KNIŽNÍ KLUB

… a především neublížíš.

(Hippokratova přísaha)

Kapitola 1

Muži v baru náhle ztichli, žádný z nich se ani nepohnul. Jen nevěřícně stáli a mlčky zírali na ženu, která právě vstoupila dovnitř.

Byla vysoká, světlovlasá a atraktivní, snad třicetiletá, nanejvýš o něco málo starší. Její oblečení, vybledlé džíny a modrý blejzr s bílým rolákem, muselo být pořádně drahé.

Vše naznačovalo, že je opravdu bohatá. Muži z ní nespouštěli zrak a přemýšleli, co je asi zač a co pohledává ve zpustlém podniku na jižním okraji Santa Moniky.

Že by šlapka? Ne, usoudila většina mužů. Žádný ze zákazníků baru Sully’s by si takovou jako ona nemohl dovolit.

Alkoholička? Zřejmě ne. Alespoň na ni nevypadala.

Nevěrná žena v domácnosti čekající na chlápka, s nímž zahýbá manželovi? To spíš.

Muži se tiše rozhovořili, neustále však napínali sluch, aby jim neuniklo, co si žena objedná.

„Skleničku bílého vína,“ promluvila tiše.

Muži přikývli a vzájemně se na sebe pousmáli. Zabíjela čas, protože na někoho čekala. Zákazníci se znovu rozhovořili hlasitě a vrátili se ke své whisky zapíjené pivem.

Sara Ann Mooreová si usrkla levného vína a prohlédla se v zrcadle za barovým pultem. Blond paruka jí seděla skvěle. Působila velmi přirozeně, zvláště díky pramínkům, které jí spadaly na čelo. Odhodila je prsty stranou, jako by tím chtěla dát najevo všem, kdo z ní ještě nespustili zrak, že se nezajímá o ně, ale jen o svůj vzhled. Očima však pomalu přejížděla po místnosti a měřila si pohledem jednoho hosta po druhém.

V baru se většinou scházeli stavební dělníci středního věku ještě ve svých ochranných helmách na hlavě. Popíjelo tam i několik poslíčků z kurýrní služby v uniformách a obtloustlých zaměstnanců pošty. Na konci pultu se hrbili nad svými drinky dva dědové a vedle nich stárnoucí žena, marně zakrývající vrásky tlustými vrstvami líčidla. A vedle této ženy stál vysoký svalnatec s vlasy černými jako havran, v nichž probleskovaly první náznaky šedin. Na předloktí měl vytetovaný ozdobný kříž.

Sara si zvlhčila rty, sebrala skleničku a vydala se podél pultu za tímto mužem.

„Mohu vám koupit něco k pití?“ zeptala se.

Svalovec se na ni chvíli překvapeně díval a snažil se pochopit, oč ženě jde. „Jasně. Proč ne?“

„Co pijete?“

„Vodku,“ odpověděl s výrazným ruským přízvukem.

Sara se obrátila k barmanovi a ukázala na prázdnou skleničku.

Muži v baru opět ztišili hlas a pozorovali ji. Všichni si uvědomili, že se v té ženě zmýlili. Nečekala na milence, ale hledala ho. Chtěla si užít a vybrala si Rusa. Potrhlýho zatracenýho Rusáka. Proč zrovna jeho, a ne mě? pomysleli si všichni a svlékali dlouhonohou blondýnu očima.

„On si dává tuplovaný dávky, madam,“ zahlaholil barman.

„Tak mu nalijte tuplovanou,“ odvětila Sara.

Rus spolkl vodku, jako kdyby to byla voda. Otřel si ústa hřbetem dlaně.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se ho blondýna.

„Vladimír,“ utrousil Vladimír Belov a jazykem vylíži poslední kapky tekutiny ze skleničky. „Co chcete?“

„Hledám společnost.“

Přehnaně nalíčená stařena se hlasitě uchichtla. „Tak z vás dvou budou milenci?“

„Drž klapačku!“ štěkl Vladimír.

Stařena ze sebe opět vydala zvuk podobný kdákání a sáhla po krabici na boty, ležící na barové stoličce za Rusovými zády. „Co kdybys jí dal dáreček, vsadím se, že se jí bude zamlouvat. Dej jí ty boty, co pořád s sebou taháš.“

Sáhla po víku krabice, ale musela je ihned pustit, neboť ji Vladimír chytl za zápěstí a stiskl je.

„Au!“

„Ještě jednou sáhni na mou krabici, a přelámu ti ty tvý zatracený hnáty.“

„Jenom jsem si dělala legraci,“ zaúpěla stařena a masírovala si pochroumané zápěstí.

„Tu si dělej z někoho jinýho!“ zabručel na ni Vladimir a otočil se opět k Sáře. „Říkala jste, že sháníte společnost?“

Blondýna si olízla rty. „Vy se s ničím moc nepářete, co?“

Vladimir pokrčil rameny a posunkem si objednal další vodku.

