepřestala doufat, že ji jednou potká velké štěstí.

Zavřela sešit a vyhodila rozstříhané noviny. Sešit položila na polici nad dřezem, ale hned ho zase vyndala. Ne, udělá lépe, když ho uschová ke svým tajným pokladům.

Proběhla ložnicí a zamířila do šatny, kde ukrývala příruční trezor s pevným zámkem. Sáhla pro klíč do náprsní kapsy modrého blejzru pověšeného na ramínku a otevřela skříňku.

Na jejím dně spočíval skalpel a tuba epoxidového lepidla, které použila minulé noci při vraždě Paula Sodermana.

Vedle ní ležela lahvička vyplněná prezervativem. V něm se převalovaly dva růžové, oválné předměty velikosti vlašského ořechu. Vyndala dvěma prsty lahvičku a se zalíbením si prohlížela obě kuličky.

Pak přivřela oči a v duchu znovu slyšela Summersovo kňourání a zoufalé žadonění. Pocítila nutkání sáhnout po další tabletě metamfetaminu. Třeba bude stačit jen půlka.

Ne, raději ne. Musí jít do práce. Možná až později. Snad to spraví trocha kokainu.

Opatrně uložila lahvičku zpátky, přikryla ji sešitem a trezor pečlivě zamkla. Klíč opět vsunula do kapsy saka.

Přistoupila k toaletnímu stolku, zapálila si cigaretu a vyfoukla kouř na svůj obraz v zrcadle. Připadala si úplně všední, nenacházela na sobě jediný zajímavý rys. Nebyla velká ani malá, silná ani hubená, hezká ani ošklivá.

Průměrná, to je ten správný výraz. Naprosto ničím

nevynikala, nikoho nemohla nijak upoutat, nikomu neutkvěla v paměti. Muži ji na ulici míjeli bez povšimnutí.

Občas se sice usmáli, ale nikdy se za ní neohlédli.

Podívala se na židli, přes jejíž opěradlo si minulé noci složila služební stejnokroj. Byla to staromódní, bílá a naškrobená uniforma klasického střihu. Nové kalhotové kostýmy, které si oblíbily zejména mladší sestřičky, se jí z celé duše protivily. Podle jejího názoru v nich ty fífleny jenom předváděly své zadnice, a v některých případech i rozkroky. Panenkomarie! Profese zdravotnice už není, čím bývala, pomyslela si a vešla do koupelny.

Postavila se k vaně a chvíli uvažovala, jestli se má ještě jednou osprchovat. V noci ze sebe dvakrát spláchla mýdlem a šamponem všechny stopy Sodermanovy krve, která jí znečistila vlasy a uchytila se za nehty. Jenže bylo už pozdě, zmáhala ji únava a třeba něco přehlédla. Raději by se měla ujistit. Pustila horkou vodu a nechala ji po sobě stékat.

Důkladně se několikrát namydlila, opláchla a nakonec vystavila tělo proudu studené vody.

Poté zamířila do obývacího pokoje. Nahá se posadila na pohovku. Z mokrých vlasů stále kapala voda. Teď si musí rozvážit ještě jednu věc, napadlo ji. Velice důležitou věc.

Nesmí nic uspěchat, je třeba rozvážit všechna pro i proti.

Položila na stolek před sebe list papíru a pečlivě jej rozdělila svislou čarou na dvě poloviny. Jeden sloupec nadepsala velkým ANO, druhý nesl označení NE. Do

každého sloupce pak uváděla důvody, pro které by měla či naopak neměla vyvraždit osazenstvo chirurgie a interny.

Zapálila si marihuanovou cigaretu. Zhluboka vtáhla omamný dým a držela ho v plících tak dlouho, dokud se jí nezačala točit hlava závratí. Slastně vychutnávala ten opojný, uklidňující pocit. Před konečným rozhodnutím se hodlala zcela uvolnit. Nechtěla si přivodit extázi, nemínila se úplně zfetovat. To by mohlo nepříznivě ovlivnit její myšlenkový proces. Něčeho takového se však nebála.

Metamfetamin, který požila před sprchováním, udrží její smysly v pohotovosti. Budou břitké jako ostří žiletky, jako ostří sekery, rozesmála se.

Nasála další dávku marihuanového kouře. Příjemně se jí zamotala hlava. Potáhla ještě dvakrát. Opět se snažila udržet dým co nejdéle uvnitř. Před očima se jí roztančily roztodivné obrazce, které záhy přešly v rudé mžitky. Krvavě rudé. V myšlenkách se přenesla do pracovny s diktafonem.

Všude viděla krev. Na stěnách, na podlaze.

Ježíšikriste! Kde se všechna ta krev vzala? Ano, většina zřejmě vytryskla z ran po Sodermanových uťatých předloktích. Část však dozajista pocházela z hlavy, kterou sekera rozčísla jako kokosový ořech. Ostří nejspíš přeťalo nějakou velkou tepnu. Určitě. Tolik krve! Na podlaze. Na stěnách. Na mně samotné. Na mně.

Annie znovu potáhla z cigarety a lehla si na pohovku. V

duchu si promítala svůj každý krok, poté co opustila

oddělení. Seběhla ze schodů a z budovy odešla nouzovým východem. Nikdo ji neviděl. Vůbec nikdo. Potom přešla parkoviště a namířila do Westwoodu. Hlavní ulice byly přecpány automobily a studenty z nedaleké univerzity. K

cestě do podzemní garáže, kde zaparkovala vůz, proto zvolila postranní uličky.

Tehdy se to stalo.

Tehdy narazila na toho blbečka stážistu z chirurgie, toho přitroublého lenocha, který veškerý čas tráví tím, že hledá místečko, kam by se zašil a dal si šlofíka.

Právě procházela kolem luxusního obchodu nedaleko garáží, když ho spatřila. Blížil se k ní s balením šesti plechovek piva v ruce. Okamžitě se odvrátila v naději, že si jí nevšimne, ale bylo příliš pozdě.

„Jéje, jakpak se máte?“ zahalekal.

„Děkuji za optám,“ odpověděla. Sekeru, zabalenou v plášti do deště, přitiskla úzkostlivě k noze.

„Netušil jsem, že taky flámujete ve Westwoodu.“

„Já neflámuju, chci tu jen koupit pár věcí.“ Začala mu vykládat, že usnula, sotva přišla z práce, a po probuzení zjistila, že má prázdnou lednici.

Chápavě přikyvoval. Tohle prý zná z vlastní zkušenosti, stalo se mu to snad miliónkrát. Celou dobu však nespustil oči z jejího poprsí.

„Co kdybychom si spolu někam vyrazili?“ otázal se.

„Dáme si pár piv a uvidíme, co bude dál…“

Stydlivě se zasmála. Zašukat si s pitomým stážistou, to bylo to poslední, na co teď měla náladu. Napadlo ji, zda by neměla odstranit i jeho. Tenhle jelimánek by jí nedal žádnou práci. Utahala by ho v posteli, až by usnul, a pak šmik…

podřízla by mu krk.

„Omlouvám se, ale musím brzy ráno vstávat. Možná jindy, co říkáte?“

„Kdy?“

„Brzy“

Stážista se vesele usmál, obrátil se a odcházel. Annie se rovněž pootočila, aby si nevšiml ukryté sekery.

Naposledy potáhla z cigarety a pomalu ji zamáčkla. Její dokonalý plán se málem zhroutil kvůli tomu kreténovi.

Kvůli tomu pitomému povaleči, kterému kolegové neřekli jinak než „Spáč“. Jak se vůbec jmenuje? Chvilku se snažila vzpomenout si na jeho příjmem. Ne, nepamatuje si je.

Pohodila hlavou. Nevadí, na něj přijde řada později, Zapálila si cigaretu s filtrem a pohledem spočinula na první stránce sešitu, rozdělené na dvě poloviny. ANO a NE.

Nejdříve se zaměřila na sloupec NE. Existuje reálná šance, že si to trdlo ničeho nevšimlo. Na ulici už byla tma, měsíc té noci nesvítil a on vypadal a blábolil, jako by už předtím vychlemtal šest piv. Je třeba vzít v úvahu i fakt, že jí pořád čuměl na prsa. Annii náhle zamrazilo. Co když měla na stejnokroji krev? Koukal snad na ni? Ne, ne. Vždyť se po vraždě převlékla do čisté uniformy. Jistě, tohle nebezpečí

určitě nehrozí. Kriste na nebi! S úlevou vyfoukla obláček dýmu. Kdepak, může být klidná.

Nyní obrátila pozornost ke sloupku, označenému nápisem ANO. Třeba byla umazaná od krve, například na čele, a stážista si toho všiml. V tom případě by se o tom ale zcela jistě zmínil, i když se na to nemohla zcela spoléhat.

Chtěl ji dostat do postele, v takovém rozpoložení byl ochoten přehlédnout anebo alespoň ignorovat řadu věcí. A co ta sekera zabalená v plášti? Nezaujal ho snad ten podivný předmět zvláštního tvaru, který ukrývala pod kabátem? Také o tom se dá důvodně pochybovat. Ten chlípník měl zájem jen o její ňadra. Přesto se stává, že člověk momentálně spoustu věcí nevnímá a zařadí si je do souvislostí až později.

Teprve když se ho někdo zeptá. Například policajt. Do háje!

Jenže policajti přece nebudou ztrácet čas s nějakým natvrdlým stážistou. Annie zavrtěla hlavou, znepokojena černými myšlenkami, které ji znenadání přepadly. Nejspíš to přehnala s PCP.

Podívala se na drogy vyložené na stolku. Docela slušný výběr. Mohla se pochlubit spoustou marihuany, kokainu měla na několik dnů, ale zásoba PCP se povážlivě tenčila.

Krucinál! Škoda že její dealer nezajišťuje dodávku do domu.

Přinutila se však myslet opět na hlavní problém. Co si počne s tím zkurveným stážistou? Čert aby to vzal. A mohl by si přibalit i toho idiota. Annie usoudila, že si tuto záležitost bude muset ještě důkladně promyslet. Později.

Naklonila se nad stolek a šňupla si kokainu, který nasypala zkušeným pohybem na hřbet ruky. V hlavě se jí rozezněly tisíce zvonků. Rázem se jí vybavilo jméno onoho mladého internisty. Elliot Berk.

Konečně! Fakt, že si vzpomněla na jeho jméno, ji uklidnil. Cítila, jak se jí pročistil mozek. Nyní už věděla, jak svůj problém vyřeší.

11.

„Takže vražedkyně své oběti vykastrovala?“ zeptal se Jake.

„A počínala si přitom nesmírně šikovně. Použila chirurgický řez,“ odpověděla Joanna.

„Je mazaná, opravdu mazaná.“

„Potom slepila ránu epoxidovým lepidlem.“

Joanna a Jake stáli před vchodem do domu Marci Mussové, která bydlela na předměstí Studio City za hornatým okrajem West Los Angeles. Branku malého domku s omítnutou fasádou střežil mohutný černý rottweiler. Podezíravě je pozoroval. Jake zíral na vrčícího hafana. Tohle plemeno zrovna nemiloval. Na jeho vkus bylo příliš velké a záludné. Majitelé zpravidla tato zvířata nezvládali. Psovi se z hrdla vydralo tlumené zaštěkám či spíše chrapot. Jake poznal, že je to fenka. Tihle čoklové se nevzdávají a obvykle bojují, dokud nevypustí duši. Jake sáhl pod kabát a ujistil se, že jeho služební zbraň je na svém místě. Pes zřejmě vycítil nebezpečí a o malý krůček ustoupil.

Joanna stiskla zvonek a prohlásila: „Přinejmenším se nám podařilo objevit poznávací znamení. Víme, že se jedná

o osobu ženského pohlaví, plavých vlasů nebo odbarvenou, která nosí šperk s akvamaríny.“

„No, nedá se říct, že by to byl nějak přesný popis.“

„Třeba nám pomohou ty polodrahokamy.“

„Na to bych nesázel. Akvamarín je vcelku laciný kámen a je docela běžný. Za babku jich koupíš tucet. Nesmíme vražedkyni podceňovat. Možná je šílená, ale rozhodně není hloupá. Určitě si všimla, že jí z prstýnku nebo náramku vypadl kamínek. A co asi udělá, až to zjistí?“

„Zbaví se ho.“

„Ano, hodně rychle.“

Domovní dveře se otevřely a na schodech se objevila vysoká blondýnka.

„Počkejte, zavřu Ginger na dvorku,“ zavolala na návštěvníky.

Jake se usmál. Ginger. Jaké slaďoučké jméno pro bestii, která by dokázala uhryznout prdel slonovi. Chápal však, proč si tahle sestřička pořídila právě rottweilera. Přestože pokládal Studio City za docela hezké místo, jehož obyvatelé se rekrutovali zejména z řad středních vrstev a kvalifikovaných odborníků, jen pár mil odsud se prostíraly zločinností zamořené ulice, na nichž se ve dne v noci kšeftovalo s narkotiky. Stejně jako v centru Los Angeles ani zde již nikoho nevzrušovaly občasné přestřelky. Celé město se pozvolna mění ve stoku, pomyslel si Jake trpce, a lidem nezbývá nic jiného, než aby se po zuby ozbrojili, nakoupili

rottweilery nebo dobrmany a v noci se zamykali na petlice.

Lépe řečeno, takhle to řešili hlupáci. Ti chytřejší se snažili co nejdříve vypadnout z Los Angeles.

Marci Mussová se objevila před vrátky.

„Promiňte, že jsem vás nechala čekat,“ pronesla omluvně.

Zavedla je do vkusně zařízeného obývacího pokoje.

Kolem skleněného stolečku uprostřed stála dvě čalouněná křesílka a malý divan, potažený tmavomodrou látkou. Stěny byly pokryté litografiemi a akvarely. Na parketách spočívaly dva perské koberce a na oknech visely těžké závěsy. Ve vzduchu se vznášela ostrá vůně deodorantu. Jake přemýšlel, jaký pach asi chtěla Marci přehlušit.

Marci Mussová se posadila na pohovku, Jake a Joanna usedli do křesel.

„Pokoušeli jsme se vás zastihnout v nemocnici, ale už jste odešla,“ zahájila hovor Joanna.

„Všichni skončili o něco dřív. Operace byly přece zrušeny,“ prohlásila Marci.

„Nechceme vás dlouho zdržovat,“ pokračovala Joanna.

„Rádi bychom vám jen položili několik otázek.“

„Prosím,“ odvětila Marci a přehodila nohu přes nohu.

„V kolik hodin jste dnes přišla do práce?“

„Chvilku před sedmou. Jako obyčejně.“

„Všimla jste si něčeho zvláštního?“

„Ne.“

„Prostě jste začala jako normálně plnit své obvyklé pracovní povinnosti…“

Marci přikývla: „Prověřila jsem monitory a EKG, zkontrolovala jsem zásoby léčiv a medikamentů pro pooperační pokoje a nakonec jsem vyzkoušela funkčnost defibrilátoru.“

„Kdy začala první operace?“

Marci se na okamžik zamyslela: „Nevím to přesně. Na pooperační pokoj byl ale první pacient převezen kolem deváté. Byl to takový roztomilý stařík. Operovali mu kýlu.

Zvládl to dobře.“

„Ten zmatek vypukl asi v deset hodin, ano?“

„Chvilku po desáté. Zaslechla jsem hlasitý výkřik.

Zprvu mě napadlo, že to křičí nějaký pacient. Jenže pak následovaly další výkřiky a na chodbě jsem slyšela dupot.

Hned mi došlo, že se něco přihodilo.“

Jake jejímu vyprávění soustředěně naslouchal. Stejnou historku vyslechl snad už desetkrát. Nikdo nic neviděl, nikdo nic neví. Zavrtěl se v křesle a kradmo pozoroval sestru. Táhlo jí na čtyřicítku. Na blond odbarvené vlasy začínaly u kořínků odrůstat. Trochu hranatou, nicméně atraktivní tvář pokrývala silná vrstva make-upu, která zakrývala jizvy po akné. Jakea napadlo, že Marci určitě umí ze svého kapitálu těžit. Napověděl mu to její hlas, hluboký a zastřený. Jake věděl, že spoustu chlapů takový hlas vzrušuje. Jeho samotného však nechával chladným.

„Pak nás strážný nahnal do sesterny a přikázal nám, abychom se nevzdalovali z nemocnice. Potom jsem odešla na pooperační pokoj.“

„Znala jste Paula Sodermana?“

„Samozřejmě.“

„Byli jste přátelé?“

„Ano,“ odpověděla Marci ostražitě.

„Jak blízcí?“

„Nic víc než přátelé,“ pronesla Marci klidně.

Joanna se na ni dlouze zadívala. Přemýšlela, zda se Emily Ryanová náhodou nemýlila. Jednou je spolu zahlédla, nic víc. Navíc v hospodě, a ne v posteli.

„Jste si tím jistá?“

„Naprosto.“

„Slečno Mussová,“ pronesl Jake mírným tónem. Trochu se předklonil a zabodl do Marci pohled. „Váš soukromý život nás nezajímá, nicméně o váš vztah k doktoru Sodermanovi se zajímat musíme. V téhle zemi zatím neexistuje žádný zákon, který by postihoval lež,“

Marci pokývala hlavou.

„Jenže něco jiného je, když někdo lže policistovi, jenž vyšetřuje vraždu, že?“

Marci ho pozorovala, a nehnula ani brvou. „Máme důkazy,“ vystřelil Jake od boku.

Marci překvapeně vzhlédla a posléze téměř neznatelně přikývla: „Ano, měli jsme poměr.“

„Kdy?“ vyzvídala Joanna. Jak jen mohla pochybovat o intuici Emily Ryanové!

„Před rokem.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Pár měsíců.“

„Vlastně ani ne,“ mávla Marci rukou. „Měl sice nějaké problémy se ženou, ale nikdy mi nic nesliboval.

Pochopitelně že jsem v koutku duše doufala, že svou manželku opustí, ale to byla jen taková planá naděje.“

„Takže jste se rozešli ve zlém, ano?“

Marci pokrčila rameny: „Ano, lze to tak říct. Jenže já to stejně předpokládala. Když nastal čas, abychom s tím skoncovali, tak jsem prostě souhlasila.“

Kecy, pomyslela si Joanna. Věděla, že Marci má na krku čtyřicítku a staří se blíží. Taková ženská se každé známosti drží jako klíště.

„Kolikrát jste se s ním po vašem rozchodu ještě setkala?“

„Ani…,“ Marci se v půli věty zarazila a pak zašeptala: „Dvakrát nebo třikrát.“

„Kde?“

Marci stydlivě sklopila oči: „Obvykle v jeho pracovně.

Jednou k tomu došlo na operačním sále, když všichni odešli.“

„Pouze jednou?“ zeptal se Jake. Uvažoval, zda si to Marci náhodou nerozdávala i s Jasonem Summersem té

noci, kdy byl anesteziolog zavražděn. Nedalo by jí to vůbec žádnou práci. Utahala by ho při milování, pak by mu podstrčila chloralhydrát a pak ho odpravila. Sestra dosud neodpověděla na jeho dotaz. „Jenom jednou?“

„Ano, pouze jednou.“

„Kdy jste se sešli naposledy?“ otázala se Joanna. „Před několika měsíci.“

Joanna se rozhodla obrátit list: „S Jasonem Summersem jste se znala dobře?“

„Byl to pouhý přítel.“

„Nic víc?“

„Ne, jen přítel.“

„Prosím vás,“ pravila Joanna rázně. „Netahejte nás za nos a řekněte pravdu. Ušetříte nám spoustu času.“

Marci hlasitě polkla: „Bože můj, co si to o mně asi myslíte?“

„Myslíme si, že jste udržovala poměr se dvěma příjemnými, pohlednými lékaři. Přesně tohle si myslíme.“

Marci kývla hlavou a pokusila se o úsměv.

„Tak nám teď něco povězte o Jasonu Summersovi.“

„S Jasonem jsem se začala stýkat asi před třemi měsíci.

Mimo nemocnici jsme se poprvé potkali na večírku, který pořádal jistý urolog. Začal mi tam vykládat, že se mu nevyvedlo manželství,“ Marci se otřásla. „Bože můj, melu pořád to samé dokola, že? Jako poškrábaná gramofonová deska… Prostě jsme pak spolu začali chodit.“

„Kdy jste svůj vztah ukončili?“

„Asi před šesti týdny.“ Jake chvíli počítal a dospěl k závěru, že Marci po jistou dobu spala současně s Paulem Sodermanem i Jasonem Summersem. Ani to ovšem není právně postižitelné.

„Proč jste se rozešli?“ zeptala se Joanna. Předem však již znala odpověď.

„Sliboval mi, že odejde od ženy,“ odvětila Marci s hořkostí v hlase. „Pak se ale rozhodl jinak.“

Joanna souhlasně přikývla. Přesně tohle jí svěřil Paul Soderman onoho večera, kdy byl zavražděn.

„Asi jste se cítila příšerně, že?“

„Jak byste se cítila vy?“ vyštěkla Marci. „Chlap vám slíbí manželství, a pak si to najednou rozmyslí. Jak se má v takové situaci ženská cítit?“

Joanna chápavě pokyvovala hlavou, avšak současně přemýšlela, jak byla Marci naivní, když se zapletla se dvěma ženáči: „Kdy jste se s ním setkala naposledy?“

„Jak jsem řekla, před šesti nedělemi.“

Jake uchopil svůj poznámkový sešit a začal v něm listovat: „Nevíte o někom, kdo měl se Sodermanem a Summersem nějaké spory?“

„Ne.“

„Podle vás neměl nikdo důvod je zabít?“

„Proboha, rozhodně ne!“

„Nepřihodilo se v době, kdy jste se s oběma muži stýkala, něco zvláštního?“

„Co tím míníte?“

Jake zamával blokem: „Mám na mysli něco neobvyklého nebo pozoruhodného. Něco, co je vystrašilo nebo rozčílilo.“ Marci chvíli přemýšlela: „Ne, vlastně ani ne…“

„Nebo snad…?“

„Počkejte,“ přerušila ho Marci. „Paul jednou našel v poště podivný dopis. Pisatel ho prý osočoval z toho, že je původcem všeho zla.“

„Kdo ten dopis napsal?“

Marci pokrčila rameny: „Nevím, neukázal mi ho.“

„Ten dopis ho dost rozrušil, že?“

Marci přikývla: „Lekl se, že někdo odhalil náš vztah.

Paul se domníval, že oním zlem pisatel myslí právě jeho mimomanželský poměr.“

„Bál se, že se vše provalí a že se o vaší lásce dozví i jeho manželka, ano?“

„Pravděpodobně.“

„Kde je podle vás ten dopis nyní?“

„Nemám nejmenší potuchy.“

Nejspíš rozcupovaný na kousky anebo spálený, pomyslel si Jake. Tak bych s ním alespoň naložil ja.

„Zmínil se před vámi o tom, jak byl onen dopis napsaný?“

„Vím jen to, že nebyl napsaný psacím písmem,“

odpověděla Marci bez váhám. „Paul mi řekl, že je napsaný tiskacím písmem. Jako by ho psalo dítě.“

Jake si poznamenal, že musí ještě jednou důkladně prohlédnout Sodermanův psací stůl.

„Jak dlouho pracujete na chirurgii?“

„Dva roky.“

„Vycházejí tam spolu zaměstnanci dobře?“

„Podle mne ano.“

„Lidé se k sobě chovají přátelsky?“

„Spíše bych tyto vztahy nazvala profesionálními.“ Až na to, že tam jistá sestřička šuká se dvěma doktory najednou, pomyslel si Jake a v duchu se zasmál. „Takže je to dokonale sehraná parta.“

„Ano, řízená dvěma velice svědomitými staničními sestrami,“ pronesla Marci ironicky. „Co tím myslíte?“

„Jen to, že jsou až příliš svědomité.“

„Uveďte nějaký příklad…“

Marci stáhla v zamyšlení obočí: „Jednou se mi například uvolnilo kolečko na pojízdném EKG. Chtěla jsem si skočit do skladu pro nářadí a…“

„Počkejte chvilku,“ skočil jí do řeči Jake. „Kde je ten sklad?“

„Na konci chodby za pooperačním pokojem.“ Sakra, zaklel v duchu Jake. Tu místnost přehlédli. Jsi pitomec, nadával si, úplný pitomec.

„Co je v tom skladu uloženo?“

„Nejrůznější vybavení, náhradní díly, žárovky a podobně.“

„A krabice s nářadím…“

„Jistě.“

„Jaké je tam nářadí?“

Marci na něj nechápavě pohlédla: „No prostě nářadí…“

„Popište mi je.“

„Šroubováky, klíče, kladiva, hřebíky a šrouby.“

„Našel by se tam i nějaký sekáček?“

„Ne.“

„A co sekerka?“

„V nářadí sekerka není. Ale na stěně visí i prosklená skříňka s protipožárním vybavením. Kromě hadice je tam, myslím, i sekera.“

„Je protipožární zařízení ve skladu nebo na chodbě?“

„Na chodbě.“

Jake se začetl do svých poznámek a poté zavřel blok: „Ještě poslední otázka. Pamatujete si na pacientku Eriku Blakeovou?“

Marci se na okamžik zamyslela a pak odvětila: „Ne, nepamatuji se.“

Jake se postavil: „Děkujeme vám. Moc jste nám pomohla.“

Marci se prosebně dotkla Jakeovy paže: „Dozví se vdovy o tom, že jejich manželé měli milenku?“

„Já jim to rozhodně nepovím.“

„Díky. Nerada bych ještě zvětšovala jejich bol. I bez toho prožívají hrozné utrpení.“

Venku již zapadalo slunce. Nad městem se klenula ztemnělá obloha. Svěží vánek rozehnal dusivý smog. Nad hlavou burácely motory letadla, které se chystalo k přistání na letišti v Burbanku.

Joanna se zaujetím sledovala jumbo snášející se k zemi.

„Myslíš, že nám řekla pravdu?“

„Z převážné většiny ano.“

„Vraždila Marci?“

„Není to vyloučené.“ Jake se snažil přijít na to, co se mu na Marci Mussové nelíbilo. Neměl žádný hmatatelný důvod, ale přesto mu šestý smysl napovídal, že něco není v pořádku. „Každopádně měla motiv. Oba muži ji zneužili a pak ji odkopli jako psa. Je dokonce možné, že Soderman přihrál Marci Summersovi, jakmile se jí nabažil. Třeba se to dozvěděla.“

„Ano, to je možné,“ přitakala Joanna.

„S odmítnutím by se snad ještě vyrovnala,“ rozváděl svou teorii Jake. „Nejvíc jí ale vadilo, že s ní nakládali jako s kurvou a pak si z ní tropili posměch.“

„Takže se nakonec odhodlala k hrozné pomstě. Zabila je, a navíc ještě vykastrovala. Na tomhle případu si nějaký psychiatr pořádně smlsne.“

„Ano, a nebude to tak dlouho trvat. Zrovna zítra večer mám s jedním specialistou schůzku. Zajímaly by mě jeho názory. Můžeš tam zaskočit se mnou, jestli chceš.“

„Kdo je to?“

„Jerome Gilkey.“

Joanna chvíli přemýšlela: „To jméno je mi povědomé.“

„Ano, je to pěkný protiva.“

„Proč s ním chceš tedy spolupracovat, když je to protiva?“

„Protože je kromě toho velice schopný a mazaný. Jen on se dokáže prokousat touhle džunglí a dostat se k jádru problému. Hodina strávená s ním je cennější než deset hodin s nějakým univerzitním pošukem. Promiň, tím se tě nemíním nikterak dotknout.“

„Bez obav, mě jen tak neurazíš.“ Joanna prošla brankou, kterou jí Jake otevřel. „Třeba ti pomůže i s tím podivným dopisem, který obdržel Soderman.“

„S ním pomoct nepotřebuju.“ Jake za sebou zabouchl vrátka. Uvězněný rottweiler spustil povyk. „Ten dopis nepsal nikdo z pobouření nad tím, že Soderman klátí nějakou sestřičku. K tomuto závěru ho přivedl pouze jeho pocit viny Vzpomeň si, že použil výraz zlo. Většina lidí zpravidla nepovažuje soulož za žádné zlo. Naproti tomu spousta lidí spatřuje zlo v potratech.“

„Domníváš se, že autorem dopisu byl vrah?“

„Snad.“

Joanna zavrtěla hlavou: „Jenže Marci, i kdyby nakrásně vraždila ona, by takový dopis přece nepsala. Tu vraždu by to stejně nevysvětlovalo.“

„Šílení lidé občas dělají šílené věci.“

„Bojím se, že tlučeš na nesprávné dveře.“

„Ano?“ Jake si náhle uvědomil, co ho na Marci Mussové zaráželo. Nebyla vůbec zarmoucená. Neprojevila ani náznak smutku nad tím, že zemřeli dva muži, které údajně milovala. Není to zvláštní? „Proč se domníváš, že je Marci nevinná?“

„Protože s námi jednala na rovinu. Vždyť nám poskytla informaci o sekeře a o skladu. To by přece vrah neudělal.“

„Jen se nepleť. Setkal jsem se už s pěknou řádkou vrahů, kteří projevili při vyšetřování nesmírnou ochotu.

Vyzvonili mi úplně všechno, co jsem chtěl vědět. S

výjimkou faktů, které by poukázaly na jejich vinu.“

Joanna opět zavrtěla hlavou: „Já si jen nedokážu představit, že by Marci popadla sekeru a rozsekala Paula Sodermana na kusy.“

„A dovedeš si ji představit, jak zavádí Jasonu Summersovi kapačku?“

„Jedna nula pro tebe.“

Jake otevřel dvířka vozu: „Mám hlad jako vlk. Mohu tě pozvat na večeři?“

Joanna na okamžik zaváhala. Jeho pozvání by měla nejspíš odmítnout, ale nakonec podlehla. Také jí totiž

kručelo v břiše. Ráno vypila jen sklenku pomerančového džusu a oběd dnes nestihla. „Dobrá, ale jen večeře, a nic víc.

Rozumíš?“

„Jasně.“

„Ještě něco…“ Joanna sáhla do kapsy pláště a vytáhla z ní několik dlouhých plavých vlasů. „Sebrala jsem je na křesle. Pravděpodobně patří Marci Mussové. Třeba je budeš chtít porovnat s vlasy, které jste našli ve výlevce v sesterně.“

„Bůh ti požehnej,“ usmál se Jake a dychtivě sáhl po chumáči vlasů.

12.

O pětačtyřicet minut později již sjížděli z dálnice na San Diego do malého městečka San Pedro, ležícího na jižním okraji Los Angeles. Nad mořem se vznášel mlžný opar a z oblohy se spustil osvěžující deštík. Ztemnělé ulice byly až na pár bezdomovců, vláčejících krabice plné odpadků, úplně prázdné.

Hlavní ulice za ty dva roky, které uplynuly od chvíle, kdy ji Joanna spatřila naposledy, snad ještě více zchátrala.

Každý druhý obchod byl opuštěný, slepé výlohy pokrývalo bednění. Všude visely nápisy NA PRODEJ či K

PRONAJMUTÍ. Z malého obchodního střediska, které padlo za oběť pouličním bouřím v Los Angeles, zbyly jen vyhořelé trosky. V provozu zůstaly jen samoobslužná benzinová pumpa a pizzerie.

Joanna v zamyšlení pozorovala stěrače klouzající po předním skle. Vzpomínala na chvíle, kdy pobývala v San Pedru naposledy. Tehdy tu byla s Jakém a se svou sestrou Kate. Uspořádali tu menší oslavu. Kate se již zcela zotavila ze svých zranění, Jake dostihl a zneškodnil masového vraha a Joanna tenkrát dosáhla svého profesionálního zenitu.

Všude sklízela chválu za to, jakou významnou roli sehrála

při dopadení vraha. A k tomu všemu byla až po uši zamilovaná do Jakea.

Dnes, po dvou letech, byla situace zcela odlišná. Mezi ní a Jakém zela hluboká propast a nic nenasvědčovalo tomu, že by se ještě někdy sblížili. Rovněž ve své profesi musela nyní ze všech stran čelit útokům. Její bezúhonnost byla zpochybňována před očima celé veřejnosti. V uplynulých dvou letech se prostě podělalo úplně všechno. Ještěže alespoň Kate je v pořádku. Hrabe se teď v nějakých starověkých ruinách kdesi v Guatemale, zblázněná do jednoho francouzského archeologa. Budiž jí přáno, pomyslela si Joanna. Sestru postrádala víc než kdykoliv předtím.

Zabočili do úzké uličky a zastavili před malou bílou budovou s opadanou omítkou. Nad vchodem poblikával neonový nápis

MNDRA KIS. Chybějící A a K zřejmě nikomu nevadily. Joanna v koutku srdce doufala, že vnitřek zůstal beze změny Tohle místo pro ni pořád znamenalo velice mnoho.

Déšť zesílil a Jake s Joannou přidali do kroku. Ve zcela zaplněné restauraci to hučelo jako v úle. Vzduch se tetelil cigaretovým dýmem a těžkou vůní koření. Číšníci s podnosy v rukách pobíhali mezi malými stolky, pokrytými červeně kostkovanými ubrusy. Na parketu v zadní části lokálu čekal mladý pár, až kapela naladí nástroje.

Joanna zamávala na zavalitého chlapíka s prokvetlými vlasy a ohromným břichem. Ten k nim okamžitě přiskočil, a aniž by věnoval Jakeovi sebemenší pozornost, úslužně se před Joannou uklonil a políbil jí ruku: „Jste ta nejkrásnější žena, kterou jsem za těch dosavadních šestapadesát let svého života kdy spatřil.“

„Děkuji vám, Dimitri,“ zarděla se Joanna.

„Takhle s námi bohové laškují pořád,“ pokračoval Dimitri Mandrakkis. „Ženu obvykle obdaří nepopsatelnou krásou jen proto, aby působili mužům, jako jsem já, nevyslovitelná muka. Zřejmě jim to dělá radost.“

„Jsem ráda, že vás opět vidím,“ usmála se Joanna.

„Ne, ne, potěšení je na mé straně!“ culil se Dimitri.

Okem šlehl po Jakeovi a pak se znovu podíval na Joannu.

„Pročpak se zahazujete s takovým balíkem? Vždyť vám nesahá ani po paty.“

Já vím.

„Něco takového se přece nehodí…“

„Já vím.“

Dimitri se obrátil na Jakea: „Kde jste se tak dlouho poflakoval?“

„Měl jsem spoustu práce.“

„Celé dva roky?“ „Jo.“

„Kecáš,“ zahučel Dimitri, ale pak sevřel Jakea do náruče a poplácal ho po zádech. „Přátelé by se měli navštěvovat častěji, Jakeu.“

„Já se polepším,“ sliboval Jake a vyprostil se z mocného sevření.

Joanna se rozhlédla po přeplněném sále. Všechny stoly byly obsazeny. „Jsem ráda, že vám obchod kvete.“

„Dneska je to dobrý,“ přitakal Dimitri. Několikrát již uvažoval o tom, že restauraci rozšíří, ale zatím váhal. „Ani se sem všichni zájemci nevešli.“

Joanna uchopila Jakea za rameno: „Počkáme u baru, dokud se nějaký stůl neuvolní.“

„Neplácejte hlouposti,“ zhrozil se Dimitri a vykřikl cosi řecky. Ze dveří se vynořil číšník, který nesl na hlavě stolek.

Následoval jej druhý číšník se třemi židlemi v rukách. Za nimi běžel další číšník s ubrusem, nádobím, popelníkem i skleničkami. Během chvilky stál hned vedle parketu prostřený stůl, k němuž Dimitri odvedl své hosty. Při chůzi znatelně napadal na pravou nohu.

Joanna ho po očku pozorovala. Byla přesvědčená, že od posledního setkání se jeho kulhání ještě zhoršilo. Určitě trpí velkými bolestmi, to vše kvůli jedinému bláznovi, který Dimitriho trefil do kyčle, roztříštil mu kloub a zavinil tak, že Dimitri musel předčasně opustit policejní sbor. Joanna uvažovala, zda už Dimitri vůbec slyšel o umělých kloubech, které dokáží zcela nahradit nefunkční kyčel. Usadili se a Dimitri lusknul prsty. Okamžitě přispěchal číšník se džbánkem retsiny, těžkého řeckého vína. Dimitri rozlil

vychlazený nápoj, poté pozvedl číši a pronesl ke svým hostům dlouhý přípitek v řečtině.

„Co říkal?“ naklonila se Joanna k Jakeovi.

„Zběžně přeloženo, přeje nám dobrou plavbu.“

„Já také něco umím,“ pravila Joanna a přiťukla si s Jakém a potom s Dimitrim. „Giassou,“ pronesla s perfektní výslovností.

„Giassou,“ odpověděli jednohlasně oba muži. Dimitri si zapálil řeckou cigaretu a zhluboka vdechl voňavý dým.

„Takže jste to spolu vydrželi celé dva roky?“

„Vydrželi, ale ne spolu,“ zamumlal Jake.

Dimitri se jim zadíval do očí. To je škoda, pomyslel si, ale i takhle si bohové hrají s námi smrtelníky. Vzbudí v nás zdám, že zrovna tuhle lásku nerozdělí nic než smrt, ale pak…

„No, láska nehněvaná není milovaná. To se stává i v nejlepších rodinách.“

Jake nevrle zabručel.

Joanna si pohrávala s krabičkou od zápalek. Tiše na ni hleděla a cítila se trapně.

„Mám pro tebe zajímavou informaci, Jakeu,“ rozhodl se Dimitri změnit téma. „Před několika měsíci sem zavítala tvá bývalá manželka.“

Jake vytřeštil oči: „Eleni?“

„Copak jsi jich měl víc?“ vycenil Dimitri zuby. Jake se podle jeho mínění zachoval jako idiot, když dovolil, aby od

něj Eleni utekla. Byla to dokonalá manželka a perfektní ženská. Bohužel ji Jake definitivně ztratil. „Ptala se na tebe.

Řekl jsem jí, že jsi pořád stejný. Odpověděla, že lidi jako jsi ty se nemění.“

Jake si zapálil cigaretu. Na mysli mu vytanul Elenin obrázek. Od jejich rozvodu uplynulo šest let a jemu pořád ještě běhal mráz po zádech, kdykoliv někdo vyslovil její jméno. Mrknul úkosem na Joannu. Upřeně se na něj dívala.

Snažil se, aby na něm nebylo znát pohnutí.

„Je pořád ještě vdaná?“

„Jo. Přišla sem i s manželem.“ Dimitri si zavdal vína.

„Má za muže bohatého Řeka, projektanta z Tampy. Pěknej pitomec. Hodně jedl, hodně pil a hodně žvanil. Původně se jmenoval Stamatopulos, ale teď si říká Stams. Do oka mi zrovna nepadl a taky jsem mu to dal najevo.“ A s velikou radostí jsem nadiktoval Eleni tvoje telefonní číslo, milý Jakeu. Požádala o ně, a tak jsem jí ho dal. Určitě zavolá. Ne hned, ale nakonec se stejně ozve.

„Je šťastná?“

Dimitri pokrčil rameny: „Dá se o někom říct, že je šťastný?“

Jake mávl rukou: „Tak dost! Už je to pryč a nemá cenu o tom mluvit. Přejdeme k věci. Chci si s tebou popovídat o masových vrazích.“

„Dobrá, tak spusť.“ Dimitri si přisunul židli a pozorně naslouchal Jakeovu vyprávění o bestiálních vraždách na

chirurgii v nemocnici Memoriál. Jake podrobně vylíčil smrt Jasona Summerse a neopomněl se zmínit o dávce drogy podobné jedu kurare, která anesteziologa zabila. Dimitri se posunul ještě blíž, aby mu neuniklo ani slovíčko.

Joanna sledovala Jakea. Z tváře se mu vytratil jakýkoliv náznak emocí. Ještě před chvílí byl očividně dojat vzpomínkou na svou bývalou ženu Eleni, kterou kdysi miloval a zbožňoval. Rázem však přepnul na jiný kanál a nyní se již zcela soustředil na služební záležitosti. Eleni už byla zase pouhou vzpomínkou, vzdálenou na hony daleko.

„Počkej chvilku,“ přerušil ho Dimitri. „Říkáš, že ta druhá vražda byla řezničina?“

„Ta nejhorší, jakou jsi kdy viděl. Hlavu měl rozpůlenou jako meloun a obě ruce useknuté.“

Dimitri se usmál: „Takže proto jste sem dneska přišli…“

„Ano, právě proto.“

Joanna nejistě těkala pohledem z jednoho muže na druhého. „Promiň, asi dost dobře nechápu…“

„Než Dimitri odešel do penze,“ začal Jake vysvětlovat, „vyšetřoval jako detektiv jednu z nejznámějších losangeleských vražd, při níž byla rovněž použita sekera.

Napadlo mě, že když rozlousknul tenhle oříšek, mohl by nám pomoci s naším případem. Třeba se mu podaří nastínit profil toho šílence.“

Zase kecáš, pomyslel si Dimitri. Jake sem přijel proto, jelikož chce být s Joannou. Kdyby potřeboval poradit, stačilo přece zatelefonovat.

„Ty případy nejsou podle mého názoru vůbec totožné.

Můj vrah používal pouze sekeru.“

„Vím, ale jisté podobnosti tu existují.“

„Možná,“ odpověděl Dimitri a zapálil si další cigaretu.

„Kdy řádil ten váš vrah?“ zeptala se Joanna.

„Asi před dvaceti lety.“ Dimitri si nalil víno. Na „svého“ vraha si vzpomínal velice dobře. Byl to chlapík docela všedního zjevu, velice zdvořilý, úslužný. Pracoval jako účetní. „Ten cvok rozsekal ve Wilshiru sekerou na kusy několik žen. Oběti se navzájem podobaly jako vejce vejci.

Jednalo se o ženy středního věku, které žily o samotě v rodinných domcích či dvoupodlažních vilkách. Pokaždé se mu podařilo proniknout dovnitř, kde je pak zabil. Nikdy jsme však nenašli stopy násilného vniknutí do domu.“

Dimitri záměrně vynechal vyprávění o tom, jak pachatel své oběti svázal a ještě předtím, než jim pozutínal údy, znásilnil.

„Zřejmě to byl člověk, který všechny oběti dobře znal, že?“ dedukovala Joanna.

„To jsme si také mysleli,“ přitakal Dimitri. „S jistotou jsme však věděli pouze to, že tu někde na svobodě pobíhá šílený zabiják. Domnívali jsme se, že by ty ženy nikoho cizího do bytu nevpustily“

„Kdo to tedy nakonec byl?“

„Ukázalo se, že všechny měly stejného revizora daňových přiznám. Pokaždé zavolal a namluvil jim, že se podle jeho informací mají dostavit k výslechu kvůli nesrovnalostem v účtech. Chytré, že ano? Nakonec se ten účetní sám rozhodl skoncovat se svým řáděním a rozběhl se přes Wilshire Boulevard. Převálcoval ho náklaďák naložený pivními sudy. Narazil do něj v rychlosti šedesát kilometrů za hodinu. Takže vidíte. Musel to být člověk, kterého postižené nejen znaly, ale kterému navíc bezmezné věřily.“

„Ve špitále bychom našli přinejmenším stovku sester, které této teorii vyhovují,“ pravil Jake.

„A nezapomeň na lékařky,“ podotkla Joanna.

Dimitri vykulil oči: „U vás vraždí ženská?“

Jake na okamžik zaváhal. Ano, Dimitrimu může důvěřovat. Policajt zůstane policajtem.

„Máme důvodné podezření…“

„Jaké jsou ty důvody?“

Jake Dimitrimu pověděl o sesterně, v níž se vrah po činu umyl, i o stopách krve, kterou objevili ve výlevce a která patřila Paulovi Sodermanovi.

„Opravdu to podle vás udělala ženská?“ zeptal se ještě jednou Dimitri, jako by nemohl uvěřit. „Ano, ženská,“

potvrdil Jake.

Dimitri zabubnoval prsty o desku stolu a kroutil pochybovačně hlavou: „Sekera přece není ženská zbraň.“

„Ale může být,“ podotkl Jake.