„Mám ráda tvrdý chlapy,“ zašeptala Sara chraptivě.

„Přijde vás to na sto dolarů,“ prohodil Vladimir věcně. Sara sebou trhla. „Nejsem zvyklá za to platit. To neudělám.“

„Tak si najděte někoho jinýho.“

Mladá žena se zamračila a nervózně poklepala konečky prstů na barový pult. „Mám u sebe jen pětasedmdesát v hotových.“

„Tak dobrá,“ přikývl Vladimir. „Příště to ale bude sto pětadvacet.“

„Proč jste si tak jistý, že bude ještě nějaké příště?“

„Kolikrát se s mužským uděláte?“ Sara zaváhala a zčervenala. „Jenom jednou.“ Vladimir se škodolibě usmál.

„Tak to si určitě časem ještě zopakujem.“

Barman položil na pult dvojitou vodku, pohledem si změřil Sařinu téměř plnou sklenku vína a odkráčel.

Pomalu usrkoval lihovinu a začal v duchu počítat. Za pohřbívání dostával 500 dolarů týdně a brzy bude inkasovat další stovku týdně za šukání té blondýny. V bance si nashromáždil už deset tisíc, a tak potřeboval sehnat další dva. Tolik totiž bude muset zaplatit, aby přivezl ze Sibiře do Ameriky svou matku a bratra a obstaral jim zelenou kartu.

Dvanáct tisíc a zachrání je z té sibiřské díry, kde se elektřina vypíná na celé dlouhé dny, kde si lidé dodnes musejí sami nasekat dříví, aby si mohli uvařit a zatopit, kde silnice nejsou asfaltované, protože tam nemají auta, kde když někdo zemře v zimě, musí čekat na pohřeb až do jara, neboť půda je tam zmrzlá na kámen. Ještě dva tisíce dolarů a jeho rodina bude znovu pohromadě.

Obrátil do sebe zbytek vodky. „Tak půjdeme.“

„Počkejte chvilku,“ zarazila ho spěšně Sara a tiše dodala: „Nestojím o to, aby lidi tady kolem poznali, že jsem si vás odvedla.“

Vladimir v duchu zasténal. Tihle Američani a jejich zatracená morálka! „Určitě je jim to dávno jasný.“

Ona však jeho slova ignorovala. „Co kdybyste šel napřed?“

Vladimir přikývl. „Tak fajn. Stejně musím doručit balíček. Je to o pár domů dál.“

„Až se vrátíte, budu na vás čekat v autě naproti přes ulici.“

„V jakým autě?“

„Ve sportovním mercedesu.“

Sakra, zaklel Vladimir v duchu. Zalitoval, že si jí neřekl rovnou o 250 dolarů. Možná se mu ale podaří zvednout cenu časem. Opřel se o pult, vztyčil se, sebral krabici od bot a hlasitě pronesl: „Už jsem toho měl dnes dost. Dobrou noc všem.“ Na potvrzení svých slov cestou ke dveřím předstíral zavrávorání.

„Kde je telefon?“ zeptala se Sara barmana, ačkoli dobře věděla, že visí u dveří nedaleko okna s vyhlídkou na Lincoln Boulevard.

Barman ukázal prstem. „U vchodu.“

Sara přistoupila k telefonnímu automatu, vhodila tam mince a navolila číslo, přitom však celou dobu sledovala oknem Vladimíra. Ten přešel ulici a zamířil na sever.

Z telefonu se ozvala instrukce, aby Sara vhodila další mince. Ona ale jen předstírala krátký rozhovor a potom na oko rozzlobeně zavěsila. Zaplatila dvacetidolarovou bankovkou a odešla.

Zahlédla Rusa o půl bloku před sebou na druhé straně bulváru. Bylo půl desáté večer, žádná auta nejezdila a ani na chodníku nezpozorovala jiné chodce. Přistěhovalec přidal do kroku a ona také zrychlila, aby ho neztratila z dohledu. Na rohu byla otevřená samoobsluha s potravinami s celonočním provozem. Rus do ní vstoupil.

Sara se zastavila, ucouvla do stínu a čekala. A čekala.

Ať už ten muž tropil v samoobsluze cokoli, trvalo mu to příliš dlouho. Sáře se nezamlouvalo, v jaké situaci se ocitla.

Čtvrť měla špatnou pověst a všude na ní byly znát stopy po řádění mexického gangu. V postranních uličkách se prý prodávaly drogy. Vůbec nestála o střetnutí s nějakým pobudou nebo netrpělivým narkomanem, kteří by si chtěli snadno přijít k penězům. Kolem projelo auto, z jehož reproduktorů se valila hudba tak hlasitá, až se rozechvěl chodník. Jeho osádka s vyholenými hlavami a tetováním jako by se netajila tím, že jde o členy pouličního gangu. Sara ustoupila ještě hlouběji do stínu.