„Může, ale není to obvyklé.“ Dimitri sáhl po další cigaretě. Po dlouhé době opět vychutnával vzrušující atmosféru štvanice, která mu tolik chyběla. Bože! Jak mu tahle práce schází! „Takže naším vrahem je ženská. Většina ženských ví sice o sekerách starou belu, nicméně pár jich přece jen s tímhle nářadím umí zacházet. Například tábornice, farmářské dcerky nebo třeba ty, které vlastní v horách chatu nebo srub.“

„Říkáte, že by měla mít s používáním sekery určité zkušenosti,“ poznamenala tiše Joanna. Marně vzpomínala, zda spatřila v bytě Marci Mussové krb. „Nepamatuješ si, jestli byl na střeše Marciina domu komín?“ obrátila se na Jakea.

Jake přivřel v zamyšlení oči: „Nevím, nejsem si jistý.“

„Rozhodně jsem tam neviděla žádné naštípané dříví,“

pravila Joanna. „Ty snad ano?“

„Mohlo být složené venku na zadním dvorku. Tam jsme to neprohlíželi.“

„Ano, teď jsme kápli na to pravé. Vaše vražedkyně se musí vyznat v sekerkách. To je nad slunce jasnější.“

Hned zítra ráno musím vyrazit k domu Marci Mussové a mrknout se, jestli je na střeše komín, napadlo Jakea.

Možná by také stálo za úvahu prohledat garáž, jestli tam Marci neschovává nějakou sekeru.

Dveře do restaurace se rozletěly a dovnitř vpadla skupina rozjařených Řeckoameričanů, kteří se hlasitě dožadovali obsluhy. Hulákali, že chtějí sedět hned vedle stolku krále Konstantina. Žoviálně pokřikovali po číšnících a ti na ně vesele mávali. Hluk v restauraci zesílil o několik desítek decibelů.

Dimitri se rozesmál a vstal od stolu.

„Jen se nebojte, stůl máte rezervovaný,“ rozběhl se k nově příchozím s otevřenou náručí.

„Na co myslíš?“ otázal se Jake Joanny.

„Na to, že postrádáš Eleni víc, než by sis byl ochoten připustit.“

„A já si myslím, že by sis měla hledět své patologie,“

opáčil Jake. V duchu však musel přiznat, že má Joanna pravdu.

Kdosi mrštil o zem skleničkou, která se s rámusem roztříštila. Po ní následovala další a ještě jedna. Orchestr začal hrát. Brnkám citery se mísilo se zvuky borzuki a tamburíny. Na parket se nahrnuli hosté a Joanna s Jakém se mohli potěšit pohledem na typický řecký folklórní tanec.

Lidé výskali, tleskali a vzduch byl nabitý elektřinou.

Číšník přinesl objednané jídlo. Joanna a Jake se do něj ihned s chutí pustili. Předkrm tvořily vinné listy nadívané rýží, po nichž se na stole objevil vynikající pečený okoun a souvlaki. Okurkový salát byl vskutku skvělý a tarama ještě lepší. Poté přišly obrovské porce mussaky, které bylo třeba

spláchnout douškem retsiny. Joanna s Jakém se nacpali k prasknutí.

„Dezert?“ otázal se Jake.

„To nemyslíš vážně!“ zhrozila se Joanna.

„A co šálek kávy?“

„Výborný nápad.“

Jake přivolal číšníka a dokonalou řečtinou objednal kávu. Lidé sedící poblíž uznale pokyvovali hlavou. Poznali, že Jake není rodilý Řek, a potěšilo je, že hovoří jejich jazykem.

Joanna pozorovala tanečníky, kteří se drželi kolem ramen a v polokruhu se ladně vznášeli nad parketem.

Vzpomínala na svou první návštěvu této restaurace. Zavedl ji sem Jake. Tehdy se trochu opila, s jakýmsi pohledným řeckým námořníkem se učila tančit a šíleně se zamilovala do Jakea. Tenkrát prožila fantastickou, nádhernou noc. Joanna smutně potřásla hlavou. Uvažovala nad tím, proč člověk projevuje přímo mistrnou schopnost zpackat si vlastní život a zničit vše, na čem mu záleží.

Číšník naservíroval kalíšky horkého, silného a jako noc černého nápoje. Joanna usrkla, slastně zamlaskala a znalecky pronesla: „Připomíná mi to tureckou kávu.“

„Pssst!“ napomenul ji Jake rychle a přitiskl jí ukazováček na rty.

„Co se děje?“

„Slovíčko turecký tady raději nepoužívej,“ zašeptal Jake.

Joanna sykla na známem, že rozumí. Pochopitelně si byla vědoma řevnivosti, která mezi Řeky a Turky panuje již po dlouhá staletí. „Díky,“ pronesla tiše.

„Není zač,“ napil se Jake kávy a dlouze se zadíval Joanně do očí. „Mohu tě pozvat na sklenku koňaku?“

„Neměla bych pít,“ prohodila Joanna potlačujíc zívnutí.

„Nebo usnu rovnou tady na té židli.“

„A zítra určitě musíš brzy vstávat…“ Jake předem věděl, jak bude znít následující věta.

„Mnohem hůř. Zítra musím brzy vstávat, protože se musím hned ráno dostavit do soudní síně.“

„Copak ten zatracený soud nikdy neskončí?“

„Tuhle otázku jsem si už několikrát položila také,“

odvětila Joanna, o kterou se opět pokoušelo zívám.

„Pojď, hodím tě domů.“

Zamávali Dimitrimu a hustým deštěm proběhli k autu.

Ulice byly úplně prázdné. Nepotulovali se po nich už ani pobudové. Tma zavládla i v pizzerii a čerpací stanici. Sotva se ocitli na nájezdu k dálnici, déšť ještě zesílil. Stěrače jen stěží bojovaly s obrovskými přívaly vody Jake se držel v pravém jízdním pruhu, ale vzhledem k prázdné silnici pokračovali rychle. Joanna se schoulila na sedadle a okamžitě usnula.

Jake se pokoušel plně věnovat řízem, ale pohled mu neustále sjížděl k Joanně. Jak je krásná, moudrá a jemná.

Neustále odolával pokusem srovnávat Joannu s Eleni, ale nedokázal se tomu vzepřít. Obě jsou stejně krásné i moudré.

Mají tak nádherné postavy, že by snad probudily k životu i mrtvého. Joanna je v porovnání s Eleni mnohem chytřejší, jeho bývalá manželka je zase o něco noblesnější a „světoobčanštější“.

K čertu s tím. Vzpomínky tohoto druhu se mu z duše protivily. Právě proto chodil do restaurace Mandrakkis tak zřídka. Minulost spjatá s Eleni tu byla stále přítomná, navíc se k ní pojily mnohem čerstvější vzpomínky na Joannu. S

Eleni ho seznámil Dimitri, který jim byl rovněž za svědka.

Když se dozvěděl o jejich rozvodu, řval jako pominutý.

Právě Dimitri v něm neustále oživoval vzpomínky na Eleni, nutil ho na ni myslet a připomínal mu krásné chvíle, které s ní strávil.

Takže Eleni se před několika měsíci zdržovala ve městě a neohlásila se, pomyslel si. Proč by se také měla ozývat, vždyť byl pouze jejím bývalým manželem, nic víc. Součástí její minulosti, s níž se dávno rozloučila. Věděl, že Dimitri zná její telefonní číslo v Tampě, a tušil, že by se o Eleni nezmiňoval, kdyby jí to v manželství klapalo. Ne, nezavolám jí, přísahal si. Může přece zavolat sama. Věděl však, že se Eleni nikdy neozve.

Tiše zaklel a raději soustředil myšlenky na vraždy v Memoriálu a na rozsekanou mrtvolu Paula Sodermana.

Alespoň se nebude ustavičně v mysli zabývat jedinými dvěma ženami, které kdy v životě miloval a které ztratil.

Místo toho začal přemýšlet o ženách, které jsou schopné použít sekeru. Vzpomínky na Eleni a Joannu se rozplynuly.

Sjel z dálnice na Sunset Boulevardu a zamířil k Joanninu bytu v Brentwoodu. V zatáčce snížil rychlost.

Brzdy zaskřípaly a Joanna se probudila.

„Promiň,“ usmála se omluvně a slastně se protáhla. „Asi jsem usnula.“

„Chrápalas jak námořník.“

„Já nechrápu,“ bránila se. Jake míval občas ve zvyku tropit si z ní podobné žerty.

Prošli kolem schránky na dopisy a zahradou plnou okrasných křovin a květinových záhonů. Déšť se změnil v jemné mrholení a svěží vzduch byl plný vůně.

U vchodu do domu řekla: „Díky, Jakeu. Moc se mi to líbilo.“

„Nepozveš mě na skleničku?“ žadonil Jake. Připadal si v tu chvíli jako žebrák a v duchu se proklínal, že raději nedržel pusu a co nejrychleji se nevypařil.

„Ne, nepozvu,“ prohlásila otevřeně. „Už jsem ti jednou vysvětlila, že se s tebou nemíním znovu zaplést.“

„Škoda,“ prohodil Jake. Stál u dveří jako idiot.

Joanna sáhla pro klíče. Trvalo jí podezřele dlouho, než se trefila do zámku. Když nakonec otevřela dveře, na okamžik se zarazila a pak se k němu prudce obrátila. Oči jí planuly hněvem.

„Táhni k čertu!“ zašeptala.

„Sama táhni k čertu,“ zamumlal, popadl ji za rameno a vtáhl do domu. Dveře za sebou zavřel jediným kopnutím.

Začal ji něžně líbat na bradu, nos a tváře.

„Nechci začínat znovu,“ bránila se chabě.

„Už jsi začala.“

„Táhni k čertu!“ vzdychala a přitom vášnivě opětovala jeho polibky.

Pomilovali se ještě dřív, než došli do ložnice. Všude se povalovalo rozházené šatstvo. Pomuchlaná košile se krčila na pohovce, kalhoty visely schlíple přes židli, podprsenka a sukně se válely na podlaze, spodní kalhotky přistály na stolku.

Leželi ve tmě s údy propletenými a naslouchali šumění deště. Joanna se tiše zasmála.

„Co je tu k smíchu?“

„Napadlo mě, že k tomu dojde, pokaždé když zavítáme k Dimitrimu.“

Jake se zachechtal. V mysli se mu vybavila jejich poslední návštěva Dimitriho restaurace před dvěma lety.

„Třeba přidává do vína afrodiziaka.“

Venku zaburácel hrom a liják zabubnoval na okno.

Joanna se poškrábala na bradě: „Myslíš, že měl Dimitri pravdu, když tvrdil, že naše vražedkyně musí umět zacházet se sekerou?“

„Možná ano. Proč?“

„Protože stejně zdatně používá i skalpel. Kastraci provedl člověk, který tento zákrok už několikrát dělal anebo mu alespoň přihlížel.“

„Třeba chirurg?“

„Chirurg zrovna ne. Kastrace zpravidla provádějí urologové.“

„Pracuje v Memoriálu nějaká uroložka?“

„Ne, ale našla by se tam řada sester z chirurgie, které urologům pravidelně asistují.“

„Mohla by ses na to mrknout?“

„Samozřejmě.“

„Víš, že jsi úžasně chytrá?“

„Jistě, občas mám světlé chvilky.“

„A sexy…“

„Taky úžasně?“

„Hned ti to ukážu!“ zasmál se a převalil ji na sebe.

13.

Annie stála u Elliota Berka v kuchyni a pozorně studovala rozmontovaný mixér. Před chvílí rozložila díly na pracovní desku linky a nyní se věnovala vypínači. Trochu oběhaný, ale pořád ještě funkční, pomyslela si. Problémy zavinil spálený kabel, který se spekl a způsobil zkrat.

Kombinačkami odštípla ohořelé konce drátu nakonec je spletla dohromady.

„Ty jsi tedy třída,“ pochválil ji Elliot.

„Ale kdepak…“

„Ne, jsi opravdu skvělá. Kterápak ženská se vyzná i v elektrice?“

Annie mávla skromně rukou, ale věděla, že Elliot má pravdu. Dokonce už jako dospívající dívka dokázala rozmontovat rádio a složit je zase dohromady. Toto nadání bylo jedním z mála, kterými ji obdařila příroda. Dokázala spravit takřka každý elektrický přístroj. Uměla číst technické výkresy i schémata a střídavý či stejnoměrný proud, volty a watty pro ni nebyly žádnou záhadou. Technika ji však nikdy nebavila a svého talentu využívala, jen když to bylo nezbytně nutné.

„Tak, už by to mělo fungovat,“ prohlásila a připojila drát k vypínači.

„Jak to můžeš vědět?“

„Prostě to vím.“

Elliot přistoupil k Annii sehnuté nad linkou a se zalíbením sledoval její vystrčený zadeček. Nakonec se neudržel, natáhl ruce a pevně sevřel její hýždě.

Otočila se k němu a křečovitě se usmála: „Počkej, musím to přece dodělat.“

Ustoupil, avšak nadále mlsně zíral na oblé půlky. Téhle fešandě je sice nejméně čtyřicet, pomyslel si, ale má v sobě cosi nesmírně přitažlivého. V posteli musí být naprosto perfektní, o tom byl přesvědčen. Vzhledem ke svému věku by také mohla být velkorysá a ušetřit ho všech těch žvástů o věrnosti a manželství, které si mladší sestry nedokážou odpustit.

Přiložil k ústům zpola plnou plechovku s pivem a jediným douškem ji vypil. Prázdný obal hodil do koše a hlasitě si říhnul.

„Pivo je lék,“ zachechtal se blaženě.

„Jo, slyšela jsem,“ usmála se Annie. V duchu se jí však z Elliota zvedal žaludek.

„Jak dlouho se ještě budeš párat s tím zatraceným mixérem?“

„Už jen pár minut.“

„Asi si dám sprchu. Nechceš jít se mnou?“

„Ne, díky, koupala jsem se těsně před odchodem,“ řekla a utáhla šroubek vypínače.

Elliot se naklonil, líbnul ji na lalůček a špičkou jazyka jí zajel do ucha.

Div se nepozvracela, ale naoko předstírala vzrušení.

Začal ji líbat na tváře a kousat do rtů. „Budu zpátky za chviličku.“

„Čekám,“ usmála se toužebně. Musela přitom zadržet dech, neboť Elliot páchl po zkysalém pivu a smažené kotletě. „Pak se vyřádíme…“

„Už se těším.“ Nasadila na mixér plastikový kryt a přichytila ho několika šroubky. Sledovala, jak Elliot mizí v koupelně. Ani za sebou nezavřel dveře. Slyšela, jak zvedl prkýnko a začal čůrat. Vodu v záchodové míse hlasitě rozrážel mohutný proud moče. Zatnula zuby při představě, že se s tímhle čunětem bude muset vyspat. Ale co, účel světí prostředky.

Zapnula mixér. Motor se rozběhl jako nový. Vypnula přístroj, vyšla z kuchyňky a zamířila do malého, nevkusně zařízeného obýváku. Uprostřed stála pohovka s křesly potaženými ohavnou rezavou látkou. Stěny byly polepené lacinými filmovými plakáty. Annie zavětřila. Opět ucítila zápach připáleného masa. Slyšela, jak Elliot pustil sprchu a v duchu doufala, že si nezapomene vyčistit zuby Posadila se na pohovku a rozhlédla se. Na stolku vedle ní stala pod lampičkou zarámovaná fotografie. Byl na ní zvěčněn Elliot v kruhu svých kamarádů z mokré čtvrti. Všichni na sobě měli dresy kalifornské univerzity. Nejspíš spolužáci,

pravděpodobně nějaký klub či studentský spolek. Elliot byl přesně ten typ člověka, který se členstvím v nějakém bratrstvu pyšní. Annie podobné kluby a spolky nesnášela a z celého srdce nenáviděla všechny, kdo se v nich angažovali.

Považovala je za naprosté tupce.

Až na nepatrné výjimky Annie nikdy do žádného klubu nebo obdobného stáda nepatřila. Pouze na střední škole podlehla naléhám své tetičky a vstoupila do školního pěveckého sboru, z něhož ji stejně záhy vyhodili, protože neuměla zpívat. Profesorka jí tehdy z úsměvem oznámila, že nemá absolutně žádný hudební sluch, a spolužačky se mohly potrhat smíchy.

Proradnou učitelku však odplata neminula. Annie svoji pomstu pečlivě naplánovala. Jedné noci se vkradla do profesorčina domu a založila v garáži požár. Oheň zcela zničil auto i byt, který se nacházel nad garáží. V něm kromě jiného shořelo cenné piano značky Steinway a spousta upomínkových předmětů, které pam profesorce připomínaly dosavadní hudební úspěchy. V plamenech navíc zahynula i kolie, na které velice lpěla. Profesorka se z této tragické ztráty zhroutila a raději odešla do penze. Dobře ti tak, myslela si tehdy Annie. Litovala jen, že se v osudný okamžik v garáži nenacházela i sama profesorka a s ní i jedna nafoukaná studentka.

Ještě dnes se jí zaplavují oči slzami, kdykoliv si vzpomene na svá studentská léta. Zoufale toužila po členství

ve školním klubu, ale jedna spolužačka, nekrásnější a nejoblíbenější studentka na škole, si tenkrát usmyslela, že jejímu vstupu do klubu zabrání. Bez obalu jí to oznámila, a ještě si z toho dělala legraci. Annie se tehdy cítila hluboce pokořená a přísahala jí pomstu.

Pověsila se své spolužačce na paty a čekala na vhodný okamžik. Ten přišel jednoho tmavého večera, kdy se ona dívka vracela sama na internát. Annie popadla cihlu a zezadu praštila spolužačku do hlavy. Zraněné děvče se celý týden neprohrálo z bezvědomí, ale nakonec se uzdravilo.

Nešťastnou událost jí však již navždy připomínala ošklivá jizva na čele způsobená pádem na obrubník chodníku. Annie se pak pásla pohledem na znetvořené čelo své spolužačky.

Jizva zůstala patrná i po plastické operaci, které se dívka později podrobila. Kdysi krásná dívenka už krásná nebyla.

Výborně, radovala se Annie. Teď si můžeš trhnout nohou.

Přemýšlela, proč jí vždycky všichni ubližovali a proč ji neustale ponižovali. Copak ji, sakra, nemohli nechat na pokoji? Zapálila si cigaretu a zároveň si vzpomněla na otce, jenž ji neustále týral, i na tetičku, která s ní zacházela jako se služkou a projevovala více lásky své kočce než své neteři.

Ach, ta kočka! Ta zkurvená kočka, se kterou se tetička dokázala mazlit, když na ni řvala.

Annie doufala, že se všechno zrnem, jakmile ukončí školu. Doufala však marně. Lidé se k ní i nadále chovali podle a kde mohli, házeli jí klacky pod nohy. Nadřízení jí

nikdy nevystavili kladné hodnocení, po kterém tolik prahla.

Nikdy. Při služebním postupu ji na chirurgickém oddělení vždycky někdo přeskočil. Jako ta blbá Coleen, ze které udělali vrchní sestru, přestože se jí nedostávalo ani rozumu, ani zkušeností. Její jedinou předností byly obrovské cecky.

Ano, k funkci jí dopomohly jen kozy a fakt, že chrápala s primářem chirurgie. Coleen ji pak s velkým gustem buzerovala a pořád jí opakovala, že se ostatním sestrám zdaleka nevyrovná ve výkonnosti a kvalitě práce. Annie věděla, že je jen otázkou času, kdy jí Coleen vystaví špatný posudek.

Strávila nejednu bezesnou noc nad úvahami, jak svůj problém s Coleen uspokojivě vyřešit. Nakonec se o to postarala Coleen sama. Při lyžování na Big Bear spadla a zlomila si krční páteř. Stal se z ní mrzák, ochrnutý od krku dolů. Bez cizí pomoci dokázala pouze dýchat, a to ještě jenom díky trubičce respirátoru zastrčené v průdušnici. Byla hospitalizována v Memoriálu a Annie patřila k sestrám, které o ni pečovaly. Při vzpomínce na to, jak vypnula respirátor a sledovala Coleen lapající po dechu a poulící oči hrůzou, se Annie musela smát. Po chvilce trubičku uvolnila a dovolila Coleen, aby se nadechla, a pak zase přísun kyslíku přiškrtila. Velice se tou hrou bavila. Zapnout, vypnout. Zapnout, vypnout. Zapnout, vypnout. Deset minut si dopřávala tohoto zvráceného potěšení, než přívod vzduchu uzavřela definitivně. Na Coleenin pohřeb se ovšem

dostavila. V kapli se posadila do první řady a dokonce vymáčkla pár slziček.

Coleen byla pěkná čubka. Hnusná, ohavná čubka. Pořád vykládala o své menstruaci a o tom, jak přesně šlapou její biologické hodiny. Přitom s radostí sledovala Annii, protože dobře věděla, že jí sebrali dělohu a že její biologické hodiny už nefungují.

Annie si zapálila další cigaretu a rázně zaplašila veškeré vzpomínky na minulost. Nyní si musí důkladně promyslet každičký bod svého plánu týkajícího se Elliota Berka. Zatím všechno probíhalo jako na drátkách. O její přítomností v Berkově bytě neměl nikdo ani potuchy. Jeho adresu si vyhledala v adresáři na chirurgii a do bytu dorazila sotva před hodinou, nezvaná a neočekávaná. Doufala, že Elliota zastihne samotného a že bude v deset večer ještě vzhůru.

„Jemináčku,“ uvítal ji. „To je ale příjemné překvapení.“

„Jestli máš společnost, můžu přijít jindy,“ omlouvala se Annie a zlehka se přitom dotýkala jeho ruky. „Ne, ne, nikdo tu není. Jen pojď dál.“

Annie se snažila vzbudit dojem, že stěží přemáhá ostych: „Pořád na tebe myslím,“ nemohu se toho zbavit.

Připadám si jako pitomá patnáctka, která se poprvé zamiluje.

V práci jsem si našla tvoji adresu, ale získat telefonní číslo se mi nepodařilo.

„Je přece v telefonním seznamu.“

„Bože, jsem to ale hloupá husa! To mě nenapadlo.

Doktoři svá domácí čísla obvykle neuvádějí.“

„Nevadí, hlavně že jsi tady,“ odvětil Berk a vtáhl ji do dveří.

Začali se zuřivě objímat, líbat a laskat. Annie předstírala vášnivé vzdechy a vzrušení. Elliota napadlo, že by si mohli dát k pití nějaký koktejl. Zapnul mixér. Přístroj zachraptěl a pak se z něj vyvalila oblaka dýmu. Elliot přiskočil k zástrčce a pokusil se ji vytáhnout ze zdi. Netušil, že šňůra probíjí, a leknutím ucuknul. Bože, to je ale idiot, pomyslela si. Škoda že dostal tak slabou ránu. Pár set voltů by ho krásně složilo a ona by si ušetřila spoustu práce a námahy.

Elliot doprovázel očistu ve sprše příšerně falešným zpěvem. Annie sáhla po cigaretě a pokoušela se to jeho řvaní nevnímat. Nikdo ji při příchodu nespatřil, ujišťovala se znovu, a nikdo ji rovněž neuvidí odcházet. Popadla kabelku a chvíli se v ní hrabala. Nakonec nahmátla švýcarský vojenský zavírací nůž s čepelí z uhlíkové oceli. Byla dlouhá víc než šest centimetrů a ostrá jako žiletka. Zabalila nůž do kapesníku a položila jej na ostatní věci do kabelky, kterou pak zavřela. Bude ho mít alespoň po ruce.

Stále ještě nevěděla, zda Elliot onoho večera, kdy na sebe narazili u obchodu, zpozoroval sekeru zabalenou do pláště. Ona se ho nezeptala a Elliot neřekl ani slovo. Přesto si to mohl zapamatovat, a kdyby se ho policajti zeptali…

Raději neriskovat!

Annie si od hořící cigarety připálila další, naklonila se k popelníku a zamáčkla nedopalek. Vtom zavadila pohledem o svůj akvamarínový prsten. Teprve nyní si všimla, že se kamínek uvolnil a vypadl. V rychlosti prohledala pohovku a nakoukla i pod polštáře v naději, že kámen ztratila při mazlení s Elliotem. Polodrahokam však nenašla.

Utíkala do kuchyně a prozkoumala dřez a pracovní stůl kolem mixéru. Nic. Zoufale se snažila vzpomenout, kdy naposledy viděla prsten kompletní. Před třemi dny na masáži? Ano. Tehdy byl kamínek ještě na svém místě.

Zmizel tedy následujícího rána při sprchování? Určitě.

Pamatovala si, že si v koupelně prsten stáhla a pak ho znovu nasadila. Nebo ke ztrátě došlo ten večer, kdy zabila Paula Sodermana? Zmobilizovala všechny smysly ve snaze vybavit si každičký detail oné osudné noci.

Při čekám na gynekologa si stáhla prsten z ruky a dlouhou chvíli si krátila masturbací. Potom si šňupla kokainu, spolkla tabletku PCP a pak znovu onanovala. Když si prsten opět nasazovala, kamínek tam zcela jistě byl. Nato se vydala do pracovny s diktafonem. Vypadl kámen během vraždy Paula Sodermana, anebo až později? Ach, bože! Co když policie objevila na místě činu vedle Sodermanovy mrtvoly i kamínek z jejího prstenu?

Vrátila se do obývacího pokoje. Nervozitou nedokázala postát na místě. Elliot Berk hulákal ve sprše stále hlasitěji.

Sakra, ať už drží hubu! No, vždyť už brzy zmlkne. Navěky.

Annie lačně nasála kouř z cigarety a znovu se v myšlenkách soustředila na ztracený akvamarín. Klid, klid, opakovala si v duchu. Uklidni se a přemýšlej.

Co se stane, jestli kamínek našli? Jednalo se o laciný polodrahokam, který nemůže představovat naprosto žádnou stopu. A pokud ona sama zpozorovala jeho ztrátu teprve nyní, pravděpodobně si toho nevšiml ani nikdo jiný. Přesto však mohlo někoho upoutat, že nosí prstýnek bez kamene.

Do haj zlu!

Jakmile odtud vypadne, musí se prstenu zbavit. Naštěstí má doma v zásuvce ještě jeden úplně stejný. Vymění je, a kdyby se jí někdo ptal, proč nosila prsten bez kamene, všechno popře a ukáže mu šperk s akvamarínem.

A od nynějška musí být opatrnější.

Zaslechla, že Elliot zastavil vodu a roztáhl igelitový závěs. Pokusila se sundat prsten z ruky, ale nemohla ho přetáhnout přes kloub. Byl příliš těsný. Proto jej raději pootočila a skryla vršek s chybějícím kamenem na spodní straně prstu.

Elliot vstoupil do pokoje. Kapala z něj voda a kolem beder měl uvázaný ručník. Zamával jí, pokračoval do kuchyně a za okamžik se vrátil s láhví piva.

Annie se usmála. Hned si všimla, že se Elliot oholil a učesal. Posadil se vedle ní. Ucítila pronikavou vůni vody po holení. Na její vkus byla příliš sladká.

„Dáš si pivo?“ otázal se Elliot a zhluboka si přihnul.

„Ne, díky.“

Dlouze se na ni zadíval a pak se zasmál: „Bereš drogy?“

„Jaké myslíš?“

„Například trávu.“

„Mícháš ji s něčím?“

„To není třeba.“ Položil jí ruku na stehno a zlehka je začal hladit prstem. „Je dobrá i bez toho. Nechtěla bys to zkusit?“

„Možná, ale jen trochu,“ pravila upejpavě.

Sáhl pod pohovku a vytáhl odtud kulatou kovovou krabičku. Otevřel víčko, vyndal marihuanu a cigaretové papírky a položil je na stůl.

Pobaveně sledovala, jak balí dvě cigarety. Amatér, pomyslela si, a navíc ještě pitomec. Schová drogu tam, kde ji může každý najít. Mrkla na kabelku, v níž se ukrývala zásoba jejích oblíbených narkotik. Naštěstí si toho vzala s sebou dost. Elliot jí podal cigaretu a připálil. Pak lačně nasál první doušek modravého dýmu a podržel jej co nejdéle v plících.

„Nádhera,“ zafuněl spokojeně.

„Skvělé,“ souhlasila Annie. V duchu si ale pomyslela, že obyčejná cigareta bez filtru přináší mnohem větší požitek.

„Tuhle drogu by měli legalizovat,“ prohlásil. Znovu si dvakrát šluknul a pomalu vyfoukl dým. „Člověku to spraví náladu.“

„Jenže na všechny hrůzy člověk stejně nezapomene,“

řekla Annie.

„Kriste na nebi, máš pravdu,“ Elliot upil piva a položil si hlavu na její rameno. „Už se to na chirurgii vrátilo do normálních kolejí?“

„Kdepak. Pořád se tam motají policajti a vyslýchají lidi.“ Elliot sklouzl hlavou o něco níž. Tvářemi se nyní dotýkal jejích prsou.

„V Memoriálu si klidně řádí nějaký šílenec a porcuje lidi. Cvok! Dokážeš to vůbec pochopit?“

Jo, dokážu. Annie se v duchu zasmála. Dokážu si to představit bez nejmenších potíží.

„Je to hrozné,“ pronesla zachmuřeně.

„Krucinál! Pojď raději mluvit o něčem jiném, ano?“

„Asi to bude lepší.“

„Jsem opravdu rád, že jsme na sebe tehdy večer ve Westwoodu narazili.“

„Já taky.“ Viděl Elliot ten plášť, nebo ne? uvažovala.

Možná ano, taková tma tam zase nebyla.

„Měli jsme prostě kliku.“ Elliot pootočil hlavu a začal jí ústy laskat bradavky. Hezky jemně. Zajímalo ho, jestli má Annie ráda orální sex. Kéž by!

„Ano, kliku. Až na to, že jsem si zamazala kabát mlékem.“

Elliot udiveně vzhlédl: „Mlékem? Nevzpomínám si.“

„Zabalila jsem si do pláště krabici s mlékem a ona vytekla. Na ten plášť si ale pamatuješ, ne?“

„Jistě, jistě…,“ přikývl. Ve skutečnosti si ale na žádný kabát nevzpomínal. Opět sklonil hlavu k jejím ňadrům.

Takže ten kabát viděl, přemýšlela. Každému kreténovi by došlo, žes nenesla pod kabátem krabici mléka. Každému kreténovi. Policie tuhle lež prokoukne okamžitě. Tak copak jste to doopravdy schovávala pod kabátem, budou se ptát.

Elliot se svezl na kolena a zabořil jí obličej do klína. Za chvíli již začal blaženě chrochtat.

„Promiň, Elliote,“ zakňourala. „Musím si skočit do koupelny a připravit se.“

„Samozřejmě,“ odpověděl a povolil sevření. Pod ručníkem, uvázaným kolem pasu, se mu vzpínalo přirození.

„Hned jsem zpátky.“

V koupelně otevřela kohoutky naplno, rychle spolkla tabletku metamfetaminu a šňupla si kokainu. Počkala, dokud se jí nezatočila hlava, a pak zhltla zvýšenou dávku PCP.

Pilulka na posílení. Ta jí dodá takovou páru, že ušmikne Elliotu Berkovi krk hned napoprvé.

Zírala na sebe do zrcadla a přemýšlela, jak sprovodit Elliota ze světa, aniž by se s ním musela vyspat. Žádné náhradní řešení však nenašla. Je třeba ho v posteli utahat a počkat, až usne. Do prkýnka!

Annie se vysvlékla z džínsů, strčila si ruku do kalhotek a pomalu masturbovala. Začala jedním prstem a posléze

přidala i druhý. Stále rychleji a rychleji si třela klitoris, až nakonec ucítila v rozkroku vlhkost. To by stačilo, už je mokrá. Pro jistotu ale sáhla do kabelky pro tubu s lubrikačním gelem a jemně si pomazala poševního vchod.

Pak zastavila vodu, spláchla záchod a vyšla z koupelny.

Elliot už na ni čekal. Odvedl ji do ložnice, položil ji na měkkou matraci a lačně se na ni vrhl. Zběsile šmejdil jazykem po jejím těle a nevynechal jediný otvor. Hlasitě sténal jako raněné zvíře.

Annie vzdychala a sténala, občas předstírala i výkřik plný vášně. Necítila však naprosto žádné vzrušení.

Elliot jí stáhl kalhotky a než se nadála, roztáhl jí nohy a jediným mocným rázem do ní vnikl. Přirážel tak silně, že se s nimi kývala celá postel.

„Ach, ach,“ kňučel přitom.

„Ještě! Ještě!“ povzbuzovala jej Annie v naději, že ho únava sklátí rychleji a on dřív usne.

Elliot jí nadzvedl stehna a ještě hlouběji se ponořil do jejího lůna. Annie se lekla, že ji roztrhne. „Au!“ zavřeštěla bolestí.

Vyložil si její výkřik jako výraz rozkoše a přitlačil.

Zatnula zuby, odhodlaná vydržet až do konce. Elliot ji dál zpracovával strojovými pohyby. Nekonečné!

Náhle Elliot zaúpěl. Annie ho pevně sevřela, předstírajíc orgasmus.

„Nádhera, to je ale nádhera,“ funěl. „Byl jsi fantastický,“ šeptala mazlivě.

„Protože jsem měl skvělou partnerku,“ odpověděl a svalil se na bok.

Annie mu něžně hladila hruď. Sotva se ho dotýkala.

Jako by ho konejšila. Zavřel oči a ona sledovala, jak pomalu usíná. Dech se mu zklidnil. V duchu počítala do stovky.

Sáhla mu mezi nohy a pohladila penis. Žádná reakce.

Vyčkávala další minutu. Elliot se otočil na druhý bok.

Opatrně ho uložila na záda. Potřebovala mít volný přístup ke krku. Elliot spokojeně oddychoval. Uběhla další minuta a začal chrápat.

Vstala z postele a vydala se do obývacího pokoje. Sáhla do kabelky, otevřela nůž a vložila jej zpět. Po špičkách se vrátila do ložnice a lehla si na postel. Matrace zavrzala.

Annie ztuhla. Elliot se ani nepohnul a dál hlasitě pochrupoval.

Uchopila nůž. Elliot zaujal vynikající polohu. S hlavou zvrácenou na polštáři vystavoval obnažené hrdlo. Annie mohla pozorovat pulsující krkavici. Výborně, pomyslela si.

Hodlala jediným rázným řezem otevřít tepnu. Elliot vykrvácí během minutky.

Srdce povzbuzené metamfetaminem jí bušilo jako o závod. Cítila se tak silná a mocná.

Pevně stiskla střenku nože.

Sbohem, Elliote.

Vtom zazvonil telefon. Elliot hmátl instinktivně po sluchátku, oči stále zavřené.

Annie upustila nůž zpátky do kabelky.

„Co je?“ zabručel rozmrzele Elliot. Chvíli naslouchal.

„Dobře, hned tam budu.“

„Děje se něco?“ zeptala se Annie.

„Kolega, co dneska slouží na pohotovosti, má otravu z nějakého jídla, a já jsem jako první náhradník.“ Vyskočil z postele a utíkal do koupelny. „Sakra.“

„Sakra!“ zavrčela rovněž Annie. Posadila se a pečlivě zavřela kabelku.

14.

Josiah Bloom se právě chlubil svou novou pistolí: „Beretta, poloautomat. Čtrnáct nábojů v zásobníku, jeden v komoře.“

„To nemyslíte vážně!“ zhrozila se Joanna.

„Jen ať sem vkročí nějaký magor se sekerou v ruce a já mu ukážu, jak vážně to myslím!“ Josiah přivřel oko a zamířil zbraní na pomyslný cíl na protější zdi. „Podle mého názoru bychom měli být ozbrojeni všichni.“

„Já se zbraní bojím,“ opáčila Joanna. Pochybovala, že by dokázala vystřelit, i kdyby na tom závisel její život.

Simon Murdock přistoupil k Bloomovi, aby si mohl zbraň lépe prohlédnout. Ještě nikdy takhle zblízka poloautomatickou pistoli neviděl. Byla větší, než očekával, a při bližším pohledu vypadala daleko hrozivěji.

„Kam se strkají náboje?“

„Sem,“ Bloom poklepal na pažbičku. „Náboje měří v průměru devět milimetrů. Takový kalibr už zastaví každého.“

„Vyhlíží dost nebezpečně.“

„Kde se dá taková věcička koupit?“ vyzvídala Joanna.

„V každém obchodě se zbraněmi,“ odpověděl Josiah.

Osobně však dal přednost ilegálnímu způsobu jejího nabytí.

Jeden z jeho pacientů-diabetiků, jenž pracoval pro jakýsi místní gang, mu poradil, kde a jak získat zbraň neoficiálně.

Josiah ji totiž nemínil kupovat v obchodě, protože pak by musel čekat patnáct dnů na povolení, a do té doby by už mohl být pod drnem. Stáli u pracovního stolu v Bloomově laboratoři, nad klecí plnou pokusných myší, kterým Bloom implantoval plodové buňky ze slinivky břišní. Zvířátka po kleci zmateně pobíhala a pokoušela se osvobodit ze svého zamřížovaného vězení. Josiah na ně v rychlosti pohlédl, přepočítal je a ujistil se, že jsou všechny naživu. „Tak co, Simone? Pořídíš si taky bouchačku nebo ne?“

„Zbraně přenechám policii,“ pronesl Murdock sklíčeně.

Představoval si, jak se slavné zdravotnické zařízení Memoriál mění v po zuby ozbrojený vojenský tábor, jehož výděsem zaměstnanci raději předstírají nemoc a berou si dovolenou, jen aby mohli zůstat doma, dokud policie neučiní přítrž řádění pomateného vraha.

„Dělej, jak myslíš. Jenže já nechci skončit jako Paul Soderman,“ odtušil Bloom a sevřel zbraň v dlani.

Joanna se upřeně dívala na pistoli a přemýšlela, jak by se asi zachovala tváří v tvář vrahovi. Řvala by? Utíkala?

Pokusila by se s tím šílencem klidně promluvit? Kdepak, takovou pošetilost může pustit rovnou z hlavy. Možná by dokázala použít zbraň pouze k varovnému výstřelu do vzduchu. Nejspíš nějaký dámský revolver. Třeba dvaadvacítku. Musí se poradit s Jakem.

Myši začaly podrážděně pištět a navzájem se hryzat.

Josiah jemně zaťukal na stěnu klece: „No tak, uklidněte se, holky,“ nabádal je a myši skutečně zmlkly. Bloom naplnil napáječku vodou a přesvědčil se, že je její ústí otevřeno. „To je zatím nejúspěšnější skupina transplantátů. První měsíc jich přežilo šedesát procent.“

„Čtyřicet procent tedy cizí buňky odmítlo?“ otázala se Joanna.

„Ne,“ odvětil Josiah. „To je právě překvapující. Z

jakéhosi důvodu implantované plodové buňky selhaly.

Histologické zkoušky prokázaly, že k odmítnutí cizorodých buněk prakticky nedochází. Chcete se podívat na vzorky?“

„Ráda.“

Přistoupili ke speciálnímu mikroskopu firmy Zeiss, jenž umožňoval studium vzorků současně dvěma lidem. Joanna si vzorky pozorně prohlédla. Objevila řadu odumřelých buněk, ale žádné lymfocity či polymorfní leukocity nenašla.

Žádná reakce tu očividně nenastala.

„Máte pravdu, na reakci imunitního systému to nevypadá,“ potvrdila Bloomův předpoklad.

„Rozhodně ne. Myslím, že za tím vězí něco jiného.“

„Co?“

Josiah pokrčil rameny: „To se právě snažíme zjistit.“

Joanna odstoupila od mikroskopu: „I přesto je šedesátiprocentní úspěšnost zatraceně dobrý výsledek.“

„Zvlášť když si uvědomíte, že tyhle myšky nedostávaly žádné přípravky na potlačení imunitní reakce.“

„Vůbec?“

„Ani kapku.“

„To je neuvěřitelné! Jen tak dál a můžete si zamluvit letenku do Stockholmu.“

Josiah mávnul skromně rukou, ale na chvilku si představil sám sebe, jak kráčí na pódium a přebírá z rukou švédského krále Nobelovu cenu. Veškeré pocty však pro něho byly druhotnou záležitostí. Mnohem víc ho lákalo vítězství nad chorobou, které podlehl jeho otec a která již dříve zabila jeho dědečka. Nad chorobou, již zcela jistě padne za oběť i on sám.

Zlehka se dotkl břicha v místě, kam mu pod kůži voperovali inzulinovou pumpu. Je to dobry přístroj, avšak zdaleka ne dokonalý. Příliš nespolehlivý. Je třeba ho často seřizovat a denně doplňovat inzulínem.

„Máme před sebou ještě pořádný kus práce,“ pronesl nakonec.

Simon Murdock usrkl z plastikového kelímku kávy a přitom Josiaha Blooma obdivně pozoroval. Vynikající vědec, známý po celém světě. Podařilo se mu získat dotace na vědecký výzkum v hodnotě statisíců dolarů. A takový člověk se tu prochází po laboratoři s pistolí za pasem.

Murdock pokýval hlavou. Kam se ten svět řítí, ptal se v duchu. Jen stěží zaplašil myšlenky na vrahy, mrtvoly a

zbraně. Teď se musí vyřešit mnohem důležitější záležitosti.

Například ten zpropadený soudní proces. „Je mi líto, ale musím vám sdělit špatnou zprávu týkající se našeho obhájce Richarda Kanea,“ pronesl rozpačitě. „Nejspíš má zase nějaké problémy se srdíčkem.“

„Ježíšikriste,“ hlesla Joanna. „Pořád ho zlobí kardiostimulátor?“

„Obávám se, že to bude ještě horší. Mluvil jsem těsně před odchodem sem s kardiologem. Podle něj trpí skrytou ischemií srdce.“

Joanna zaúpěla. Bylo jí líto Kanea, ale ještě více litovala sebe při představě, že by se obhajoby ujal Kaneův věčně zfetovaný synáček.

„Kdy se dozvíme bližší podrobnosti o jeho zdravotním stavu?“

„Doufám, že budou k mání už zítra. Mezitím však přebírá náš případ Kane junior.“

„Tak to můžeme rovnou zabalit,“ prohodil Josiah pochmurně.

„To jsme úplně v háji,“ přidala se Joanna.

„Možná nyní nastala nejvhodnější doba k tomu, abychom přijali nabídku ke smíru,“ podotkl Murdock.

„Minulý týden byla ještě příhodnější doba,“ pravil Josiah a pohledem utkvěl na Joanně.

„Vždyť z toho vlaku můžete kdykoliv vyskočit,“

vyštěkla.

Josiah přistoupil ke kávovaru a naplnil si kelímek.

„Nehodlám z ničeho vyskakovat. Tady jde ale o život.

Třeba si ho tím zachráníte.“

„Bojím se, že vám nerozumím.“

„Dva ze čtyř lékařů obviněných z ublížení na zdraví z nedbalosti byli zavražděni,“ pravil Josiah s patřičným důrazem na posledním slově. „Dva ze čtyř. My můžeme přijít na řadu příště.“

„Třeba jde jen o souhru náhod,“ zmohla se Joanna na chabý odpor.

„Ale kdepak! Vždyť oba lékaři byli zavražděni v rozmezí jediného týdne, nota bene týdne, v němž probíhalo soudní řízem. To není náhoda.“ Josiah přivřel oči. „Doufám alespoň, že policie to za souhru náhod nepovažuje.“

„Ne, taky je to napadlo,“ připustila Joanna. Přece jen by si měla znovu zvážit, zda nekoupit zbraň. Jake jí vysvětlí, jak s ní zacházet.

„Copak dalšího je ještě napadlo, Joanno?“ zeptal se Murdock.

„Spousta věcí, o kterých ale nemám nejmenší ponětí,“

odpověděla.

Nelži, děvenko, pomyslel si Murdock. Dobře věděl, že Joanna úzce spolupracuje s poručíkem Sinclairem. Určitě má přístup ke všem informacím, ale umí držet jazyk za zuby „Už je alespoň něco přivedlo na stopu vraha? Vědí, kdo by to mohl být?“

Joanna pohodila rameny, ale neodpověděla.

„Policie zná vrahovu krevní skupinu, že?“ naléhal Josiah.

„O tom nic nevím,“ opáčila.

„Co s tím děláte takové tajnosti?“ nenechal se odbýt Bloom. „O tom, že policie rozebrala dřez na sesterně a pak se vyptávala zaměstnanců, jestli se nepořezali nebo nekrváceli z nosu, si přece cvrlikají vrabci na střeše. Ve výlevce zůstaly stopy vrahovy krve, že?“

Joanna opět pokrčila rameny.

„Ze způsobu, kterým zahynul Jason Summers, lze vydedukovat, že ho o život připravil člověk s jistými znalostmi z oboru. Většina obyčejných lidí přece neumí nasadit kapačku.“

Murdock pozorně sledoval, zda Joannu neprozradí výraz tváře. Nehnula ani brvou.

„Zajímalo by mne, proč ještě policie neodebrala krev všem zaměstnancům nemocnice a neporovnala je se vzorky krve vraha.“

„Proč? Kvůli zákonu na ochranu osobnosti a paragrafu proti narušování soukromí. Má policie alespoň nějaké vodítko?“

„Něco ano,“ pravila Joanna, ale vzápětí hned litovala, že raději nemlčela.

„Například?“ nastražil uši Murdock. „Mohu vám slíbit, že vše, co tu řeknete, zůstane jen mezi námi.“ „Jistě,“

přikývla. Ve skutečnosti si byla dobře vědoma, že Murdock by okamžitě všechno vyslepičil členům správní rady nemocnice, kteří by to zase vyzvonili svým manželkám a ty by s chutí poskytly důvěrnou informaci svým nejlepším přítelkyním a milencům. Během čtyřiadvaceti hodin by to věděl úplně každý. „Ne, jen ať Simon setrvá dál v blažené nevědomosti.“

„No?“ hořel Murdock zvědavostí.

„Řekla jsem vám vše, co smím.“

Za dveřmi náhle cosi bouchlo. Joanna a Josiah sebou trhli a strnule se zahleděli na dveře, Simon Murdock se skrčil za stolem.

Josiah popadl svou poloautomatickou pistoli, potěžkal ji a pak ji pevně sevřel v dlani. Rozkročil se, zaujal střeleckou pozici a namířil zbraň na dveře.

Ticho.

Ticho jako v hrobě.

Joanna slyšela svůj vlastní dech.

Dveře se pomalu otevřely. Všichni vyděšeně zírali na Henryho Jonese, místního ošetřovatele zvířat, který za sebou táhl bednu s kůzletem.

„No tohle,“ vydechl šťastně Josiah. Očividně mu spadl kámen ze srdce. Podíval se na berettu. Teprve nyní si všiml, že neodjistil pojistku. Kvapně zastrčil zbraň do pouzdra, které zakryl svým bílým pláštěm.

„Nazdárek, pane doktore,“ pozdravil ho žoviálně Jones.

„Dobrý den, Henry. Děje se něco?“

Henry horlivě přikyvoval: „Jo. Ten kozel nějak pokašlává. Nechci, aby mi onemocněl, tak jsem ho vzal raději sem. Souhlasíte?“

„Samozřejmě,“ prohodil Bloom přívětivým tónem.

Ošetřovatel byl přihlouplý prosťáček s IQ na hranicích imbecility, ale v práci se nešetřil a se zvířaty to uměl. „Příště ale musíte nejdřív zaklepat, než někam vlezete. Ano?“

„Provedl jsem něco špatného?“ ptal se Henry vystrašeně.

„Ne, kdepak. Teď se hezky vraťte do vivária a dejte pěkně pozor na zvířátka.“

Henry šťastně přikývl a zmizel. Josiah si otřel pot z čela a zhluboka vydechl: „Málem jsem se podělal strachy.“

Joanna prohodila: „Kdyby to byl vrah se sekerou, tak už je po nás.“

„Tomu nevěřím,“ oponoval Murdock a oprašoval si přitom kolena. „Josiah měl přece pistoli.“

„Jo, zajištěnou,“ přiznal Bloom.

„Jediné máchnutí sekerou a ruka by uletěla i s revolverem,“ pravila Joanna. Dobře si pamatovala na znetvořenou mrtvolu Paula Sodermana.

Josiah začal nervózně přecházet po laboratoři. „Možná bychom měli přistoupit na ten smír. Třeba dá potom ten vrah pokoj,“

Joanna zavrtěla odmítavě hlavou: „Myslím, že ne.

Pokud přistoupíme na předpoklad, že vraždy nějak souvisí s procesem, což je stále pouhá domněnka, pak nás vrah pronásleduje pro to, co jsme udělali, a nikoliv proto, že se soudíme.“

„Stejně jsem i nadále přesvědčen, že smír je ve vašem zájmu,“ opáčil Murdock zamyšleně. „Je třeba s tím jednou provždy skoncovat a začít znovu.“

„Máte na mysli náš zájem či zájem nemocnice Memoriál?“ zeptala se Joanna příkře.

„Nevidím v tom žádný rozdíl,“ odvětil Murdock naoko klidně. Pomalu se ho však začínal zmocňovat vztek.

Vy snad ne, ale já rozhodně ano, chtěla odseknout Joanna, ale včas se zarazila.

„Zopakujme si to ještě jednou, Simone. Poslouchejte dobře. Nemíním přijmout nabídku ke smíru, protože bych tím přiznala vinu. Jenže já jsem nevinná a hodlám to také před soudem dokázat. Rozumíte? Doufám, že nyní máte ve věci jasno.“

„Ano, jistě.“ Co ale bude následovat, jestli prohraje?

Murdock zvažoval všechny eventuality. Joanna se může rozloučit se svou odbornou pověstí. Bude pak ještě nemocnici užitečná? Nebo ji bude muset vyhodit? Nejspíš ano, pokud ovšem, zahanbená a zostuzená, nedá výpověď sama.

Podíval se na nástěnné hodiny. Ručičky ukazovaly dvacet minut po páté.

„Musím běžet na sezení správní rady,“ prohodil omluvně a sáhl po svém koženém kufříku. „Budu její členy informovat, že jste nabídku ke smíru odmítli.“

„Prozatím,“ pospíšil si Josiah.

„Prozatím…“

Joanna ho provázela pohledem, dokud za ním nezapadly dveře. Pak se obrátila na Blooma: „Co si o tom všem myslíte?“

„Já vím jen to, že mě Henry vyděsil k smrti. To mi stačí.“

„Alespoň jste měl tolik duchapřítomnosti, že jste vytáhl zbraň.“

„Jo, a pojistku nechal zajištěnou,“ ušlíbl se. „Nalijme si čistého vína. Kdyby na mě vystartoval vrah se sekerou, tak nemám nejmenší šanci. Pistole mi bude houby platná.“

„Prostě jste si na ni ještě nezvykl,“ uklidňovala ho.

„Můžete přece chodit trénovat na střelnici. Já to asi taky udělám.“

„Myslel jsem, že se zbraní bojíte.“

„Ano, ale ještě víc se bojím toho, že mě někdo rozseká na kusy.“

„Amen.“ Josiah uchopil berettu a zevrubně ji studoval.

Všiml si, že zbraň nejen neodjistil, ale že také zapomněl

zastrčit zásobník. Hned zítra ráno se musí vypravit do nějakého střeleckého klubu.

Joanna sledovala, jak strká pistoli do pouzdra, a uvažovala, zda její kolega podlehne a nechá ji v soudní síni na holičkách. Vůbec by mu to nevyčítala. Jejich naděje na úspěch se den za dnem zmenšují.

„Jak se nakonec rozhodnete? Přijmete ten smír, nebo ne?“

„Ještě nevím. Závisí to dost i na Richardu Kaneovi.

Jestli bude muset kvůli nemoci předat náš případ svému nekompetentnímu synovi, tak je se mnou konec. O tom není pochyb.“

„Chápu,“ odpověděla Joanna. V jeho slovech vycítila notnou dávku pesimismu. Uvědomila si, že je pouze otázkou času, kdy Bloom opustí potápějící se loď. „Musíme se podívat pravdě do očí,“ prohlásil Josiah a uchopil ji za loket.

„Promiňte, ale musím ještě asi čtyři hodinky pracovat, takže se s vámi rozloučím.“

„Být vámi, tak se tady zamknu. Zvlášť v noci.“

„Nebojte se, rozhodně to udělám. Případný návštěvník bude muset zaklepat a já otevřu teprve v případě, když ho poznám po hlase. Jinak zůstane stát venku.“ Otevřel Joanně dveře a poznamenal: „Radím vám, abyste udělala totéž.“

Dveře se zavřely a Joanna zaslechla cvaknutí západky.

Cestou chodbou minula několik pomocných zdravotníků, lékařů a mediků. Nikoho z nich neznala. Všichni po sobě

nedůvěřivě pokukovali. Nikdo si nebyl jistý, co tu ten druhý zrovna pohledává.

Ve výtahu to bylo ještě horší. Všech osm lidí se vystrašeně tlačilo zády ke stěnám. Každý podezřívavě sledoval své spolucestující. Joanna tiše zírala na svítící tlačítka a přemýšlela, jak dlouho ještě bude nemocnici ovládat tato děsivá atmosféra. Věděla, že každý masový vrah nakonec udělá chybu a je dopaden, jenže pátrání se může protahovat a trvat i celé měsíce, či dokonce roky.

Mladičká sestřička, stojící naproti Joanně, kýchla a všichni se nervózně zasmáli. Pochopitelně na tom nebylo vůbec nic směšného, nicméně tím trochu uvolnila napětí.

Alespoň na chvíli. Dveře výtahu se otevřely a všichni se vyhrnuli ven. Věděli, že se za chvíli začne stmívat.

Joanna zamířila do laboratoře soudní patologie. V duchu si slibovala, že bude důsledně dodržovat politiku zamčených dveří. Přikývla na pozdrav laborantce, která právě uklízela chemický materiál, a vkročila do rozlehlé místnosti zastavěné řadou stolků se spoustou složitých přístrojů. V

rohu laboratoře pracovaly dvě odstředivky. Jedna z nich trochu vibrovala. Zřejmě nebyla dobře vyvážená.

U stolu seděla Emily Ryanová. K ní se tisknul Jake Sinclair. Emily mu zrovna předváděla na obrazovce jakýsi chromatografický záznam.

„Dobrý večer,“ odkašlala si Joanna.

Emily se otočila a zamávala jí na pozdrav. Dva horní knoflíčky její modré halenky byly rozepnuté a odhalovaly hlubokou rýhu mezi ňadry.

„Chtěla jsem panu poručíkovi něco ukázat,“

vysvětlovala Emily Joanně.

„Všimla jsem si,“ odtušila Joanna s úsměvem. Pak pohlédla na Jakea: „Jsi tu nějak brzy, ne? Mám dojem, že schůzka s psychiatrem byla domluvená až na sedmou hodinu.“

„Změna plánu! Doktor Gilkey musí kvůli pacientovi na nějakou konzultaci do psychiatrického ústavu a požádal mne, zda by tu schůzku nešlo přesunout už na šestou.

Vyhovuje ti to?“

„Jistě,“ odpověděla a zadívala se mu zpříma do očí.

Zdálo se jí, že poněkud zčervenal a podezřele rychle uhnul pohledem zpět k monitoru.

Emily je pobaveně pozorovala. Právě jí došlo, že mezi Joannou a detektivem panuje víc než jen profesionální vztah. Je to jasné jako facka. Jenže se to snaží skrývat a tváří se jako svatouškové. No jo, to je ta starší generace. Se vším dělají takové tajnosti.

„Ráda bych vám ukázala něco zajímavého,“ přerušila trapné mlčení.

„Ano?“

„Na dveřích do pracovny, v níž byl zavražděn doktor Soderman, jsme našli stopy kokainu.“

Joanna nastražila uši: „Na jaké části dveří?“

„Na klice.“

„Na vnější nebo vnitřní?“

„Vnější. Je to důležité?“ zeptala se Emily Tušila, že je tento detail bezpochyby významný, avšak nechápala proč.

„Velmi důležité.“ Joanna si v duchu promítla místo činu a představila si tam sebe samu v době vraždy. Spatřila před očima vražedkyni, jak si šňupne kokainu, napřahuje sekeru a nahlas volá Sodermanovo jméno. Doktor otevírá dveře, sekera dopadá a vražedkyně za sebou po činu opět opatrně zavírá, aby nezanechala otisky prstů. „Na klice se žádné otisky nenašly, že?“

„Jen Sodermanovy,“ odpověděl Jake. „Vražedkyně po sobě nezanechala žádné stopy“

„Kromě té drogy,“ odtušila Joanna.

„Pokud kokain patřil jí,“ pronesl váhavě Jake. „Nechápu totiž, jak se kokain dostal na kliku. To nedává žádný smysl.“

„Mluvíte o ní? Řekl jste jí?“ Emily Ryanová vytřeštila oči.

Joanna s Jakém se na sebe zaraženě podívali.

„Podle vás ten zločin spáchala žena?“ ptala se Emily nevěřícně.

Joanna přiskočila ke dveřím, rychle je zabouchla a vrátila se zpět.

„Ano, udělala to žena. A jestli to někde vyzváníte, jestli se o tom před někým třeba jen slůvkem zmíníte, pak zůstanete až do smrti obyčejnou praktikantkou. Rozumíte?“

Emily kvapně přikývla: „Co vás přivedlo k názoru, že se jedná o ženu?“

„Skutečnost, že se po vraždě Paula Sodermana umyla v sesterně.“

Emily se na chvíli zamyslela: „Jo, tohle vysvětlení beru.“

„Díky za uznám,“ poznamenala Joanna s pobaveným úsměvem.

Emily dál rozpřádala úvahy o neznámé vražedkyni: „V

tom případě chápu i to, proč použila sekeru. Ženy obvykle nebývají tak silné jako muži. Pomocí sekery však může i slabá dívka vyvinout mnohem větší sílu a napáchat daleko větší škodu.“

„Jenže sekera do arzenálu ženských zbraní většinou nepatří, ne?“ oponoval Jake.

„Většinou ne,“ souhlasila Emily.

„A ženy toho zpravidla o sekerách moc nevědí, nemám pravdu?“

„Samozřejmě máte. Převážná část ženských nejspíš sedí doma a háčkuje,“ prohodila Emily uštěpačně. Joanna stěží potlačila smích. Jake však ironický osten nepostřehl.

„Vyloučíme-li ženy, které jezdí tábořit do přírody, sekají dřevo na topení anebo vlastní chatu na venkově, pak

se nám seznam těch, jež mají o sekerkách nějaké povědomí, pěkně ztenčí.“

„Jste vedle jak ta jedle. Co třeba holky, které vyrostly na farmě, jako například já? Nebo prodavačky v železářství či dcery dřevorubců anebo tesařů. Anebo pomocné zdravotnice, které prodělaly výcvik u požárníků? Můžete vzít jed na to, že tyhle dámy umějí se sekerou zacházet setsakramentsky dobře.“

Jake obdivně přikývl a podíval se na Joannu: „Měla by sis pořádně hlídat židli, nebo tě o ni tahle dívenka brzy připraví.“

Joanna však již přemýšlela o pomocných zdravotnicích.

Ty se totiž nevyznají pouze v sekerách, ale kupříkladu i v infuzích.

Emily sledovala Joannin soustředěný výraz. Co se jí asi honí hlavou? Přece musí existovat ještě další důkaz na podporu teorie, že vražedkyní je žena.

„Zjistili jste něco z vrahovy krve?“

„Jaké krve?“

„Po nemocnici se vykládá, že se nám podařilo získat vzorek vrahovy krve,“ vysvětlovala honem Joanna. „Lidi si všimli, že policisté rozmontovali výlevku na sesterně a krátce nato se začali vyptávat, jestli se někdo v poslední době nepořezal nebo jestli někdo nekrvácel z nosu.“

Jake chápavě pokýval hlavou: „Takže si lehce spočítali, že jedna a jedna jsou dvě.“

„Přesně tak.“ Joanna poklepala Emily po rameni. Tušila, kam její asistentka míří. Z krevních buňek se dá dokonce určit pohlaví člověka. „Správně, Emily, jen tak dál.“

„Třeba bych vám mohla být ještě užitečnější, kdybyste mě do toho případu zasvětili trochu víc,“ pravila Emily „Možná to uděláme. Nejdřív se ale zkuste vypořádat s tím, co už víte.“

„Například?“ otázala se Emily dychtivě.

„Například s tím, jak se dostal na kliku kokain, kdo ho tam dal a proč?“

„Určitě to byl vrah,“ pronesla Emily a svá slova potvrdila rezolutním pokývnutím.

„Jak to můžete vědět? Na klice se našly pouze otisky prstů Paula Sodermana. Co když tam zanechal zbytky kokainu on?“

Emily se horečně pokoušela poskládat jednotlivé střípky mozaiky. Samou nervozitou bubnovala prsty o desku stolu.

„Jenže rozbor Sodermanovy krve žádný kokain neprokázal. Z toho lze usoudit, že patřil vrahovi.“

„Výborně,“ poznamenala Joanna, očividně potěšená dedukčními schopnostmi mladé lékařky. „Nyní nám tedy řekněte, proč a jak se dostal kokain na kliku?“

„No, vlastně…“ Emily si uvědomila, že tohle už je nad její síly.

„Přemýšlejte přece,“ nabádala ji Joanna. „Představte si, že jste na místě činu jako nezúčastněný pozorovatel. Co se tam asi všechno odehrálo? Zapojte trochu fantazii.“

Emily se pokoušela vžít do situace. Viděla napřáhnutou sekeru, uťaté končetiny, mrtvolu a stříkance krve na podlaze i na stěnách. Nic ji však nenapadalo.

„Co třeba vrahovy ruce?“ naváděla ji k cíli Joanna.

Emily si představila ruce s krátce ostříhanými nehty.

„Ano, vidím je…“

„Má vražedkyně rukavice?“

„Ne, je bez rukavic…“

„Správně,“ pronesla Joanna vemlouvavě, jako by se snažila Emily zhypnotizovat. „Co se stalo potom?“

„Po vraždě se pokouší co nejrychleji zmizet.“

„Co dveře?“

„Zavírá je za sebou…“

„Jak?“

„No přece rukama.“

„Proč potom nezanechala žádné otisky?“

Emily vyhrkla: „Nejspíš do kliky strčila dlaní.“

„To asi těžko,“ Joanna pokynula hlavou ke dveřím laboratoře. „Zkuste to a uvidíte… Nezapomínejte, že se nesmíte ničeho dotknout prsty.“

Emily přistoupila ke dveřím, otevřela je a pokusila se zavřít, aniž by se čehokoliv dotkla bříšky prstů. Dlaň z knoflíku kliky i po několikátém pokusu neustále klouzala.

„Teď to zkuste hřbetem ruky,“ poradila jí Joanna.

Emily strčila do kliky a dveře okamžitě zaklaply.

Lékařka se rozzářila. Zvedla hřbet dlaně k nosu a nasála vzduch.

„Vražedkyně si šňupla kokainu a pár zrníček jí zůstalo na ruce. Při zavírám dveří se zbytky kokainu otřely o kliku.“

„Přesně tak,“ přitakala Joanna. „Příště, až narazíte na nějakou stopu, byste měla být schopná přesně stanovit, co se přihodilo. Nestřílejte od boku. Pouhé domněnky nemají žádnou cenu.“

Emily se trochu naježila. Joannino pokárám se jí poněkud dotklo. „Nechápu, proč je zrovna tahle stopa tak důležitá. Víme, že kokain zanechala na dveřích vražedkyně.

No a co? Stejně nám je to houby platné. K její identifikaci to nepřispěje.“

„Na vašem místě bych si nebyla tak jistá,“ pravila Joanna mírně. „Drogy člověka poznamenají.“

„Jak?“

„Přemýšlejte, určitě na to přijdete.“

Jake spokojeně přikyvoval. Také jeho napadlo, že zbytky kokainu nějak souvisí s pachatelem vraždy, avšak marně přemýšlel, jak se droga dostala na kliku. Uvažoval i nad tím, že vražedkyně nanesla kokainový prášek na dveře záměrně ve snaze přesvědčit policisty, že zločin spáchal nějaký feťák, který vraždil v záchvatu šílenství čistě pro potěšení. Nyní se tedy dozvěděl, jakým způsobem se kokain

na klice ocitl. Vezme-li navíc v úvahu metamfetamin nalezený na operačním sále po vraždě Jasona Summerse, může s téměř stoprocentní jistotou tvrdit, že mají co do činem s narkomanem, zcela závislým na drogách. A těžce závislí narkomane potřebují svůj pravidelný přísun. Velkou nemocnici jako je Memoriál určitě obhospodařuje jeden či snad dokonce dva stálí dealeři. Farelli se na to bude muset mrknout.

Joanna vytáhla z kapsy svazek kartiček. Chvíli jimi listovala, až našla cedulku se Sodermanovým jménem.

Obrátila se na Emily: „Jak dopadl rentgen Sodermanovy hlavy?“

„Potvrdil pouze rozsáhlou frakturu lebky. Žádné další kameny ani úlomky železa se nenašly“ Emily se znovu zamyslela nad tím, zda může sekera rozčísnout lebku až k mozku. „Našli jste už vražednou zbraň?“

„Ne,“ odpověděl Jake. „Vražedkyně ji odnesla s sebou.“

Emily přivřela oči: „Přece si jí někdo musel všimnout.“

„Nemusel. Třeba byla zabalená do deky nebo do nějakého hadru.“ Emily poznamenala: „Takový balík by vypadal podezřele.“ „Jistě,“ přikývl Jake, „jenže tuhle stopu jsme již prověřili.“ Časový spínač odstředivky zapípal a přístroj se s rachotem zastavil. Jake pohlédl na hodinky.

„Musíme jít, doktor Gilkey je velice dochvilný člověk.“

Joanna strčila svazek kartiček zpět do kapsy pláště.

„Tak zítra na shledanou, Emily. Prosím, abyste dveře do

laboratoře důsledně zamykala. Nepouštějte dovnitř nikoho neznámého. Rozumíte?“

„Samozřejmě.“

„Zároveň vás žádám, abyste nepracovala přesčas.

Odejděte nejpozději v půl sedmé.“

„Během deseti minut jsem pryč,“ ujistila ji Emily. A za dalších dvacet minut už bude sedět s jistým kolegou u intimní večeře nad grilovaným steakem a lahvinkou vína.

Božíčku! Ten bude zírat, až se dozví, že ve špitále vraždí ženská. Mají téma na celou noc!

„Ještě něco?“ otázala se Joanna zaujata blaženým výrazem její tváře.

„Ne,“ odvětila Emily. „Slibuji, že se příště polepším.“

Joanna a Jake sjeli výtahem do vstupní haly. Až na dva členy bezpečnostní služby, kteří přecházeli sem a tam, byla úplně prázdná. U vchodu stál ozbrojený policista. Halou se vznášelo zlověstné ticho.

„Na člověka tu padá strach,“ zašeptala Joanna.

„Vždyť je k tomu taky důvod,“ opáčil Jake.

Minuli informační tabuli a vyšli ven. Opodál zamykala prodavačka dveře obchodu s dárkovými předměty.

Vyděšeně se přitom ohlížela přes rameno. Zamířili k prosklenému můstku spojujícímu budovu Memoriálu s psychiatrickým ústavem. U vchodu hlídkoval další policista.

Jakoby tu byl vyhlášen výjimečný stav, pomyslela si.

Na každém rohu policajti a černí šerifové, lidé vystrašení,

každý je ve střehu a bojí se o život. Kdyby to bylo alespoň k něčemu dobré. Podle jejího názoru dosáhnou jen toho, že vražedkyně bude opatrnější a příští vraždu si naplánuje ještě pečlivěji. Uniknout hlídkám přitom není žádný problém.

Jistě, policisté střeží hlavní vchod, ale nemocnice má desítky postranních východů. Vražedkyně je má určitě všechny důkladně zmapované. Joanna se v pokusila shrnout všechny poznatky, které se jim podařilo získat. Je to tedy žena.

Plavovláska nebo odbarvená blondýna. Sestra nebo lékařka.

Narkomanka. Tvář však zatím zůstává neznámá.

Prošli prosklenou galerií. Napravo na střeše oddělení první pomoci zrovna přistával vrtulník záchranné služby.

„Jakeu, asi bych si měla pořídit zbraň,“ pokoušela se překřičet hluk motorů. „Co si o tom myslíš?“

„Jen abys místo vraha nezastřelila sebe.“

„Příšerně se bojím, Jakeu. Strachy div nezešílím,“

sepnula úzkostí ruce. „Vím, že jsem teď na řadě já.“

„To přece není jisté.“

„Proboha, dva moji kolegové, namočení ve stejném procesu, jsou mrtví. Dva ze čtyř! Kdybys byl jedním z těch dvou zbývajících, co by sis asi myslel?“

Pozorně se na ni zadíval. Z výrazu její tváře poznal, že je skutečně k smrti vystrašená.

„Už jsi vůbec někdy střílela?“

„Nikdy.“

Tím hůř, pomyslel si. Nahlas však řekl: „Na tom není nic těžkého. Určitě to zvládneš.“

„Co třeba dvaadvacítku?“

„Výborně, ta by se pro tebe hodila. Doporučoval bych poloautomat.“

„Naučíš mě s ní zacházet?“

„Ovšem.“

„Slibuješ?“

Objal ji kolem ramen a povzbudivě ji k sobě přitiskl: „Slibuju.“ Položila hlavu na jeho hruď a pohlédla mu do očí: „Musíš si myslet, že jsem pitomá husa.“

„Naopak, myslím si, že jednáš moudře.“

Na druhé straně proskleného průchodu stál další policista. S rukou na pouzdru si je podezřívavě měřil. Sotva poznal Jakea, jeho podmračená tvář poněkud roztála. Joanna se od něho rychle odtrhla a policista se chápavě usmál.

Výtahem vyjeli do desátého poschodí. Chodba zela prázdnotou, všechny dveře byly zavřené a hrobové ticho přerušovala pouze ozvěna jejich kroků.

„Jak míníš postupovat?“ zeptala se Joanna polohlasně.

„Především mu musím předkládat fakta hezky po kouskách. Jakmile tyhle cvokaře zahltíš informacemi, rupne jim v bedně a začnou plácat nesmysly.“

„Mám ti s ním trochu pomoct?“

„Samozřejmě, ať si hošánek svoje prachy pěkně zaslouží.“

„Říkal jsi, že je to pěkný protiva.“

„To taky je. Stačí mu ale připomenout, že dostává dvě stě padesát dolarů za hodinu, a roztaje jako máslíčko.“

Vstoupili do obrovské knihovny. Stěny lemovaly police nabité knihami a svázanými časopisy. V regále u dveří se kupily ještě nezařazené publikace a periodika. V čele dlouhého zasedacího stolu seděl černoch v béžovém obleku a ládoval se sendvičem s tuňákem. Očima spočinul na Joanně, nicméně oslovil Jakea.

„Zpozdil jste se. O sedm minut! Ale to je v pořádku. Já začal pracovat v šest hodin a dostanu zaplaceno bez ohledu na to, jestli jste tu byl nebo ne.“ Psychiatr si ukousl pořádný kus sendviče. „Nejdříve si zopakujme v rychlosti pravidla.

Požaduji dvě stě padesát dolarů za hodinu. Nezáleží na tom, jestli spolu strávíme jenom pět či deset minut. Prostě dostanu svých dvě stě padesát, jako kdybych pracoval celou hodinu. Můžeme si taky rozdělit hodinu na čtvrtinky, pokud to bude nutné, ale stejně mi musíte zaplatit plnou částku.“

Jake sice přikyvoval, nicméně se mu doktor Jerome Gilkey hnusil ještě víc než obvykle.

„A co když přetáhneme a zdržíme vás například jedenašedesát minut?“

„Nebojte se, pak to zaokrouhlím na pouhou hodinu,“

pronesl Gilkey velkoryse. „Nepředstavíte mě té dámě?“

Jake nabídl Joanně židli a posadil se vedle ní.

„Doktorko Blalocková, to je doktor Gilkey.“

„Podal bych vám ruku, jenže ji mám mastnou a umatlal bych vás,“ pravil Gilkey.

„To je v pořádku,“ odtušila Joanna chladně.

„Vy tu na mě budete dávat bacha, ano?“

„Uhodl jste.“

„Jste psychiatr?“

„Ne, soudní patolog.“

„S roční praxí na psychiatrii,“ dodal Jake.

„To by mělo stačit,“ opáčil Gilkey. Jakeova informace ho očividně nijak nevyvedla z míry. „Rok je až dost, pokud vám to pálí. A jestli máte v hlavě prázdno, nepomůže ani deset let.“

„Můžeme začít?“ zeptal se Jake netrpělivě.

„Teď je řada na vás,“ pobídl ho Gilkey.

Jake ho stručně zasvětil do situace. Řekl mu, kdo byl zavražděn, kde k vraždám došlo a jak oběti zahynuly.

Nezmínil se však o tom, že podle jejich názoru spáchala zločin žena-narkomanka a že své oběti vykastrovala.

Gilkey pozorně naslouchal a přitom tiše polykal.

„Takže tu máme dva doktory, kteří zemřeli dost neobvyklým způsobem. Zajímavé, že?“

„Podivné,“ připustil Jake.

„Dobrá, zopakujme si nyní vše, co víme o masových vrazích, ano?“ Gilkey byl podsaditý chlapík kaštanové pleti s úhledně zastřiženým knírem a kozí bradkou. „Především je třeba zdůraznit, že to obyčejně bývají běloši mužského

pohlaví. Zpravidla jsou prohnaní až hrůza. Pocházejí z neutěšených rodinných poměrů, často se v dětství stávali obětí sexuálního násilí. Z převážné většiny to jsou samotáři.

Bydlí sami, stravují se sami, spí sami. Tohle už ale asi víte, ne?“

„Povězte nám něco nového. Nějakou zajímavost,“ řekl Jake.

Gilkey se usmál. V duchu uvažoval nad tím, proč se s Jakém Sinclairem tak nesnášejí. Rasové předsudky v tom nehrály žádnou roli, prostě si jen nepadli do oka. Při pracovním jednání se však Gilkey dokázal nad osobní antipatie povznést. Byl zvyklý sedávat u jednoho stolu s lidmi, kteří se mu nelíbili.

„Všichni masoví vrazi jsou dominantními osobnostmi, tento povahový rys lze pokládat za společný. Jsou až posedlí touhou po nadvládě nad ostatními. Chtějí mít všechno pod kontrolou. Proto také byla první oběť přivázaná k operačnímu stolu. Velmi zajímavé, vskutku velmi zajímavé,“ opakoval Gilkey a pohladil si bradku, „Lékař, jenž zpravidla ostatní ovládá, se stal náhle ovládaným“

„A druhé oběti usekl vrah obě ruce,“ podotkla Joanna tiše.

„Přesně tak! Dominance v té nejčistší podobě. Oběť bez rukou se nemůže bránit. Musí jen trpně ležet a bezmocně čekat na smrtící úder.“

„Proč si vrah vybírá pouze lékaře?“ zeptala se Joanna.

„Jen pokračujte, paní doktorko,“ vybídl ji Gilkey.

„Určitě to víte sama.“

„Jenže za odpovědi jste tu placený vy,“ pronesla Joanna se sladkým úsměvem na rtech.

„Máte pravdu,“ přitakal. Napadlo ho, proč asi tahle mladá dáma strávila na stáži na psychiatrii pouze rok. Že by se o sobě dozvěděla něco nepříjemného? „Většinou si masoví vrazi vybírají své oběti namátkou, často však útočí na lidi, proti nimž jsou nějak zaujatí. Tentokrát se podle mne nabízí druhá možnost.“

Jake si přisunul židli blíž ke stolu: „Stává se, že masoví vrazi oběť zohyzdí?“

„Poměrně často,“ odpověděl pohotově Gilkey. „Proč?“

„Protože náš vrah své oběti vykastroval.“

Gilkey přivřel oči: „Uřízl jim rovněž penis?“

„Ne,“ odvětil Jake. Tušil, kam Gilkey míří.

Charakteristickou známkou homosexuálně motivovaných vražd totiž bývá amputace genitálu.

Gilkey se podíval na Joannu: „Byla kastrace krvavá?

Chci se zeptat, zda vrah oběti prostě uřízl varlata a hotovo, anebo zda postupoval pečlivěji a odvedl čistou práci?“

„Postupoval nesmírně pečlivě,“ odpověděla Joanna.

„Odstranil varlata chirurgickým řezem a ránu slepil epoxidovým lepidlem.“

„Říkáte epoxidovým lepidlem?“

„Ano.“

Gilkey se opřel o židli a zamyšleně se zahleděl do stropu.

„V tom případě se domnívám, že vrah patřil mezi současné nebo bývalé pacienty zavražděných lékařů.

Jednalo se prostě o pomstu, nic víc a nic míň.“

Jake přimhouřil nevěřícně oči: „Usuzujete tak pouze ze skutečnosti, že vrah oběti vykleštil?“

„Nikoliv,“ opáčil Gilkey. „Usužuji ze způsobu, jakým byla kastrace vykonána.“ „Kdyby vrah kastroval v záchvatu zuřivosti anebo kdyby byla kastrace zamýšlena jako výraz dominance, odvedl by docela obyčejnou řezničinu. Jenže on nelitoval času ani námahy a provedl takřka chirurgický zákrok. To nebyla záležitost dočasného pominutí smyslů.

Vrah si všechno dokonale naplánoval v předstihu. Dokonce si přinesl i lepidlo.“

Joanna se otázala: „Proč se vrah obtěžoval s lepením rány? Copak to pro něj mělo nějaký význam?“

„Ano, velký. Nezapomínejte, že se snažil napodobit operativní zákrok. Oplatil lékařům to, co oni udělali jemu.“

Jake se omluvně usmál: „Obávám se, že se mýlíte. My se totiž domníváme, že oba zločiny má na svědomí žena.“

Gilkey se nenechal zaskočit: „Rovněž ženy mohou být kastrovány. Jenže vy jste mě dost dobře nepochopil, poručíku. Netvrdím, že vrah byl kasírován. Třeba doktoři zrušovali plastickou operaci prsou nebo obličeje. Soudím, že lékaři neblaze ovlivnili sexualitu pacientky nevhodným nebo

špatně odvedeným zásahem. Ta se jim tedy pomstila tím, že je rovněž zbavila sexuality.“

„V době kastrace však už byli mrtví,“ podotkla Joanna.

Gilkey pokrčil rameny: „Kastraci mohla vražedkyně považovat jen za vyvrcholení celé záležitosti.“

Jake nervózně zabubnoval prsty o stůl. Přemýšlel, jak uvést obě hypotézy do souladu. Gilkey je přesvědčen, že zabíjela bývalá pacientka, jenže ostatní indicie napovídají, že se vražedkyně rekrutuje z řad zdravotních sester nebo lékařek. Rozhodně to musí být profesionálka, neboť dokázala zavést kapačku a navíc se výborně orientuje na chirurgii. Jistě, nelze vyloučit, že profesionálka nemůže být zároveň bývalou pacientkou. Kromě toho je možné, že jde o týmovou práci dvou pachatelů. Jake se naklonil přes stůl ke Gilkeymu: „Teď nám dokažte, že si své peníze opravdu zasloužíte. Poradíte nám, jak se dostat té bláznivé potvoře na kobylku?“

„Možná ano. Ze všeho nejdřív sestavte seznam žen, které oba mrtví lékaři ošetřovali a u nichž se zákrok nepovedl. Prověřte všechny zpackané případy. Veškeré stížnosti se soustřeďují u vedení Kalifornské lékařské komory. Tam budou vědět o všech žalobách ze zanedbání povinné péče. Poptejte se rovněž na ředitelství dalších nemocnic. Zajímat by vás měly především pacientky, které byly zákrokem nějak zohyzděny, zvláště pak ty, u nichž utrpěla sexualita, ať už z kosmetického či funkčního

hlediska. Pak přezkoumejte, zda nemá některá z osob uvedených na seznamu záznam v rejstříku trestů. Zjistěte, jestli se u některé z nich neprojevovaly sklony k násilí, třeba i v dětství. Nemusí se nutně jednat o nějaké těžké zločiny, stačí například kruté zacházení se zvířaty nebo rvačky.

Osobnostní profil pachatelky určitě ponese některé z uvedených rysů. Hledejte mezi osamělými ženami bílé rasy a středního věku.“

Jake vytáhl blok a poznamenal si několik bodů.

„Snad se na nás usměje štěstí a pachatelka bude mít záznam.“

„Spis bych se přikláněl k opačné možnosti. Tihle lidé nejsou hloupí, takže je obvykle při činu nikdo nepřistihne.

Proto musíte nesmírně pečlivě prověřit minulost všech podezřelých. Jak jsem již řekl, násilnické sklony se u nich mohly projevovat i v dětství.“

„Bude vraždit dál?“

„Pokud ještě žije některý lékař, jenž se na jejím znetvoření podílel, pak je odpověď kladná. Bude ve vraždách pokračovat, dokud se nevypořádá se všemi viníky“

Joanna se otřásla. Co když teď vražedkyně pase po ní, zpovzdálí ji sleduje a čeká na vhodný okamžik?

„Masoví vrazi tohoto druhu jsou schopní připravit zločin do nejmenších podrobností. Oběť si předem vytipují a přesně vědí, co s ní provedou,“ pokračoval Gilkey. „A hlavně jsou velice opatrní.“

„Takže nelze předpokládat, že si v skrytu duše přejí být dopadeni, dřív než spáchají další vraždu?“ otázal se Jake.

„Tyhle blbosti šíří televize,“ pronesl Gilkey znechuceně.

„Ve skutečnosti si dávají dobrý pozor, aby je policie neodhalila. V zabíjení si libují. Jsou na sebe pyšní a chtějí co nejdřív obohatit své konto o další oběť.“

Joanně znovu přeběhl mráz po zádech. Uvažovala, zda by neměla vypadnout z města. Může například odjet za sestrou do Guatemaly. Pak si ale vzpomněla na soudní řízem a kromě toho by se stejně jednou musela vrátit, i kdyby utekla až na kraj světa.

Jake se podíval na její ruce, pevně sevřené v pěst a úzkostlivě složené v klíně.

„Třeba budeme mít štěstí,“ opakoval povzbudivě.

Gilkey hlasitě zafuněl: „Doufám, poručíku, ale spoléhat byste se na to neměl. Ta děvenka je určitě všemi mastmi mazaná a nenechává po sobě stopy. Dá vám ještě pořádně zabrat.“

„Však uvidíme.“ Jake odsunul židli a pomohl Joanně vstát. Pomalu už vycházeli ze dveří, když na ně Gilkey zavolal: „Vyříznutá varlata jste na místě činu nenašli, že?“

„Ne,“ odtušil Jake.

„To jsem si myslel.“

„Chcete tím naznačit, že si je vražedkyně ponechala?“

„Samozřejmě,“ Gilkey smetl ze stolu drobky chleba.

„Na památku, víte?“

15.

Woody Wilson, jenž pracoval v nemocnici Memoriál jako vedoucí čety elektroopravářů, s obdivem pozoroval staniční sestru. Takovou ženskou zatím v životě nepotkal.

Byla hezká jak obrázek a navíc milá a příjemná. A rozuměla elektrice. Nikdo jí nemusel vysvětlovat, co to je obvod, pojistka, vypínač a zkrat. Klidně si zamazala ruce a nedělala kolem toho žádné ciráty. Úžasná ženská, pomyslel si, opravdu úžasná. Po příchodu na chirurgii, kde měl opravit stávkující velkokapacitní chladicí box, se ve svém názoru ještě utvrdil. Všechny ostatní sestry už to dávno zapíchly a odešly domů, kromě té jediné. Prý tu beze všeho zůstane i po pracovní době.

Ani netušil, jaká ho čeká piplačka. Teprve v půl osmé zjistil, že závada spočívá v poškozeném termostatu.

Ukázal na elektrické schéma, které přichytil lepicí páskou na dveře boxu: „Tak už jsem na to přišel. Musí to být v termostatu anebo v napájecích kabelech.“

„Stejný problém jsme tu přece měli před měsícem,“

pravila Annie.

„Jo, a za měsíc ho tu budeme mít znovu!“ zavrčel Woody. „Víte proč?“

Annie zavrtěla hlavou.

„Protože dráty vyrábějí v Jižní Americe, čidla s termostatem někde v horoucích peklech v Asii, a ani jedno nestojí za nic. Jsou to pěkný šmejdy, jenže naši páni výrobci to kupují, protože je to přijde lacino.“

Woody si utřel nos do rukávu. „S tímhle krámem budou potíže pořád.“

„A přitom je celé zařízení jen dva roky staré.“

„Tenhle box stojí za starou bačkoru od samého začátku,“ nadával Woody. „Představte si, že chtějí koupit ještě jeden. Úplně ten samý. Má přijít na patologii.“

„Neříkejte. Děláte si legraci!“

„Kdyby to alespoň byla sranda, jenže oni to myslí docela vážně.“ Woody se naježil jako pes připravený k boji.

„Ptali se mě na můj názor a já jim řek, aby na patologii klidně nechali tu starou mašinu, protože je spolehlivá a nejsou s ní žádný problémy. Jenže na mě nikdo nedá. Oni prostě chtějí strčit na patologii tenhle šmejd.“

„Proč?“

„Protože je větší a má automatický vypínání.“

„Aby se zabránilo nežádoucímu poklesu teploty, ano?“

„Jo,“ Woody ukázal na termostat. „Tenhle je nastavený na mínus pět stupňů. Jakmile teplota klesne pod mínus deset, automaticky se to vypne.“

„Zatímco

zařízení,

které

mají

na

patologii,

automatickým termostatem vybavené není…“

„Ne. Jenže má perfektně fungující výstražný systém.

Sotva teplota klesne příliš hluboko nebo naopak vystoupí moc vysoko, zvonek spustí kravál.“

Annie se zamyslela nad výhodami a nevýhodami obou zařízení: „Není ale lepší automatická regulace?“

„Rozhodně ne v případě, že je nespolehlivá,“ odpověděl Woody. „A tahle je zatraceně nespolehlivá. Alarm, který používají na patologii, přitom vždycky šlapal jako hodinky.

Vlastně se pokazil jen jednou, pokud si pamatuju.“

„Co se stalo?“

„Jéje, vy tu historku neznáte?“ Woody se rozchechtal, až se mu smíchy roztřásla ramena. „Ne, povězte mi to.“

„Jo, to si musíte poslechnout,“ Woody se konečně přestal smát. „Někdy vloni klesla teplota v chladicím boxu na mínus pětatřicet stupňů, ale signalizace se nezapnula. Byl tam nějaký zpuchřelý drát. Přitom měli vevnitř mrtvoly.“

Woody se opět rozřehtal na celé kolo. „Když box otevřeli, byli nebožtíci zmrzlí na kost. Trvalo celý týden, než je rozmrazili.“

Annie se zasmála, přestože na Woodyho vyprávění neshledala nic směšného. Raději by se víc dozvěděla o principu, na kterém signalizace pracuje.

„Neříkejte, že to zavinil jediný zpuchřelý drát.“

„Buď zpuchřel, anebo ho přehryzaly krysy. Zvonek i elektrické vedení jsou totiž na vnější straně boxu.“

„Aha, to jsem netušila. Co kdybyste zkusil omotat kabely izolačkou. Ta krysám nechutná.“

„Výborný nápad,“ pochválil ji Woody. Annie ho uchvacovala čím dál víc. „Opravdu dobrý nápad. Jak je možné, že toho víte tolik o elektrice?“

„Tatínek byl elektrikář,“ zalhala. Z celého srdce si přála, aby se otec škvířil v pekle alespoň milion let. „Byl to asi šikula, že?“

„Ano, byl skvělý.“

„No nic, musím se pustit do práce,“ Woody si připjal opasek s nářadím kolem pasu. „Budu to muset asi na půl hodinky vypnout. Mrkněte se, jestli vevnitř není něco, co by se mohlo zkazit.“

„Jistě,“ Annie otevřela dveře a vstoupila do boxu.