Rus vyšel ze samoobsluhy a žvýkal čokoládovou tyčinku. Krabici od bot stále svíral v podpaží. Rozhlédl se kolem a zamířil do vedlejší uličky, na jejímž rohu večerka stála. Sara přešla bulvár a spěchala za ním. Poněkud se k němu přiblížila, stále si však udržovala asi dvacetimetrový odstup. Pouliční osvětlení bylo v těch místech stále chabější.

Sotva na Rusa dohlédla. Najednou uslyšela hlasitý zvuk připomínající tříštění dřeva. Za okamžik se ozval znovu.

Sara opatrně udělala několik kroků, aby se podívala zblízka.

Rus kopal do dřevěného plotu obklopujícího rozsáhlé staveniště. Ještě jednou se do něj opřel nohou a vyrazil v něm díru dost velkou, aby jí prošel člověk. „Tak,“ vydechl spokojeně.

Odložil krabici od bot na zem a odkopl stranou roztříštěné kusy dřeva. Potom se opět sklonil ke krabici.

„Nech ji tam ležet,“ oslovila ho Sara klidně.

Vladimir trhl hlavou a teprve v té chvíli si všiml blondýny z baru. „Co tu, k čertu, děláte?“

„Svou práci,“ odpověděla nevzrušeně.

Sara sáhla do své velké kabely od Gucciho a vytáhla poloautomatickou pistoli. V okamžiku na ni nasadila tlumič.

„Cože to děláte?“ podivil se Vladimir. Zdálo se mu, že v šeru rozeznává pistoli, ale nebyl si jist.

Sara zaujala střeleckou pozici s pokrčenými koleny a oběma rukama s pistolí nataženýma před sebe. Dvakrát stiskla spoušť. Obě střely zasáhly Vladimira do čela a urazily mu vrchní část lebky. Padl na bok do díry v plotě.

Jenom nohy mu zůstaly vystrčené ven.

Sara mu obratně stáhla hodinky z ruky a vyprázdnila kapsy, vzala mu peněženku, bankovky i drobné mince.

Nakonec prostrčila Rusovy nohy plotem. Tělo Vladimíra Bélova se zřítilo do více než deset metrů hluboké výkopové jámy.

Blondýna opatrně zvedla krabici a otevřela ji. Vyňala z ní skleněnou láhev plnou tekutiny. V ní plul nevelký, ale dobře vyvinutý lidský zárodek.

Zkontrolovala láhev, aby se přesvědčila, zda je neporušená. Potom ji uložila do kabely od Gucciho a odkráčela pryč.

Kapitola 2

Bolest se ozvala, právě když dojídali dezert. Bylo to pálení vysoko na hrudi Olivera Rhodese. Napadlo ho, že to jsou zažívací potíže způsobené vydatným jídlem, jež spořádal v restauraci Fiorťs. Určitě to způsobily smažené chobotničky v rajské omáčce, usoudil. Ty a červené víno.

Sáhl po sklenici minerálky Pelligrini a napil se. Bolest povolila.

Objevil se číšník, aby dolil šálky kávou. Rhodes i jeho starý přítel a důvěrník Sid Appleman ho posunkem poslali pryč.

Appleman vyčkal, až číšník zmizí z doslechu, a potom se naklonil přes stůl. Šeptem oznámil: „Doslechl jsem se, že guvernérův zástupce má rakovinu prostaty.“

Rhodes přivřel oči. Potom se také předklonil. „Je to fáma, nebo fakt?“

„Fakt. Podle mých zdrojů mu nádor metastázuje. A už se hodně rozšířil.“

„Bude schopen dosloužit své funkční období?“

„Možná. Ale jeho jméno se víckrát neobjeví na demokratické kandidátce. To ti zaručuji.“

Oba muži na sebe kývli. Chápali, že se Oliveru Rhodesovi naskýtá dokonalá příležitost pro politický vzestup. Současný kalifornský guvernér byl v úřadě již druhé funkční období a do jeho konce zbývaly dva roky.

Obecně se předpokládalo, že ho nahradí jeho oblíbený náměstek. Rakovina prostaty však vše změnila a bitva o úřad guvernéra bude zcela otevřená. „Jméno Rhodes dělá v Kalifornii pořád zázraky,“ prolomil mlčení Appleman.

„Znají tvého otce, nezapomněli ani na tvého bratra.“

„Ale už dva roky nejsem v úřadě,“ namítl Rhodes.