Studený vzduch zevnitř se smísil s teplejším venkovním vzduchem a vytvořil mlžnou clonu. Počkala, až se opar rozplyne, a pomalu obešla celý box. V regálech spočívaly plastikové sáčky s krví a plazmou. U přihrádek s ampulkami a krabicemi léků se na okamžik zastavila a pozorně pročítala popisky. Docela nahoře byl uložen penicilin a pod ním cefalosporin, inzulín a látky používané při anestézii.

Vtom zpozorovala podivnou věcičku ležící na spodním regále. Sehnula se a spatřila černý disk o velikosti dámské pudřenky. Zvedla jej a pokusila se ho otevřít. Marně. Teprve když nastavila předmět ke světlu, všimla si kovového štítku přilepeného na zadní straně.

Otřela kondenzovanou páru a pozorně si přečetla nápis, DÁVKOVAČ INZULÍNU. VRAŤTE, PROSÍM, DR.

JOSIAHU BLOOMOVI, NEMOCNICE MEMORIÁL.

Annie radostně potřásla hlavou. Dobře si pamatovala, jaký ztropil Bloom povyk, když se mu jeho drahocenná inzulinová pumpa ztratila. Myslel si, že mu ji někdo ukradl a že bude požadovat výměnou tučnou odměnu. Nikdo se ale neozval a Bloom se tehdy zapřísahal, že to bylo naposledy, kdy něco nechal na chirurgii. Měřil si tenkrát sestry, jako by ztrátu zavinily ony. Hajzl! Strčila dávkovač do kapsy a vyšla ven.

„Tak už to můžu vypnout?“ zeptal se Woody.

Přikývla: „Ale maximálně na půl hodiny, rozumíte?“

„Stačí,“ ujistil ji Woody. „Rozhodně to ale nemíním odflinknout. Já mám ve zvyku odvádět prvotřídní práci. S

elektrikou si musíte pohrát, víte?“

„Vím,“ přikývla. Ať už ten kretén přestane žvanit a kouká co nejdříve skončit, pomyslela si. Nehodlala tu strávit věčnost. Zase měla jednou pech! Chladicí box se pokazil ve tři čtvrtě na šest. Sestry losovaly, která z nich zůstane na sále s opravářem. A opět to padlo na ni. Woody odstranil kryt a pečlivě studoval mechanismus termostatu. Mně se snad nepřestane lepit smůla na paty, litovala se. Navíc se cítila čím dál bídněji a opět se jí zmocňovala deprese.

Organismus navyklý droze se začal dožadovat svého pravidelného přídělu povzbuzující látky Kéž by už byla

doma! Natáhne se nahá na pohovku v obýváku a pořádně se zfetuje. A tentokrát si dopřeje ode všeho, co doma vyštrachá, dvojnásobnou dávku!

„Člověk si musí dát majzla,“ pronesl Woody důležitě.

„Opravovat takovouhle mašinu není žádná sranda.“

„Ano, jistě.“ Pospěš si, ty pitomče!

Annie se opřela o stěnu obloženou dlaždičkami.

Chladily ji dokonce i přes šaty. Strčila ruce do kapes a nahmatala oblou a tvrdou inzulínovou pumpu. Prstem ji přistrčila ke stydké kosti, pomalu ji vsunula do pochvy a zase vytáhla. Netrvalo dlouho a slastí se jí zatočila hlava.

Ach, jak ráda by už byla doma u svého kokainu a amfetaminu a dalších kamarádů. Konečně se dostavil orgasmus. Dnes byl nějaký slabší, málem nestál ani za námahu. Ale co, zaplaťbůh za něj!

Annie zasténala. Chvíli uvažovala, zda by se neměla uchýlit na sesternu a trochu si tam šňupnout, ale nakonec tento riskantní nápad zavrhla. Na oddělení pořád čmuchá spousta policajtů. Kdyby ji náhodou někdo načapal s kokainem, byl by oheň na střeše. Nebude zbytečně hazardovat.

Pustila dávkovač do kapsy, ale náhle se jí ústa roztáhla v potměšilém úsměvu. Během okamžiku promyslela veškeré detaily svého nového plánu. Už ví, jak přeměnit večer, který tak špatně začal, v docela pěknou zábavu.

„Tak,“ přerušil její rozjímání Woody „Samozřejmě že je to zase ten zatracený senzor.“

„Vyrobený v cizině…“

„No ovšem,“ ohrnul Woody nos. „Hrozný šmejd.“

Na chodbě se ozvaly něčí kroky. Woody i Annie se ohlédli. U dveří se objevil mladý policista s rusými vlasy a obličejem posetým pihami.

„Všechno v pořádku?“

„V naprostém,“ odpověděla Annie.

„Jak dlouho vám to ještě bude trvat?“ obrátil se policista na Woodyho.

„Pět, maximálně deset minut.“ Woody začal opatrně odpojovat od vadného čidla dráty „Tak co, ještě jste toho vrahouna nechytili?“

„Zatím ne.“

„Já vím, kdo to udělal.“

„Cože?“ Policista vykulil na Woodyho oči. „Utahuje si z něj ten elektrikář, nebo ne?“

„Určitě to má na svědomí některý z těch raplů odvedle z pekárny. Vsadil bych na to krk.“

„Jak jste na to přišel?“ otázal se policista.

„Kdo jiný by byl něčeho takového schopný?“ pohodil hlavou Woody a vyměnil poškozenou součástku za novou.

„Kdo jiný než nějaký magor by vraždil doktory? No řekněte!“

Jako první se ozvala Annie: „Ne všichni si lékařů váží jako vy.“

„Já vím,“ Woody přiložil na své místo kryt a přišrouboval ho. „Někteří lidi jim totiž závidí peníze.

Heleďte, já tady v Memoriálu pracuju už přes dvacet let a zažil jsem spoustu doktorů, kteří přišli do práce ráno v šest a neodcházeli před půlnocí. Poznal jsem řadu doktorů, kteří dřeli až do úmoru, zestárli dřív než ostatní a dřív než ostatní taky umírali. Dá se tohle vůbec zaplatit?“

Annie pokrčila rameny. Něco takového by od Woodyho nečekala.

„Doktoři odvádějí dobrou práci, moc dobrou práci,“

dodal Woody.

A spousta z nich nadělá víc škody než užitku, nejraději by podotkla Annie. Znala několik lékařů, kteří způsobili mnoha lidem utrpení, jaké si ani nedokázal představit. Jenže s tím už je konec, teď už nikomu neublíží. Alespoň ne na tomto světě.

Všimla si, že mladý policista stěží potlačuje zívnutí.

„Na sesterně je káva. Nedáte si šálek?“

„Ne, děkuji.“

„Nevadí, v každém případě ji tam nechám, kdybyste dostal chuť později.“

„Není třeba,“ mávl rukou policista. Jakmile vy dva odejdete, tak tady zamykám. Až do rána tu na chirurgii nikdo nebude.

Woody přitáhl poslední šroubek, nastavil termostat a pustil chlazení. Chladicí box opět fungoval.

„Hotovo.“

„Skvělá práce, Woody,“ pochválila ho Annie. Předstírat laskavost jí nedělalo žádné problémy.

„To byla hračka,“ zapýřil se Woody a obrátil se na policistu. „Dal bych ruku do ohně za to, že je tím vrahem nějaký šílenec z ústavu. Měli byste se tam porozhlédnout.“

„Pátráme všude,“ ujistil ho policista.

„Oukej,“ Woody mrknul na staniční sestru a se zalíbením spočinul pohledem na ladných křivkách jejího poprsí. „Můžu vás doprovodit k autu?“

„Děkuji, ale cestou se musím ještě někde zastavit.“

„Raději neriskujte,“ upozornil ji policista. „Dole v hale hlídá bezpečnostní služba, tak někoho z nich požádejte, aby vás vyprovodil k vozu.“

„Určitě to udělám.“

Annie doběhla do sesterny a zabouchla za sebou dveře.

Vyřídila jeden telefonát a pak se šťastným úsměvem na tváři nasypala na hřbet dlaně dávku kokainu. Ten zajedla tabletkou metamfetaminu a pilulkou PCP z nové dávky, kterou jí prodal Hector.

Vysoce kvalitní PCP, ujišťoval ji. Prý třikrát znásobí její sílu.

Záhy si začala uvědomovat, že mluvil pravdu.

Josiah Bloom své manželce zalhal, i když se jednalo pouze o zbožnou lež. Tentokrát zalhal v dobrém úmyslu.

Řekl jí, že bude pracovat až do noci a že přespí na pohovce v kanceláři. O tom, že by měli oslavit výročí svatby, se ani nezmínil. Vůbec o tom nemluvil. Z jejího hlasu poznal, jak ji svým opomenutím ranil. Tím milejší bude překvapení.

Hodlal skončit kolem půl deváté. Pak se rozjede domů a obdaruje manželku kyticí rudých růží a diamantovým náhrdelníkem. Stříbrnou svatbu pochopitelně oslaví spolu.

Pětadvacet let společného života! Byly to nádherné a šťastné roky. Bez manželky by si už svůj život ani nedovedl představit. Za tu dlouhou dobu se vůbec nezměnila. Stále je krásná, plachá a něžná. V duchu si všechno přesně naplánoval. Nejprve růže a náhrdelník, potom večeře v nějaké příjemné restauraci a nakonec procházka po pláži.

Možná zavolají dceři, která studuje na Stanfordu a je stejně chytrá a hezká jako její maminka. Cukrovka se u ní zatím naštěstí neprojevila. Zatím. Ach, bože, ušetři mou holčičku takového trápenu Prosím. Kdosi zaklepal.

„Pane doktore…,“ ozvalo se za dveřmi.

Bloom rozpoznal hlas staniční sestry. Právě mu telefonovala, že na operačním sále našla jeho ztracenou inzulinovou pumpu. Dnešní den se opravdu vydařil, pomyslel si Bloom. Všechno tak pěkně klape.

Otevřel dveře.

Annie mu podala přístroj: „Objevili jsme to docela náhodou. Prohlížela jsem věci uložené v chladicím boxu a přitom jsem narazila na tohle.“

„Děkuji vám, že jste si na mne vzpomněla.“

Annie se podívala na své zašpiněné ruce.

„Asi jsem se zašpinila od nějakého oleje. Pomáhala jsem totiž našemu údržbářovi. Mohu se u vás umýt?“

„Samozřejmě, pojďte dál.“

Josiah se vrátil k pracovnímu stolu a bedlivě zkoumal inzulinovou pumpu. Zdála se úplně v pořádku. Chyběla jen přívodní hadička, ale tu půjde snadno nahradit. Uvažoval, zda by neměl přezkoušet přístroj na kůzleti. Ne, to nebude nutné, rozhodl se. Pak pohlédl na klec, ve které pobíhaly laboratorní myši s transplantovanými buňkami ze slinivky břišní lidského plodu. Jestli transplantát funguje u myší, bude fungovat i na koze, potom třeba na šimpanzovi a nakonec na lidech. A on bude první na řadě…

Vtom za sebou zaslechl zasvištění. Hlavou mu projela ostrá bolest. Klesl na kolena, zvedl ruce, ale další úder mu roztříštil lebku. Josiah padl obličejem na podlahu.

Annie sáhla pod blůzu a vytáhla ručník. Opatrně nadzdvihla Josiahovu hlavu. Bloom slabě chrčel.

„No tak, no tak,“ konejšila ho, když mu uvazovala ručník kolem hlavy. Látka se okamžitě zbarvila rudou krví.

Annie napřáhla obrovské kladivo a několikrát praštila Blooma do zátylku. Josiah sebou začal škubat.

Křeč.

Annie se zachichotala. Směs kokainu a metamfetaminu působila skutečně skvěle. Křeče ustaly.

Nechala kladivo dopadnout ještě jednou.

Bloomovy ruce a nohy se roztřásly, ale pozvolna znehybněly.

Udeřila znovu.

Končetiny se zachvěly.

Annie se hlasitě zasmála. Pobavilo ji, jak si s Bloomem pohrává. Připadal jí jako žába na pitevním stole. Bloom se ani nepohnul.

Annie do něj začala mlátit jako zběsilá. Chtěla se dosyta nabažit jeho předsmrtného zápasu.

Trvalo celých pět minut, než si uvědomila, že Josiah Bloom je mrtev.

Převrátila ho na záda. Krví nasáklý ručník nyní zakrýval obličej. Rozepnula Bloomovi plášť. Do oka jí okamžitě padlo pouzdro s pistolí.

„Ty hajzle,“ zasyčela. Vyndala revolver a strčila jej do kabelky.

Potom uchopila skalpel a tubu s epoxidovým lepidlem.

Jediným trhnutím rozervala košili a kalhoty.

V záchvatu zuřivosti začala Blooma bodat do krku a do hrudi. Krev již ale nevytryskla. Josiah byl mrtev.

Náhle si všimla bulky na jeho břiše. Vytušila, že je v tom místě uložena implantovaná inzulínová pumpa. Rozřízla

skalpelem kůži, vytáhla přístroj a zvedla ho vysoko nad hlavu jako nějakou obětinu. Pomsta je sladká, pomyslela si.

Tak sladká.

16.

Joanna byla očividně otřesená. Zbledla a cigareta v ruce se jí chvěla.

„Teď je řada na mně, Jakeu. Vím to, teď už jsem zůstala jenom já.“ Jakeovi nezbývalo než souhlasit. Skutečnost, že tři ze čtyř obviněných z ublížení na zdraví byli zavražděni, hovořila víc než jasnou řečí. „Přidělíme ti ochranku.

Nespustí z tebe oči celých čtyřiadvacet hodin, budeš ji mít pořád vedle sebe.“

„To nepomůže,“ hlesla Joanna. „John R Kennedy kdysi prohlásil, že nic na světě nezastaví člověka, který se tě rozhodně zabít. A to byl prezident Spojených států.

Nemusím ti připomínat, jak dopadl.“

„Jenže tohle je něco jiného.“

„V čem?“

„Tahle bestie vraždí jenom v nemocnici,“ pronesl Jake a na chvíli se odmlčel, aby si mohl zapálit cigaretu. „Zdejší prostředí tvoří určitě součást jejího šíleného scénáře.

Nemocnici pokládá za své jeviště, za nezbytné kulisy.

Nemá-li je, nevraždí.“

„O tom nejsem tak docela přesvědčená.“

„Ale já ano,“ Jake začal přecházet po místnosti, zanechávaje za sebou proužek našedlého dýmu. „Vzpomeň

si, jak zabila svou první oběť. Nevypadalo to jako divadelní kus o třech jednáních? Nejdřív ho omámila, pak připoutala a nakonec mu vstříkla do žíly kurare či něco podobného. Je určitě nepříčetná, vyloženě nepříčetná. Proč tolik plýtvala časem a energií? Proč ho jednoduše nezamordovala sekerou jako v druhém případě?“

Joanna pokrčila rameny. Před očima jí vytanul obraz Sodermanovy uťaté paže.

„Já ti povím proč,“ pokračoval Jake. „Protože to zapadá do jejího plánu. Nemocniční prostředí ji motivuje. Prostě musí vraždit jenom ve špitále.“

„Proč mi potom nabízíš celodenní ochranu?“

„Aby ses cítila lépe,“ odvětil pohotově. „S největší pravděpodobností si na tebe ale počíhá právě tady“

„V nemocnici,“ pronesla tiše.

„Možná by sis měla vzít dovolenou a na čas zmizet.“

Zavrtěla hlavou: „Nemůžu, mám přece ten soud. A jednou bych se stejně musela vrátit, což ta vražedkyně určitě dobře ví. Ostatně, i kdybych dala v Memoriálu výpověď, musela bych se do smrti třást strachy. Ne, děkuju pěkně.“

Jake přistoupil k oknu Joanniny pracovny a zahleděl se na pošmournou, zataženou oblohu. Samozřejmě že má Joanna pravdu, o tom ho nemusel nikdo přesvědčovat.

Uvědomoval si rovněž, že se má stát příští kořistí. Nevěděl jen, jak ji ochránit, aby přitom nevyplašil i vražedkyni. Jak to jen provést? Jak?

„Už vyšetřovací skupina něco objevila?“

„Nic Nada“ pronesl zachmuřeně. „Jen toho mrtvého doktora.“

„K jakému závěru dospěl koroner?“

„Ještě ho nepustili dovnitř.“ Udiveně na něj pohlédla: „Proč ne?“

„Nechceme, aby se s mrtvolou hýbalo, dokud nedorazí náš expert.“

„Na koho čekáte?“

Podíval se na ni a místo odpovědi proti ní vystřelil ukazováčkem.

Chvíli na něj nechápavě hleděla, ale vzápětí mávla rezolutně rukou: „Se mnou nepočítej! Něco takového pusť okamžitě z hlavy! Já do té místnosti ani nepáchnu!“

„Hodně bys nám pomohla.“

Rázně zamáčkla cigaretu.

„V žádném případě! Najdi si někoho jiného.“

„Netušil jsem, že jsi měla k doktoru Bloomovi tak blízky vztah.“

„Žádný blízký vztah jsem k němu neměla. Byl to prostě můj kolega a přítel.“

„V čem je potom problém?“

„Problém spočívá v tom, že jakmile se podívám na Blooma, spatřím místo něho sebe.“ Rozklepala se jí brada.

Musela se kousnout do spodního rtu, aby nervózní chvění zastavila. „Jo, tohle je můj problém.“

„Kriste na nebi,“ povzdechl si Jake.

Joanna cítila, že má na krajíčku pláč. Nebránila se však a nechala slzy stékat po tvářích. Nenaříkala, nevzlykala, jen mlčky zírala před sebe.

Jake k ní přistoupil a stiskl jí rameno. „Promiň,“

prohodil omluvně. Polkla, vytáhla kapesník a vysmrkala se.

„Požádáme tedy někoho jiného.“

„Koho?“ popotáhla.

Pokrčil rameny. Přemýšlel, zda by se neměl obrátit na nějakého patologa z jiné nemocnice. Jenže to by trvalo dlouho. „Někoho už najdeme.“

„V tomhle městě nikoho nenajdeš.“

„Pak tedy poprosíme doktora Guptu.“

Znovu smrkla. Ne, v tomto případě musí jít osobní zábrany stranou. Věděla, co je její povinností. Zároveň si uvědomovala, že nebude mít klid, dokud vraha nedopadnou.

„Já to tedy udělám. Ale provedu pouze ohledání na místě činu. Pitvu po mně nechtěj!“

„To je tvoje poslední slovo?“

„Ano,“ odvětila rozhodným tónem. „Teď mi řekni vše, co bych měla vědět.“

Jake uchopil poznámkový blok a pomalu jím listoval.

„Podle děkana Murdocka jste měli v Bloomově laboratoři nějaké jednání. Murdock prý odešel za deset minut půl šesté.“

„Správně. Já odcházela krátce po něm.“

„Všimla sis něčeho podezřelého?“

„Ne.“

„Nezmínil se Bloom o tom, že má později ještě další schůzku?“

„Ne. Řekl jen, že bude ještě tři nebo čtyři hodiny pracovat. Jsem si jistá, že za mnou zamkl dveře.“ Joanna hleděla soustředěně do stropu ve snaze připamatovat si každou maličkost. „Sliboval, že otevře jen tomu, koho bezpečně pozná.“

„A komu důvěřuje…,“ doplnil Jake.

„Zvlášť pokud se za dveřmi ozvala žena. Stejně jako ostatní tady v nemocnici si i Josiah myslel, že vrahem je muž.“

„Kdo všechno mohl vědět, že se tu doktor Bloom zdrží po pracovní době?“

„Možná jeho sekretářka a laborantky. Nejspíš i jeho manželka.“

Jake si tento údaj poznamenal do notesu a otočil stránku. „Prověřili jsme všechny kanceláře a laboratoře na patře. Veškeré osazenstvo odešlo domů před sedmou a nikdo si nevšiml ničeho zvláštního. Buď si vražedkyně připravila dokonalý plán, anebo má neuvěřitelné štěstí.“

„Takže jsem byla poslední, kdo spatřil Josiaha živého.“

„Kromě vraha,“ Jake potáhl z cigarety a vyfoukl oblak hustého dýmu. „Prozatím tedy zůstává tajemstvím, co se tu odehrálo potom. Bloomova laborantka se dostavila do práce

v devět hodin deset minut. Otevřela dveře a vstoupila dovnitř. Začala křičet, takže se sem seběhla půlka nemocnice. Bohužel s mrtvolu hýbali. Nějaký horlivec chtěl Bloomovi změřit tep, a dokonce zahájil umělé dýchání.“

Jake zavrtěl hlavou, jako by nemohl takové hlouposti vůbec uvěřit. „Umělé dýchání! Vždyť byl mrtev minimálně dvanáct hodin.“

„Jak ho zavraždila?“

„Utloukla ho. Vražedný nástroj zatím neznáme.“ Joanna zavřela oči. Jak asi přijala tragickou novinu Bloomova manželka?

„Neměla jeho žena strach, když večer nepřišel domů?“

„Sdělil jí, že stráví noc v laboratoři,“ ocitoval Jake ze svého zápisníku. „Chtěl prý dokončit nějaký důležitý pokus.“

Joanna smutně přikývla: „Měl na dosah Nobelovu cenu.“ Palcem a ukazováčkem naznačila, jaký malý kousek dělil Blooma od vysněné pocty.

„Jenže jí neřekl pravdu. Určitě nemínil v noci pracovat.

V jeho kanceláři jsme našli růže a náhrdelník. Dárek ke stříbrné svatbě. Sekretářka mu dokonce rezervovala na desátou hodinu stůl v jedné luxusní restauraci v Malibu.

Chtěl svou ženu překvapit.“

„Bože můj!“

„Jo, je to hrozné.“ Jake zaklapl blok a vstal ze židle. „Jsi připravená?“

„Co se dá dělat…“

Mlčky vyjeli výtahem. Jake uvažoval o nebezpečí, kterému je Joanna vystavena. Joanna zase přemýšlela o Josiahu Bloomovi a o tom, zda by přece jen neměla změnit stanovisko. Co kdyby přistoupila na Josiahovu radu a přijala nabídku ke smíru. Uspokojila by tím tu krvelačnou stvůru?

Pokud ano, mohl zůstat Bloom naživu. Samá kdyby… Byla přesvědčená, že vražedkyni nezastaví nic. Jedná bez ohledu na to, co kdo udělá nebo neudělá. Joanna věděla, že stejně jako Blooma také ji kdosi odsoudil už dávno k smrti. Poprvé v životě se začala obírat myšlenkami na smrt. Nejvíc jí vadilo, že tu zanechá sestru, která nemá na celém světě nikoho jiného než ji. Ale proč? Co vlastně provedla?

Výtah s cuknutím zastavil v osmém patře. Joanna a Jake vyšli na chodbu zaplněnou policisty a detektivy, kteří vyslýchali možné svědky. Laboranti a sekretářky zvědavě vykukovali z kanceláří a pracoven v naději, že zahlédnou něco zajímavého a budou mít o čem povídat.

Před vchodem do Bloomovy laboratoře se museli sehnout a podlézt pod nataženou páskou, která ohraničovala vymezený prostor. U dveří hlídal Lou Farelli. Vedle něho pokuřoval doktor Gupta.

„Zdravím vás, pam doktorko,“ prohodil žoviálně Farelli.

„Dobrý den,“ odpověděla mu.

„Snad už bychom se taky mohli začít potkávat za příjemnějších okolností, ne?“ vycenil zuby Farelli. Joanna se zasmušile usmála.

Gupta hněvivě vyštěkl: „Poručíku, můžete mi laskavě vysvětlit, proč mě nechtějí pustit na místo činu?“

„Vydržte ještě minutku,“ prohodil Jake netrpělivě a cosi pošeptal Farellimu do ucha.

Gupta po nich šlehl očima. Nadechl se a chystal se opět protestovat, ale v poslední chvíli se zřejmě rozmyslel a obrátil se na Joannu: „Paní doktorko, nezlobte se, ale budu to muset hlásit svým nadřízeným. Nemám jinou možnost.“

„Dovolte mi, abych vám vysvětlila, proč policie požádala o prohlídku zrovna mne,“ pokusila se Joanna uchlácholit rozhořčeného Guptu. „Včera večer jsem byla v této laboratoři. Zároveň jsem byla poslední, kdo viděl doktora Blooma živého.“

„Aha,“ prohodil Gupta spokojeně. „Policie chce vědět, jestli se tu něco neztratilo nebo nezměnilo.“

„Přesně tak.“

„Bude mi potěšením s vámi opět spolupracovat,“

uklonil se Gupta zdvořile uklidněn tím, že nikdo nehodlá zpochybňovat jeho profesionalitu.

Jake naznačil Farellimu, aby otevřel dveře do laboratoře. S Joannou v čele vstoupili dovnitř. Ovanula je zatuchlina a pach zvířat. Těžký vzduch se ani nehnul. Kozlík v kleci poděšeně zamečel.

Joanna se nadechla a s vypětím všech sil se snažila soustředit. Je to jen tělo, opakovala si v duchu, nic než mrtvé tělo. Rozhlédla se po laboratoři. Pokud si pamatovala, nic se tu od včerejšího večera nezměnilo. Pomalu sjela pohledem na mrtvolu. Josiah Bloom ležel s rozhozenýma rukama obličejem k zemi, zakrvácený ručník omotaný kolem hlavy.

„V této poloze ho našli?“ otázala se. Všimla si, že Bloom leží těsně vedle stolu, kterého se téměř dotýkal hlavou.

„Přibližně,“ odvětil Jake. „Když objevili mrtvolu, otočili ho obličejem nahoru. Jakmile zjistili, že je opravdu mrtvý, umístili tělo do původní polohy.“

Joanna poklekla a nejdříve prozkoumala ručník. Krev již byla docela zaschlá a sražené chuchvalce získaly narezavělou barvu. „Proč asi vražedkyně přehodila oběti přes hlavu ručník?“

„Třeba proto, aby jí neviděla do obličeje,“ odhadoval Farelli.

Joanna zavrtěla odmítavě hlavou: „Naše vražedkyně přece není nijak útlocitná. Něco takového si vůbec nepřipouští.“

„Třeba chtěla ztlumit hluk,“ přispěchal se svou troškou do mlýna Gupta. Joanna pohlédla na mladého koronera a souhlasně přikývla. Ano, to je možné. Rány klackem se rozléhají a navíc oběť mohla sténat a naříkat. Hadr přes hlavu mohl všechny nežádoucí zvuky potlačit.

„Doktor Gupta má nejspíš pravdu,“ prohlásila. Pomalu stáhla Bloomovi ručník z hlavy. „Napadá mě však i jiný důvod. Třeba se přitom nechtěla zamazat od krve jako při vraždě Paula Sodermana. Nezapomínejte, že tentokrát nebyla na chirurgii. Neměla možnost se převléknout do čistého stejnokroje a zároveň se nemohla celá zakrvácená potulovat po chodbách.“

„Přesto musela mít krev alespoň na rukách,“ podotkl Jake a podíval se na Farelliho. „Koukli se kluci z vyšetřovačky na umyvadla a výlevky v laboratoři?“

„Ovšem, ale bezvýsledně. Kde nic, tu nic.“

Joanna začala zkoumat rozsáhlé zranění hlavy. Zadní část lebky byla rozbita takřka napadrť a vyhřezlý mozek vytvořil s krví a úlomky kostí kašovitou směs. Mozek čekatele na Nobelovu cenu! Musela se násilím přimět, aby dokázala vnímat mrtvé tělo svého přítele jako pouhý případ.

Nejvíc byla poškozena týlní kost a zadní část temenní kosti.

Čelní a obličejové partie byly téměř nedotčené.

V rychlosti prohlédla Bloomovy ruce a všimla si i snubního prstýnku z ryzího zlata. Uchopila lupu a pozorně studovala pohmožděninu na horní straně levé ruky. Modřina velikosti čtvrtdolarové mince byla ostře ohraničená. Bloom už tuto pohmožděninu zřejmě nespatřil, pomyslela si a vstala.

„Doktor Bloom stál těsně před útokem zde, obličejem obrácený ke stolu.“ „Joanna položila ruce na pracovní desku

a předvedla pravděpodobný postoj Josiaha Blooma.

Vražedkyně se k oběti přiblížila a zasadila jí první úder do temene hlavy. Pod Bloomem poklesla kolena, bolest musela být nesnesitelná. Instinktivně zvedl ruce. Další rána zasáhla levou paži, avšak následující úder jej srazil k zemi.

Vražedkyně potom přikryla hlavu ručníkem a Josiaha dobila.“

Jake si představil průběh vraždy. Všechny součásti Joanniny teorie do sebe dokonale zapadaly.

„Jak si můžeš být jistá, že byl k vražedkyni otočený zády? Mohl k ní stát čelem a třeba se v jednu chvíli jenom sehnul.“

„Je to možné, ale silně nepravděpodobné,“ odvětila bez váhám. „Kdyby k němu totiž přistoupila zepředu, nastavil by k obraně především dlaně. Jde o zcela mimovolný pohyb. V

takovém případě by tedy úder směřoval do dlaní, jenže nález vypovídá o něčem jiném. Vražedný nástroj dopadl na hřbet zápěstí. Do této polohy se ruce dostanou tehdy, pokouší-li se napadený odrazit úder přicházející zezadu.“

Jake přistoupil k mrtvému a bedlivě zkoumal purpurově zbarvenou skvrnu na jeho levé ruce. Sakra! Předtím mu tento detail unikl, vůbec si ho nevšiml.

„Máš nějakou představu o vražedném nástroji?“

„Půlkruhová pohmožděnina na zápěstí je zřetelně ohraničená. Průměr odpovídá přibližně velikosti čtvrťáku.“

Joanna se na chvíli odmlčela, aby si Jake stihl poznamenat

její slova do notesu. „Jedná se tedy pravděpodobně o tupý předmět oválného tvaru.“

„Kladivo?“

„Ano, taky mě to napadlo,“ Joanna se obrátila na Guptu.

„Prosím, věnujte při pitvě zvláštní pozornost ranám na hlavě.“

„Jistě, nemusíte mi to připomínat,“ opáčil Gupta podrážděně.

„Pořídíme rovněž několik rentgenových snímků lebky, abychom odhalili případné úlomky kovu a další cizí tělíska.“

„Výborně,“ pravila Joanna a vrátila se ke skupince mužů. Uvězněné myši začaly v kleci pištět. Joanna se na ně zadívala.

Do oka jí padl malý černý disk. Tužkou předmět posunula a poté ho obrátila na druhou stranu. Okamžitě si všimla kovového štítku s nápisem. „Mám dojem, že tohle tu včera večer nebylo.“

„Co je to?“ zeptal se Jake.

„Dávkovač inzulinu.“

„K čemu to slouží?“

„Voperovaný pod kůži zajišťuje diabetikům pravidelný přísun inzulinu.“

„O tyhle věci se Bloom zajímal, že?“

„Ano, prováděl v této oblasti pokusy na zvířatech.“

Jake překročil mrtvolu a naklonil se nad pracovní pult.

„Třeba se právě v době, kdy na něj vražedkyně zaútočila kladivem, zabýval inzulinovou pumpou.“

„Snad.“

„A co když byla zvědavá jako my a vzala tu věcičku do ruky, aby si ji taky prohlédla?“

„Obávám se, že by takovou hloupost neudělala.“

„Každopádně sejmeme otisky prstů. Pro jistotu.“ Jake pokynul hlavou Farellimu.

Gupta tiše naslouchal brilantní slovní výměně mezi poručíkem a doktorkou Blalockovou. Nyní už pochopil, proč policisté trvali na tom, aby jako první prozkoumala místo činu právě ona. Je výjimečně chytrá, rychlá v úsudku a nadaná mimořádnou představivostí. Okamžitě dokáže odhadnout, co se tu během vraždy odehrálo. Gupta musel přiznat, že on by stopu svědčící o použití kladiva nejspíš přehlédl. Přesto nepociťoval žádné roztrpčení. Závěry doktorky Blalockové se totiž budou v jeho pitevním protokolu skvěle vyjímat.

Joanna opět přistoupila k tělu Josiaha Blooma. Duševně se připravovala na hrůzu, která ji čekala nyní. Dosud vnímala mrtvolu jako pouhý případ, jako další z řady těl, které za dobu své profesionální dráhy prozkoumala. Nyní se však bude muset podívat nebožtíkovi do obličeje a tušila, že se jen těžko dokáže oprostit od faktu, že hledí do tváře svého mrtvého přítele Josiaha. Zhluboka se nadechla: „Mohli byste ho obrátit, prosím?“

Farelli popadl tělo a rychle je otočil na záda. Josiahova lebka přitom hlasitě klepla o podlahu.

„Ach bože,“ zasténala při pohledu na zsinalou tvář. Na okamžik odvrátila hlavu a pokoušela se zmobilizovat všechny síly. Když se uklidnila, pohlédla znovu k podlaze.

Bloomovy vytřeštěné oči na ni tupě zíraly, ústa byla křečovitě sevřená. Přes čelo se táhla špinavá skvrna. Nos byl pravděpodobně zlomený. Joanna poklekla a prohmatala ho.

Ano, fraktura nosní přepážky. Ke zranění zřejmě došlo při pádu na zem. O podlahu se nejspíš zamazalo i čelo.

Napřímila se a v duchu zrekapitulovala možný průběh událostí. Vražedkyně praštila Blooma zezadu, oběť zvedla při pokusu o obranu ruce, ale vzápětí následovaly další údery. Josiah ztratil vědomí a skácel se obličejem k zemi.

Přitom si zlomil nos. Vražedkyně mu pak ovázala hlavu ručníkem a dokonala dílo zkázy „Až ten ručník prohlédnete, ukažte ho lidem v nemocniční prádelně. Třeba používají nějaké označení, podle kterého budou schopní určit, na jaké oddělení prádlo patří,“ doporučila.

Jake si v rychlosti její poznámku zapsal do bloku.

Joanna se nyní zaměřila na krk a trup. Roztržený bílý plášť i košile odhalovaly podstatnou část hrudi a břicha, které byly posety množstvím hlubokých řezných a bodných ran, způsobených patrně velice ostrým nožem či skalpelem.

„Tato zraném vznikla až po smrti,“ podotkla.

„Jak jsi to poznala?“ otázal se Jake a naklonil se blíž k mrtvole, aby lépe viděl.

„Protože z nich již nevytékala krev.“

Jake se poškrábal na zátylku: „Proč to proboha udělala?“

Joanna pokrčila rameny: „Třeba v návalu zuřivosti, kdo ví?“

„Ta ženská musí být šílená,“ zabručel Farelli. Případy vraždících maniaků vyšetřoval nerad. Věděl, jak těžké je takového cvoka dopadnout.

Jake se zeptal: „Vykastrovala ho?“

„Hned se podívám,“ Joanna si navlékla gumové rukavice a znovu poklekla na kolena. Stáhla Josiahovi spodky,

prohmatala

šourek

a

oznámila:

„Ano,

vykastrovala.“

„Alespoň je důsledná,“ prohodil Jake.

Farelli nervózně přešlápl. Měl ruce v kapsách a bezděčně si sáhl na varlata.

Joanna odhrnula rozervaný plášť. Zrak jí rázem padl na prázdné pouzdro.

„Ještě včera večer měl Bloom u sebe pistoli.“

„Hm, to se dalo čekat,“ řekl Jake. „Značku té zbraně náhodou neznáš?“

„Beretta,“ Snažila se vzpomenout si na další podrobnosti. „Pokud mě paměť neklame, mluvil Josiah o tom, že se do zásobníku vejde čtrnáct nábojů.“

„Aha, takže poloautomatická devítka,“ skočil jí do řeči Farelli.

Jake přikývl: „Pověděl vám, kde ji koupil?“

„Ne.“

Jake si zapálil cigaretu a zápalku odhodil do umyvadla.

„Takže ta naše děvenka má kromě kudly a sekery ještě poloautomatickou pistoli…“

Joanna si povzdechla. Nejraději by od Josiahovy mrtvoly utekla, ale uvědomovala si, že započatou práci musí dokončit. Ještě jednou zběžně prohlédla zranění na hlavě, přeražený nos i šmouhu na čele. Opětovně prostudovala i otisk kladiva na ruce a pořezaný trup. Takovou spoušť po sobě mohl zanechat jen naprosto vyšinutý jedinec. Nakonec usoudila, že šourek již není třeba znovu prohlížet.

Už se pomalu chystala vstát, když si všimla řezu na podbřišku. Rána byla širší než ostatní a na jejích okrajích byly patrné jizvičky po zahojených stezích. Postavila se a zvolna zavrtěla hlavou: „Vražedkyně není tak pomatená, jak vypadá.“

„Jak to myslíš?“

„I ve svém šílenství se totiž řídí jasnými pravidly,“

vysvětlovala. „Zabíjí lékaře podle předem připraveného scénáře. Nemůžu zatím říct, proč je zabíjí, nicméně jsem nejspíš pochopila metodu, na jejímž základě postupuje. Vím, proč každou svou oběť zavraždila jiným způsobem.“

„Povídej…,“ nastražil uši Jake.

„Při plánování vraždy vychází z jejich specializace,“

pokračovala Joanna a v duchu si promítla detaily všech tří vražd. „Jason Summers tu pracoval jako anesteziolog a ona mu provedla jen to, co dělával svým pacientům. Omámila ho, položila na operační stůl a připoutala. Potom mu do žíly vstříkla sukcinylcholin, velice účinný prostředek na uvolnění svalového napětí. Přesně tak postupoval Jason, kdykoliv připravoval pacienta na chirurgický zákrok. Na rozdíl od něj však nezapojila náhradní dýchání, takže se Jason udusil.“

Jake se podrbal ve vlasech. Zajímalo ho, jak bude Joannina teorie pasovat na smrt Paula Sodermana.

„Jenže Soderman byl gynekolog, pokud se nemýlím.“

„Ano, gynekolog-chirurg,“ doplnila ho Joanna.

„Devadesát procent svého pracovního času strávil na operačním sále. Takže ho rozřezala na kusy. Vždyť i chirurgové odřezávají z pacienta jednotlivé části těla. Rozdíl spočívá pouze v tom, že ona použila sekeru.

Josiah Bloom byl endokrinolog, a navíc diabetik. Svůj výzkum zaměřil výlučně na inzulin a slinivku břišní.“

Joanna ukázala na rozšklebený otvor v Bloomově břiše.

„Zde měl Josiah uložen implantát, dávkovač inzulínu. Ten nahrazoval nefunkční pankreas. Vražedkyně mu ho vyrvala z těla.“

„Ježíšikriste!“ procedil skrz zuby Jake. „Ta ženská je úplný cvok. Nenávidí doktory, to je víc než jisté. Ale proč?“

„Nevím.“

„Nechápu, proč ještě řezala do mrtvého těla?“

„Ani já ne.“

„Pořád nám ještě zbývá tolik nezodpovězených otázek,“

postěžoval si Jake trpce a odhodil nedopalek cigarety do výlevky. „Pořád jich je ještě hodně.“

Joanna hleděla na Josiahovo tělo a myslela přitom na vražedkyni, duševně chorou ženu, která vraždí lékaře způsobem odpovídajícím jejich odbornosti. Věděla, že nyní je na řadě ona. Po zádech jí přeběhl mráz. Nedokázala si představit, jakou smrt asi vražedkyně přichystá pro ni. Jsem patoložka. Jak by asi takový šílenec zabil patologa?

„Ještě něco?“ přerušil její úvahy Jake.

Přikývla, v myšlenkách stále ještě u neznámé vražedkyně: „Ano, ta ochranka, kterou jsi mi slíbil…?“

„Co je s ní?“

„Mohl bys mi ji přidělit hned teď?“

17.

Joanna zaujala střeleckou pozici. Pevně se rozkročila, předpažila a dlaněmi sevřela pažbu poloautomatické pistole ráže dvacet dva. Rychle stiskla kohoutek. Vyšla rána a zbraň nadskočila. Terč, vzdálený necelých pět metrů, zůstal nedotčen.

„Kohoutek musíš mačkat pomalu, necukej s ním,“

nabádal ji Jake.

„Vždyť se snažím…“

„Snaž se ještě víc Mířit musíš doprostřed postavy.“

Joanna vystřelila ještě dvakrát, avšak v obou případech minula. Zkusila to potřetí a pak počtvrté. Kulka se otřela o rameno figuríny. „Už je to lepší, co?“

„Jo, ale stejně bys už byla dávno mrtvá,“ opáčil Jake.

Rozhodně jí nemínil zbytečně lichotit. „Dvaadvacítkou musíš zasáhnout protivníka do hlavy, do břicha anebo do prsou, jinak se na tebe může klidně vrhnout.“

„Proč mi potom nedáš silnější zbraň?“ otázala se ho příkře.

„Protože tahle úplně stačí, pokud se ji ovšem naučíš správně používat. Tak, a teď už by ses mohla konečně trefit.“

Joanna zamířila na cíl a jemně stiskla spoušť. Ozvalo se prázdné cvaknutí. Zbraň nebyla nabitá.

„Kudy se tam strkají náboje?“

„Počkej, ukážu ti to,“ odpověděl Jake a sáhl po pistoli.

Sledovala, jak naučeným pohybem vyjmul zásobník a nahradil ho plným. Počínal si naprosto přirozeně, dokonce se ani nemusel dívat na ruce. Zhluboka si povzdechla.

Uvědomovala si, že se tu namáhá zbytečně. Se zbraněmi nepřišla nikdy do styku a připadala si až směšně nešikovná a neohrabaná. Navíc musí vzít v úvahu fakt, že trénuje ve skleníkových podmínkách a nesápe se po ní žádný vrah se sekerou v ruce.

Výcvik probíhal na zastřešené střelnici klubu Rodeo Gun, již vlastnil bývalý policista z Beverly Hills a finančně ji podporovalo několik místních boháčů. Klientela se z převážné většiny skládala z žen, které tu cvičily střelbu, oblečené v džínách, hedvábných halenkách a s kozačkami na nohou. Všechny vypadají stejně, jako by na sobě měly uniformu, pomyslel si Jake a koutkem oka pozoroval energicky vyhlížející blondýnku, která stála ve vedlejším boxu a s neobyčejnou přesností pálila ze své pistole typu Magnum ráže O 357 palců. Po každém zásahu spokojeně zasyčela: „Hezzzky!“ Rozená pistolnice, usmál se Jake.

Podal Joanně nabitou zbraň.

„Tak, a teď je vystřílej všechny najednou. Pěkně jeden po druhém.“

Joanna zkroušeně vydechla: „Ztrácím tady čas, Jakeu.

Stejně vím, že nikdy nebudu schopná po někom vystřelit.“

„To by ses divila. Jen si vzpomeň na toho prevíta, co napadl tvou sestru. Tenkrát jsi ho klidně majzla židlí a žádné problémy ti to nedělalo.“

„Jednala jsem čistě instinktivně. Vůbec jsem nad tím neuvažovala.“

„A stejně instinktivně se naučíš zacházet se zbraní. Na to nepotřebuješ mozek. Prostě zmáčkneš kohoutek a hotovo.“

„Já se střelných zbraní příšerně bojím,“ namítla.

„Doufejme, že vražedkyně taky,“ opáčil a ukázal prstem na terč. „Představ si, že před tebou stojí vrah. Vytahuješ zbraň a pálíš. Ne aby tě napadlo vyjednávat. Žádné: ´Koukej, jakou mám bouchačku. Stůj, nebo zemřeš.´ Tyhle kecy by ti moc nepomohly.“

„A co když minu?“

„To nevadí, samotný pohled na revolver a výstřel zpravidla většinu lidí vyděsí k smrti. Nezapomínej, že vražedkyně není žádný profesionální zabiják. Možná si to o sobě myslí, ale šeredně se plete.“

Joannu však nepřesvědčil: „Myslím, že ve třech případech už odvedla vcelku profesionální práci.“

„Protože všechny své oběti překvapila,“ oponoval Jake.