Appleman se ušklíbl. „To je v politice jako mrknutí oka.“

Rhodes narovnal záda a upil si minerálky. Přemýšlel teď, kdo jiný by se mohl ucházet o úřad guvernéra a který z konkurentů by pro něho představoval nejvážnější nebezpečí.

„Lidé si vzpomenou, že jsem odešel z úřadu pro nemoc.“ „A my se postaráme o to, aby se dozvěděli, že teď jsi zatraceně zdravý.“ Opět se ohlásila pálivá bolest na Rhodesově hrudi, jen tentokrát vystřelovala až do krku. Stačil však další doušek vody a hned zase ustoupila. Napadlo ho, jestli se mu znovu nezačaly ozývat žaludeční vředy.

„Tak co?“ pobídl ho Appleman.

„Budu si to muset promyslet,“ odpověděl Rhodes a odstrčil svou židli dozadu.

„Ale ať ti to netrvá dlouho, Olivere.“

Rhodes prošel restaurací a bezmyšlenkovitě zamával skupince hostů, která ho zdravila. Snažil se neusmívat, ale neubránil se tomu. Přímo do klína mu spadla skvělá příležitost. Byl by blázen, kdyby jí nevyužil. Ale dřív, než se rozhodne, se musí poradit se svým otcem, který dosud spravoval rodinné bohatství. Jeho otec se sejde s mocnými osobnosti v pozadí a společně se rozhodnou, zda má Oliver kandidovat. A jejich odpověď bude samozřejmě kladná.

Zamlouvalo se jim, když Kalifornii vládl jeden z nich.

Vyšel ven na denní světlo a podal zřízenci parkovací lístek.

Dobře oblečený muž opodál mu zamával. „Dobrý den, pane ministře spravedlnosti.“

„Dobrý den,“ usmál se Oliver. Poznal v muži právníka, s nímž se kdysi setkal při sbírání prostředků na kampaň, nevzpomínal si však na jeho jméno.

„Povídá se, že budete kandidovat na guvernéra.“

„To se mi zatím nedoneslo.“

Advokát se usmál. „Hodně lidí by chtělo pro vás hlasovat. A to znamená opravdu hodně.“

„Budu si to pamatovat.“

Před drahou restauraci, kde se scházeli bohatí a mocní z Los Angeles, předjel luxusní mercedes. Vyskočil z něj zřízenec a podal právníkovi klíčky.

Ten dal muži spropitné a opět se obrátil k Oliveru Rhodesovi. „Pane ministře, Kaliforňanům se vždycky vede dobře, když jejich stát řídí některý z Rhodesů.“ Zřízenec naslouchal jejich rozhovoru. Ačkoli nevěděl, o kterého ministra jde, dovtípil se, že když se lidé takhle řadí do fronty, aby mu políbili zadek, musí to být opravdový potentát. „Vaše auto už je tady, pane ministře.“ Oliver Rhodes přikývl. Těšilo ho vyhřívat se v centru pozornosti, z něhož před tak dlouhým časem zmizel. Ačkoli ho někteří lidé dodnes oslovovali jako ministra, opustil úřad již téměř před dvěma roky. Před odchodem do ústraní se vezl na vlně popularity, už tehdy mu nabídli, aby kandidoval na viceguvernéra, a považovalo se téměř za jisté, že bude zvolen. Potom se však ozvaly bolesti na srdci a po nich následoval rozsáhlý infarkt. Nikdy se z něj opravdu nevzpamatoval. Byl neustále zesláblý a unavený a jako odsouzenec čekal na poslední záchvat, který ukončí jeho život. Uvažovalo se o tom, že mu voperují bypass, jenže lékaři to považovali za neúměrně riskantní. Příliš mnoho cév měl ucpaných. S největší pravděpodobností by nevstal z operačního stolu. Ještě několik měsíců odsloužil v úřadě a nechával práci na ostatní. Jeho politická kariéra končila.

Potom však nastal zázrak. V nemocnici Memoriál vyvinuli novou techniku, která údajně téměř zázračně čistila věnčité tepny. Pomoci laseru se při ní rozbíjely sraženiny a usazeniny ucpávající cévy a potom se pomocí enzymů jako prášku na praní odstraňovaly zbytky tuku. Nová léčba zdánlivě zabírala skvěle, byla však experimentální a riskantní a nikdo nemohl předvídat, jaké dlouhodobé následky přinese. Oliver Rhodes ji prodělal před rokem.

Výsledky byly neuvěřitelné. Nyní naběhal tři kilometry denně a třikrát týdně hrál tenis. A brzy bude oznámena jeho kandidatura na úřad kalifornského guvernéra.

Rhodes se zadíval na čistou modrou oblohu. Brzy ráno v Los Angeles vydatně pršelo, a tak déšť vyčistil ovzduší a odstranil i ty sebemenší zbytky smogu. Vzduch dokonce voněl. Zhluboka se nadýchl a cítil se skvěle. Život už nemůže být lepší, než je teď, rozjímal Oliver Rhodes spokojeně.

Před restaurací zastavil jeho šest let starý jaguár.

Rhodes do něj nastoupil a dal štědré spropitné zřízenci, který mu poděkoval a znovu ho oslovil jako ministra.

„Mimochodem,“ ozval se zřízenec a zvedl otevřenou krabičku cigaret Marlboro, „tohle jsem našel pod předním sedadlem.“

Rhodes už měl na jazyku, že nejsou jeho, protože od svého infarktu před dvěma roky nekouří. Hned si však vzpomněl, že si auto vzala jeho sekretářka a odvezla je do servisu, aby tam opravili ucházející pneumatiku. Cigarety patřily jí. „Díky,“ řekl a položil krabičku na sedadlo spolujezdce.

Odjel s otevřeným okénkem, aby mu čerstvý vítr foukal do obličeje. Škoda, že v Los Angeles neprší každý den, rozjímal. To by byl vzduch sladký a čistý a drasticky by ubylo nemocí dýchací soustavy. Jenže deště také působily sesuvy půdy, ničily silnice a zanášely kanalizaci. Rhodes se v duchu usmál. Teď uvažuju jako politik. Měj na každou otázku připraveny alespoň dvě odpovědi, abys byl kryt ze všech stran.

Zastavil na červenou a čekal. Po jeho pravé ruce se zařadil kabriolet, v němž mladý pár pokuřoval. Povídali si, smáli se a výborně se bavili. Rhodesův pohled padl na otevřenou krabičku marlborek na vedlejším sedadle.

Napadlo ho, jak asi by mu po dvouletém odříkání cigareta chutnala.

Naskočila zelená a Rhodes jel dál, pokukoval však po cigaretách. Jenom jednu, říkal si. Jakoupak škodu může nadělat jedna jediná cigareta? Velkou, usoudil hned. Zvlášť pokud by ta první vedla ke druhé a pak k další a najednou by kouřil krabičku denně. Ale copak před dvěma roky najednou nepřestal? Jistě by teď svou spotřebu nikotinu dokázal kontrolovat. Jen tu a tam jednu cigaretu. Zvlášť po dobrém jídle, jako byl ten výtečný oběd u Fiorťs. Ano. Jen jednu nebo dvě denně.

Rhodes sáhl po marlborce a zapálil si ji zapalovačem v palubní desce. Chutnala odporně a skvěle zároveň. Kouř ho škrábal v krku a na průduškách, ale nikotin v jeho krvi dorazil k receptorům v mozku. Najednou se cítil mnohem lépe, jeho smysly se zostřily a zpřesnily. Znovu zhluboka potáhl. Dobrý pocit se vystupňoval, srdce se mu rozbušilo, ale pěkně a pravidelně. Ovšem, řekl si, mám věnčité tepny čisté jako dětský zadeček. Ještě jednou potáhl a pak…

Náhle mu srdce vynechalo a potom znovu. A to s sebou přineslo pálivou bolest v horní části hrudníku. Rhodes honem vyhodil cigaretu z okna a sevřel volant. Doufal, že záchvat neznamená to, čeho se obával; modlil se za to.

Bolest poněkud ustoupila, ale stále mu naháněla strach. Sáhl si na krční tepnu a nahmatal tep. Zdál se klidný a pravidelný. Tak proč ho pořád pálí na prsou? Proč bolest neustupuje?

Rhodes dorazil k dalšímu semaforu a zastavil na červenou. Zhluboka, pomalu dýchal a snažil se uklidnit.

Bolest už téměř plně ustoupila. S úlevou vydechl.

Pravděpodobně falešný poplach způsobený tou zatracenou cigaretou. Stejně ale bude lepší, když se nechá vyšetřit. Jeho nemocnice byla vzdálená jen šest bloků.

Naskočila zelená a bolest se vrátila. Tentokrát však byla drtivá a soustřeďovala se uprostřed prsní kosti a vystřelovala do levého ramene a ruky. Cítil, jak mu srdce vynechává a nepravidelně buší. Ach, bože, zasténal v duchu a pocítil děs z blížící se smrti.

Rhodes se řítil po Wilshire Boulevard a hlasitě, nepřerušovaně troubil. Dělalo mu potíže dýchat a auta i chodce kolem sebe rozeznával jen nezřetelně. Opět dojel na červenou, ale nevzal ji na vědomí.

Znenadání zabočil doleva do protisměru. Řidiči dupali na brzdy, aby zabránili srážce. Pneumatiky skřípěly a auta končila ve smyku, ale on záhadným způsobem vyvázl bez úhony. Slabost ho teď zmáhala natolik, že řídil jen s vypětím všech sil. Bolest se dále stupňovala a rozšířila se už na celý hrudník. Rhodes se slyšel, jak lapá po dechu.