„Kdyby měl tvůj kamarád Bloom v ruce revolver a nespustil z vražedkyně oči, mohl být dosud naživu.“

Joanna se nadechla: „Říkáš vystřílet všechny…?“

Znovu se rozkročila a během chvilky vyprázdnila celý zásobník. Většina střel směřovala mimo cíl, ale dvě z nich zasáhly figurínu do levého stehna.

„Jsem dobrá, co?“

„No, skoro…,“ zalhal Jake. Dobře věděl, že prostřelené stehno zfetovaného magora možná zpomalí, ale rozhodně nezastaví. Vyndal z revolveru zásobník a začal jej doplňovat.

„Předpokládám, že bych měla tu pistoli nosit pořád v kabelce, že?“

„Samozřejmě.“

„Je registrovaná na moje jméno?“

Jake zastrčil zásobník do pažby.

„Ne. Půjčil jsem si ji od Farelliho manželky.“

„Není protizákonné používat cizí zbraň?“

„Jistěže není,“ odvětil. Věděl sice, že je držení cizí zbraně trestné, ale ani v nejmenším ho to nezneklidňovalo.

Joanna potřebovala ochranu, a na ničem jiném mu nezáleželo. „Už ti vyřizuju povolení.“

„Stejně je to šílený nápad,“ pronesla Joanna spíše sama k sobě než k Jakeovi. „Já, doktorka, příslušnice lékařského stavu, s sebou budu tahat pistoli…“

„Třeba ti zachrání život.“

Hněvivě potřásla hlavou: „A ta bestie nám pořád uniká.

Skoro nic o ní nevíme a všechny stopy vedou zatím do prázdna.“

„Takhle to ale vypadá pokaždé, alespoň ze začátku,“

ujišťoval ji.

„Jak dopadlo porovnání vlasů z výlevky s vlasy, které jsem sebrala v domě Marci Mussové?“

„Bezvýsledné. Experti z FBI pouze potvrdili, že obě ženy byly původně brunety a že měly odbarvené vlasy.

Takže si můžeme vybírat z nějakých padesáti milionů ženských.“

„Kontaktovali jste již lékařskou komoru? Byl některý ze zavražděných v minulosti obviněn z ublížení na zdraví z nedbalosti?“

„Ne. Všichni stanuli před soudem poprvé teprve v souvislosti s případem Eriky Blakeové.“

„Objevili jste na inzulinové pumpě, kterou jsme našli v Bloomově laboratoři, nějaké otisky prstů?“

„Jenom pár rozmazaných šmouh, ze kterých se nedá vůbec nic vyčíst.“ Jake pohlédl na udatnou blondýnu, která právě nabíjela zásobník a svůdně si olizovala rty. „Prověřila sis znovu kartu Eriky Blakeové?“

„Ano. Absolutně nic“ Joanně připadalo, že pomalu přejímá Jakeův policejní slang. „Podrobila se dvěma zákrokům. Při prvním jí odebrali vzorky tkáně pro biopsii a při druhém přerušili těhotenství. Na sále pokaždé sloužily jiné sestry. V obou případech se poblíž vyskytovala pouze Marci Mussová. Pečovala o Eriku na pooperačním pokoji a pořizovala veškeré záznamy o jejím zdravotním stavu.“

„Přátelily se?“

„Neřekla bych, avšak přesto mě dvě maličkosti zaujaly.“

„Například?“

„Záznamy obsahují obvyklé údaje o krevním tlaku, tepové frekvenci a potížích pacientky. Narazila jsem tam ale na jednu pasáž, v níž Marci popisuje svůj rozhovor s Erikou.

Bavily se tehdy obšírně o potratu a o pocitech, které tento zákrok v pacientce vyvolal. Informace podobného druhu zpravidla sestry nezapisují, zvláště ne v případě pouhé rekonvalescence.“

„A ta druhá maličkost…?“

„Na okraji jedné stránky jsem nalezla nějaké číslice.

Vypadají jako telefonní číslo, ale nejsem si tím jistá.“

„Zkoušelas ho vytočit?“

„Mockrát. Pokaždé bylo obsazeno.“ Jake si v zámyslem hladil bradu: „Máš to číslo u sebe?“

„Samozřejmě.“

Namířil prstem na terč: „Tak ještě jedno kolo. A pořádně!“

Joanna zvedla zbraň, přivřela oko a vypálila do terče celý zásobník. Tentokrát se jí dařilo mnohem lépe.

Několikrát sice minula, ale jednou zasáhla břicho a podruhé hrudník.

„Dostala to!“ zahalekal Jake. „Je zraněná, ale stále se ještě může hýbat. Plazí se k sekeře. Co podnikneš teď?“

„Vezmu nohy na ramena,“ odpověděla bez váhám.

„Výborně. Co nejrychleji zmizíš z dosahu a spustíš poplach.“

Vzal pistoli, doplnil zásobník náboji, zbraň zajistil a vložil ji Joanně do kabelky. „Ano, hlavně musíš utéct.

Nehraj si na hrdinu.“

„Snad na hrdinku, ne…?“ a opravila ho. „Jak je libo.“

Vyšli ze střelnice a výtahem vyjeli do honosně zařízené klubovny. Koberec byl tak tlustý, že se do něj Jake málem zabořil. Okamžitě k nim přispěchala servírka v kratičké sukénce s dotazem, zda si přejí volný stůl. Jake zavrtěl hlavou. Očima zabrousil k zrcadly obloženému baru, u něhož posedávalo několik hostů.

Většinu tvořily znuděné ženy v luxusních róbách. Mužů tam bylo poskrovnu. Charakterizovaly je černé obleky a prázdný, chladný výraz ve tváři. Mafiáni, pomyslel si. Na jednom z nich spočinul zrakem poněkud déle. Muž jeho pohled opětoval, ale vzápětí odvrátil hlavu.

„Ty ho znáš?“ zeptala se Joanna.

„Jenom od videm,“ odtušil a zapálil si cigaretu. „Dáš si něco k pití?“

„Až jindy,“ usmála se a pohlédla na hodinky.

Ukazovaly půl šesté. „Ráda bych se dostala domů před soumrakem.“

Prošli sálem a zamířili k východu. Joanna držela křečovitě kabelku, která byla nyní o poznání těžší a

objemnější. Sevřela ji ještě pevněji. Bála se, že kabelku upustí a pistole vypadne na podlahu. Jake ji sice ujišťoval, že pokud bude kabelka zapnutá, nemůže se nic takového stát, avšak ona přesto trnula hrůzou. Už jen pomyšlení na to jí nahánělo husí kůži. Místo toho, aby jí zbraň dodávala pocit bezpečí, zvyšovala její nervozitu. „Koho jsi určil jako stráž u mne doma?“

„Sebe.“

Joanna se zarazila: „Ty si myslíš, že je to dobrý nápad?“

„Budu spát na gauči.“

„Takhle jsem to zrovna nemyslela,“ pronesla tiše.

Následující slova volila s co největší pečlivostí: „Jakeu, citová vazba může někdy otupit úsudek a rozvahu.“

„Dobrá, můžu ti poslat policistku, jestli na tom trváš.“

A umí dobře střílet? vyklouzlo jí málem. Anebo se při pohledu na napřaženou sekeru sesype strachy? Ježíšikriste!

Připadala si jako nějaký zarytý mužský šovinista. Věděla však, že Jake ani na moment nezaváhá. Byla přesvědčená, že by vražedkyni s chutí prostřílel jako řešeto a ještě by se holedbal, že učinil spravedlnosti zadost a zároveň ušetřil daňovým poplatníkům spoustu peněz.

„Ne, když o tom tak přemýšlím, tak mi nezbývá než s tvým rozhodnutím souhlasit.“

„Výborně.“ Právě míjeli telefonní budku před domem.

Jake se zastavil. „Jaké je to číslo, které jsi našla v záznamech Marci Mussové?“

Sáhla do kabelky, vytáhla útržek papíru a podala mu ho.

Sledovala, jak vytáčí číslo, a přitom si přerovnávala obsah kabelky. Pistoli strčila úplně dospodu. Otevřela peněženku a chvíli si prohlížela fotografii, na níž se šťastně usmívala její sestra Kate. Právě teď se asi hrabe v ruinách nějakého starověkého města kdesi uprostřed guatemalské džungle, plné divoké zvěře a po zuby ozbrojených banditů. Přesto jí nejspíš hrozí stokrát menší nebezpečí než Joanně. Možná tisíckrát menší. Pohlédla na pistoli. Nedalo se říct, že by ji zbraň v kabelce zrovna uklidňovala.

Jake zavěsil, popadl Joannu za předloktí a vedl ji ke vchodu. „Hádej, co jsem zjistil?“

„Co?“

„To číslo patří Erice Blakeové. Zdá se, že ty dvě jsou kamarádky. Volají si minimálně jednou týdně. Co se z toho dá vyvodit?“

„Spousta věcí,“ řekla Joanna a zamyslela se nad dosud známými fakty. „Nejenže Marci zná Eriku Blakeovou důvěrněji, přestože nám tvrdila opak, ale navíc spala s Jasonem Summersem a Paulem Sodermanem.“

„A co dál?“ pobídl ji Jake netrpělivým gestem.

„Stejní doktoři,“ kteří Marci Mussovou zneužili a posléze odkopli, čímž jí způsobili značnou psychickou újmu, mají podle jejího názoru na svědomí trapem a bolest Eriky Blakeové, její dobré přítelkyně. Marci navíc vcelku odpovídá portrétu vražedkyně, tak jak ho načrtl psychiatr.

„V čem mu odpovídá?“

„Jestli si pamatuješ, tak Gilkey prohlásil, že lékaři zřejmě neblaze ovlivnili tu stránku osobnosti vražedkyně související s její sexualitou. Jakeu, sexualita ženy může být těžce narušena i v případě, když v ní někdo spatřuje pouhou hračku a chová se k ní jako ke kurvě.“

„Pěkně nám to do sebe zapadá, že? Marci měla spoustu dobrých důvodů, proč zavraždit Summerse i Sodermana.“

„Z tohoto schématu se však poněkud vymyká Josiah Bloom…“

„Můžeme si tím být tak jistí?“

Joanna přivřela oči a chvíli uvažovala. „Asi bychom měli prověřit, jestli se Marci nezapletla taky s Josiahem.“

„A jestli ano?“

„Pak tu máme první podezřelou. Důvodně podezřelou.“

„Takové mám nejraději.“

18.

Hector Menendez úzkostlivě poposedl. Po čele, krku a zádech mu stékaly pramínky potu. Pokoušel se zachovat klid, avšak očima neustále těkal ze statného detektiva na jeho zavalitého kumpána a na mladičkou doktorku. Nejvíc ho znervózňoval ten ramenatý policista. Takových fízlů jsem už v životě viděl nejmíň tisíc, pomyslel si. Lamželezo, ruce jak lopaty a slovo aby z něj páčil. Takový jsou nejhorší, před těma se člověk musí mít nejvíc na pozoru. Klidně z vás vymlátí duši, zpřerážejí všechny kosti v těle a pak si jdou na kafíčko, jako by se nechumelilo, a ještě si z toho dělají srandu.

Hromotluk přistoupil k Hectorovi, zkroušeně hledícímu k zemi.

Popadl ho za vlasy a zvrátil mu hlavu dozadu.

„Když mi řekneš pravdu, nechám tě jít. Jestliže mi ale třeba jen jednou zalžeš, pošlu tě do báně aspoň na pět let. A tam tě čekají pěkně krušný časy. Nejspíš si dovedeš představit, jak v kriminále zacházejí s hezounama, jako jsi ty, ne?“

Hector chtěl přikývnout, ale policista ho svíral tak pevně, že ani nepohnul hlavou.

„Znásilní tě hned první noc. Vrhne se tam na tebe deset chlápků a můžeš řvát jak protržený, vystřídají se na tobě, dřív než se stačíš pomodlit. Až tě bachaři uslyší hulákat, zesílí si ještě rádio. Kliďánko se na tebe vybodnou. Tak co na to povíš, Hectore?“

Jake ho pustil a vrátil se ke stolu.

Hectorovi se rozklepaly nohy tak silně, že to vypadalo, jako by tancoval. Stiskl rukama kolena, aby chvění zastavil.

Zmocnil se ho takový strach, že se neudržel a pomočil se.

Hanbou ho polil ruměnec. Snad nebude vidět na kalhotách mokrá skvrna!

„Nedal by sis cigaretku, Hectore?“

Jake mu přistrčil pod nos balíček cigaret. Hector si jednu vytáhl rty. Jake mu připálil a Hector lačně nasál kouř, aniž by se cigarety dotkl. Jeho ruce totiž stále zaměstnávaly roztřesené nohy.

Štiplavý dým mu stoupal rovnou do očí. Já do žádný zasraný basy nepůjdu, opakoval si zoufale. Mě nikdo mezi žádný buzeranty nedostane ani párem koní. Božíčku, já mezi žádný zkurvený svině nechci, bědoval Hector nad svým neštěstím a přemýšlel, kdo ho asi prásknul.

Někdo na něj určitě něco píchnul, za to by dal ruku do ohně. Chlupatý u něj neudělali šťáru pro nic za nic, ti šli najisto. Vybrali mu všechny zásoby, samé perfektní zboží.

Vysoce kvalitní marihuanu, kokain, PCP i quaaludes, dovezený až z Mexika. A policajti přesně věděli, kde hledat.

Někdo jim dal určitě echo. Nejspíš některá z těch podělaných sester. Poldové se nezdržovali a okamžitě prošmejdili kufr u auta. S lítostí pomyslel na pět tisíc dolarů, které by za konfiskované drogy utržil, ačkoliv škoda nebyla zas tak veliká. Ty prachy má zpátky během pár týdnů.

„Ty jsi jediný dodavatel pro celý Memoriál?“ otázal se Jake.

Jake vrazil Hectorovi hřbetem dlaně facku, až mu cigareta vyletěla z pusy.

„Sotva otevřeš hubu, už kecáš.“

„Ne, fakticky ne! Přísahám!“

„A co Chucky z pohotovosti?“

„Chucky je můj zákazník, občas ode mě kupuje,“ vyhrkl chvatně. „O to, co s tím dělá dál, se nezajímám.“

„Šest balíčků s marjánkou týdně! Skutečně si myslíš, že to všechno spotřebuje sám?“

„No, asi ne…,“ připustil Hector. Hlava ho po Jakeově ráně ještě brněla.

„Takže se tě zeptám ještě jednou. Jsi jediný dealer, který obhospodařuje nemocnici Memoriál?“

„Jsem jediný, kdo tam dělá opravdu seriózní obchod.

Jeden nebo dva další maníci tam možná občas prodají trochu trávy, ale to není žádný velký kšeft.“

„Jestli tě dobře chápu, máš tedy monopol na kokain, PCP i metamfetamin, ano?“

„Pokud je mi známo, tak jo.“ Hector lačně pohlédl na hořící cigaretu, která se povalovala na zemi. „Moh byste mi podat to žváro? Jistě.“

Jake přistoupil k Lou Farellimu, který plnil zásobník projektoru diapozitivy. Farelli zvednutým prstem naznačil, že potřebuje na přípravu ještě chvilku.

Jake si zapálil cigaretu a pohlédl na Joannu. Trochu mu dělala starosti. Probděla celou noc Kouřila jednu cigaretu za druhou, vypila spoustu kávy a běhala po pokoji jako zvíře v kleci. Ponocování se na ní odrazilo. Černé kruhy pod očima a popelavý obličej prozrazovaly fyzickou i psychickou únavu.

„Jsi v pořádku?“ oslovil ji.

„Jistě.“

„Jestli je toho na tebe moc, tak si jdi odpočinout.“

„Ne, vydržím to.“

Pootočila se v křesle, aby na Hectora Menendeze lépe viděla.

Obchodník s drogami byl drobný, štíhlý muž. Táhlo mu asi na třicítku, ale díky hustým tmavým vlasům a bezvousé tváři vypadal o deset let mladší. Vyhlížel jako neviňátko, až jí ho bylo téměř líto. Musela si neustále opakovat, jak si tento mládenec vlastně vydělává na živobytí. Vždyť prodává drogy! Je to dealer s takřka perfektním zázemím. Pracuje jako zřízenec na rentgenu a jeho úkolem je vozit pacienty z různých oddělení na vyšetření. Může se tedy naprosto volně

pohybovat po celé nemocnici, čehož také bohatě využívá pro své nekalé kšefty.

Jake znovu přistoupil k Hectorovi a šlápl mu na špičky.

Hector zaskučel bolestí. Joanna odvrátila pohled. Vnitřně s takovou brutalitou nesouhlasila, nicméně si uvědomovala, že podobné metody jsou nejspíš značně účinné. Přesto se ptala sama sebe, zda je její život důležitější než Hectorova lidská práva.

„Máš asi hodně zákazníků, co?“ zahučel Jake.

„Nestěžuju si.“

„Většinou asi doktoři, ne? Nebo sestry? No, povídej.“

„Nejvíc narkomanů je mezi sestrami.“

„Jsou mezi nimi i těžce závislé feťačky?“

„Jo, pár by se jich tam našlo.“ Hector naposledy potáhl z cigarety a pak nedopalek zašlápl. „Však to znáte, tráva, metamfetamin, koks.“

„Kolik z nich míchá víc narkotik dohromady?“

„Moc jich není,“ Hector se ušklíbnul.

Jake pocítil nutkání vrhnout se na něj a pořádně ho zmlátit. Byl to klasický grázl, hloupý jako všichni ostatní.

Distribuoval drogy zcela otevřeně a nijak se s tím netajil.

Všichni to věděli. Policejní jednotka pro boj s narkotiky ho z povzdálí sledovala už dlouhá léta, aniž by pojal sebemenší podezření. Nezašili ho jen proto, že je už několikrát přivedl na stopu větším rybám. Prostě idiot.

„Hotovo,“ ozval se Farelli.

„Výborně,“ pronesl Jake, aniž by spustil z Hectora oči.

„Teď si zahrajeme takovou hru, souhlasíš? Ukážeme ti fotky několika lidí. Ty nám hezky řekneš, kdo z nich u tebe nakupuje a co nakupuje. Rozumíš?“

Hector zrudnul. Polib si prdel, pomyslel si. Klidně ti tu něco nakukám, a než si to ověříte, budu už dávno za horama, ty debile.

Jake se potutelně usmál. Dokázal si živě představit, na co právě teď Hector asi myslí.

„Samozřejmě hned zjistíme, jestli mluvíš pravdu. Už jsme si totiž proklepli pár tvých zákazníků, víš? Dozvěděli jsme se od nich, co a kdy kupují. Takže se nepokoušej věšet nám na nos bulíky, jasný?“

Hector zalapal po dechu a pomalu kývl hlavou.

Jake se nad něj naklonil, takže se jeho ústa téměř dotýkala Hectorova ucha. „A pamatuj na svůj zadek! Víš přece, co by ho čekalo v kriminále, ne?“

Farelli zhasnul a promítl na plátno první snímek, portrét Emily Ryanové.

„Občas nějaká marjánka,“ odpověděl Hector bez váhání.

„Tak jednou za měsíc po paklíčku. Žádný velký kšeft.“

Joanna se hněvivě zamračila. Bože, jak je ta Emily hloupá. Husa pitomá! Copak si neuvědomuje, že kvůli ilegálně získaným drogám riskuje celou svou kariéru?

„Bere ještě něco jiného?“

Hector zamžoural do tmy, aby zachytil výraz Joanniny tváře. „Nepravidelně. Pokud si vzpomínám, jednou si koupila kokain.“

Joanna zavrtěla nevěřícně hlavou. Vztek se nyní smísil s pocitem smutku. Při nejbližší příležitosti si bude muset s Emily promluvit. Buď se mladá asistentka polepší, anebo si sbalí svých pět švestek a bude si hledat jiné působiště.

Na další fotografii se zubil Elliot Berk.

„Jo, sem tam tráva,“ řekl Hector.

Sekretářka ředitele.

„Občas koks, někdy taky meťák.“

Asistentka rentgenologa.

„Marjána. Už je na ni navyklá.“

Vrchní sestra.

„Metamfetamin. Koňský dávky.“

Obrýlený student medicíny seriózního vzezření.

„Nic.“

„Určitě?“ otázal se Jake.

„Nikdy jsem mu neprodal ani ždibíček. Jestli tvrdí něco jinýho, tak pěkně kecá.“

Jake spokojeně přikývl. Student, kterého Hectorovi právě předvedli, byl již mrtev. Zahynul při autonehodě před dvěma lety.

Na dalším obrázku spatřili mladistvě vyhlížející Marci Mussovou s dlouhými zlatými vlasy.

„Jedna z mých nejlepších zákaznic,“ pochlubil se Hector.

„Jaké zboží kupuje?“

„Všechno. Metamfetamin, marihuanu, PCP.“

„Kokain taky?“

Hector si mnul v zámyslem bradu. Ovšemže nezapomněl, jaké drogy Marci brala. Jenže ji nechtěl úplně potopit. Kdysi jí chybělo padesát babek. Navrhl jí tedy, aby se s ním vyspala a vyrovnala tak svůj dluh. Odmítla, avšak Hector dobře věděl, že se její závislost bude stále víc prohlubovat. Bude potřebovat čím dál víc peněz, a nakonec udělá pro drogu cokoliv. Úplně všechno. „No…?“

„Ne, na žádný kokain si nevzpomínám.“

Na řadu nyní přišly sestry z chirurgie. Více než polovina z nich užívala drogy, některé Hector označil za těžké narkomanky. Lois Martinova si libovala v marihuaně a metamfetaminu, Cassie Rossová zase dávala přednost kokainu, PCP a quaaludesu.

Joanna zadumaně hleděla na fotografie a přemýšlela, zda jsou sestry pod vlivem drog i během své služby na sále.

Na plátně se v rychlém sledu střídaly další snímky, tentokrát lékařů a sester z lůžkových oddělení. Všude samé drogy, všude samé svinstvo. Šíří se to jako mor, pomyslela si Joanna, jako nebezpečný mor.

„Tak si ty obrázky projdeme ještě jednou,“ poplácal Jake Hectora po rameni. „Chci se ujistit, že dokážeš zopakovat stejná fakta dvakrát po sobě.“

Hector si povzdechl. Doufal, že ho nezradí paměť a že se tenhle zkurvenej policajt nesoustředí zrovna na sestru, která ho tolik zajímala. Ta na něm totiž před nedávnem požadovala informace o rozbuškách a výbušninách. Kromě toho vyzvídala, kde by se dal koupit tlumič na berettu.

Kráva blbá! Že ji tenkrát neposlal do prdele! Pořád po něm chtěla jméno člověka, který se vyzná v trhavinách, a tak jí poradil, aby se obrátila na Paulyho z Berkeley. Ježíšmarjá!

Snad se ho na to nebudou ptát? Výbušniny! To už není žádná sranda, na ty se vztahují federální zákony! Tlak v močovém měchýři se zvyšoval. Přehodil nohy křížem a bolestí zkřivil tvář.

Joanna pokynula Jakeovi, ukázala prstem na hodinky a vyšla ven. Jake ji následoval na chodbu a pečlivě za sebou zavřel dveře.

„Musím běžet,“ usmála se omluvně. „Odpoledne přednáším studentům.“

„Dobře.“ Jake přivolal mávnutím ruky uniformovanou policistku. „Paní doktorko, představuji vám důstojníci Dunleavyovou.“

Obě ženy se pozdravily mírným úklonem hlavy a zvědavě se přitom pozorovaly.

„Nespouštějte ji z očí,“ přikázal Jake policistce a vrátil se do kanceláře.

Joanna si koutkem oka prohlédla svou ochránkyni. Byla to vysoká žena se širokými rameny, rusými vlasy učesanými do drdůlku a docela půvabným obličejem. Kdyby se netvářila tak stroze a trochu se usmála, vypadala by docela příjemně. „Klidně mi tykejte, Já jsem Joanna.“

„Zůstaneme raději u doktorky Blalockové,“ pronesla Dunleavyová příkře. „Nejsme žádné kamarádky a rozhodně s vámi nemíním klábosit. Mým úkolem je vás chránit.“

„Ano, budete mi dělat stín. Tak se tomu říká, ne?“

„Přesně tak. Půjdete se najíst, půjdu se najíst i já.

Půjdete se vyčurat, půjdu se vyčurat i já. Budeme jako siamská dvojčata. Jako dvě nerozlučné kamarádky. Ten, kdo se nás pokusí rozdělit, tvrdě narazí.“

„Třeba to nebude ‚ten‘, ale ‚ta.´“

„Tak tvrdě narazí ona.“

Joanna se znovu podívala na hodinky: „Musím si pospíšit, už teď mám zpoždění.“

Udělala několik kroků, ale pak se zastavila a zeptala se: „Už jste někdy na někoho vystřelila?“

„Ne.“

Výborně, pomyslela si, tak to jsme tedy dvě.

19.

Joanna se ze všech sil snažila soustředit na vzorky pod mikroskopem, avšak v mysli se neustále vracela k neznámé vražedkyni. O své beznadějné situaci si nedělala nejmenší iluze. Ocitla se v nebezpečí života a žádný člověk na světě ji nemůže hlídat čtyřiadvacet hodin denně. Něco takového nedokáže ani vnitřní ostraha nemocnice, ani policie, a dokonce ani Jake.

Odstrčila židli a přes rameno se ohlédla na policistku Dunleavyovou. Stále se tvářila jako sfinga, zírala rovnou před sebe a neřekla ani slůvko. Joanna znovu uvažovala nad tím, zda je policistka skutečně tak nepřístupná, jak vypadala.

„Joanno,“ ozvalo se v telefonu. „Mohla byste mi říct, jaký je výsledek vyšetření těch vzorků?“

„Za minutku.“ Znovu se sklonila nad tubus mikroskopu a pečlivě prohlížela biologický materiál. Vzorek tkáně z prsu vypadal vcelku normálně a buňky vykazovaly pravidelný tvar. Pouze v jednom místě byly buněčné membrány poněkud nezřetelné či popraskané a jádra vytlačena k okrajům buňky Zřejmě se jedná o následek lidského zásahu, usoudila. Tkáň se nejspíš porušila během zmrazování.

Stiskla tlačítko interkomu: „Je to benigní.“

„Žádné bláznivé buňky?“

„Nic neobvyklého.“

„Díky.“

Vypnula osvětlení mikroskopu a pohlédla na hodinky.

Bylo půl páté. Promnula si oči. Cítila, jak ji přemáhá únava.

Ani včerejší noc nespala dobře. Dlouho se převalovala na posteli, a když konečně zabrala, probudila ji po chvíli příšerná noční můra. Ve snu spatřila naříkajícího Paula Sodermana, který zoufale hledal svou uťatou ruku. Vzala si prášek na spaní, pak ještě jeden, ale usnout se jí nepodařilo.

Nejraději by lehla a spala až do soudného dne. Víčka jí klesala a ona jen s velkým přemáháním dokázala udržet oči otevřené. Vždyť ji ale čeká ještě tolik práce! Ze všeho nejdřív je na programu schůzka s několika sestrami z chirurgie. Copak asi chtějí? A proč se musejí setkat zrovna teď, tak pozdě odpoledne? Opět jí padla víčka. Rychle vstala a pravila: „Jdeme.“

Vyšla z laboratoře. Dunleavyová kráčela těsně za ní.

Vydaly se úzkou chodbičkou, která se po chvíli napojovala na chodbu vedoucí k operačním sálům. Minuly sestru v pracovním úboru s rouškou staženou pod bradu. Sestra Joanně pokynula a ta její pozdrav opětovala. Joanna si vzpomněla, že i tahle dívka figurovala na snímcích, které promítali Hectorovi. Podle něj užívala kokain a marihuanu.

Silný návyk, pravidelná zákaznice.

Hned nato kolem nich proběhla další sestra. Upřeně zírala na nadité pouzdro, které se houpalo Dunleavyové na boku. Výborně, pomyslela si Joanna. Jen se pěkně podívej a každému to honem rychle vyklop.

Vstoupily do sesterny. Kolem stolku seděly a pokuřovaly Marci Mussová, Lois Martinova a Cassie Rossová. Vzduch plný dýmu by se dal krájet. Joannu začaly pálit oči, sotva vstoupila do místnosti. Unaveně se svalila na pohovku a tázavě pohlédla na sestry. Také ony vypadaly unaveně a velice ustaraně. Nalíčená byla pouze Marci. Její tváře pokrývala jako obvykle silná vrstva pudru.

„Nějaké problémy?“

„Uhodla jste,“ ujala se slova Cassie. „Máme problémů nad hlavu, ale nás nikdo neposlouchá. Náš názor nikoho nezajímá.“

„Názor na co?“

„Na ty vraždy,“ odvětila Cassie. „Na sálech byli zavražděni dva lidé a vedení nás nutí, abychom pracovaly, jako by se vůbec nic nestalo.“

„A s tím nesouhlasíme,“ přidala se Marci. Lois si zapálila od hořící cigarety další.

„Ano, s tím se nemíníme smířit.“

„Nechceme po nich přece nic nesplnitelného. Přejeme si jen, aby byla učiněna alespoň základní bezpečnostní opatření. Je to snad příliš?“

Joanna opáčila: „Povězte mi, co přesně máte na mysli.“

Cassie podala Joanně strojem popsaný list: „Máme pouze tři přání. Zaprvé žádáme, aby byla každý den poslední operace naplánovaná tak, aby skončila do půl páté. Jedině tak totiž stačíme všechno uklidit a vyčistit do půl šesté večer a vypadnout ještě před setměním.“

Joanna mrkla na nástěnné hodiny: „Je za dvacet minut pět. Poslední operace už přece skončila, ne?“

„Kdepak,“ odsekla Cassie. „Na jedničce teprve dělají revizi zranění. Nebudou hotoví dřív než za hodinu.“

„A po zákroku stráví pacient na pooperačním pokoji minimálně další hodinu,“ posteskla si Marci trpce.

„Zadruhé chceme, aby se dveře na chirurgii po našem odchodu zamykaly,“ pokračovala Cassie. „Po skončení pracovní doby tam už nesmí nikdo vstoupit. Ani uklízeči, ani údržbáři. Prostě vůbec nikdo. A zatřetí požadujeme, aby tu každý den ve tři čtvrtě na sedm ráno, kdy nastupujeme do práce, čekal ozbrojený policista a zkontroloval sály ještě předtím, než tam kdokoliv vstoupí.“

Lois ukázala prstem na Joanninu ochranku: „Tahle tu bude pořád?“

„Ne, jen občas.“

„Jenom když tu nebude vrah, co?“ prohodila Marci Dunleavyová hleděla mlčky před sebe. Bylo jí naprosto jasné, co by udělala v případě, že by pracovala jako sestra na chirurgii. Pořídila by si zbraň, pořádnou bouchačku, a pěkně by ji stavěla světu na odiv.

Cassie dodala: „Takže to jsou naše návrhy, paní doktorko. Jen tyto tři. Nechceme toho moc, že? Nebo snad ano?“

„Vůbec ne,“ připustila Joanna.

„Přesto se s námi všichni odmítají bavit. Sluchu nám nepopřál ani primář chirurgie, ani ředitel nemocnice.“

„Přednesly jste své požadavky děkanu Murdockovi?“

„Samozřejmě. Opravdu vstřícný člověk,“ poznamenala Marci sarkasticky. „Zavolaly jsme mu do kanceláře a sekretářka nám řekla, že domluví schůzku na příští týden.

Dobré, že?“

Lois si setřela kousek tabáku ze rtu: „Je mu to úplně fuk. Naše názory ho vůbec nezajímají.“

„Ten vždycky na všechno kašlal,“ pronesla Cassie znechuceně. „V každém případě tu nehodláme sedět se založenýma rukama a nečinně čekat. Za pár hodin začne nahoře zasedám Svazu zdravotních sester. Sejdou se tam všechny sestry z Memoriálu a budou hlasovat o našich návrzích. Chceme tam projednat jakousi rezoluci, víte?

Pokud bude schválená, dostane vedení nemocnice čtyřiadvacet hodin na to, aby přijalo potřebná opatření. Jestli nám nevyhoví, opustíme demonstrativně pracoviště.

Zdravotní sestry prostě vyhlásí stávku, rozumíte?“

Joanna na ni unaveně pohlédla: „Proč to říkáte mně? Co já s tím mohu udělat?“

„Jste členkou děkanovy rady,“ pravila Cassie. „Máte k děkanovi volný přístup. Vás určitě vyslechne.“

Joanna mávla odevzdaně rukou. Poradní orgán děkana je pouhou Potěmkinovou vesnicí, kterou Simon Murdock zřídil jen proto, aby vzbudil zdám, že se vedení nemocnice Memoriál řídí demokratickými principy. Pokaždé si pozorně vyslechl doporučení rady a pak rozhodl podle svého. Na druhou stranu je ovšem pravda, že ona se k němu může dostat bez zbytečných obstrukcí.

„Nemohu vám slíbit, že má přímluva bude něco platná, nicméně se alespoň pokusím.“

„Kdy ho navštívíte?“

„Hned zítra ráno.“

Sestry přikývly, očividně spokojeny s výsledkem rozhovoru. Cassie odklepla popel z cigarety na zem a naklonila se k Joanně: „Doslechly jsme se, že ty vraždy spáchala žena. Je to pravda?“

Joanna se snažila nedat na sobě nic znát, ale napjatý výraz ve tváři ji prozradil.

„Kdo vám to řekl?“

„Máme své informátory,“ odvětila Cassie tiše. „Už jste jí na stopě?“

„Pokud je mi známo, neexistují žádné důkazy, že by vraždila žena,“ pronesla Joanna neutrálním tónem. V duchu hádala, kdo si asi pustil pusu na špacír. Že by Emily

Ryanová? Nebo Gupta? Jake ani Farelli určitě nikomu nic neřekli, tím si byla jistá.

„Já zase slyšela, že hlavní podezřelý je Menendez,“

poznamenala nesměle Lois.

„Kdo?“ otázala se Marci.

„Hector, vždyť ho znáš. Lapiduch od rentgenu. Ten, co převáží pacienty.“

„Myslíš toho dealera?“ vyhrkla Marci bez rozmýšlení, ale okamžitě si přikryla ústa rukou.

„Ne, Hector to rozhodně neudělal,“ zavrtěla Cassie hlavou. „Ten se lekne svého vlastního stínu.“

„Tak proč ho tedy vyslýchala policie?“ uvažovala nahlas Lois. „Kromě toho jsem ho na chirurgii už pár dní neviděla. Vy snad ano?“

„Zajímalo by mne, na co se ho mohli policajti vyptávat…,“ poznamenala zamyšleně Marci.

„Na nejrůznější věci,“ usmála se lehce Joanna. „Policie ten případ vyšetřuje opravdu důkladně.“

Sestry si vyměnily pohled, jako by se chtěly na něčem mlčky domluvit.

Joanna vstala: „Hned zítra ráno promluvím s děkanem Murdockem.“

„Zopakujte mu přesně to, co jsme vám řekly. Ne abyste něco překroutila,“ varovala ji Cassie. „Hlavně aby pochopil, že jsme připravené stávkovat.“

„Vyřídím mu prostě váš vzkaz, nic víc. Další vývoj už bude záležet na vás a na Murdockovi, rozumíte?“

„Jistě.“

„Výborně.“ Joanna už skoro sahala po klice, když se obrátila a prohlásila: „Ještě poslední poznámka k Hectorovi.

Už nikdy sem žádného pacienta nepřiveze. Na chirurgii už ani nepáchne. Nikdy. Doufám, že si to zapamatujete, ano?“

Všechny tři sestry zčervenaly a chvíli na Joannu zmateně zíraly. Pak rychle odvrátily zrak.

Marci pochodovala rázně přes parkoviště a polohlasně láteřila. Byla rozhořčená atmosférou a výsledkem schůze místní pobočky Svazu zdravotních sester. Zpočátku sestry vyjadřovaly předloženým požadavkům bouřlivě podporu, avšak jak se blížil večer, jejich odhodlám ochabovalo.

Závěrečné usnesení je prý formulováno příliš ostře, namítala jedna sestra z pediatrie. Neposkytuje prý žádný prostor k manévrování. Postoj sester se nakonec rozmělnil natolik, že rezoluce získala podobu pouhého doporučení. Nány pitomý!

nadávala Marci. Nechápala, proč sestry pokaždé tak snadno kapitulují. Proč?

Marci se zastavila a zapálila si cigaretu. Z druhého konce osvětleného parkoviště na ni zamávali dva příslušníci bezpečnostní služby. Pokynula jim na pozdrav, ale v duchu se dál zabývala svými kolegyněmi. Nechápala je.

Nemocnice se potýkala s nedostatkem sester, a tak měly v

rukách všechny trumfy. Přesto však odmítaly využít výhody, která se jim přímo nabízela. Na jednání vystoupil děkanův tajemník a slíbil pouze to, že jejich rezoluci předloží co nejdříve děkanovi. A ty blbé sestry ho ještě odměnily potleskem, jako kdyby pro ně udělal bůhvíco. Husy! Každý s nimi může manipulovat, jak se mu zamane. Marci přistoupila k vozu, ještě jednou potáhla z cigarety a odhodila ji.

Sáhla do kabelky pro klícky, ale nemohla je najít.

Vyndala plechovku s kondenzovaným mlékem a zalovila hlouběji. Nahmátla hřeben, kartáč, pudřenku, zrcátko i peněženku, ale klíče nikde. Důkladně kabelku prohrabala, leč bezvýsledně. Vtom si vzpomněla, že se těsně před odchodem na schůzi na sesterně převlékla do čisté uniformy.

Možná nechala klíce v kapse anebo je uložila do skříňky v šatně. Sakra!…

Otočila se a zkratkou přes záhon s okrasnými keři pospíchala zpět do nemocnice. Cestou jí padl do oka nejnovější model toyoty. Podobný vůz má přece Hector, napadlo ji. Zamířila k autu, aby si ho mohla lépe prohlédnout. Zajímalo ji, zda Hector po svém zážitku na policii pokračuje ve svých ilegálních kšeftech. Prevít jeden mazaný!… Při vzpomínce na to, jak po ní požadoval výměnou za drogy soulož, se otřásla. Pevně doufala, že tak špatně na tom nikdy nebude.

Do nemocnice vstoupila postranním vchodem. Až na jednoho strážce s vysílačkou byla chodba úplně prázdná.

Černý šerif se na ni podíval, pozdravil ji pokývnutím hlavy a pokračoval v obchůzce. Následovala ho až do vstupní haly, kde hlídkoval ozbrojený policista. Na pohovce a křeslech uprostřed haly se k sobě poděšeně tiskla početná mexická rodina.

Marci si přivolala výtah a sjela na chirurgii. Prošla širokou chodbou kolem řady uzamčených dveří a zabočila vlevo. Cestou nepotkala ani jednoho policistu či člena bezpečnostní služby. Nikde ani noha. Tiše zaklela. Děkanův tajemník by si její slova určitě za rámeček nedal. Dušoval se sestrám, že vedení už rozestavilo hlídky na všech odděleních a na všech chodbách. Ten prolhaný bídák! Vůbec nic nezařídil. Pochopitelně, takovými maličkostmi se přece nebude zabývat.

Sama na operační sál nevkročí ani zanic. Buď tam narazí na policistu, anebo se vrátí a požádá někoho z ostrahy, aby ji doprovodil.

Otevřela kabelku a dodala si odvahy bubnováním na plechovku mléka.

Odbočila do chodby vedoucí na chirurgii. U zavřených dveří postávala uklízeči četa.

„Dobrý večer,“ pozdravila Marci.

„Buenos noches,“ odpověděl vedoucí čety.

Marci předpokládala, že uklízeči právě dokončili práci a chystají se k odchodu, ale chtěla získat jistotu. „Už jste uklidili i uvnitř?“

„Eh?“ zahučel vedoucí. Angličtina nebyla jeho nejsilnější stránkou.

Ježíšikriste, povzdechla si Marci. Španělsky mluvila stokrát hůř než uklízeč anglicky.

„Uvnitř! Uklizeno?“ zahulákala a namířila prstem nejprve na dveře a pak na kbelík, stojící na podlaze.

Vedoucí čety horlivě přikyvoval v domnění, že porozuměl. Samozřejmě že umyli dveře i podlahu, chrlil ze sebe španělsky. Moji chlapi důkladně vydrhli jak dveře, tak podlahu. Sami dobře víme, jak je důležité udržovat v nemocnici čistotu.

„Je někdo uvnitř? Viděli jste tam někoho?“ vyzvídala Marci, přičemž střídavě ukazovala na svůj protějšek a na dveře. Muž opět přikývl. Jistěže nepůjdeme dovnitř. Poručili nám, abychom na chirurgii nelezli a omezili se jenom na chodby. To jsem taky udělal.

„Dobře,“ pravila Marci. Domnívala se, že uklízeči četa prohlédla všechny místnosti včetně šaten a odpočíváren.

Určitě by objevili každého, kdo by se tam chtěl schovat.

Náhle si však uvědomila, že její klíč ke dveřím na chirurgii visí na svazku s ostatními klíči, který zapomněla v práci.

Štěstí, že tu ještě zastihla uklízeče. Ukázala na zámek a

rukou naznačila odemykání: „Mohl byste mi, prosím, otevřít?“

„Eh?“ Vedoucího čety se zmocnily rozpaky. Tvrdili mu, že dveře musí zůstat zamčené a že dovnitř nikdo nesmí.

„Otevřete!“ Marci zvýšila hlas a znovu předvedla pomyslné odemykám.

Vedoucí se znovu zamyslel, ale tentokrát dlouho neváhal. Zdravotní sestra je koneckonců velice důležitá osoba. Copak může on, Carlos Hernandez, odporovat takové autoritě? A kdyby mu náhodou hrozily za porušení příkazu nepříjemnosti, odpřisáhne, že jednal na rozkaz vysoce postavené osoby, kterou prostě nemohl neposlechnout.

„Si,“ pronesl konečně a odemkl sestře dveře.

Marci vstoupila do sesterny. Ze zvyku zkontrolovala telefonní centrálu a ujistila se, že všechny linky jsou zapojené. Pracovní stůl byl čistě uklizený, pouze na kraji desky leželo několik karet pacientů, které čekala zítra operace. V dálce zaslechla skřípnutí. Jako by se třel kov o kov. Nebo o podlahu. Zbystřila sluch a pokoušela se znovu zachytit podivný zvuk. Chodbou se nesly španělské nadávky. Mezi uklízeči zřejmě vypukla hádka a nejspíš převrhli kbelík.

Rozběhla se chodbou k šatně. Chtěla co nejrychleji najít klíče a honem odtud vypadnout.

Otevřela dveře do šatny, ale najednou se zarazila a překvapeně zírala na sestru sedící na podlaze: „Co tady proboha děláš?“

„Já… já…,“ koktala Annie. „… ztratila jsem prstýnek, tak ho tu hledám.“

Marci se na ni nedůvěřivě zadívala: „Proč jsi tedy sundala ten kryt z větráku?“

Annie mávla rukou, ve které držela francouzský klíč: „Zdálo se mi, že se tam něco hýbe.“

Marci sklouzla pohledem na podlahu. Všimla si, že Annie kolem sebe rozložila i další nářadí, nějaké elektrické přístroje, a kromě toho také hmotu vzdáleně připomínající tmel.

„Co tu vyvádíš?“

„Vždyť jsem ti to už řekla,“ Annie se zvedla a pevně sevřela těžký klíč.

„Zdá se mi to nějaké podezřelé,“ zavrtěla Marci hlavou a o krok ustoupila. „Asi bych měla zavolat vrchní sestru.“

„Počkej, vysvětlím ti to.“

„Vysvětli to vrchní sestře.“

„Prosím,“ zakňourala Annie a rozmáchla se klíčem.

Marci se pokusila utéct, ale bylo již příliš pozdě. Klíč dopadl na spánek a prorazil kost. Pocítila nesnesitelnou bolest. Annie udeřila ještě jednou. Pak si klekla a zkusila nahmatat Marci puls. Ani na vřetenní tepně, ani na krkavici nebyl patrný. Výborně, pomyslela si. Měla si hledět svého,

holka hloupá. Na svou zvědavost doplatila životem. Na pohřbu bude plakat. Potečou jí opravdové slzy, žádná komedie. Ďas aby to spral!

Sáhla po kabelce a nasypala si na hřbet ruky špetku kokainu. Lačně si šňupla a čekala, až začne povzbuzující prostředek působit. Svět se s ní příjemně zatočil.

Zachechtala se při představě, jak tahle vražda asi policajtům zamotá hlavu. Prsty nabrala trochu kokainu a stáhla Marci spodní kalhotky. S údivem zjistila, že si barvila i chloupky kolem přirození. Ta kurva! Nacpala kokain své oběti do pochvy a potom jí znovu oblékla kalhotky. Ať mají policajti nad čím přemýšlet.

Postavila se, uchopila Marci za ramena a odtáhla ji ke skříňkám. V zámku Marciiny skříňky visely klíče. Aha, tak proto se vrátila.

Hmm, kdyby se na ně vykašlala, mohla být ještě na živu.

S funěním se pokoušela nacpat Marciino tělo do skříňky.

Snad i na onom světě najde dost doktorů, se kterými by si to mohla rozdávat. Kurva!

Konečně vměstnala mrtvé tělo do úzké skříňky Rychle zabouchla dvířka a zacvakla zámek. Svazek klíčů si strčila do kapsy.

Pak se vrátila k rozdělané práci. Dalších patnáct minut pečlivě prohlížela všechny drátky a jejich spojení. Nakonec svůj výtvor zkontrolovala ještě jednou, aby získala naprostou jistotu, že bude fungovat podle jejích představ.

Poté sebrala rozházené nářadí a přístroje a zamířila ke dveřím. Hlasitě si přitom prozpěvovala.

Zasténání, které se ozvalo z Marciiny skříňky, už neslyšela.

20.

„Cože, ve skříňce?“ zeptala se Joanna.

„Ano, našli ji ve skříňce na šaty,“ odpověděl Jake.

Prosklenou stěnou přitom nakukoval na pokoj jednotky intenzivní péče. Lůžko, na kterém spočívala Marci Mussová, bylo obklopeno skupinou lékařů, takže Jake viděl jenom její nohy. „V sedm hodin přišla do šatny sanitářka. Když se chtěla převléknout, zaslechla z Marciiny skříňky vzdechy.

Spustila poplach, seběhli se lidé a vylomili zámek. Uvnitř objevili Marci. Byla ve skříňce napěchovaná jako sardinka.“

„Určili už lékaři diagnózu?“

„Traumatické zranění na hlavě. Tobě to asi říká víc než mně.“

„Byla schopná komunikace?“

„Myslím, že ne. Upadla totiž do komatu.“

Joanna si stoupla vedle Jakea a pokusila se zahlédnout Marci. Doktoři ji právě obraceli na bok. Ruka jí bezvládně visela z postele. Svaly byly zřejmě úplně ochablé. Když Joanna spatřila Marciinu oholenou hlavu a otvor na krku po tracheostomii, zamžourala dojetím.

„Víš už, kdy se jí to stalo?“

„Někdy po osmé hodině večer. Zúčastnila se schůze sester, která skončila přibližně v osm hodin deset minut.

Tehdy ji její kolegyně viděly naposledy.“

Joanna vzpomínala na své jednání se třemi sestrami.

Byly rozzlobené a vystrašené a požadovaly záruky, že se nebudou muset v práci zdržovat po večerech. Přesto se Marci po osmé hodině na oddělení vrátila, pravděpodobně sama. To nedává smysl.

„Proč se jenom, proboha, vracela?“ uvažovala Joanna nahlas.

„A jak se dostala dovnitř?“

Joanna překvapeně vzhlédla: „Odemkla si přece, ne?

Měla vlastní klíce.“

„V tom případě musíme vyřešit menší problém. Žádné klíce jsme totiž nikde nenašli. Ani v kabelce, ani v kapse, ani na zemi, prostě nikde.“ Jake si zamyšleně hladil strniště na bradě. „Co když jí otevřela dveře naše vražedkyně?“

Zavrtěla hlavou. Něco tu nesedělo. Jake před chvílí pronesl něco, co podle jejího názoru odporovalo teorii, že vražedkyně pustila Marci dovnitř. Co to jen bylo?

Otevřely se dveře a dovnitř vstoupil Lou Farelli.

Pozdravil Joannu. Té holky mu bylo z celého srdce líto.

Dovedl si představit hrůzu, kterou musí Joanna prožívat vědomá si toho, že nyní si vražedkyně brousí zuby na ni.

Farelli se kdysi ocitl ve stejné situaci. Jenže s člověkem,

který mu tehdy vyhrožoval, si to vyřídil sám osud. Vypadl z okna ve čtvrtém poschodí. Nešťastná náhoda.

„Zjistil jsi něco?“

„Nadá. Naprosto nic,“ pronesl Farelli otráveně.

„Výjezdovka a speciální skupina už místo činu prošmejdily, ale našli velký kulový. Snad až na pár kapek krve poblíž skříněk.“

„Patří krev oběti?“

„To teprve zkoumáme,“ Farelli sledoval, jak dva lékaři Marci Mussovou nadzdvihli a jak jí sestra zastrkává hadičku do průdušnice. Marci se zmítala a lapala po dechu.

Farellimu se zvedl žaludek. Raději se otočil.

„Takže žádné stopy?“

„Ne.“ Farelli se bezděčně poškrábal v podpaží. „Všiml jsem si, že přede dveřmi stojí dva policisti, Dunleavyová a Rostow. Potřebuješ nutně oba? Dole se nám nedostává lidí.“

„Dunleavyová střeží Joannu,“ vysvětlil mu Jake. „Na chodbě tedy zůstane jenom Rostow. Dohlédni, aby tu naši lidi hlídali čtyřiadvacet hodin denně. A žádné lenošení v křesílkách. Ať se pěkně procházejí.“

Joanna se otázala: „Nepředpokládáte, že se vrah pokusí o něco přímo tady, že ne?“

„Vyloučit to nemůžeme,“ pokrčil Jake rameny.

„Nezapomínej, že je Marci Mussová jediná oběť, která vražedný útok přežila. Třeba vraha spatřila.“

Joanna ukázala k jednotce intenzivní péče. „Podívej se, v jakém je stavu. Ta přece nikomu nic nepoví.“

„Teď ne,“ přikývl Jake. „Ale později možná ano. Co když se uzdraví?“

Ve Farelliho vysílačce najednou zapraskalo a vzápětí se v ní ozval křaplavý hlas: „Tak z té uklízeči čety jsme tu už nikoho nezastihli, Lou. Telefon domů nemají, takže musíme poslat pár kluků na adresy, které uvedli v papírech.“

„Kde to je?“

„Ve španělské čtvrti. East Los Angeles.“

„Počkejte, dokud k vám nedorazím. Hned jsem tam!“

štěkl do vysílačky Farelli a zastrčil ji do kapsy „Chci mít jistotu, že tam zajede člověk, který mluví španělsky, aby to probíhalo v klídku. Jinak by se totiž taky mohlo stát, že ti Mexikáni vezmou nohy na ramena a už je nikdy neuvidíme.“

„Snad by bylo lepší, kdyby ses tam vypravil s nimi,“

navrhl Jake.

„Jo, mám to v úmyslu. Třeba si ještě jednou střihnu to promítání.“

Jake počkal, dokud Farelli neodešel, a pak se obrátil na Joannu s vysvětlením: „Včera večer mezi půl osmou a půl devátou pracovala na chodbách uklízeči četa. Možná viděli něco zajímavého. A kdyby nám štěstí opravdu přálo, tak možná spatřili vcházet na chirurgii kromě Marci i někoho

jiného. Jak jsem už řekl, někdo ji přece musel pustit dovnitř.“

„Něco tu ale pořád neklape, Jakeu.“

„Myslíš ty Marciiny klíče?“

„Správně. Každý přece u sebe nosí Míče. Úplně každý.

Klíče od domu, od auta, od schránky na dopisy. Musela mít nějaké klíče, to dá rozum.“

„Kde tedy jsou?“

Joanna se zamyslela. Odpověď už měla na jazyku…

Každý u sebe nosí klíče. Na světě je přece tolik zámků a ke každému existuje nějaký klíč. Zámků…

Vytřeštila oči. Zámek! Zámek od skřínky v šatně!

Vždyť je to jasné jak facka!

„Marci u sebe ty klíče měla. Musela je mít.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“

„Kde ji našli? Zavřenou ve skříňce, že?“

„Ano.“

„Sestry při odchodu z práce skříňky zamykají. A vražedkyně ji musela nějak otevřít, aby mohla nacpat Marci dovnitř. Přitom použila její klíče.“

„Kam ale zmizely?“

Joanna přimhouřila oči. Představila si omráčenou sestru, která leží na zemi u skříňky. Vražedkyně odemyká zámek a otevírá dveře. Sklání se k zemi… Ne! Nejdřív vytahuje klíče ze zámku.

„Jakmile vražedkyně otevřela dveře skříňky, schovala klíce

do

kapsy.

Udělala

to

zcela

mimovolně,

bezmyšlenkovitě.“

Jake přikývl. Vybavil si pohyby, které vykonával on, když se převlékal v šatně na policejní stanici. Odemknout zámek a šup s klíči do kapsy. Člověk jedná úplně automaticky. Takže i kdyby vražedkyně nechala klíče v zámku předtím, než nasoukala Marci do skříňky, vytáhla je určitě před odchodem ze šatny. Klíče v zámku by totiž upoutaly nežádoucí pozornost.

Lítačky na jednotku intenzivní péče se rozletěly a do místnosti vkročil primář neurologie Paul Schroeder.

Přistoupil k nim a opřel se o stěnu, aby ulevil unaveným nohám.

„Utrpěla rozsáhlou zlomeninu kosti lebeční s následným krevním výronem do mozku a záchvaty křečí. S nejvyšší pravděpodobností lze usuzovat i na vážné poškození mozku.

Rozsah tohoto poranění však zatím nelze stanovit.“

Joanna se zeptala: „Jaký je neurologický nález?“

„Těžko říct. Pacientka se dosud neprohrála z bezvědomí.“ Schroeder byl vysoký, vyzáblý muž s prošedivělými vlasy, hladce sčesanými dozadu. Halenu měl na hrudi promáčenou potem. „Jedna zřítelnice je však abnormálně rozšířená a nereaguje na světlo, což lze považovat za špatné známem.“

„Vykřeše se z toho?“

„Obávám se, že ne. Ale mohu se pochopitelně mýlit.

Pokud však přežije, lze očekávat trvalé následky.“

Joanna se otřásla. Vysoce kvalifikovaná sestra tu leží jako živá mrtvola a pravděpodobně už nemá naději na uzdravení.

„Jiná zranění nemá?“

„Ne, pouze zranění v okcipitální a parietální oblasti.“

Schroeder si zapíchl prst do spánku, aby Jake pochopil, o čem hovoří. „Lebka byla nejspíš proražena nějakým tupým předmětem.“

„Například čím?“ zeptala se Joanna.

Schroeder rozhodil rukama: „To vám asi nikdo neřekne.“

„Třeba kladivem?“

„Spíš něčím větším,“ prohodil. „Upozorňuji však, že pouze hádám.“

Jake mezitím přemýšlel o tom, jak probíhal samotný útok. „Povězte mi, doktore, byla napadena zezadu?“

„Myslím, že ne. Rána zřejmě dopadla ze strany.“

„Takže mohla blížícího se vraha spatřit?“

„Mohla,“ Schroeder sáhl do kapsy. Vytáhl plastikový sáček a pomalu ho rozbalil. „Měl bych tu ještě něco… Ve vagíně pacientky jsme objevili větší množství bílého prášku.

Jeho analýza prokázala, že se jedná o kokain. Zajímavé, co?“

Joanna se znechuceně odvrátila a pokývala smutně hlavou. Zatracené drogy. Člověk se s nimi setkává všude, dokonce i na chirurgickém oddělení nemocnice Memoriál!

Jake uchopil poznámkový sešit a kvapně v něm listoval: „Neměla v sobě ještě jiné drogy?“

Schroeder zavrtěl hlavou: „Ne. Rozbor krve neprokázal přítomnost žádné drogy kromě kokainu.“

„Takže ani PCP, ani marihuana?“ Pípátko připíchnuté na Schroederově opasku se rozezvučelo. Lékař stiskl vypínač a rychle se vrátil na pokoj.

Jake pozorně pročítal zápisky, které pořídil při Hectorové výslechu. Uvažoval, jestli mu ten malý hajzlík náhodou nevykládal bludy. Tihle obchodníčci s drogami jsou zpravidla notoričtí lháři a lžou jen tak ze cviku. Když však Hector popisoval, jaké drogy ta která sestra užívá, mluvil nejspíš pravdu. Ano, Jake byl přesvědčen, že si tentokrát nevymýšlel. Věděl, že by si tím mohl pořádně zavařit.

„Kriste pane,“ zabručela Joanna nahněvaně. „Dokonce ani nepočkala, až přijde domů. Tentokrát ji ta její prokletá závislost stála málem život. Marci věděla, že policie vyslýchala Hectora a že Hector zřejmě prásknul své zákazníky. Třeba se bála, že policie bude prohlížet jejich skříňky, a tak se vrátila, aby přenesla drogy na bezpečnější místo.“

„A když už tam byla, rozhodla se dopřát si trochu kokainu?“

„Asi.“

„Jenže tvá teorie má dvě vady na kráse. Zaprvé: kde v šatně Marci drogy ukrývala? V její skříňce jsme nic nenašli.“

„Třeba je měla v kabelce.“

„Nada. Ani ždibíček.“ Jake se začetl do svých poznámek. „A při výslechu Hector výslovně zdůraznil, že Marci od něj žádný kokain nekupovala. Užívala všechno ostatní, ale žádný kokain.“

„Ty tomu podvraťákovi věříš?“

„V tomhle směru ano.“

Unaveně na něj pohlédla. Fakta, která Jake právě předestřel, její teorii poněkud narušovala. „Jestliže jste v Marciině skříňce nenašli žádné drogy a jestliže ona kokain neužívala, jak se jí potom dostal do krve?“

„Třeba to má na svědomí vražedkyně,“ napadlo Jakea.

„Co když se podělily o dávku?“

„Ne,“ namítla Joanna. „V tom případě by totiž kokain šňupaly, a necpaly by si ho do pochvy.“

Na chvíli se zamyslel: „Že by lesbičky…?“

„Blázníš? Vždyť Marci se vyspala s polovinou doktorů ve špitále. To pusť z hlavy.“

„Dobře. Je nad slunce jasnější, že někdo tam ten kokain musel strčit a Marci to zřejmě nebyla.“

Pochybovačně se na něj podívala: „Myslíš, že to udělala vražedkyně?“

„Kdo jiný?“

„Proč by to dělala?“

„Protože je cákla! Prostě to nemá v hlavě v pořádku!“

zavrčel. Lomcoval jím vztek a pociťoval značné zklamání.

K identifikaci šílené vražedkyně se nepřiblížil ani o krůček.

V ruce má jen protiřečící si fakta a bezcenné hypotézy.

„Navíc se tenhle úkladný pokus o vraždu naprosto vymyká naší původní teorii, podle níž ta ženská vraždí doktory na základě jejich specializace. A co si teď máme počít se sestrou, kterou někdo majznul po hlavě klackem? No, jak tenhle oříšek rozlousknout?“

Joanna nakoukla do pokoje jednotky intenzivní péče.

Levá polovina Marciina těla se roztřásla. K lůžku přiskočila sestra a vstříkla jí do žíly utišující prostředek. Křeče se zmírnily a nakonec docela ustaly. Proč jen lezla v noci na chirurgii, pomyslela si Joanna. Proč tam šla sama?

Jake přecházel po místnosti jako lev v kleci s hlavou sklopenou a rukama za zády. Opakovaně se pokoušel složit jednotlivé části dosud neúplné mozaiky. Tři mrtví lékaři a jedna sestra zmítající se na hranici mezi životem a smrtí. Na doktorech zanechala vražedkyně svůj podpis, na sestře nikoliv. Proč? Pouhé opominutí? Ne, to není příliš pravděpodobné. Třeba potřebovala varlata. Proč potom ale napadla i zdravotní sestru?

Uvažoval, zda se Marci Mussová nestala obětí útoku jen náhodou. Možná se jen ocitla v nesprávnou dobu na nesprávném místě. Instinkt mu však napovídal, že pokus o vraždu nějak souvisí s ostatními zločiny. Spojovací článek mezi nimi lze spatřovat v tom, že všichni postižení pečovali o Eriku Blakeovou.

Otočil se k Joanně: „Narazila jsi v záznamech na nějaký náznak sporů mezi Marci a Erikou Blakeovou? Nepohádaly se?“

„Ne, spíš naopak. Ze záznamů vyplývá, že se ty dvě spřátelily.“

„Uvidíme. Ještě si to pro jistotu prověřím přímo u paní Blakeové.“

„Teď dopoledne ji asi nevyslechneš. Za půl hodiny začíná soudní jednání, ke kterému je pozvaná.“

Jake zvedl překvapeně hlavu: „Myslel jsem, že došlo k mimosoudnímu narovnání.“

„Erika Blakeová se dohodla s rodinami mrtvých lékařů.

Nemocnice jí za každého z nich vyplatí milion dolarů, takže celkem dostane tři miliony.“

„A co kdyby pozůstalí na smír nepřistoupili?“

„Pak by museli doplatit sumu převyšující případně ony tři miliony. Touto částkou totiž ručila pojišťovna.“

„Ty jsi narovnání odmítla, viď?“

„Kdybych s tím souhlasila, přiznám tak svou vinu.

Jenže já jsem se ničím neprovinila!“ Zlostně nakopla

pomyslný předmět na podlaze. „A kdybych našla ty ztracené vzorky, tak svou nevinu taky prokážu.“

„Co bude následovat, jestliže prohraješ a napaří ti pokutu přesahující jeden milion? Co když tě odsoudí například k zaplacení dvou milionů?“

„Na takové starosti je zatím dost času,“ pronesla Joanna odhodlaně. Sama však nejlépe věděla, že by milion dolarů nedala dohromady, i kdyby se snažila sebevíc. Hodnota jejího veškerého majetku totiž dosahovala maximálně padesáti tisíc.

„Neměla bys uvažovat o narovnám?“

Hleděla před sebe jako duchem nepřítomná. Přemýšlela o Jasonu Summersovi, Paulu Sodermanovi a Josiahu Bloomovi, o těch skvělých lékařích, jejichž památka je už navždy pošpiněná.

„Ne, to nemohu.“

Do místnosti vstoupila skupina sester z chirurgie, vedená Cassie Rossovou a Lois Martinovou. Po špičkách se přiblížily ke skleněné výplni a zvědavě nakukovaly na jednotku intenzivní péče.

„Jak se jí daří?“ otázala se Cassie tiše.

„Žádná sláva,“ odpověděla Joanna. „Má křeče.“

„Chudinka,“ vydechla Cassie a skousla si spodní ret.

Lois se nalepila nosem na sklo: „Bude na tom lépe, až odstraní krevní výron?“

„Podle doktora Schroedera ne,“ odvětila znovu Joanna.

Jake z povzdálí pozoroval, jak se sestry tváří. V jejich zarudlých očích četl nelíčený žal a pohnutí. Před chvílí je všechny vyslýchal na sesterně. Ani jedna z nich netušila, co Marci Mussová pohledávala na chirurgii v osm hodin večer.

Dohodly se přece, že po skončení pracovní doby na sály za žádných okolností nevkročí.

Jake nahlédl do svého notesu. Napadlo ho, že se jich zapomněl optat na jednu důležitou věc.

„Seděla některá z vás na včerejší schůzi vedle Marci?“

Drobná Filipínka zvedla nesměle ruku: „Já.“

„Zůstala tam Marci až do konce?“

„Ne. Odešla o pár minut dřív,“ pátrala v paměti sestřička. „Naštvalo ji, že schůze nepřijala usnesení, které požadovalo zvýšenou ochranu sester.“

„Navrhovaly jsme jen několik jednoduchých opatření, nic jiného,“ vysvětlovala Cassie.

„Kdyby nás někdo z těch nahoře vyslechl, nemusela teď Marci ležet polomrtvá na jipce,“ připojila se Lois.

„To je tedy pravda,“ poznamenala Cassie trpce a okolostojící sestry horlivě přikyvovaly Lois se obrátila na Joannu: „Měla jste včera přijít, paní doktorko. Na začátku jsme byly pěkně rozparáděné. Jenže děkan místo sebe poslal jednoho ze svých mužů, aby nás, a toto slovo používám záměrně, zpacifikoval. Ujišťoval nás, že rezoluci pečlivě prostudoval a že všechno bude v nejlepším pořádku. A my jsme těm jeho kecům uvěřily.“

„Jo, kecům. Jinak se to nazvat nedá,“ vystrčila Cassie bojovně bradu.

„Správně,“ zahučela Lois a zadívala se opět zbědovanou Marci. V očích se jí zaleskly slzy. „Nic víc než bohapusté kecy. Teď už se nemíníme děkana poníženě doprošovat.

Nyní mu své požadavky prostě předložíme a hotovo.“

Cassie zamávala Joanně před nosem listem papíru: „Buď děkan Murdock naše požadavky spím do posledního písmenka, anebo vyhlásíme stávku.“

„A pak můžou špitál klidně zavřít,“ naježila se Lois. „K

protestu se připojí všechny sestry s výjimkou jednotky intenzivní péče. O Marci musí být postaráno.“

„No, jen jim to povězte,“ zasyčela malinká Filipínka.

„Když na nás kašlou oni, vykašleme se my na ně,“

pronesla Lois rozechvělým hlasem a z očí jí vytryskly slzy.

Cassie jí položila ruku kolem ramen a snažila se ji ukonejšit.

„Myslíme to vážně. Nemocnice se prostě bude muset zavřít. Klidně to Murdockovi oznamte, ať ví, co máme v plánu.“

„Můžete mu přece své požadavky předat osobně,“

prohlásila Joanna rozhodným tónem.

Obě sestry si ji nepřátelsky změřily a odvrátily hlavu směrem k jednotce intenzivní péče. Teprve teď si jich všimla i sestřička uvnitř. Zamávala na ně a prstem naznačila,

že k nim za chviličku zaskočí. Lois polkla slzy a Cassie ji znovu utěšovala.

Joanna se podívala na hodinky a řekla Jakeovi: „Musím už jít. Chci si poslechnout svědeckou výpověď Eriky Blakeové.“

„Chceš tam hodit?“

„Ne, raději pojedu vlastním vozem.“

„Takže se uvidíme večer,“ zašeptal Jake. „Možná se trochu opozdím.“

„Já asi taky Budu u soudu celý den. Pak se musím ještě vrátit do nemocnice a vyšetřit pět vzorků z pitvy.“

„Dunleavyová s tebou zůstane, dokud nepřijdu.“

Vyšli z jednotky intenzivní péče. Pustili se dlouhou chodbou. Až na jedinou sestru, která na druhém konci chodby rozvážela léky, byla úplně prázdná. Jake objal Joannu kolem pasu a jemně ji stiskl.

„Musím tě pochválit, zvládáš to jako ostřílený voják.“

„Pořád mám ale příšerný strach, Jakeu. Opravdu se bojím.“ a vím…

Zabodla mu ukazováček do břicha: „Ani netušíš, jak moc mi pomáháš. Jsem ráda, že se na tebe můžu spolehnout.“ Z pokoje se vyhrnula skupina lékařů a mediků.

Joanna a Jake od sebe rychle odskočili.

„Myslíš, že jsou sestry skutečně odhodlané stávkovat?

Nemocnici by to přece způsobilo ohromné potíže,“ zeptal se Jake.

„Jsem si tím naprosto jistá,“ odvětila Joanna bez váhání.

„A nijak je proto neodsuzuji.“

„Vždyť tím ničeho nedosáhnou.“

„Ale ano, dosáhnou. Přinejmenším se to tady vylidní a ta bestie nebude mít koho vraždit.“

„Jo, teoreticky máš pravdu. Jenže prakticky to znamená, že vražedkyně přeruší práci spolu s ostatními a až se ostatní vrátí, přijde i ona. Pak může klidně pokračovat.“

„To je fakt, sakra.“

„Bohužel.“

Jake se ohlédl přes rameno a asi čtyř* kroky za sebou spatřil Dunleavyovou. „Tak můžete jít. Na shledanou večer,“ rozloučil se s Joannou. Potom se zastavil a počkal na policistku: „Hlídejte doktorku celý večer. Nevrátím se dřív než v deset.“

„Nevadí,“ odtušila Dunleavyová a přidala do kroku, aby udržela od Joanny nejvhodnější vzdálenost.

„Večer bude ještě pracovat na patologii,“ pronesl Jake šeptem. „Nespouštějte z ní oči. Rozumíte?“

„Rozkaz.“ Dunleavyová sledovala pohledem Joannu, která právě zabočila k výtahům.

„Nikdo, opakuji nikdo, se k ní nesmí přiblížit. Jestli ano, vypijete si to!“

„Ještě něco?“

„To je všechno.“

Dunleavyová vyrazila kupředu a těsně za Joannou skočila do výtahu.

21.

„Já v žádných drogách nejedu!“ bránila se Emily Ryanová rozhořčeně.

„Opravdu ne?“ pronesla Joanna pochybovačně.

„Na to vemte jed!“ „Třeba jen marihuanu, čas od času.

Nebo sem tam špetku kokainu…?“

„Nevím, kde jste sebrala tuhle informaci, ale…“

„Dozvěděla jsem se to od Hectora.“

Emily zbledla. Pohybovala rty, avšak nevydala ze sebe ani hlásku. „Takže ještě jednou. Jak je to s těmi drogami?“

„Občas vykouřím trochu marihuany,“ Emily ztěžka polkla. „Ale kokain jsem nikdy nebrala, přísahám.“

„Jenže Hector tvrdil něco jiného…“

„Já… já… Jednou nebo dvakrát jsem to zkusila,“

přiznala Emily.

Joanna na ni přísně hleděla a snažila se udržet vztek na uzdě. „Dovedete si vůbec představit, jak jsem se cítila, když ten hnusák Hector ukázal před těmi policisty na vaši fotografii? Kriste pane, div jsem se nepropadla hanbou!“

„Promiňte,“ špitla Emily zkroušeně.

„Copak si myslíte, že to nějaké ´promiňteśpraví?“

Joanna se nasupeně zvedla od mikroskopu. Nejraději by se na Emily Ryanovou rozeřvala a vmetla jí do tváře, že jestli

ještě někdy byť jen čichne k drogám, budou její dny v Memoriálu sečteny, a že se osobně postará o to, aby vyletěla, dřív než řekne švec.

Uvědomovala si však, že na člověka jako Emily žádné hrozby neplatí. Daleko účinnější bude dosáhnout toho, aby se zastyděla. „Svým počínáním jste zostudila celou patologii a všechny její pracovníky. Troufám si tvrdit, že jste bezostyšně poskvrnila naše dobré jméno. Něco takového nemíníme tolerovat. Ani vám, ani komukoliv jinému.

Doufám, že mi rozumíte.“

„Ano,“ hlesla Emily, slzy na krajíčku.

„Všichni jsme vás považovali za vycházející hvězdu našeho oddělení. Místo toho se z vás vyklubal pitomec, který si cpe do nosu nějaký podělaný prášek!“

„Udělala jsem chybu…“

„To bych řekla!“ usmála se Joanna poprvé za celou tu dobu. Emily odvrátila hlavu a rozplakala se: „Můžu svůj poklesek nějak napravit?“

„Bude stačit, když začnete žít řádně a nebudete vyvádět takové hlouposti.“ Vytáhla balíček papírových kapesníčků a přistrčila ho k naříkající asistentce. „Teď se vysmrkejte a pak obrátíme list. Musíme si pohovořit ještě o jiných věcech.“

Emily si utřela tváře a oči. Proklínala Hectora za to, že ji prozradil, a sebe za to, že byla tak pitomá a riskovala svou kariéru. Kvůli své hlouposti si proti sobě poštvala Joannu

Blalockovou, které si vážila snad nejvíc ze všech lidí.

Člověka, který ji mohl zasvětit do tajů tak náročného oboru, jakým je patologie. Odhodila použitý kapesník do koše a rozhlédla se po prázdné laboratoři. Přemýšlela, zda se zmínka o požívání narkotik objeví i v jejím osobním spisu.

„Mám na srdci ještě něco,“ pokračovala chladným tónem Joanna. „Jistým lidem jste vyzvonila, že hledaným vrahem je žena. Komu jste to řekla?“

Emily rezolutně zavrtěla hlavou.

„Nelžete mi zase! Copak vám nestačí jeden problém?“

Emily sklopila odevzdaně oči: „Zmínila jsem se o tom před jedním kolegou.“

Zřejmě před mládencem, se kterým spíš, pomyslela si Joanna. Určitě jste to v posteli důkladně probrali.

„Copak jsem vám dost jasně nepřikázala, abyste držela jazyk za zuby? Že o tom nesmíte ani ceknout?“

„Vždyť je to asistent a pracuje na úplně…“

„Je mi úplně fuk, kdo to je. Řekla jsem vám, abyste držela jazyk za zuby, a vy jste můj příkaz porušila!“

„Co je na tom špatného, že jsem to řekla kolegovi z jiného oddělení?“ bránila se Emily.

„Já vám hned povím, co je na tom špatného. Vy jste to vybreptala jemu a on to zase řekl někomu jinému a ten někdo to pustil dál, a během hodiny už o tom mluvila celá nemocnice včetně vražedkyně, jak předpokládám.“

„No a co? Vždyť na tom vlastně nezáleží, ne?“ Joanna si ji změřila opovržlivým pohledem: „Vy si neuvědomujete, že jste tím poskytla pachateli nesmírnou výhodu?“

„Jakou?“

„Policie si totiž zatím není stoprocentně jistá, že tu vraždí žena. Veškeré indicie tomu sice nasvědčují, ale s určitostí to nikdo tvrdit nemůže. A pokud ty zločiny spáchala skutečně žena, tak nyní ví, že jsme jí na stopě, a bude mnohem opatrnější. A jestli je to muž, což není zcela vyloučeno, tak se nám teď může klidně smát. Bude ve vraždách pokračovat a pokaždé to nastrojí tak, aby vše ukazovalo na ženu. Chápete už?“

„Moc ne,“ zamumlala Emily

„O tom s vámi nemíním diskutovat.“ Joanna pohlédla na hodiny visící na stěně. Blížila se půl sedmá. „Je pozdě, měla byste jít domů. Poproste ostrahu, aby vás vyprovodila až k autu.“

Emily vstala.

„Dnes večer by se nemělo nic přihodit. Nemocnice je přece plná policistů a hlídačů.“

„Včera tu byli také a nemusím vám snad připomínat, co se stalo Marci Mussové.“

„Jak to s ní vypadá?“

„Špatně. Stále jí klesá krevní tlak. Je napojena na podpůrné přístroje.“

„Bože můj,“ zachvěla se Emily. „Hlavně se nechte doprovodit k vozu.“

Emily zamířila ke dveřím, ale těsně před odchodem se otočila a prohodila: „Pořád ještě jsem vycházející hvězda, nezklamu vás.“

Joanna ji provázela pohledem, dokud za ní nezapadly dveře. Trochu ji hryzalo svědomí, že s mladou asistentkou jednala tak tvrdě. Koneckonců to nebyla žádná nenapravitelná narkomanka a svému zlozvyku zatím úplně nepropadla. Člověk přece nemůže čekat, že se personál skládá ze samých světců. Ona sama má taky svoje chyby a nedostatky. Jenže nehodlá omlouvat cizí blbost. Emily naštěstí není žádný poraženecký typ. Možná někdy klopýtne, ale rychle se oklepe a půjde dál za svým cílem.

Tentokrát snad již poněkud disciplinovaněji, ubezpečovala se.

Znovu se sklonila nad mikroskop. Musí prohlédnout vzorky oder brané při pitvě Paula Sodermana. Zatím nenašla nic mimořádného. Pouze na jaterní tkáni objevila mírnou anomálii, způsobenou pravděpodobně lehčí formou hepatitidy. Zvápenatělé uzlíky na plicích jsou zřejmě následkem vyléčené granulomy. Srdce měl v naprostém pořádku, věnčité tepny byly zcela průchodné, přestože na jejich

stěnách

zpozorovala

počáteční

příznaky

arteriosklerózy. Kdyby ho ta šílená ženská neumlátila sekerou, mohl tu být dalších čtyřicet let.

Sáhla unaveně po zbývajících dvou vzorcích. Napadlo ji, že mohla být už dávno hotová, kdyby nestrávila kvůli Erice Blakeové skoro celý den v soudní síni. Nedozvěděla se tam nic nového, snad jen to, že Erika je přímo vzorovou svědkyní. K soudu se dostavila oděná jako obvykle v černém. Nedá se říct, že by lhala. Pouze předkládala pravdu ve svém pojetí. Porotu si okamžitě omotala kolem prstu. Ani jednou nezvýšila hlas, ani jednou nedala najevo rozčilení či hněv, ani jednou nepronesla na adresu lékařů křivého slůvka. Kdepak. Neustále omílala dokola jedinou větičku: „Vím, že doktoři dělali, co bylo v jejich silách, jenže se dopustili chyby a zkazili mi tak život.“ Erika měla zřejmě štěstí na dobré rádce i na dobré obecenstvo. Herečka by to nezahrála lépe.

Joanna uložila pod mikroskop další vzorek a zaostřila čočku. Mozková tkáň. Sodermanova šedá kůra mozková.

Vtom zazvonil telefon.

Chvíli na něj tiše zírala. Ze všeho nejméně se jí hodilo, aby ji teď někdo vyrušoval. Chtěla být co nejdříve hotová a vypadnout domů. Zvonem neustávalo.

Třeba volá Jake, pomyslela si a zvedla sluchátko.

„Doktorka Blalocková?“ ozval se na druhém konci ženský hlas.

„Ano.“ Joanna poznala po hlase jednu sestru.

„Omlouvám se, že vás obtěžuji, ale právě jsem na operačním sále objevila nějaké vzorky. Vzpomněla jsem si,

že jste nás žádala, abychom se po nich podívaly a neprodleně vám zavolaly v případě, že něco najdeme.“

Joanna sevřela pevně sluchátko. Stěží potlačila vzrušení, které se jí zmocnilo.

„Je to pouzdro nějak popsané?“

„Ano, ale nevidím tu žádné jméno. Jenom číslice.“

„Kde jste ho našla?“

„Zahrabané na poličce na sesterně.“

„Je víčko přichyceno gumičkou nebo lepicí páskou?“

zeptala se. Pouzdro se vzorky totiž pokaždé zajišťovala červenou gumičkou. „Ano, takovou tlustou červenou gumou.“

Joanna triumfálně zamávala sevřenou pěstí. Vzorky tkáně Eriky Blakeové! Teď už je neztratí.

„Chtěla jsem vám jen říct, že jsou na světě,“

pokračovala sestra. „Hned ráno je pošlu na patologii.“

„Ne, ne,“ skočila Joanna sestře do řeči. „Přijdu si pro ně sama.“

„My už ale odcházíme, paní doktorko. Policisté nás už vyhánějí, chtějí to tady pozamykat.“

Joanna se zarazila: „Proč jste se tam tak dlouho zdržely?“

„Měly jsme v zasedačce jednám se zástupci děkana.

Přistoupili na všechny naše požadavky, takže jsme odvolaly stávku.“

„To je dobře,“ pravila Joanna. Ve skutečnosti však myslela jen na zatoulané vzorky. Rozhodně je nesmí nechat přes noc na chirurgii. Ještě by je tam zašantročili! „Jenže…“

„Jestli chcete, hodím vám je cestou domů.“

„To byste byla hodná.“

„Mám poprosit nějakého policistu o doprovod? Na patologii už určitě není ani živáčka.“

„Ne, není třeba. Před dveřmi laboratoře hlídá policistka.“

„Výborně. Budu tam za pár minut.“

Joanna zamířila ke dveřím, aby Dunleavyovou upozornila, že za chvíli za ní přijde jedna sestra.

Annie pomalu kráčela ze schodů. Našlapovala jen zlehka, aby slyšela, zda za ní někdo nejde. Všude bylo ticho.

Mám to ale kliku, radovala se. Policajti se motají jenom po chodbách, kouří jednu za druhou, čumí po sestřičkách a hrabou se v rozkroku. Není divu, že kriminalita stoupá.

Zabočila do postranního křídla nemocniční budovy.

Podlahy zde pokrývalo měkké linoleum. Pohladila chladné zábradlí. Jen klid, opakovala si v duchu. Hlavně dávej pozor! Brzy bude po všem, konec je na dosah ruky Vytčený cíl se blíží. Zbývá už jenom jedna a hotovo. A jak jí to paní doktorka Blalocková hezky usnadnila. Ty vzorky pro ni asi opravdu znamenají hodně. Jeden doktor se před ní zmínil o

tom, že by za ně Blalocková upsala duši ďáblu. Nepotrvá dlouho a její přání se vyplní. V pekle už na ni určitě čekají.

Annie dospěla k dalšímu schodišti. S rukou na zábradlí rozvážně sestupovala dolů. V duchu si promítla dispozici oddělení. Na hlavní chodbu se tam napojuje spousta vedlejších chodbiček. Pracovna doktorky Blalockové se nachází právě v jedné z těchto postranních chodeb, což je výhoda. Alespoň tam není žádný provoz. Kde asi opruzuje ta vytáhlá policistka? V chodbě, anebo přímo v pracovně?

Zopakovala si rozhovor s Joannou. Blalocková řekla, že policistka hlídá… hlídá před dveřmi. Výborně! To znamená, že stojí na chodbě. A naproti je, pokud si dobře pamatuje, dámská toaleta. Ještě lepší. Přímo perfektní!

Sešla ze schodů. Rozepnula kabelku, sáhla pro krabičku s léky a vysypala si na dlaň jednu pilulku PCP a půl tabletky metamfetaminu. Vynikající kombinace. Dodá jí sílu, zvýší rychlost. Chvatně obě pilulky spolkla. Chvíli uvažovala nad tím, zda by si neměla dopřát ještě trošky kokainu. Ne, až později. Za odměnu. Místo toho si zapálila cigaretu a pár minut vyčkávala.

Potom otevřela dveře a ostražitě nakoukla do chodby.

Nikde nikdo. Vytáhla z kabelky kazetu se vzorky a položila si ji na nataženou dlaň jako nějakou vzácnost. Hlasitě si odkašlala a vykročila. Dávala si přitom záležet, aby se její kroky patřičně rozléhaly. Chtěla, aby ji policistka slyšela přicházet.

Droga začínala působit. Cítila, jak jí tvrdnou svaly. Za okamžik budou jako ze železa. Organismus začal pracovat na plné obrátky. Puls se zrychlil, srdce se rozbušilo jako o závod. Zabočila do vedlejší chodbičky a spatřila policistku.

Kruci, to je ale kus ženský, pomyslela si. To bude asi pořádná honička takovouhle kobylu odrovnat.

Annie kývla na pozdrav. Policistka Dunleavyová pozdrav opětovala, její ruka však nadále spočívala na pouzdru s pistolí. Zrak jí padl na pouzdro se vzorky. „Dobrý večer,“ pronesla Annie slaďoučce. „Dobrý večer.“

„Je doktorka Blalocková u sebe?“

„Ano, jistě.“

„Nesu jí nějaké vzorky.“

„Vím, oznámila mi to.“ Dunleavyová si všimla vydouvající se kabelky. Copak tam asi má? Upřeně se zadívala Annii do tváře. Musí být ve střehu! Sundala ruku z pouzdra a pravila: „Mohla bych prohlédnout vaši kabelku, prosím?“

„Samozřejmě,“ usmála se Annie. Horečně přemýšlela, co teď podnikne. Především nesmí dát najevo rozrušení.

Pomalu stáhla kabelku z ramene a natáhla ruku k policistce.

Přitom jakoby náhodou zavadila o její předloktí. Pouzdro se vzorky jí vypadlo z ruky na zem.

„Krucinál,“ zaklela Annie a padla na kolena, aby pouzdro zvedla. Cítila v zádech pohled Dunleavyové.

Policistka sledovala každý její pohyb. Annie zkontrolovala,

zda se schránka nerozbila, a podala ji policistce. „Mohla byste mi to podržet, než vstanu?“

Dunleavyová uchopila pouzdro do dlaní a pevně je sevřela oběma rukama. Krabice rozptýlila na moment její pozornost.

Annie hbitě vylovila z kabelky berettu s tlumičem a než se Dunleavyová nadála, provrtaly ji dvě kulky. Obě zasáhly trup těsně pod krkem. Zbraň jen slabounce zaševelila. Rány připomínaly spíše plácnutí rukou než vystřely z pistole.

Dunleavyová se skácela obličejem k zemi. Z prsou se jí vydral bolestivý chrapot. Annie vystřelila ještě jednou.

Dunleavyová sebou škubla. Její tělo se vzepjalo ve smrtelné křeči, zachvělo se a zvolna kleslo k podlaze. Tentokrát ani nezasténala.

Annie kvapně sebrala pouzdro a přikryla jím revolver, uložený v kabelce docela navrchu. Popadla Dunleavyovou za ramena a pokusila se ji odtáhnout pryč. Záhy zjistila, že to nebude tak snadné, policistka byla příliš mohutná a těžká.

Má ji tu snad nechat ležet a pokračovat podle stanoveného plánu? Ne, ne. Náhodný kolemjdoucí by ji mohl spatřit a spustit povyk. Annie přitom potřebovala dost času, aby se konečně vypořádala s doktorkou Blalockovou. V žádném případě nemíní nic uspěchat.

Zadumaně pozorovala mrtvolu a uvažovala, jak ji odklidit. Sunout ji před sebou? Kutálet ji? Jak jen ten problém vyřešit? Náhle se lišácky usmála. Sehnula se k

Dunleavyové, omotala si její kravatu kolem obou rukou, zapřela se nohama o podlahu a táhla mrtvé tělo přes chodbu směrem k dámské toaletě. S vypětím všech sil je dovlekla až do kabinky. Zprvu chtěla policistku usadit na záchodovou mísu, ale posléze svůj nápad zavrhla. Asi by to vzhledem k její váze nezvládla.

Annie se vrátila na chodbu s plnou rukou papírových ručníků. Otřela kaluž krve na podlaze, sebrala povalující se čepici a všechno hodila do koše na odpadky.

Potom se zhluboka nadechla, zaklepala na dveře a odhodlaně vstoupila do Joanniny pracovny.

„Zdravím vás, Cassie,“ vzhlédla Joanna od mikroskopu.

„Jsem vám opravdu moc vděčná, že jste mi ty vzorky přinesla.“

„To nestojí za řeč.“

„Doufám, že vás ta policistka na chodbě příliš neobtěžovala.“

„Ne, vůbec ne. Neřekla ani slovo.“ Cassie se nad povedenou slovní hříčkou potutelně usmála.

„Mohla byste mi ukázat ty vzorky?“

„Samozřejmě,“ odvětila Cassie a podala jí pouzdro.

Joanna je dychtivě otevřela a vyndala jeho obsah na stůl. Pane Bože! Jsem nevinna a teď to taky můžu konečně dokázat. Vložila vzorek tkáně pod mikroskop a zevrubně jej prostudovala. Rychle prohlédla i ostatní. Tohle nejsou vzorky lymfatické tkáně, ale jater.

S Erikou Blakeovou nemají nic společného. Joanna se schoulila na židli a smutně pronesla: „Bohužel se nejedná o vzorky, které hledám.“

„Škoda,“ pronesla Cassie soucitně. „Co se dá dělat?!“

„Ráda bych vám ukázala ještě něco…,“ Cassie vytáhla z kabelky pistoli, přistoupila k Joanně a namířila na ni.

Joanna na ni udiveně pohlédla: „Co to děláte?“

„Ukazuji vám pistoli, paní doktorko Blalocková.

Berretu, poloautomat. Velice působivé, že?“

Joanna vytřeštila oči a opřela se vyděšeně o židli. Ach můj Bože! Bože! Bože!