Před ním se již zvedaly impozantní budovy nemocnice Memoriál Medical Center. Ještě dva bloky! Ještě dva bloky!

Otřel se o zaparkované auto, odrazil se doprostřed vozovky a těsně minul protijedoucí náklaďák. Ostatní řidiči na něho troubili, ale jemu to znělo, jako kdyby hluk přicházel z veliké dálky. Bolest zdánlivě na chvíli ustoupila, hned se však vrátila, jako by se chtěla pomstít. Jeho zrak se zamlžil, a proto málem nerozeznal ani velký nápis POHOTOVOST a velkou červenou šipku ukazující doleva.

Odbočil k ní a snažil se sledovat ukazatele. Cesta se kroutila a kroutila. Rhodes ztratil cit v pravé ruce a musel řídit už jen levou. Před sebou spatřil nájezdovou rampu vedoucí k pohotovostnímu oddělení. Zaplaťbůh. Zaplaťbůh!

Pokusil se vyjet na rampu, ale všechna síla mu z těla vyprchala a volant mu vyklouzl z ruky. Auto se odrazilo o cementový sloup a zastavilo o zeď budovy pohotovostního oddělení. Když za několik vteřin k Oliveru Rhodesovi přispěchali zdravotníci, jeho oči již bez života zíraly na jasnou, modrou kalifornskou oblohu.

Kapitola 3

Fotografii Olivera Rhodese otiskly Los Angeles Times na první stránce.

Simon Murdock, ředitel Memoriál Medical Center, hleděl na noviny rozložené na stole a rozjímal, kolik neštěstí ještě Rhodesovu rodinu postihne. Připomínalo mu to osud Kennedyových z Massachusetts. Oba rody byly bohaté, mocné a stíhané jednou pohromou za druhou. Horší tragédie je však postihnout nemohla. Děti jim umíraly dřív než rodiče.

Murdock se vrátil ve vzpomínkách do dob před dvaceti lety, kdy zemřel jeho jediný syn na předávkování drogami.

Dodnes cítil bolest a prázdnotu, kterou nezaplašil ani čas.

Dokázal se proto vcítit do zármutku Mortimera Rhodese, který určitě prožívá. Mortimer Rhodes, patriarcha rodiny, nyní ztratil i posledního, třetího syna. Nejstarší Alexander byl kalifornským guvernérem a později senátorem USA.

Zahynul při leteckém neštěstí ve dvaapadesáti letech.

Jonathan, prostřední syn, zemřel také jako padesátník při motocyklové havárii. A nakonec přišel i o posledního ze svých synů, Olivera, považovaného za nejchytřejšího a politicky nejobratnějšího ze všech tří. Teď, když se mu vrátilo zdraví, každý předpokládal, že je jen otázka času, kdy Oliver bude opět kandidovat na vysoký úřad. Jenže to už se nikdy nestane, přemítal smutně Murdock. Stačí jeden tragický okamžik, a zmizí všechny naděje a rozplynou se všechny sny.

Domácí telefon na jeho stole hlasitě zabzučel. „Doktore Murdocku, máte na soukromé lince hovor od pana Lawrence Hockstadera. To je advokát Mortimera Rhodese.“

Zvedl sluchátko a stiskl osvětlené tlačítko. „Simon Murdock,“ ohlásil se.

„Pane doktore, doufám, že vás neruším,“ spustil Lawrence Hockstader.

„Ne, vůbec ne.“ „Výborně.“ Hockstader přešel do věcného tónu. „Zastupuji Mortimera Rhodese a volám z jeho pověření. Pokud si to chcete ověřit, můžete…“

„To nebude nutné,“ přerušil ho Murdock. „Vím, kdo jste.“

„Výborně,“ opakoval Hockstader. „Úvodem bych vám chtěl vyřídit, že si pan Rhodes velice váží květin a kondolence, které jste mu poslal.“

„Všechny nás Oliverova smrt zarmoutila,“ pravil Murdock, přemýšlel však, jaký je skutečný důvod, proč se na něho advokát obrátil. Nikdo nepoužívá právníka, který si účtuje 400 dolarů za hodinu, jenom aby tlumočil poděkování. „Jestli něco můžeme udělat pro rodinu, dejte mi vědět.“

„Mortimer by si přál několik věcí, a to co nejdříve.“

Murdock ihned sáhl po peru a bloku.

„Především,“ pokračoval Hockstader, „by se pan Rhodes chtěl dozvědět příčinu náhlé Oliverovy smrti. Přeje si pitvu ještě dnes a byl by rád, kdyby ji provedla doktorka Joanna Blalocková.“

„Blalocková,“ opakoval Murdock, zatímco si dělal poznámky.

„Způsobí vám to nějaké problémy?“ zeptal se advokát.