„Postavte se!“ poručila jí Cassie.

Váhavě si stoupla, oči upřené na pistoli.

„Teď se otočte.“

„Proč se…?“

Cassie ji uhodila hlavní pistole do ramene. Joanna sykla bolestí. Oči se jí zalily slzami. Pokusila se zvednout ruku, ale ta se ani nepohnula.

„Prosím, otočte se,“ opakovala Cassie zdvořile.

„Budeme to mít obě jednodušší.“

Joanna se pomalu otočila. Snažila se nepropadnout panice a uchovat si chladný rozum. Udělej nějaký rámus.

Udělej něco, čím bys upozornila Dunleavyovou. Ne, ne!

Vždyť má pistoli Budu mrtvá dřív, než ta policistka vezme za kliku. Rozhodla se, že Cassie osloví. Vydala ze sebe jen chrapot. Zkusila to znovu: „Co se mnou chcete provést?“

„Naplánovala jsem si pro vás skutečnou specialitku.“

Joanna se chvěla jako osika a ruka se jí třásla tak, že vzorky v krabici o sebe narážely. Při vzpomínce na své mrtvé rodiče její strach ještě vzrostl. Zemřu, zemřu! Chtěla se otočit, ale hlaveň pistole se jí bolestivě zabořila do ramene. Podlomila se pod ní kolena.

„Ani se nehni, dokud ti neřeknu!“ vyštěkla Annie.

„Prosím, neubližujte mi,“ zašeptala Joanna a z očí jí vyhrkly slzy.

„Jenže já musím, potom, co jste udělala vy mně.“

„Kdy jsem vám čím ublížila?“

„Tak já vám to povím. Kvůli vám a ostatním doktorům jsem přišla o dělohu. A pak jste si ze mne udělali pokusného králíka.“

„Já ne! Určitě se mýlíte. Nikdy jsem…“

Cassie jí přitiskla revolver k boku. Joanna hrůzou vykřikla. Cassie se zasmála radostí nad tím, že je doktorka v její moci. „Takže vy si už nepamatujete, že jste mi zničila život?“

„Na co si mám pamatovat…?“

„Vy si už nepamatujete, že jste mi vyřízli dělohu? Jenže to bylo úplně zbytečné, že?“

„Prosím!“ naříkala Joanna. „Já přece nic nezavinila.“

„Ale ano, zavinila. Dovolte, abych vám trochu osvěžila paměť. Před čtyřmi lety jsem začala krvácet. Odebrali jste mi vzorky děložní sliznice, které prokázaly dysplastické

změny. Vy jste ty vzorky vyhodnocovala a dospěla jste k závěru, že se jedná o rakovinné bujení. Soderman mi navrhl hysterektomii. Já s operací souhlasila, aniž bych si vyžádala opětovné vyšetření. Měla jsem to udělat. Vy jste se totiž spletla, stejně jako jste se zmýlila v případě Eriky Blakeové, že?“

„Ne, já…“

Cassie dloubla Joannu ústím hlavně do žeber.

„Vyndali mi dělohu, i když ve skutečnosti nemuseli. Po operaci jsem dostala zánět, znovu mě otevřeli a vyndali mi i vaječníky. Tři nekompetentní doktoři mi úplně zničili život.

Vy jste vyhodnocovala vzorky, Jason Summers mě uspával a Paul Soderman odstranil dělohu. A o moje vaječníky se přihlásil Josiah Bloom a prováděl na nich své endokrinologické výzkumy. Dovedete si představit, jak jsem se cítila? Pokusila jste se o to vůbec někdy?“

„Ano,“ přikývla Joanna nesměle. Neustále však přemýšlela o tom, jak Cassie utéct anebo alespoň upozornit Dunleavyovou. Pohled jí padl na kabelku, v níž schovávala svou dvaadvacítku. Měla ji takřka na dosah ruky „Ten zákrok jsme museli provést. Na děloze jsme našli rakovinný nádor. Kdybychom vás neoperovali, zemřela byste.“

„Kecy!“ vybuchla Cassie. „Operace byla zbytečná, a vy to dobře víte! K dovršení všeho jste mi vyndali vaječníky, abyste s nimi mohli experimentovat!“

Joanna se marně pokoušela vybavit si dotyčný případ.

Nevzpomínala si dokonce ani na to, že by se jí v ruce ocitly vzorky Cassieiny tkáně. „Mohla jsem mít rodinu,“

povzdechla si tesklivě Cassie. „Jenže vy jste spolu se svými zatracenými kolegy tenhle sen jednou provždy zničila.“

Jen ať mluví, pomyslela si Joanna. Jen ať se vypovídá, ať dál blábolí ty své nesmysly. Dunleavyová určitě za chvíli vleze dovnitř, aby se přesvědčila, že je všechno v pořádku.

„Neměli jsme jinou možnost. Rakovina by se rozšířila.“

„Aha, stejně jako u Eriky Blakeové? Také její vzorky jste interpretovala chybně. Vsadila bych se, že jste jí nakukali to samé.“ Sáhla do kabelky. Chvíli se v ní přehrabovala a posléze vytáhla krabičku s pilulkami.

Otevřela ji a vysypala si na dlaň tabletku metamfetaminu.

„Fetujete, pam doktorko?“

„Ne.“

„To je ale škoda.“ Cassie si strčila do úst tabletku a spolu s chuchvalcem slin ji spolkla. „Díky drogám je život snesitelnější. A když si dáváte trochu bacha, nikdo na vás nic nepozná. Dokonce i v práci si můžete zobnout metamfetaminu, a jestli vám stoupne moc do hlavy, zajíte ho něčím na uklidnění a všechno je v nejlepším pořádku. S PCP

už musíte zacházet opatrněji. Ztuhnou vám po něm svaly, takže se pohybujete trochu toporně. Ale i s tím si lehce poradíte. Můžete lidem kolem sebe namluvit, že jste to včera přehnala v tělocvičně. Uvěří vám každou hloupost.“

Tabletka jí zřejmě uvízla v krku, neboť opět nasála sliny a polkla. „Asi vás nikdy ani nenapadlo, že beru drogy, že?“

„Ne.“ Joanna znovu úkosem pohlédla na kabelku s revolverem.

„Droga nikdy neovlivnila můj úsudek a chovám.

Koneckonců jsem byla schopná odrovnat tři doktory, stejně jako oni odrovnali mne. A policajti pořád tápou. Žijí v domnění, že ty vraždy souvisí s Erikou Blakeovou a jejím procesem, že? S tím jsem počítala. Pěkně jsem jim tím zamotala palice, ne? Ale dost řečí. Soderman, Summers a Bloom se už své odměny dočkali. Za to, co mi provedli, je stihla spravedlivá odplata. Teď jste na řadě vy.“

V Joanně by se krve nedořezal. Jenom srdce jí tlouklo jako o závod.

„Co se mnou chcete udělat?“

„Hned uvidíte,“ pravila Cassie dobrosrdečně. „V

podstatě to samé, co jste udělala mé děloze a dítěti Eriky Blakeové.“

„Vaší děloze a dítěti Eriky Blakeové…?“ Ta ženská je úplný blázen, docela pomatená. Kde se, sakra, toulá ta Dunleavyová?!

„Samozřejmě. Ještě nechápete? Vše, co jste prováděli se mnou, musela podstoupit i Erika. Obě nás uspal Jason Summers, obě nás rozřezal Paul Soderman, na obou se vyřádil se svými pokusy Josiah Bloom. Proto jsem tedy navěky uspala Summerse a rozsekala Sodermana. Bloomovi

jsem vykuchala inzulinovou pumpu, protože kvůli němu mi vykuchali vaječníky a tomu nenarozenému drobečkoví slinivku. Všimněte si, že způsob, jakým všichni tři doktoři zahynuli, můžete napasovat na potrat paní Blakeové. Právě proto se policie vydala po falešné stopě. S vámi, pam doktorko, jsem se taky pořádně natrápila. Dlouho mi trvalo, než jsem kápla na ten pravý trest. Nakonec jsem však přišla na skvělou věc“

„Jakou?“ Joanna skoro křičela.

„Ale ne, nerada bych vám zkazila překvapení.“

„Prosím vás, neubližujte mi.“

„Nebojte, skoro nic neucítíte,“ ujistila ji Cassie. „V

odborné literatuře jsem se dočetla, že tahle smrt téměř nebolí.“

„Jaká proboha…?“

„Ostatně byste umřela tak jako tak,“ pokračovala Cassie. „Zabil by vás výbuch, ke kterému dojde na chirurgii.

Nikdo mu už nezabrání. Pro případ, že by selhala první detonace, jsem se samozřejmě dokonale pojistila.“

Joanna nad sebou ztratila vládu a hlasitě se rozplakala.

„Výborně,“ zajásala Cassie. „Výborně. Ani netušíte, jak ráda vás vidím plakat.“

„Prosím, prosím…,“ vzlykala Joanna.

„Možná vás pustím. Ano, snad bych vás měla nechat běžet. Co říkáte?“

Joanna, polomrtvá strachy, horlivě přikyvovala.

„Musela byste ale slíbit, že mě neprozradíte.“

„Slibuji,“ utírala si slzy. V koutku duše se kojila nadějí, že snad s ní ta šílená osoba jenom laškuje. „Dobrá…,“

pronesla Cassie potichu. Výborně se bavila. „Možná vás pustím, možná nepustím. Připravila jsem si takový nádherný plán jak vás usmrtit. Byla by škoda ho neuskutečnit.“

„Prosím…,“ žadonila Joanna.

„O co prosíte?“

„Prosím, nezabíjejte mne.“

„Zopakujte to.“

„Prosím…“

„Polibte mi prdel!“ Cassie ji udeřila hlavní pistole do spánku. Joanna klesla k zemi jako podťatá.

22.

Do zasedací síně na velitelství FBI ve West Los Angeles vpadl Lou Farelli. Ve vzduchu visel zápach zvětralé kávy a cigaretového kouře. Na pódiu v čele místnosti stál jeden z odborníků FBI a hovořil o otisku palce, promítaném na obrovské plátno na stěně. Farelli si přisunul židli vedle Jakea.

„Hádej, kdo právě volal.“

„Kdo?“ otázal se šeptem Jake.

„Hector, ta chodící lékárna.“

„Ten ať mi vleze na záda.“

„Jo, jenže…“

Jake si přiložil na ústa ukazováček: „Počkej, až skončí s tou přednáškou.“

„Zaostřete obraz, prosím,“ požádal agent FBI promítače a chvíli trpělivě čekal. „Ano, už je to lepší.“ Jake prohodil: „Vždyť tam vidím jen nějaké šmouhy.“

„Já taky,“ připojil se Farelli.

„Žádné šmouhy,“ vysvětloval expert. „Jedná se o dva navzájem se překrývající otisky prstů.“

„Lze je od sebe oddělit?“

„Samozřejmě,“ odvětil muž z FBI bez váhám.

Inzulinová pumpa byla pokryta slabou vrstvou vazelíny. V

pořadí první otisk je proto o něco hlubší než ten druhý.

Existuje speciální optický přístroj, který umí pracovat s třírozměrným obrazem a jenž by tedy dokázal tyto dva otisky rozlišit.

„Máme takový přístroj v Los Angeles?“

„Bohužel ne,“ odpověděl expert. „FBI vlastní pouze jeden, a ten je ve Washingtonu.“

„Jak dlouho by vám trvalo oba otisky oddělit?“ zajímal se Jake. „Osmačtyřicet hodin, kdybychom si s tím pospíšili.“

„Tak si budete muset pospíšit.“

Farelli se otázal: „Jak víte, že se jedná o otisky dvou různých osob? Třeba je zanechal jediný člověk. Nejprve dávkovač zvedl, pak ho položil a zase zvedl.“

„To je sice možné, avšak dost nepravděpodobné. Na povrchu pumpy jsme našli spoustu otisků a většina z nich patří doktoru Bloomovi. Otisk, na který se právě díváme, však podle všech známek Bloomův není. Alespoň se tak domníváme. Pochopitelně budeme vědět víc, až otisky oddělíme.“

„Myslíte, že získáte úplný otisk?“

Muž z FBI pokrčil rameny: „Zaručit to nemohu. Stejně tak je možné, že získáme pouze část.“

Promítač vypnul projektor a rozsvítil světlo.

„Pane na nebi!“ zalkal Jake. Deprimovalo ho, že při vyšetřování případu nepostoupil ani o krok dál. Až na několik méně významných stop neměl v ruce nic Tenhle

nezřetelný otisk palce mu bude sotva co platný. K čertu s tím! Třeba zítra narazí na něco lepšího. Ráno bývá moudřejší večera.

Protáhl se a vyhlédl z okna. Za normálních okolností by se mu nabízel nádherný výhled na osvětlené ulice Los Angeles, avšak tentokrát neviděl pro hustý déšť vůbec nic.

„Co chtěl Hector?“ obrátil se k Farellimu.

„Ochranu. Jeho zákazníci patrně zjistili, že na ně poštval protidrogové komando. Moc velkou radost z toho nemají.“

„Poradí mu, aby se obrátil na chlapce z oddělení pro boj s narkotiky. Třeba mu pomůžou.“

„To už udělal. Řekli mu, aby si trhnul nohou.“

Jake se rozesmál: „Tak mu vyřiď, aby se co nejrychleji zdejchnul. Čím dřív, tím líp.“

„Prý nám výměnou za ochranku poskytne pár zajímavých informací.“

„Například…?“

„Například jméno vraha. Údajně tuší, kdo řádí v nemocnici.“

Jake sebou trhnul: „Jak by to mohl, proboha, vědět?“

„Není si tím jistý, to řekl na rovinu,“ pokračoval Farelli.

„Povídal ale, že zná jednu sestru, která to podle jeho názoru nemá v hlavě v pořádku. Zcela závislá na drogách.

Vyptávala se ho na výbušniny a roznětky.“

Jake se znechuceně poškrábal na zápěstí: „Hector je starý lhář…“

„Pomalu s tou flintou,“ přerušil ho Farelli. „Prý se ho taky ptala, kde by se dal sehnat tlumič. Tlumič na poloautomatickou berettu.“

„Ježíšikriste!“

„Jo. Mám dojem, že ten darebák opravdu zná vraha.“

„Kde je teď?“

„Na útěku. V jedenáct hodin ale bude v telefonní budce v docích San Pedro.“

Jake pohlédl na hodinky. „Za hodinu a půl. Doufejme, že toho prevíta do té doby nezamordují.“

Šest piv a pár hamburgerů spořádali Jake s Farellim za jízdy. Provoz na jižní výpadovce na San Diego zdržoval déšť, navíc musela kolona vozů objíždět nabouraný náklaďák.

„Mám zapnout majáček a sirénu?“ otázal se Farelli.

„Ne,“ zavrtěl Jake hlavou a zmačkal prázdnou plechovku od piva. „Máme dost času. Hector se tam objeví nejdřív minutu před jedenáctou. Ulice ho naučila opatrnosti.

Určitě si dává majzla.“

„Myslíš, že kecal?“

„U Hectora si člověk nikdy nemůže být jistý.“

„To je fakt. Ale ví o té bouchačce.“

„Máš pravdu,“ Jake upřeně sledoval, jak si stěrače poradí s přívalem vody bičujícím přední sklo. Ano, Hectorova informace o pistoli má pro ně cenu zlata. Přesto

mu Jake zcela nedůvěřoval. Dobře věděl, že je stejně jako všichni ostatní obchodníci s drogami notorický lhář. Lžou za všech okolností, jinak by ani nepřežili. Jakeovi však vrtalo hlavou to, že Hector přesně určil typ zbraně. Ten znalo jen několik málo lidí. Doktor Bloom a doktor Soderman jsou mrtví, takže zbývá jen Joanna. Nikdo z nich však Hectorovi údaje o zbrani určitě neprozradil. Ale co když se Bloom o své zbrani zmínil před některou sestrou nebo laborantkou?

Ty mohly informaci rozšířit, takže se nakonec dostala až k Hectorovi. Krucinál, samé dohady. Proč nemá alespoň v něčem jasno?

A ke všemu ty výbušniny a rozbušky, pomyslel si. Co to má znamenat? Souvisí to nějak s tímhle případem?

Vražedkyně přece zabíjela lékaře způsobem, který odpovídal jejich specializaci. Joanna je patoložka. Jaký vztah mají plastické trhaviny k patologii? Musí se Joanny zeptat, třeba ji nějaká spojitost napadne. „Mluvil Hector skutečně o výbušninách?“

„Určitě. Dokonce uvedl jméno chlápka, kterého té sestře doporučil ke konzultaci.“

„Ke konzultaci, jo?“

„Cituju přesně jeho slova. Mluvil o konzultaci. Jako by byl nějaký doktor či co.“

Jake si zapálil řeckou cigaretu a stáhl okénko. Čelo mu skropila dešťová sprška. Kapky příjemně chladily. Přivřel oči a znovu se zamyslel nad trhavinami, o kterých hovořil

Hector. Důležité je dozvědět se jméno dodavatele. Velmi důležité. Mohl by jim povědět, jaký druh a kolik výbušnin a roznětek si jeho zákaznice objednala. Tyto informace považoval za klíčové. Odhalí jim totiž záměry vražedkyně.

Na jejich základě budou moci usoudit, co a jak se chystá vyhodit do povětří. Vše ale závisí na tom, zda Hector mluvil pravdu či lhal. Čert aby ho vzal.

Nasál poslední doušek voňavého dýmu a vyhodil nedopalek z okna. Přiblížili se k odbočce na San Pedro.

Stejná cesta vede k restauraci Mandrakkis, uvědomil si.

Vzpomněl si na Joannu. Přál by si být u ní. Vůbec se mu nezamlouvalo, že se zdržela v Memoriálu tak dlouho do noci. Určitě je v pořádku, přesvědčoval se v duchu.

Dunleavyová se na ni přilepila a nepouští ji z očí.

Vražedkyně se v přítomnosti ozbrojené policistky jistě o nic nepokusí. Dosud se policistům vyhýbala. Své oběti si pokaždé vyčíhala na nestřeženém místě a využila momentu překvapení. Za stávající situace, kdy je nemocnice plná po zuby ozbrojených policistů, však nemá nejmenší šanci.

Hectorovi by Jake radil, aby alespoň jedenkrát za svůj bídný život mluvil pravdu. Pak se jim snad konečně podaří lapit tu pošahanou vražedkyni a Joanna zase začne normálně žít, aniž by se lekala při každém zašramocení. Na druhou stranu však musel přiznat, že mu současný stav věcí plně vyhovuje. Tráví s Joannou přece každou noc. Raději by se s ní ovšem stýkal za příjemnějších okolností, aby se mu

neklepala v náručí strachy. Jake se usmál. Musí k ní být hodnější. Hned při nejbližší příležitosti se jí zeptá, jestli…

„Hele, zase nějaké problémy,“ přerušil jeho úvahy Farelli.

„Co se děje?“

Farelli ukázal před sebe: „Na molu blikají červené majáčky Je tam spousta policajtů.“

Farelli zpomalil a zamířil na molo. Už zdálky jim jeden z policistů naznačoval, aby zastavili.

Farelli šlápl na brzdu, stáhl okénko a ukázal policistovi služební odznak.

„Copak se stalo?“

„Našli tu mrtvolu.“

„Koho?“

„Zatím nevíme,“ odpověděl policista a pokynul jim, aby pokračovali v jízdě.

Jake s Farellim vystoupili z vozu a vydali se k telefonní budce na molu. Déšť poněkud zeslábl, ale stále lehce mrholilo. Mrtvolu obklopoval hlouček policistů. Jake spatřil jen bezvládnou paži a nohu.

Pozdravil se s policistou, jehož tvář mu byla trochu povědomá. „Jak se vede, poručíku?“

„Ale, stojí to pořád za hovno.“

„Co to tu máte?“

„Nějakého obchodníčka s drogami. Asi moc mluvil.“

Jake policistu odstrčil a zahleděl se na mrtvé tělo Hectora

Menendeze. Kdosi mu prořízl hrdlo a otvorem mu prostrčil ven jazyk. Kolumbijská kravata.

Trest pro ty, kdo neuměli držet jazyk za zuby.

23.

Zima. Příšerná zima. Joanna v první chvíli myslela, že spí a že ji pronásleduje děsivá noční můra. Vzápětí si však uvědomila, že je vzhůru. V neznámém prostředí se však nedokázala zorientovat. Zaslechla podivné cvakání. Zvuk přicházel zblízka, ale pojednou ustal.

Čas plynul, ale nedokázala odhadnout, zda se jedná o vteřiny či minuty. Je jí zima, hrozná zima. Kde to jsem?

Cvakám se ozvalo znovu a Joanna si náhle uvědomila, že podivný zvuk vydává ona sama. Lépe řečeno její zuby Ano, zimou jí drkotaly zuby. Jsem vzhůru, určitě jsem vzhůru.

Kde to ale jsem?

Rozhlédla se kolem, ale neviděla vůbec nic, dokonce ani své tělo. Obklopovala ji hluboká tma. Dovnitř odnikud nepronikal ani paprsek světla. Nejspíš ležím. Ležím na zádech. Zkusila se posadit. Trup se těžkopádně nadzvedl, ale končetiny zůstaly nehybné. Bože můj, jsem ochrnutá! Znovu sebou trhla. Tentokrát pohnula mírně pažemi. Sevřela a zase otevřela pěst a ohnula prsty u nohou. Proč jen nemůže vstat?

Vtom ucítila, že jí zápěstí a kotníky obepínají pouta. Ze všech sil se vzepjala, až se jí záda prohnula jako luk.

Zvedla hlavu a pokoušela se zjistit, čím je přivázaná.

Neviděla nic než černočernou tmu. Třeštila jí hlava a rovněž

ramenem projížděla palčivá bolest. Kde to jsem? Co se to se mnou děje? Zachvátila ji panika. Zběsilým zmítáním se snažila vyprostit z pout, ale po krátké chvíli marné námahy zanechala. Úporná bolest hlavy ještě vzrostla. Zhluboka se nadechla. Musí se uklidnit a postupovat s rozvahou.

Zatápala v paměti. Pomalu se jí začaly vybavovat události posledních hodin. S Emily Ryanovou hovořila o drogách…

Ano, Emily plakala. Jenže co se dělo dál? V hlavě měla úplné prázdno. Ne, ne! Emily přece odešla a ona zůstala sama. Prohlížela vzorky. Pak zazvonil telefon…

Paměť se opět zatemnila a Joanně padla víčka. Ach, ta nesnesitelná zima! Kdesi uvnitř se však pomalu rozlévalo teplo. Trochu se prospím a až se vzbudím, tak…

Náhlý záblesk paměti ji přivedl k vědomí. Vzpomněla si na Cassie, která na ni mířila pistolí, i na její slib, že ji zabije speciálně vybraným způsobem.

Zase ta zima!

Joanna začala znovu hlasitě jektat zubama. Roztřásla se po celém těle. Naskočila jí husí kůže. Současně však cítila konejšivé teplo. Zvláštní teplo, vycházející ze samého nitra jejího těla. Ach bože, jak je to příjemné. Nebraň se a na chvilku si zdřímni.

Podvědomě však tušila, že se nesmí nechat spánkem přemoci.

Pokud usne, zemře. Nesmíš spát! Určitě je v lednici nebo mrazicím boxu a už se na ní projevují příznaky

podchlazení. Proto pociťuje střídavě chlad a teplo. Teplota těla klesá, ale jakmile dosáhne kritické hodnoty, organismus přestane chlad vnímat a naopak se dostavuje pocit tepla a ospalost. Člověk usne, a už se neprobudí. Takže tu zmrznu!

Zatínala a povolovala pěsti, kroutila zápěstím a kotníky a mlela čelistmi, aby zapojila do práce co nejvíce svalů a alespoň trochu se zahřála.

Mysl se jí zvolna projasňovala. Hlavně zachovej klid a seber rozum do hrsti, přikazovala si v duchu a snažila se potlačit strach, jenž se jí před chvílí zmocnil. Přemýšlej, přemýšlej!

Ano, určitě se nachází v nějaké lednici či chladicím boxu. Na patologii byla instalována pouze dvě taková zařízení. Obrovský box pro více těl a ve zdi zabudovaný menší box, který pojme pouze jedinou mrtvolu. Doufala, že ji Cassie nešoupla právě do něho. Ten totiž vypadal jako hrobka, a navíc byl vzduchotěsně uzavřený, aby ven nepronikal zápach. V takovém případě však hrozí nebezpečí, že záhy vydýchá veškerý kyslík. Nebezpečí tím větší, že ho právě svými prostocviky spoustu spotřebovala. Uvažuj přece, holka hloupá! Uvažuj! Těch pár pohybu tě muže stát život. Kde vlastně jsem? Ve velké chladíme, anebo v malém boxu ve stěně? Napadlo ji, že se to dá zjistit docela jednoduše. Nasála do úst sliny, otočila hlavu a plivla daleko před sebe. Zaslechla, jak sliny dopadly na podlahu přibližně ve vzdálenosti jednoho metru.

Velký box, díky Bohu! Má alespoň větší prostor k manévrování a nemusí se obávat nedostatku vzduchu.

Na čem leží? K čemu je přivázaná?

Otřela se zády o podložku. Tvrdý podklad. Kov to sice není, ale jedná se o nějaký pevnější materiál. Určitě neleží na lehátku ani na posteli. Vozík na převážení pacientů! Zcela jistě je to pojízdné lůžko, na kterém je připoutaná řemeny.

Cassie ji tedy zavřela do chladicího boxu na patologii a…

Co když ale vůbec není na patologii? Cassie ji mohla odvézt kamkoliv. Podobné mrazicí boxy jsou roztroušené po celé nemocnici. Jeden je dokonce na operačních sálech, kde se Cassie vyzná mnohem lépe. Těžko by ji ale převážela přes celý špitál na chirurgii, aniž by ji někdo nezpozoroval.

Policisté a vnitřní ostraha hlídkují na všech chodbách. Určitě je na patologii, připoutaná řemeny na vozíku.

Pravděpodobně koženými popruhy, které používají na chirurgii.

Jak se jich může zbavit? Jak?

Napadlo ji rozkývat vozík ze strany na stranu a převalit ho na zem, ale okamžitě tuto myšlenku zavrhla. Nezískala by tím vůbec nic a ještě by se mohla při pádu poranit. Čím je pokrytá podlaha boxu? Betonem, nebo dlaždičkami?

Nedokázala si vzpomenout.

Mozek pomalu přestával pracovat. Myšlenkové pochody se zpomalily, schopnost koncentrace klesla. Ano,

takto se hlásí hypotermie. Tlumí metabolický proces a ovlivňuje funkci všech tkání včetně šedé kůry mozkové.

Přemýšlej! Přemýšlej! Přinuť mozek k práci! poroučela si.

Tetelila se zimou. Zuby o sebe hlasitě narážely a dech se zkrátil. Olízla si zkřehlé rty ve snaze trochu je ohřát.

Chutnaly jako led. Ježíši! Už jí mrzne kůže, a ona tu leží přivázaná a nemůže se ani pohnout.

Panikařila čím dál víc. Svíjela se a škubala pouty, až se jí zařezávala do kůže. Házela sebou tak, až se vozík, na kterém ležela, roztančil. Napínala všechny svaly a pokoušela se uvolnit, ale bezvýsledně. Řemeny držely pevně.

Nakonec se vyčerpaně zhroutila. Pomalu ji opouštěly síly i odhodlání. Ne, odtud není úniku. Je konec všem nadějím. Nikdo ji nezachrání, umrzne tu a najdou ji až ráno.

Pomalu jí padala víčka. Přemáhal ji spánek. Tělem se opět rozlila vlna slastného tepla. Zavřela oči a zvolna se nořila do černé prázdnoty. V dálce zahlédla světlo. Blížilo se k ní stále rychleji. Ne, to není světlo. Je to tvář. Tvář jejího mrtvého otce. Usmíval se na ni. Tvá sestra tě potřebuje, pravil.

Kromě tebe nemá nikoho jiného. Jsi za ni zodpovědná.

Musíš na ni dávat pozor.

„Ale jak?“ oponovala Joanna. „Jsem tu uvězněná, nemohu….“ Otcova tvář se rozplynula. Joannu zalila jasná záře.

Otevřela oči a zírala vytřeštěně do tmy. Byl to pouhý sen. Ano, určitě. Přesto jí připadal otcův obličej zcela reálný. Rovněž jeho hlas byl naprosto stejný. Takový, jaký si ho pamatovala z doby před dvaceti lety. Znovu ji přepadlo pokusem oddat se sladkém spánku. Ne, nesmí usnout! Zkus to ještě jednou, přesvědčovala se. Naposledy. Sebrala zbývající síly a opřela se do popruhů. Marně.

Joanna znaveně ulehla. Spotřebovala už veškerou energii. Svaly horních končetin se zimou a zvýšenou námahou stáhly v křeči. Bolest se stále prohlubovala. Joanna posunula ruce co nejvíce dopředu, aby uvolnila napjaté svalstvo. Ruce se pohnuly! Pohnuly se! Zopakovala stejný manévr. Znovu natáhla paže co nejdál. Zase se pohnuly. Ne, ne, to se nehýbají ruce. To klouzají řemeny. Jak je to ale možné? Když se pokoušela ruce zvednout anebo přitáhnout k sobě, držely popruhy pevně, ale když paže posouvala dopředu, řemeny popojely též. Proč?

Snažila se vybavit si vzhled a konstrukční řešení vozíků, používaných na patologii. Tvoří je samotné lůžko a čtyři nohy opatřené kolečky. Nahoře se po stranách táhnou držadla, za která lze vozíky zvedat. Řemeny jsou nejspíš uvázané právě k těmto držadlům. Ano, jistě. Jinde je není možné přichytit. K horní ploše jsou držadla připevněna kovovými tyčemi. Má dojem, že dvěma. Ano, dvěma páry tyčí. Jeden z nich je umístěn v úrovni rukou, druhý na dolním konci vozíku vedle nohou. Ruce nemohla přitáhnout

k tělu, protože jí v tom brání právě tyto tyče, avšak mohla s nimi pohybovat dopředu a dozadu po celé délce držadel v úseku vymezeném horním a dolním párem tyčí. Takže je tu chycena do pasti v podobě nemocničního vozíku.

Odevzdaně vydechla. Na svůj osud už rezignovala.

Věděla, že zanedlouho zemře. Z tohoto mrazivého hrobu neunikne. Je unavená, příšerně unavená. Je konec, pomyslela si, konec všem nadějím. Ruce a nohy se jí opět rozechvěly křečí. Natáhla je, aby alespoň trochu zmírnila bolest. Tentokrát se pohnuly nejen horní, ale i dolní končetiny. Její nohy! Pohnuly se! Třeba jsou kotníky připoutané až pod dolním úchytem. Pokud tomu tak opravdu je, může nohy posunout až na konec držadel a vyvléknout je.

Začala se propracovávat níž a níž ke spodnímu okraji vozíku. Postupovala pomalu, centimetr po centimetru.

Přerývaně dýchala. Síly jí ubývaly, energie se nedostávalo.

Modlila se, aby řemeny utažené kolem jejích kotníků nenarazily na konci držadel na další překážku. Znovu se přihlásila bolest hlavy a ramene, do kterého ji sestra uhodila pažbou pistole.

Vzpomněla si na své mrtvé kolegy, Jasona, Paula a Josiaha, které šílená vražedkyně umučila z důvodu, který si vykonstruovala ve své choré hlavě. Joannu popadl vztek.

Opřela se do pout s ještě větší razancí. Vtom z vozíku sklouzla jedna noha a bezprostředně po ní následovala i druhá.

„Sláva,“ zašeptala ztuhlými rty.

Rychle si protáhla strnulá kolena. Věděla, že se nyní těžiště jejího těla přesunulo do spodní části vozíku. Zvedla tedy opatrně pravou nohu, položila ji přes trup doleva a prsty nahmatala přezku jednoho z řemenů obepínajících levé zápěstí. Vsunula palec pod řemen, sevřela jej mezi prsty a zatáhla. Přezka povolila. Stejně si poradila i s ostatními řemeny, přestože zmrzlými prsty sotva hýbala. Konečně však byla svobodná.

Rychle slezla z vozíku. Kolena se pod ní podlomila a zatočila se jí hlava. Chvíli trvalo, než opět nabyla rovnováhy.

Neviděla vůbec nic Nejistě kolem sebe šmátrala. Znovu se roztřásla zimou. Ruce jí mrazem dřevěněly. Ve snaze trochu je zahřát si promnula dlaně. Skoro ani necítila, že by se ruce dotýkaly. Prsty již ztratily cit. Zřejmě omrzliny, pomyslela si. Doufala jen, že nebudou mít trvalé následky.

Snažila se ohřát dlaně alespoň teplým dechem. Zároveň se pokoušela rozpomenout, jak vlastně chladicí box uvnitř vypadá. Kolem stěn se táhnou regály a prostředek bývá zpravidla prázdný. A co osvětlení? Kde jsou vypínače?

Přemýšlela, kdy naposledy vstoupila do boxu. Před rokem? Možná ještě déle. Světla… Jaké je tu osvětlení?

Vzpomněla si, že chladicí zařízení na patologii je dosti zastaralé. A podobně předpotopní je i osvětlení. Žárovky! Ze

stropu visí na obyčejném drátu dvě žárovky. Kde je ale vypínač? Pravděpodobně na stěně někde u dveří.

Pomalu vykročila. Našlapovala ztěžka, ztuhlé nohy jí vypovídaly poslušnost. Paže natáhla před sebe a drobnými krůčky cupitala kupředu. Náhle se zastavila. V cestě jí stála nějaká překážka, umístěná v úrovni pasu. Hmatem zjistila, že se jedná o velký a měkký předmět. Opatrně jej osahala.

Ve vzduchu cosi trčelo. Chodidlo! Prsty! Mrtvola zabalená v plastikovém pytli!

Postupovala podél mrtvého těla, pravou ruku nataženou do prostoru. Hlava mrtvoly se dotýkala prázdné stěny bez regálů. Kdesi nahoře bzučel ventilátor. Poznala, že stojí v zadní části obdélníkového boxu a že se dveře nalézají přesně na opačném konci.

Opřela se do vozíku, na kterém ležela mrtvola, a sunula ho před sebou, dokud nenarazil na protější stěnu. Kvapně nahmatala dveře a dychtivě sáhla po klice. Zamčeno! Do haj zlu! Ruka jí sjela na přilehlou stěnu a zastavila se na vypínači.

Jasná zář ji téměř oslepila. Zakryla si oči a počkala, než zrak přivykne světlu. Pomalu spustila ruce. Místnost byla prosycená mlžným oparem, ze stropů a polic visely rampouchy. Na stěně nad vypínačem spatřila teploměr.

Stupnice ukazovala –15 Celsia. Uvědomila si, že kdyby na sobě neměla bílý lékařský plášť, byla by už dávno mrtvá.

Ten spolu s blůzou, sukní a spodním prádlem vytvářel

alespoň základní izolační vrstvu. Minus patnáct stupňů!

Jestli odtud honem nevypadne, zmrzne na kost. Musí co nejrychleji pryč. Rukama jí znovu projela bodavá bolest.

Konečky prstů, studených jako led, pomalu modraly.

Strčila si dlaně pod sukni. Snad je tak alespoň trochu ohřeje. Zuby jí cvakaly zimou a po celém těle se chvěla.

Musím ven! Neměla by začít křičet? Ne. To by bylo úplně zbytečné. Stěny jsou příliš silné a nikdo by ji stejně neslyšel.

Podívala se na hodinky. Bylo za pět minut čtvrt na dvanáct.

V tuto pokročilou hodinu už je nemocnice zcela prázdná.

Nikoho by se nedovolala a zbytečně by plýtvala energií.

Už nedokázala ovládnout třes, který zachvátil celé tělo.

Zima! Zima! Zdálo se jí, že teplota rapidně klesá. Pohled jí padl na mrtvolu na vozíku. Bože můj! To, co před chvílí nahmatala, nebyl plastikový pytel, ale policejní uniforma.

Dunleavyová ležela na vozíku bradou vzhůru, s očima vytřeštěnýma a ústy staženými do hrůzné grimasy. Chlopeň pouzdra byla rozepnutá, služební pistole samozřejmě zmizela.

Joanna kvapně stáhla policistce blůzu a natáhla si ji přes plášť. Pak strhla Dunleavyové podprsenku a rozervala ji na dva díly Košíčky si omotala kolem rukou jako improvizované rukavice. Trochu ji ohřály, bylo jí však jasné, že tento stav nepotrvá dlouho. Prsty už vůbec necítila a modré už měla celé dlaně.

Začala ze všech sil tlouct na ocelové dveře. Její úsilí však vyznělo naprázdno. Tlumený zvuk nebylo takřka slyšet. Uvědomila si, že z této pasti neunikne. Stěny i dveře boxu byly příliš pevné. Vyřadit chladicí box z provozu přitom nemohla, deska s vypínači a jističi je umístěna venku. Pouze tam lze vypnout jak světla, tak samotnou lednici…

Upřela pohled na žárovku visící necelý metr nad mrtvolou policistky Dunleavyové. To by přece mělo vyjít!

Ano, musí se to podařit. Jistě, může ji také zabít elektřina, ale nemá na výběr. Musí se pokusit přerušit přívod elektřiny.

Jinak zemře.

Natáhla se ke světlu a vyšroubovala žárovku. V boxu se setmělo, avšak osvětlení, které vydávala zbývající žárovka, bylo dostačující. Stáhla Dunleavyové boty a punčochy a popojela vozíkem tak, aby prázdná objímka visela přímo nad břichem mrtvé policistky.

Přivřela oči a tiše se pomodlila. Ach Pane, pokud se mi to nepodaří, opatruj mou sestru. Dávej na ni pozor, prosím.

Pak uchopila oběma rukama levou nohu mrtvoly a zvedla ji nahoru. Pomalu přibližovala palec k objímce. Vtom jí těžká noha vyklouzla a s mohutným plácnutím dopadla zpět na vozík. Joanniny ztuhlé prsty byly zcela bez citu. Znovu zvedla Dunleavyové nohu a manévrovala palcem směrem k objímce. Už tam skoro je! Skoro. Ještě centimetr, maximálně dva. Sebrala všechny síly a přistrčila nohu k

objímce. Palec do ní vklouzl jako po másle. Nic Joanna prstem zakroutila. V objímce zajiskřilo a ke stropu vyšlehl blesk. Noha policistky Dunleavyové se zachvěla a zešedla.

Elektrický výboj projel Joanniným tělem a sklátil ji k zemi.

Poslední věc, kterou spatřila, byla lesknoucí se noha Alice Dunleavyové mizící v temnotách.

24.

„Necítíš plyn?“ zeptala se Lois Martinova a položila sluchátko. Cassie zaklonila hlavu a natáhla chřípím: „Ne, proč?“

„Volali z údržby. Prý v této části nemocnice uniká plyn.“

„Chtějí nás evakuovat?“

„Máme být přichystané na všechno.“

Lois se otočila a zběžně přelétla pohledem tabuli, umístěnou na zadní stěně sesterny.

„Podívej,“ pročítala rozpis operací. „Jednička a dvojka se právě připravují na další zákrok. Operace zápěstí na trojce je skoro hotová a ta kýla na čtyřce taky. Dva pacienti leží na pooperačních pokojích.“

„Možná by stačilo převézt všechny na velký pooperační pokoj vedle hlavního sálu,“ navrhla Cassie.

„Zavolám tam a zjistím, jestli mají volno,“ pravila Lois a sáhla po telefonu. „Mezitím bys mohla projít šatny a pracovny s diktafony. Kdybys tam někoho našla, tak ho upozorni na nebezpečí.“

„Dobře,“ Cassie vyšla na chodbu.

„Jo, ještě něco!“ zavolala na ni Lois. „Údržbáři povídali, že plyn může být cítit z větracích šachet. V

takovém případě prý nesmíme zvedat krycí mřížky.“ Cassie přikývla: „Rozumím. Jediná jiskřička, a je s námi amen.“

„Přesně tak. Kluci z údržby jsou tu za chvíli a potrubí zkontrolují.“

Cassie vyrazila kvapem chodbou. Byla ráda, že dnešní operace odpadly. Alespoň dostanou pacienty bez problémů do bezpečí. Mrkla na nástěnné hodiny. Ručičky ukazovaly za pět minut čtvrt na jedenáct. Porovnala časový údaj se svými náramkovými hodinkami. Přesně 10.10 hodin. Tělo Joanny Blalockové zatím nikdo neobjevil. Teď už je doktorka i ta policistka zmrzlá jako preclík. Proč je ale dosud nikdo nenašel? Možná dneska ještě nikdo nevešel do chladicích boxů. Anebo tam vešel, ale nevěnoval dvěma mrtvolám žádnou pozornost. Nejspíš tam cpou mrtvoly jako na běžícím pásu ve dne v noci. Ano, teď už jsou tvrdé jako kamen. Při vzpomínce na Woodyho vyprávění o zmrzlých tělech se musela usmát. Trvá prý týden, než roztají.

Prošla kolem policisty hovořícího potichu do vysílačky.

Přikývl jí na pozdrav. Zamávala mu. S chutí by mu prozradila, že losangeleští policajti mají o kolegyni méně. Z

jedné obrovské a hloupé policajtky je teď kostka ledu.

Nahlédla do pracoven s diktafony. Všechny byly prázdné. Zastavila se u dveří pracovny, ve které rozsekala na kusy Paula Sodermana. Tehdy mu amputovala ruku a nemohla se vynadívat na tu nádheru. Opravdu si to vychutnala, i když ne tolik jako vraždu Jasona Summerse.

Ta byla vskutku dokonalá. Zvlášť se jí líbilo, když kňučel jako štěňátko. Uvažovala, zda Joanna Blalocková také kňučela, prosila a naříkala. Pravděpodobně ano. Bohužel ji v její mrazivé hrobce nikdo neslyšel.

Cassie prohlédla šatnu sester. Uvnitř nikdo nebyl.

Nasála nosem vzduch, ale žádný plyn necítila. V prostoru se vznášela pouze vůně parfému.

Namířila ven ze dveří, když vtom se náhle zastavila a jako duchem nepřítomná zírala na potrubí a krycí mřížky ventilace. Moje výbušniny! Vždyť do větracích šachet ukryla svoje výbušniny! A Lois říkala, že údržbáři hodlají kontrolovat ventilaci a možná budou odstraňovat i mřížky do šachet. Krucinál! Dosud všechno tak krásně klapalo, a teď tohle…!

Jak je možné, že si na trhaviny nevzpomněla hned, jakmile jí Lois oznámila úmysly údržbářské čety? Zřejmě měla úplné okno! To je tím kokainem. Ano, přehnala to s koksem. Asi sníží dávku, alespoň načas. Do prdele! Teď musí vzít rozum do hrsti a soustředit se.

Nervózně si poplácala dlaní o stehno. Jak jen vyřešit tohle dilema? Věděla, že pokud najdou její výbušniny, už nikdy se jí nemusí naskytnout příležitost vyhodit chirurgii do povětří. A tohle zatracené, hnusné místo musí, musí vyletět do povětří, o tom není pochyb. Jak to ale zařídit?

Škoda že někdo prostě neškrtl zápalkou. Plyn by vybuchnul a spolu s ním…

Najednou se rozesmála. Její problém lze přece vyřešit tak snadno! A všechno do sebe bude krásně zapadat.

Vybuchnou tu sice její nálože, ale všichni se budou domnívat, že ohromnou detonaci způsobil náhodou vznícený plyn. Výborné, ba přímo vynikající! Bude to chtít perfektně načasovat, ale i s tím si snadno poradí.

Chvatně se vydala do odpočívárny lékařů. Než vstoupila, zaklepala nesměle na dveře. Elliot Berk pochrupoval na gauči. Otevřel oči a usmál se.

„Už jsem tě dávno neviděl,“ přivítal návštěvnici. „Měla jsem spoustu práce,“ zalhala.