„Ne, žádné.“

„Pitva ať se provede důvěrně a výsledky ať se považují za přísně tajné. Nikdo, opakuji nikdo, nesmí znát její výsledky dřív, než bude informován Mortimer Rhodes.

Potom vám dá další instrukce.“

„Můžete Mortimera ujistit, že…“

„I kdyby se objevily nějaké náznaky, že smrt nebyla normální,“ pokračoval Hockstader, „Mortimer Rhodes rozhodně trvá na tom, aby byl informován jako první.“

„Předpokládám, že si s tímhle nemusíme dělat starosti…“

„Člověk nikdy neví,“ prohodil Hockstader pochmurně.

„Mocní lidé s politickými ambicemi mají vždy nepřátele, viďte?“ Na to Murdock nepomyslel. Stejně jako většina ostatních i on předpokládal, že Oliver Rhodes vzhledem ke své anamnéze podlehl infarktu myokardu. „Tu možnost pečlivě prozkoumáme.“

„A nakonec,“ uzavíral Hockstader, „pokud se zjistí, že Oliver zemřel na srdeční onemocnění, pan Rhodes hodlá uvolnit deset milionů dolarů na založení kardiologického institutu při Memoriál věnovaného synově památce.“

Nabídnutá suma vyrazila Murdockovi dech. Deset milionů na stříbrném podnosu. Neuvěřitelné. Rychle se však vzpamatoval. „Prosím, poděkujte Mortimerovi za nás všechny v Memoriál.“

„Pan Rhodes očekává, že se mu ještě dnes ozvete.“

Ředitel položil sluchátko a rychle stiskl tlačítka interkomu. „Zjistěte mi, kde je doktorka Blalocková.“

Murdock vstal od stolu a začal přecházet po kanceláři a mnout si ruce. Nový kardiologický ústav nemocnice nutně potřebovala. Korunovalo by to jeho působení v čele centra, které tvořily nemocnice, vědecké ústavy a škola. Deset milionů, pohrával si Murdock s lákavou představou. To by bylo ohromné! S deseti miliony v ruce by se mohl vydat za svými známými ve Washingtonu a získat dalších deset. A za dvacet milionů by vystavěl skvělý nový ústav.

Murdock přistoupil k oknu, z něhož se mu otevírala vyhlídka na celý rozsáhlý zdravotnický komplex. Před očima měl vysoké budovy pracovišť postavené z červených cihel během dvaceti let, kdy v Memoriál pracoval. Byl tam Onkologický institut, Neuromuskulární ústav a Ústav biogenetiky a všem se v ranním světle třpytila široká okna.

Murdock si představoval, jak vybuduje nové úchvatné kliniky, které jistě přilákají nejlepší a nejchytřejší lékaře a výzkumníky z celé Ameriky. Kromě Mortimera Rhodese jeho plány nepodpořil žádný jiný člen správní rady, všichni odmítali tak velké investice. Ale Murdock si prosadil svou, s pomocí Mortimera Rhodese, a čas ukázal, že měl pravdu.

Memoriál byl považován za nejlepší lékařský komplex na západ od Mississippi a pravidelně byl řazen mezi pět nejvýznamnějších nemocnic ve Spojených státech.

Přístroj na stole zabzučel. „Doktorka Blalocková je v pitevně. Právě se chystá pustit do nějakého případu.“

Murdock sáhl po bloku na stole a spěchal z kanceláře. Když míjel sekretářku, řekl: „Vyřiďte doktorce Blalockové, aby s ničím nezačínala. Jdu za ní.“

Murdock sjel výtahem do podlaží B a rychle rázoval širokou chodbou. Přemýšlel přitom o instrukcích od právníka Mortimera Rhodese. Rodina žádala soukromí a utajení, dvě věci, které se ve všech nemocnicích zajišťují jen velmi obtížně, i když už je pacient mrtvý a čeká na pitvu. Po patologickém oddělení se vždy potuluje mnoho lékařů i studentů, techniků, pomocných sil i údržbářů. A byl-li pacient slavný, všichni si chtějí prohlédnout jeho tělo nebo alespoň záznamy. Pitevní zprávu bude třeba nadiktovat, potom ji přepíše sekretářka a popovídá si o ní s kamarádkami u oběda. Tělo Olivera Rhodese je především nutné izolovat od zvědavců, rozhodl Murdock. A možná dokonce hlídat. To byla první věc, kterou musel zařídit.

Murdock prošel dvojitými dveřmi s nápisem: NEPOVOLANÝM VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN. Rozrazil další lítačky a vstoupil do pitevny. Prohlédl si velký sál s osmi stoly z nerezové oceli srovnanými v řadách po dvou.

Na nich ležely mrtvoly a nad nimi se skláněli patologové.