Elliot se zvolna postavil a přistoupil k ní. Jednou rukou ji objal kolem pasu a druhou položil na zadeček. „Tenkrát večer jsi byla skvělá.“

Cassie předstírala úsměv, ale ve skutečnosti myslela na to, jaký je ten Berk nechutný pitomec. Divila se, že v sobě vůbec našla tolik sebezapření a vyspala se s ním.

„Ano, bylo to moc hezké.“

„Nemohla by ses zastavit dneska večer?“

„Bohužel, už mám jiné plány. Jdu s kamarádkou do kina.“

„S kamarádkou, nebo kamarádem?“

„S kamarádkou.“

„Tak jí řekni, že se ti to dneska nehodí.“ Jemně jí stiskl hýždě. „Zkusím to,“ slíbila. Uvažovala, zda má Elliotovi povědět o unikajícím plynu, ale nakonec tuto myšlenku

zavrhla. Potkal ji v den Sodermanovy vraždy a možná si všiml i sekery ukryté pod pláštěm. Tvrdí, že si na nic nevzpomíná, ale třeba se mu to časem vybaví. Bude lepší, když zemře, jak to ostatně plánovala. Ať zahyne při výbuchu. „Zkusím se ti ozvat.“

„Žádné zkusím,“ naléhal. „Prostě se ozveš a hotovo.“

Přitiskla se k mladému lékaři a kolenem mu zarejdila v rozkroku.

„Nevím, jestli vydržím čekat až do večera.“

Elliot vykulil oči: „Cože? Teď? Tady?“

„Ne, někdo by mohl přijít,“ zašeptala svůdně. „Ale vedle pohotovosti je přece volný pokojík, kam přes den nikdo nechodí.“ „Jo, jo. Vím, který myslíš.“

„Mám ještě nějakou práci, tak se zatím trošičku prospi,“

špitla mu do ucha. „Během půlhodinky si tě tu vyzvednu.“

„Dobře.“

Opět se na něj přimáčkla a hrábla mu do rozkroku rukou. „Ach,“ vzdychla vzrušeně, když nahmatala jeho vzdouvající se úd.

„To je nádhera.“

„Počkej, dneska okusíš něco, co jsi zatím nikdy nezažil,“ slibovala mu.

Hned nato se od něj odtáhla, políbila ho lehce na tvář a vyběhla na chodbu. Bože, to je ale vůl… Ten myslí ptákem, a ne hlavou. Přidala do kroku. Pozdravila dva policisty s vysílačkami. Jsou tu nejspíš kvůli evakuaci, pomyslela si.

Dobře jim tak, ať natáhnou při explozi brka spolu s ostatními. Na sesterně už na ni čekala Lois.

„Chtějí to tu vyklidit,“ oznámila jí tiše. Hlavou pokynula směrem k výtahům, před kterými již čekali dva pacienti na vozících a dva na pojízdných křeslech. „Tohle jsou poslední čtyři. Během chvilky tu máme prázdno.“

„A co doktoři a sestry?“

„Všichni už jsou venku. Pomocný personál taky.“

Dveře na chodbu se rozlétly a na oddělení vpadla skupina hasičů a údržbářů. „Začnou tady. Počkej na mě v devátém patře,“ požádala ji Lois. Cassie se volným krokem vydala chodbou. Nikam nespěchala. S výbuchem chtěla počkat ještě alespoň deset minut, než se podaří evakuovat všechny pacienty. Na chirurgii pak zůstanou jen požárníci a údržbáři. Všichni při výbuchu zahynou. Nevybrali si zrovna bezpečné povolání.

Minula pracovny s diktafony a přiblížila se k policistům, kteří právě hovořili do vysílaček. Snažili se vypadat důležitě. Bože můj, jak jsou ti policajti pitomí.

Usmála se na ně a zároveň přemýšlela, zda prohledají všechny místnosti. Snad ne. Nechtěla, aby našli Elliota Berka.

Přistoupila k policistům: „Právě vydali příkaz k evakuaci.“

„Už jsme slyšeli,“ odvětil ten vyšší z nich.

„Myslím, že tady už nikdo není. Sama jsem před pár minutami všechny místnosti zkontrolovala.“

„Dobře,“ přikývl vysoký policista. „Teď byste měla vypadnout i vy. Dostali jsme rozkaz, abychom do tohoto prostoru nikoho nepouštěli.“

„Jsem právě na odchodu.“

Zamířila ke schodům. Ještě zaslechla, jak policista cosi mumlá do vysílačky. Nerozuměla mu dobře, ale měla dojem, že řekl slovíčko ‚jde‘. Pokrčila rameny. Kretén, ať si ještě chvilku pohraje. Za par minut už bude na pravdě boží.

Vstoupila na schodiště. Ještě jednou se ohlédla, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje. Sáhla do kabelky a vytáhla z ní velkou tabletku metamfetaminu. Jaká krása! Dvojnásobná dávka. Koupila ji od nového dealera. Zboží bylo mnohem kvalitnější než svinstvo, které jí prodával Hector.

Shromáždila v ústech trochu slin a lačně tabletku polkla.

Zapnula zip kabelky. Přemýšlela, kolik lidí asi exploze zabije. K počtům jí nestačily ani prsty obou rukou.

Především je tu spousta hasičů a údržbářů. Těch je hodně, přinejmenším deset. Potom ti dva policajti, to je celkem dvanáct. A samozřejmě nesmí zapomenout na Elliota Berka.

Třináct. Nešťastné číslo. Nešťastné pro ně. Elliota žádná velká škoda nebude. Neuměl nic jiného než spát. Ráno přišel do špitálu, zalezl někam do kouta a tam chrápal až do konce pracovní doby. Pak se probudil, přesunul se domů a tam chrápal zase. A pokud zrovna nespal, tak proháněl mladé

sestřičky. Spadl jí kámen ze srdce. Už s ním alespoň nebude muset kvůli tomu, aby ho zabila, píchat.

Zastavila se, znovu rozepnula kabelku a bezděčně vytáhla cigaretu. Včas si však vzpomněla na unikající plyn.

Pokračovala tedy dál a v duchu si promítala Elliotovo mrtvé tělo. Najdou ho v sutinách, oblečeného v bílém plášti.

Noviny a televize se budou předhánět v líčení odvážného lékaře, který obětoval život ve snaze pomoci ostatním.

Udělají z něj pravděpodobně hrdinu bez bázně a hany.

Novináři jsou banda prolhaná.

Metamfetamin se již dostal do krve a zaplavil celé tělo.

Připadala si lehká a nehmotná, ale přitom nabitá nevyčerpatelnou energií. Srdce jí div nevyskočilo z hrudi.

Skvělý přípravek! Nejlepší ze všech. Příště si musí objednat alespoň dvojnásobné množství. Kde jsem to byla? Aha, mrtvý Elliot Berk. Určitě mu vypraví skvostný pohřeb.

Dostaví se nejméně půl špitálu. Ani ona tam rozhodně nesmí chybět. Takovou událost přece nemůže vynechat. Oblékne se celá do černého. Při takové smutné příležitosti se to hodí.

Nebo snad ne? Ale ano, usoudila.

Na odpočívadle v prvním poschodí spatřila policistu s vysílačkou v ruce. Okamžitě zbystřila všechny smysly.

Nedůvěřivě ho pozorovala. Všude samej policajt? Proč je jich tu tolik?

Policista ji zastavil zvednutou dlaní: „Budete muset vyjít východem v prvním patře.“

„Proč?“

„Schodiště musí zůstat prázdné.“

„V životě jsem v Memoriálu neviděla tolik policistů.

Děje se něco?“

„To bych řekl.“

Cassie přivřela oči. Snažila se vypadat pokud možno zkroušeně: „Snad jste zase neobjevili další mrtvolu?“

Policista zavrtěl hlavou: „Nemohu vám nic prozradit.

Prostě se vyskytly nějaké obtíže. A teď, prosím, opusťte budovu.“

„Rozumím.“ Otočila se a odcházela, stěží přitom potlačujíc smích. Určitě už ty dvě zmrzlé křepelky našli!

Jedna z nich je policistka, a proto se jich tu motá tolik.

Kdykoliv to odnese nějaký policajt, vyvádějí jeho kolegové jako splašení. Pocítila nutkání vypravit se na patologii a pokochat se pohledem. Moc ráda by viděla Joannu Blalockovou tuhou jako makrelu. Je zmrzlá jako rampouch.

Zkoušela odhadnout, jak dlouho asi potrvá, než Blalocková rozmrzne.

V hlavní hale se to policisty jen hemžilo. Stánek se suvenýry byl zavřený, a ani u recepce nikdo neseděl.

Pohlédla ke vchodu. Zaměstnanci, pacienti i návštěvy se hrnuli ven. Dovnitř policisté nikoho nepouštěli.

Přistoupila k telefonní kóji a vytáhla z kabelky proužek papíru. Vhodila do otvoru minci, natočila papírek ke světlu a začala na tlačítkách číselníku vyťukávat číslo.

Vtom jí kdosi sáhl přes rameno. Jednou rukou jí sebral sluchátko a druhou vytrhl papírek s telefonním číslem.

Polekaná Cassie se ohlédla. Za ní stál poručík Sinclair.

„Voláte přítelkyni?“ otázal se.

Připadala si zaskočená. Teď musí zapojit do práce všechny mozkové závity!

„Já… já… Jistá osoba mě požádala, abych zavolala na tohle číslo.“

„Kdo?“

„Přítel.“

„Aha,“ pronesl Jake chápavě. V rychlosti mrknul na číslo, načmárané na útržku papíru. „Prozradil vám váš přítel, že jakmile to číslo vytočíte, uvedete do provozu dálkové ovládání? A vysvětlil vám, že je dálkové ovládám napojeno na roznětku plastické trhaviny?“

Vyděšeně zírala na poručíka i na policistu stojícího za ním. Nejraději by vzala nohy na ramena.

„Svěřil se vám přítel i s tím, že výbušniny nastrkal na chirurgii do ventilačních průduchů? Pověděl vám tohle všechno, ten váš povedený přítel?“

„Vůbec nevím, o čem tu mluvíte!“ snažila se zachovat chladnou hlavu.

„Ale ano, víte,“ oponoval sladkým tónem Jake. „Víte toho dokonce ještě mnohem víc a všechno nám to záhy vyklopíte.“

„Požaduji svého právního zástupce!“ ohradila se. „Proč?

Provedla jste snad něco špatného?“

Farelli jí vyškubl kabelku z ruky a začal se v ní chvatně přehrabovat. Vytáhl krabičku s léky a otevřel ji.

„Ale, ale, copak to tu máme? No to je hotová lékárna.

Špetka kokainu, trocha meťáku…“

„Nemáte právo prohledávat mi kabelku,“ protestovala Cassie.

„Já vím,“ prohodil Farelli a nerušeně pokračoval dál.

„Když já jsem strašně zvědavy člověk…“

„Trvám na advokátovi!“ opakovala.

„Jen se nebojte, ještě přijdete do styku se spoustou advokátů,“ popichoval ji Jake. „Jakmile vás obviníme z vraždy, máte nárok alespoň na dva. A až budete sedět v cele smrti, tak se kolem vás vyrojí právníků jako vos. Však je znáte. S oblibou bombardují Nejvyšší soud žádostmi o odklad výkonu trestu smrti.“

Jake pohlédl k nejbližšímu výtahu. Policista jim podržel dveře. „Teď se vrátíme zpátky na chirurgii. Chci, abyste nám tam pár věcí ukázala.“

Ve výtahu Cassie čučela na světelný indikátor a usilovně přemýšlela. Hlavně se musí pořádně soustředit.

Takže našli výbušniny. No a co? Tohle jí přišít nemůžou.

Postupovala přece velice opatrně a nezanechala žádné otisky prstů. Samozřejmě že ji nikdo neviděl. Až na Marci, ta už je ale mrtvá. Nikdo jiný o tom nevěděl. Nikdo tedy nemohl…

Hector! Ta podlá krysa promluvila! Určitě to byl on. Jenže ona všechno popře. Bude trvat na tom, že Hector lže.

Tvrzení proti tvrzení. Uvidí se, jestli uvěří vážené staniční sestře anebo nějakému poťouchlému obchodníčkovi s drogami. Její slovo bude znamenat víc. Ale co to telefonní číslo, které u ní objevili? Jak to vysvětlí? V tomhle případě udělala hloupost. Budou se jí vyptávat na jméno toho přítele.

Koho uvede? Koho? Hectora! Řekne jim, že to číslo dostala od Hectora. Chtěla od něj drogy a musela mu za to prokázat službu a zavolat na uvedený telefon. Ano, přizná se k závislosti a Hectora označí za svého dodavatele. Dobrý nápad. Hodí vinu na něj. To určitě vyjde.

Koutkem oka pozorovala Farelliho, který se jí pořád hrabal v kabelce. Hajzl jeden. Očividně v tom nacházel potěšení. Patrně patří mezi ty lidi, kteří s oblibou šmejdí mladým holkám v zásuvkách a ukájí se nad jejich spodním prádlem. Čert aby ho vzal! Vrátila se ve svých úvahách k tomu, z čeho jí chtějí obvinit. Poručík naznačil, že bude souzená za vraždu. Jenže jim chybí důkazy. Nemají, ani co by se za nehet vešlo. Kdyby na ni něco měli, už dávno by ji zatkli a seznámili by ji s jejími právy. Proč ji rovnou nesbalili? A proč čekali, až opustí oddělení a začne telefonovat? Proč? Mohli ji přece sebrat kdykoliv předtím.

Něco tu nesedí. Třeba jenom blafují a doufají, že se zhroutí a pod nátlakem se dozná. Jistě, jenom to na ni zkoušejí.

Chtějí ji dostat na lopatky. To se tedy načekají! Ona se tak

snadno nepoloží. Zachová rozvahu a neřekne ani slovo. A bude trvat na právním zástupci.

Výtah nadskočil a zastavil se. Vystoupili na chodbu.

Před sesternou postával hlouček hasičů a kousek od nich přešlapovali oba policisté s vysílačkami. Jake jednoho z nich přivolal mávnutím ruky.

„Oznamte hasičům, že tu žádný plyn neuniká a neunikal. Omluvte se jim a vysvětlete jim, proč jsme tuhle frašku zinscenovali.“

„Provedu, poručíku.“

„Co…?“ Cassie zalapala po dechu. Poručíkova věta ji zmátla. Cítila, že ztrácí půdu pod nohama. Jistěže tu unikal plyn! Proč by jinak z chirurgie evakuovali všechny pacienty a zaměstnance? Co to tu ten poručík mele za nesmysly?

Kráčela chodbou v doprovodu detektivů a s přísně vyhlížejícím policistou za zády.

Jake se na sestru podíval a bedlivě studoval výraz její tváře. Vypadala dost ustaraně. Výborně. Začala se potit strachy dřív, než čekal.

„Nechcete mi po pravdě říct, co všechno máte na svědomí?“

Cassie hleděla přímo před sebe a neodpovídala.

Pomalu, takřka váhavě pokračovali chodbou. Kromě ozvěny jejich kroků nebylo slyšet vůbec nic.

„Dobrá,“ pokračoval Jake. „Trochu vám pomohu, abyste se konečně zorientovala. Zaprvé, v nemocnici

skutečně k žádné poruše plynového potrubí nedošlo.

Zosnovali jsme to kvůli vám. Pro vaše dobro.“

Cassie zakoulela očima.

„Ano, pro vaše dobro. Dozvěděli jsme se totiž, že se chystáte vyhodit chirurgii do povětří* Hector nám prozradil, že jste se zajímala o výbušniny a roznětky.“

„Hector lže!“ vykřikla. „Nikdo přece neuvěří nějakém překupníkovi drog!“

„Máte pravdu,“ přitakal Jake. „Ani já mu nevěřil. Jenže Hector nám poskytl důkaz. Sdělil nám jméno chlapíka, kterého vám doporučil. Toho, od něhož jste trhaviny získala.“

Cassie zbledla.

„Jenže tenhle mládenec je hrozný holomek, ani byste nevěřila,“ pokračoval za chůze Jake. „Hned poznal, že je v tom až po uši. Obchod s výbušninami je totiž sám o sobě těžký zločin, neřkuli když je pak zákazník použije k tomu, aby vyhodil do vzduchu objekt, v němž se zdržují lidé. Pak už si prodejce koleduje o obvinění ze spoluúčasti na vraždě a minimálně o deset let za mřížemi.

Touhle perspektivou ten vás kamarád příliš nadšený nebyl, takže s námi velice ochotně uzavřel menší dohodu.

Jestli zazpívá, necháme ho běžet. Panečku! V životě by mě nenapadlo, že toho někdo dokáže tolik nakecat.“

Přiblížili se k pracovnám s diktafony. Jake zpomalil a ukázal na dveře místnosti, v níž zahynul Paul Soderman:

„Co jste udělala s tou sekerou. Odnesla jste ji pryč, že?

Podle mého názoru zabalenou do pláště nebo deky.“

„Naprosto nechápu, co to tu vykládáte,“ prohlásila odměřeně.

„Ale chápete. Možná vám trochu vynechává paměť, ale to se časem spraví.“ Jake si promnul zadumaně bradu.

„Vsadil bych se, že tu sekeru pořád ještě máte. Nejspíš doma v šatně. Lidi jako vy si libují v suvenýrech, ne?“

Cassie se roztřásl spodní ret. Rychle jej skousla, aby chvění zastavila.

Trefa do černého! Jake ji pobídl k rychlejší chůzi. „Kde jsme to skončili? Aha, už vím! Výbušniny! Jakmile ten ptáček zazpíval, prohledali jsme celé chirurgické oddělení a ve větracích šachtách jsme objevili plastickou trhavinu. Naši pyrotechnici odstranili roznětky dřív, než byste řekla švec.

Potom jsme se trochu poohlédli po další náloži. Mazaní lidé jako vy se vždycky nějak pojistí, že? Pro případ, že by první výbuch selhal, jste někam uložila další trhavinu, to nám bylo jasné. Pořád jsme nemohli nic najít. Hledali jsme celou noc, ale bezvýsledně. Přitom jsme vás nemohli zabásnout, dokud tu nálož neobjevíme. Tušili jsme, že jste mohla použít časovacího zařízení anebo požádat některého ze svých bláznivých přátel, aby výbušninu odpálil v případě, že byste to nemohla udělat sama. Nezbylo nám než doufat, že nás k ní dovedete. Proto jsme připravili tu komedii s unikajícím plynem a rozhlásili, že údržbáři budou snímat kryty

větracích šachet. Určitě vás hned napadlo, že přitom odhalí ukryté výbušniny. Nemluvím příliš rychle?“

Vstoupili do sesterny. Farelli jí pokynul, aby se posadila na pohovku, a sám si sedl naproti ní. Ke dveřím se postavil policista. Jake přecházel po místnosti s rukama složenýma za zády. „Takže jste neměla jinou možnost než výbušniny odpálit. Teď, anebo nikdy.“

Farelli se poškrábal v podpaží.

„Vždyť ale mohla, Jakeu, kliďánko počkat. Měla přece tu rezervní nálož.“

„Ne,“ zavrtěl Jake hlavou. „Věděla totiž, že pokud bude objevena první nálož, pročeše policie chirurgii centimetr po centimetru a najde i záložní systém. Něco takového nemohla naše milá sestřička riskovat. Musela jednat co nejrychleji.

Vzhledem k tomu, že jsme již zneškodnili roznětku hlavní nálože, k výbuchu by nedošlo a Cassie by se musela spolehnout na záložní trhavinu. Přesně takhle jsem si to představoval.“

Jake se na chvíli odmlčel, zapálil si cigaretu a znovu začal přecházet po místnosti. Na špičku jazyka se mu přilepil kousíček tabáku. Vyplivl ho směrem ke Cassie.

„Pověsili jsme se vám tedy na paty. Kamkoliv jste se hnula, všude vás sledoval policista. Dokonce i ta uklízečka, která na záchodě šmudlala podlahu, byla maskovaná policistka.

Policajti stáli na schodišti i na chodbách a hlásili do vysílaček každý váš krok. Každičkou minutu jsem měl

dokonalý přehled o vašem pohybu a dokázal jsem odhadnout každý váš další krok. Pamatujete si, co vám řekl policista na schodech? ‚Budete muset vyjít východem v prvním patře‘, povídal. Takže všichni hoši s vysílačkou rázem věděli, že míříte k východu v prvním patře a že tedy budete procházet hlavní halou. Po pravdě řečeno tušil jsem, že použijete telefonu v hlavní hale. Je to dost daleko od chirurgie a blízko východu. Pojistila jste se pro případ, že by budova hrozila zřícením anebo že by vypukl velký požár. Je mi jasné, že se máte příliš ráda na to, abyste se vystavila sebemenšímu nebezpečí. Proto jsem byl, ještě než jste začala vyťukávat číslo, připravený. Na tom papírku jsou napsaná dvě. První telefonát měl odpálit výbušninu ve větrací šachtě.

Druhé číslo aktivuje záložní rozbušku. Správně?“

Cassie mlčela. Neodpovídej, a jakmile tě seznámí s tvými právy, požádej o právního zástupce.

„Zůstaneme tu, dokud rezervní nálož nenajdeme. Jak vás tak znám, byla byste schopná odpálit ji třeba i z vězení.

Je také možné, že jste číslo svěřila známému, kterého nepodezíráme a který je vytočí později. Jakási pojistka pojistky. Povězte nám, kde je ta nálož uložená. Ušetříme si tím spoustu času.“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ pravila Cassie neurčitým tónem. „Jestli proti mně máte nějaké důkazy, tak mě zatkněte a postavte před soud. V opačném případě mě propusťte.“

„Nebojte, k tomu vězení se hned dostaneme.“ Jake se podrbal za uchem, což byl předem domluvený signál Farellimu.

„Drahá dámo, čeká vás trest smrti,“ prohlásil Farelli otevřeně. „Posadí vás na křeslo, připoutají vám k němu ruce i nohy a pustí do komory kyanid. Jedinkrát se nadechnete, a je po vás.“ „Mluví pravdu,“ připojil se Jake. „Absolutní trest vás nemine, za to bych dal ruku do ohně. Státu Kalifornie se rozhodně nebude líbit, že máte na svědomí pár nevinných lidí.“

„Já nikoho nezabila,“ pronesla Cassie důrazně. „Ale ano.“

„Nemáte žádné důkazy.“

„Máme něco lepšího. Máme svědka.“

„Vymýšlíte si.“

Jake pokynul policistovi u dveří. Ten vyšel ven, ale za chvíli se vrátil. Spolu s ním vstoupila do dveří Joanna.

Jakeovi se div nezastavilo srdce. Joanna vypadala příšerně. Tváře měla drsné a červené, rty popraskané mrazem. Pomalu se šourala, každý krok ji stál nepředstavitelnou námahu.

Cassie hrůzou zbledla. S otevřenou pusou civěla na Joannu. Předklonila se a pomalu vstávala. Farelli ji popadl za rameno a přimáčkl zpátky na pohovku.

Joanna postoupila malátně o několik kroků dopředu a sjela Cassie nevraživým pohledem. Nenáviděla ji, pohrdala

jí, nejraději by se na ni vrhla. Byla však příliš vysílená a nemyslela na nic jiného než na teplou postel.

„Jsi v pořádku?“ otázal se Jake.

„Zvládnu to.“ Stiskla konečky prstů. Zdálo se jí, že se do nich pomalu vrací cit. „Určitě?“

„Opravdu. Neměj obavy.“

Cassie zírala na Joannu a nasucho polykala: „Jak jste se dostala ven?“

„Hned vám to povím,“ pronesla Joanna chraplavým hlasem. „Strčila jsem palec u nohy mrtvé policistky Dunleavyové do objímky a způsobila tak zkrat. Tím jsem vyřadila chladicí box z provozu. Jaká ironie osudu!

Dunleavyová dostala za úkol mě chránit a doplatila na to. A dokonce i po smrti splnila svou povinnost a zachránila mi život.“ Joanna se rozplakala a odvrátila hlavu.

V Jakeovi se vařila krev. Naklonil se ke Cassie, až se málem dotýkal nosem její tváře: „Ten způsob smrti vám tedy nezávidím. Kyanid vám spálí plíce jako pochodeň.

Budete křičet, naříkat a žebrat o milost a já se na vás budu dívat a popadat se smíchy za břicho.“

„Je to pomalá smrt,“ přidal se Farelli. „Opravdu pomalá.“

„Dlouhá a bolestivá agónie,“ zašeptal Jake.

„Nekonečná, trýznivá agónie.“

Cassie sklopila hlavu.

„Já nechci umřít,“ špitla nesměle.

„S tím asi nic nenadělám,“ pohodil Jake hlavou.

Cassie se nadechla: „A co když vám prozradím, kde je schovaná rezervní nálož?“

Jake pokrčil rozpačitě rameny: „V tom případě bych snad mohl promluvit se statním návladním…“

„Musíte mi slíbit, že se přimluvíte. Žádné snad.“

„Slibuji, že s ním promluvím. Za výsledek však neručím.“

„Chci to písemně.“

„Trhněte si nohou! A začněte si už nacvičovat, jak zadržet co nejdéle dech.“

Cassie rezignovala: „Slíbíte mi tedy alespoň, že se přimluvíte?“

„Máte mé slovo.“

„Nálože jsou ukryté v reflektorech nad operačními stoly.“

„Ježíšikriste!“ Jake pokynul Farellimu. „Hlavně jim řekni, aby dávali bacha. Můžou um být nastražené léčky.“

Farelli se vysílačkou spojil s pyrotechniky a vydal jim patřičné pokyny.

Joanna vstala: „Jdu domů. Prospím alespoň týden.“

„Jestli chceš, pošlu s tebou policejní ochranu.“

„Není třeba, jsem už v pořádku.“

Prošla kolem policisty, který jí podržel otevřené dveře.

Prsty u nohou měla stále ztuhlé, ale pomalu se v nich začala ozývat bodavá bolest. Lékař z pohotovosti jí řekl, že se

jedná o dobré známem. Snažila se tělo rozpohybovat, aby povzbudila skomírající krevní oběh, ale přesto se jí zdálo, že má nohy jako z olova. Zamířila k výtahu, ale pak změnila směr. Je tam spousta lidí a ona vypadá jako strašidlo. Raději sejde po schodech. Pohybem se jí snad prokrví nohy. Vydala se hlavní chodbou a pak odbočila do chodbičky vedoucí ke schodišti.

Na sesterně mezitím Farelli seznámil Cassie s jejími právy a chystal se jí nasadit želízka. Postavila se a natáhla ruce. Farelli se k ní naklonil, a vtom si Cassie všimla jeho pouzdra se služební zbraní. Poklesla v kolenou, hmátla po jeho osmatřicítce a obratným pohybem ji vytáhla z pouzdra.

Uniformovaný policista u dveří chvatně sáhl po zbrani.

„Dejte ruce za hlavu a odstupte ode dveří,“ poručila mu Cassie a namířila na něj a poté na oba detektivy pistoli.

Policista uposlechl jejího příkazu. Snad nezpozorovala, že ještě stihl rozepnout pouzdro.

Cassie se rozkročila a zamířila na Jakea: „Vyndejte zbraň a položte ji pomalu na stůl.“

Jake uposlechl, ale přitom ji nespouštěl z očí.

Cassie ukázala hlavní ke stěně: „Teď se všichni tři postavte čelem ke zdi!“

Jake a Farelli přistoupili ke stěně a opřeli se o ni.

Předpokládali, že okamžitě stiskne spoušť a zastřelí je jako psy. Farelli se ještě stačil pokřižovat. Policista zaujal pozici několik kroků od nich tváří obrácený ke zdi. Naštěstí stál v

příznivém úhlu, takže periferním viděním pozoroval sestru se zbraní.

Cassie pomalu ustupovala ke dveřím.

„Mám vás odprásknout, nebo ne? Jo, nejspíš to udělám.“

Policista vytrhl z pouzdra zbraň. Cassie na něj vypálila dvě rány. Druhý výstřel jej zasáhl do stehna. Skácel se jako podťatý a zavyl bolestí.

Jake a Farelli uskočili a skryli se za stůl.

Cassie vyrazila ze dveří a utíkala pryč chodbou.

Joanna zaslechla výstřely, zrovna když otevírala dveře na schodiště. Zůstala stát jako solný sloup. Bože můj, zastřelili Cassie! Oni ji zabili! Obrátila se a rozběhla se zpět k sesterně.

Na rohu se střetla s Cassie. Obě ženy do sebe v plné rychlosti vrazily a upadly na zem. Zbraň, kterou Cassie upustila při pádu z ruky, se odkutálela až ke zdi.

Joanna s Cassie, zpola omráčené pádem, na sebe chvíli ohromeně zíraly. Cassie se vzpamatovala jako první a natáhla ruku po zbrani. Joanna popadla sestru za rameno a snažila se ji zadržet, avšak nedostávalo se jí sil. Zaťala ruku v pěst a uhodila ji vší silou do prsou. Cassie sebou plácla na zem a hlavou narazila o podlahu. Vyjekla bolestí. Joanna se na ni převrátila a celou vahou jí bránila v pohybu. Cassie řvala jako pominutá.

Vtom se k nim přiřítili Jake s Farellim. Cassie se pod Joannou zmítala a mávala rukama jako pták s přeraženými křídly marně se snažící vzlétnout. Jake k nim přiskočil.

Chtěl odtrhnout Joannu od Cassie, ale ta se Joanny držela jako klíště. Praštil tedy Cassie pěstí do hlavy. Sestra se s tlumeným žuchnutím skácela k zemi.

Jake poklekl a obejmul Joannu. Několik vteřin na něj nechápavě hleděla, jako by ho nemohla poznat. Pak se mu pověsila kolem krku, pevně se k němu přimknula a roztřásla se.

„Klid, klid,“ konejšil ji. „Už jsi v bezpečí.“

Zalapala po dechu a pokoušela se uklidnit. Ruce se jí však stále třásly. Tiskla se k Jakeovi jako malé dítě.

„Všechno je v pořádku,“ hladil ji po vlasech. „Jsi statečná holka.“

„Vůbec si nepamatuji, co se stalo. Asi jsme do sebe vrazily. Vypadla jí zbraň a pak jsme spolu začaly zápasit.“

Pomalu se od něho odtáhla a polkla slzy. Stále ještě jí lomcoval strach.

Jake jí pomohl vstát. Oba se zadívali na Cassie, sedící na zemi. Farelli už nasadil vražedkyni pouta a bedlivě ji střežil.

Když zasouval zbraň do pouzdra, prohodil: „Kruci, už jsem myslel, že to máme spočítaný.“

„Moc nescházelo,“ přitakal Jake. Chodbou právě přibíhalo několik policistů s pistolemi v rukou. Jake objal Joannu kolem ramen: „Dovezu tě domů.“

Zamířili k výtahům. Cestou minuli pracovnu, v níž zemřel krutou smrtí Paul Soderman, i operační sál, na kterém vydechl naposledy Jason Summers. Dveře do sálu byly otevřené. Pyrotechnici uvnitř právě opatrně rozebírali reflektory nad operačním stolem.

K Jakeovi přistoupil policista: „Poručíku, v hale čeká horda novinářů.“

Joanna vyděšeně pohlédla na svého ochránce: „Jakeu, nemám zrovna náladu si s nimi povídat.“

„Neboj, vyjdeme postranním schodištěm,“ chlácholil ji Jake a jemně ji k sobě přitiskl.

Policista za nimi zavolal: „Co mám říct těm novinářům?“

Joanna se ohlédla: „Povězte jim, že divadlo skončilo.“

EPILOG

Joanna prošla zaplněnou soudní siní. Cítila, že na ní všichni přítomní visí pohledem, a věděla, co se jim asi honí hlavou. O tom, co v posledních dnech prožila v Memoriálu, už mluvilo celé město. Sdělovací prostředky seznámily veřejnost s každičkým detailem. Pro tisk to byla událost číslo jedna. Novináři dokonce kdesi vyhrabali Joanninu starou fotografii a otiskli ji na první stránce. Smála se na ní a vypadala šťastně. Vůbec se k vyprávění o jejím utrpení nehodila.

Odtáhla židli a posadila se vedle Richarda Kanea. Jeho syn a poradce Jonathan tentokrát chyběl. Jak se Joanna dozvěděla, léčil se právě ze své drogové závislosti.

„Jak se cítíš?“ otázal se Kane.

„Dobře, děkuji za optání.“

„Už jsi se z toho dostala?“

„Skoro.“ Rozevřela dlaň. „Prsty jsou zase v pořádku, podívej. Přestala se mi loupat kůže a už se do nich dokonce vrací normální barva.“

Kane jí smutně pohladil po předloktí: „Je to jako hrozný sen. Noční můra, na kterou asi nikdo hned tak nezapomene.“

„O tom mi povídej,“ potřásla hlavou a zadívala se na prázdné křeslo soudce a opuštěné lavice porotců. Soudní písařka již seděla na svém místě a dýchala si do prokřehlých daní. „Vidím, že se náš protivník ještě nedostavil.“

„Žalobce si určitě naplánoval i příchod. Čeká na vhodný okamžik. Víš přece, jak si Marcini libuje v okázalostech.

Musím ale přiznat, že je to skvělý advokát. Zvlášť když se nachomýtne k takovému významnému případu.“ Joanna se na něj zasmušile podívala: „Moc velké šance asi nemáme, co?“

„Lhal bych, kdybych řekl, že ano.“

Vtom do jednacího sálu vstoupil Michael Marcini v doprovodu Eriky Blakeové, jako obvykle oblečené s vybraným vkusem do jednoduchých, tmavých šatů. Žádné volánky, žádné šperky, jemné líčení. Marcini jí nabídl židli a pak zamířil ke stolku žalobce.

Pokývnutím hlavy pozdravil Joannu a sotva znatelně se usmál. Hledí na mě jako vlk na beránka, pomyslela si.

„Dobré ráno,“ přivítal se s ním Kane.

„Totéž přeji i já vám,“ odvětil zdvořile Marcini a přistoupil k obhájci. Z rukávu svého modrého saka od Armaniho oprášil neviditelné smítko. „Tak co, Richie? Už bychom s tou nechutnou záležitostí měli skoncovat, co říkáš?“

„Mám na věc stejný názor.“

„Škoda že jsme museli to špinavé prádlo máchat na veřejnosti. Oba přece víme, že to šlo vyřešit snadněji. Na konečném výsledku se stejně nic nezmění. Tak jako tak je nevyhnutelný.“

„Znám jen tři věci, které jsou na světě nevyhnutelné, Michaeli,“ podotkl Kane.

Marcini se na okamžik zamyslel: „Napadá mě jen smrt a daně. Jaká je ta třetí věc?“

„Zklamání.“

Marcini přimhouřil oči. Byl stále ve střehu a Kaneova slova ho zmátla. Neschovává snad ten lišák v rukávu nějaké eso?

Dveře do pracovny soudce se otevřely. V soudní síni se rozhostilo ticho. Marcini honem pospíchal za svůj stolek.

„Povstaňte!“

Lucius Howell vstoupil velebným krokem do sálu a ztěžka klesl do křesla. Artróza kloubů ho trápila čím dál víc.

Pohodlně se uvelebil, upravil si talár a očima spočinul na Joanně. Stále ještě nevypadala dobře, zvláště se mu nelíbil její zsinalý obličej. Ptal se jí, jestli netrvá na odložení soudního řízení. Nechtěla, klidně prý mohou pokračovat.

Její rozhodnutí tedy respektoval. Howell si třel bolavé koleno. Přemýšlel, pod jakou záminkou by dnešní jednám odložil. Vždyť chudák prošla učiněným peklem.

Vtom vpadl do jednací síně soudní zřízenec Co tu, sakra, pohledává? pomyslel si Howell.

Zřízenec zamířil k Joanně, poklepal jí na rameno a předal jí malou dřevěnou krabičku: „Tohle vám posílá poručík Sinclair. Mám vám to prý odevzdat.“

Joanna zírala na kazetu se vzorky. Víčko zajišťovala tlustá červená gumička, pod níž byl zastrčený přehnutý list papíru. Rychle jej vytáhla a rozbalila. Okamžitě poznala svůj rukopis: Prosím, abyste odnesli vzorky Eriky Blakeové zpátky na patologii

„To jsou ty vzorky!“ vykřikla hlasitě.

Kane vytřeštil oči: „Ty ztracené vzorky?“

„Kdepak, už nejsou ztracené,“ rozesmála se. „Říkala jsem vám, že jsem nevinná, a teď to konečně mohu dokázat.“ Vytáhla z krabičky několik sklíček a nastavila je proti světlu. „Ano, jsou to ony!“

Očividně zmatený Marcini natahoval zvědavě krk ve snaze zahlédnout co nejvíc Kane se vztyčil s krabičkou se vzorky v ruce: „Mohu s vámi promluvit, vaše ctihodnosti?“

Soudce obhájci pokynul, aby přistoupil.

Joanna potichu vstala a po špičkách se vydala k východu. Zaslechla ještě, jak Marcini rozhořčeně protestuje: „Vaše ctihodnosti, to odporuje pravidlům.“ Slyšela i Howellovu odpověď: „Jistě, je to značně neobvyklé.

Obyčejně se nám přesvědčivých důkazů nedostává, že?“

U vchodu do soudní síně už Joannu očekával Jake, pusu od ucha k uchu. Skočila mu kolem krku. „Kde jsi ty vzorky objevil?“

„U Cassie doma. Schovávala je s ostatními suvenýry.“

Raději se nezmínil o tom, že spolu se vzorky našli ve skleněných lahvičkách i varlata zavražděných lékařů.

„Jsem tvou dlužnicí.“

„To bych řekl!“

„Nikdy ti to nebudu moct oplatit.“

„Ale ano. Pozveš mě na oběd na pláži a jsme si kvit.“

„Platí!“

Jakmile soudce vyhlásil konečný verdikt, opustila Joanna s Jakém po boku soudní budovu. Venku je čekal horký slunečný den. Modrá obloha byla bez mráčku, vzduch voněl a vlahý vánek rozehnal dusivý příkrov smogu. Jeden z nejkrásnějších kalifornských dnů.

„Tak jak se cítíš coby nevinná osoba?“ zeptal se Jake.

„Jako obr, kterému někdo sejmul z plece tíživé břemeno,“

usmála se. „Škoda jen, že se toho nedožili Jason, Paul a Josiah.“

„Alespoň jsme očistili jejich památku.“

„Díky bohu. Ani netušíš, jakou z toho mám radost.

Jenže oni jsou mrtví, a vražedkyně je stále naživu. Nejspíš jí napaří doživotí, takže stráví ve vězení vcelku pohodlné stáří.

Zdá se ti to spravedlivé?“

„Co se dá dělat,“ povzdechl si Jake a namířil přes ulici.

„Život není pokaždé spravedlivý.“

O hodinu později již seděli v příjemné restauraci pod širým nebem na konci hráze, zařezávající se do Tichého oceánu. O sloupy mola se tříštil zpěněný příboj. Z moře vanul svěží větřík. Joanna upíjela vychlazené pivo a pozorovala racky, kteří se střemhlav řítili k vodní hladině.

„Dobré pivo, co?“

„Jo,“ přitakala a sledovala přitom hejno racků. „A skvěle připravení krabi, že?“

„Výborní,“ odvětila. Duchem se však očividně toulala jinde. „Pořád přemýšlíš o té vražedkyni, že?“

„Ano,“ povzdechla si. „Zabila tři vynikající lékaře.

Sama přitom žije a pravděpodobně tu bude otravovat vzduch ještě hodně dlouho.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

„Přece ji neodsoudí k smrti, Jakeu. Ženskou do plynové komory nepošlou.“

„Asi máš pravdu.“ Zapálil si cigaretu a vyfoukl labužnicky obláček voňavého dýmu. „Jenže podle mého názoru jsou její dny stejně sečteny.“

„Nerozumím…“

„Zjistili jsme si pár údajů o Marci Mussové. Pochází z Detroitu a její rodina, která ji nesmírně miluje, drží dost při sobě, jestli rozumíš, co tím míním. Jejich drahá Marci byla zavražděna a oni vědí, kdo to udělal. Copak si myslil, že nechají Cassie žít? Jestli věříš, že ano, tak jsi na velkém omylu.“

„Jak se ale dostanou do vězení?“

„Stačí jediný telefonní hovor a je to vyřízené. A vezmi jed na to, že zavolají. Jednoho dne se Cassie bude procházet po vězeňském dvorku a někdo jí čirou náhodou zapíchne do žeber kudlu. Netvrdím, že k tomu dojde příští týden nebo příští měsíc. Rozhodně k tomu ale dojde.“

„Copak jí neposkytnou ochranu?“

„Pravděpodobně ano. Pokud se úřady dozví o nebezpečí, které jí hrozí, tak se určitě pokusí její život ochránit.“

„Upozorníš je na to?“

„V žádném případě!“ vyštěkl. „Tenhle týden už jsem zásobu dobrých skutků vyčerpal.“

„Neříkej mi, že dokážeš mlčet, když víš, že se schyluje k vraždě. Přece nebudeš sedět se založenýma rukama, Jakeu.“

„Možná.“

„Copak to dovolíš?“

„Počkej, počkej!“ zašermoval ukazováčkem. „Ještě před chvilkou ses rozhořčovala nad tím, že vražedkyně bude žít, přestože má na svědomí tři vynikající lékaře. A teď se mě tu snažíš přesvědčit, abych jí zachránil život a postaral se o to, aby se té chudince Cassie nepřihodilo nic zlého.“

„Protože to pokládám za správné.“

Jake usrkl pivo, ale přitom z Joanny nespouštěl oči.

„Víš co? Rozhodni o jejím osudu sama.“

Sáhl po bloku, načmáral na volný list telefonní číslo, vytrhl papír z notesu a podal jí ho. „Tady je číslo mého velitele. Můžeš mu přesně zopakovat, co jsem ti teď řekl.

Pověz mu o Marciných příbuzných i o tom, že se nejspíš chystají zakroutit Cassie ve vězení krkem. Uvaž sama, jestli zvedneš sluchátko, nebo ne.“

Mlčky hleděla na telefonní číslo. „Doufám ale, že si předtím všechno důkladně rozvážíš. Nezapomeň přitom na Summersová dvojčata, která vyrostou, aniž by kdy spatřila svého tátu. Nezapomeň na Summersovu ženu, která se vrátila do Kansasu s rakví svého manžela. Zkus si je představit, jak stojí nad Summersovým hrobem. Tyhle věci si pusť hlavou a pak se teprve rozhodni.“

Joanna se dál beze slova dívala na papír s telefonním číslem, ale před očima spatřila obrazy tváří Jasona Summerse, Paula Sodermana, Josiaha Blooma, Marci Mussové i Alice Dunleavyové. Zvedla oči k mořské hladině.

Tyrkysově zbarvené vlny, nad nimiž se vznášeli křičící rackové, čechral slabý větřík.

„No…?“

Přivolala číšníka a zeptala se, kde je telefon. Počkala, až odejde a řekla: „Nejsem tak tvrdá jako ty.“

„Ale ano. A navíc jsi mnohem mazanější.“ Jake jí sebral z ruky papír s číslem. „Zařídím to sám.“

„V podstatě jsi dobrák od kosti, Jakeu.“

„Vždyť já vím,“ zabručel. V duchu se však usmíval.

Věděl, že Cassie ve vězení stejně dlouho nepřežije. On sice nadřízenému zatelefonuje, jak Joanně slíbil, a vedení věznice jistě učiní nezbytná opatření, aby Cassie ochránilo.

Umístí ji na celu, kde bude sama žít, sama jíst, sama trávit veškery čas. Jedinými lidmi, s nimiž přijde do styku, budou bachaři, kteří na ni nepromluví ani slovo. A jednoho dne stejně někdo podplatí strážného, aby pár minut neviděl a neslyšel. Na to, aby zabořili Cassie nůž do těla, bude stačit pár minut. Dýka bude mít širokou střenku, aby rána co nejvíc bolela. Aby způsobila přinejmenším takovou bolest, jakou způsobila Cassie svým obětem v nemocnici Memoriál.

Jake pozvedl sklenici a přiťukl si s Joannou: „Na zdraví.“

„Na zdraví.“