Stoupl si na špičky a v zadní části sálu rozeznal Joannu Blalockovou.

Obešel místnost po okraji a míjel těla v různém stupni rozpracování. Jako obvykle působila nereálným dojmem a připomínala mu spíše plastové modely než mrtvé lidi. Jako snad už stokrát ho napadlo, co přitahuje lékaře, aby se stali patology a nechali se stále obklopovat smrtí.

Joanna Blalocková uviděla Murdocka přicházet a posunkem mu naznačila, že se mu bude za chvilku věnovat.

Hned se ale obrátila k rentgenovým snímkům a ukazovala na nich něco své mladé asistence Lori McKayové.

Murdock přistoupil blíž, aby si je prohlédl také. Snímky zachycovaly lidskou lebku z různých úhlů. Kdosi na nich červenou tužkou nakreslil šipku, která ukazovala na cosi v zadní části temenní kosti. Murdock si nevšiml ničeho nezvyklého.

Ustoupil zpět a zadíval se na chladicí boxy, kam se ukládala lidská těla. Blesklo mu hlavou, jestli není Oliver Rhodes v jednom z nich. Murdock přelétl pohledem poznámky ve svém bloku, aby nezapomněl na nic, co bude třeba zajistit pro jeho pitvu. Hlavně tedy musí mrtvolu izolovat a ukrýt ji před zraky zvědavců. Rozhodl se, že nemocnice nevydá žádnou tiskovou zprávu, vůbec žádnou.

Nejlepší bude mlčet, dokud neoznámí výsledky ohledání Mortimeru Rhodesovi.

Potom

Murdock

začne

pokládat

základy

Kardiologického ústavu Olivera Rhodese. Od projektu po dokončení to potrvá pravděpodobně dva roky; při troše štěstí by se mohlo slavnostní otevření konat o Murdockových sedmdesátých narozeninách.

Sedmdesát let, zasténal v duchu. Kam všechny ty roky utekly? Když poprvé vkročil do Memoriál, zdálo se mu, že všichni lékaři jsou přibližně stejného věku jako on. Teď mu většinou připadali tak mladí, že by mohli být jeho dětmi.

Obrátil se k Joanně Blalockové, na první pohled příliš mladé a hezké, než aby mohla být také schopná. Byla neobyčejně přitažlivá, měla patricijské rysy a pískově světlé vlasy, přísně stažené dozadu a upevněné prostým baretem. Ačkoli se jí už přiblížila čtyřicítka, většinou jí lidé hádali o pět let méně. Jediným projevem stárnutí byly vějířky vrásek v koutcích očí, které se objevovaly, když se usmála, ale člověk je musel hledat, aby si jich všiml.

Murdock se zahleděl na Lori McKayovou, asistentku, která vypadala příliš mladě na to, aby již mohla mít za sebou studium medicíny. Tato hubená a drobná dívka s dlouhými, zlatohnědými vlasy a několika pihami na nose by se mohla vydávat za Murdockovu vnučku. Povzdychl si a napadlo ho, že je známkou stáří, když všichni kolem vypadají jako děti.

„Promiňte, že jsem vás nechala čekat,“ vytrhla ho Joanna z úvah. „Ale na těchto snímcích je opravdu těžké něco najít.“

Murdock ukázal rukou k prohlížečce. „No, někdo asi něco našel a nakreslil k tomu šipky.“

„Ty šipky jsem tak nakreslila já,“ vysvětlila Joanna a obrátila se k prohlížečce. Lupou si opět prohlédla lebku.

„Mám takový pocit, že tam vidím drobnou lineární frakturu, ale nejsem si jistá. A přitom je to možná nejdůležitější důkaz, který mám. Z toho bych se měla dozvědět všechno.“

„Jako například?“

Joanna ukázala lupou k pitevnímu stolu. „Například jak a proč tenhle člověk zemřel.“

Murdock se zadíval na groteskní mrtvolu na stole z nerezové oceli. Tvář i tělo byly napuchlé a kůže měla podivnou zelenou barvu. Na několika ohraničených místech roztroušených na různých částech nohou byly odhaleny potrhané svaly. Murdock si uvědomil zápach jako ze zkažených vajec a ustoupil o krok. „Co to způsobilo?“

„Údajně se utopil,“ řekla Joanna. „Jakmile tělo zůstane týden nebo déle pod vodou jako tohle, rozkládá se a vznikají v něm plyny. To má za následek, že se nadme a vypluje na hladinu.“

Plyny působí i ten zápach, dodal Murdock v duchu a opět ustoupil o krok. „A otevřené rány na nohou také způsobil rozklad?“

Joanna zavrtěla hlavou. „Podle mého názoru ne. Nejspíš ho ožíraly nějaké mořské potvory.“

„Aha.“ Murdockovi se zvedl žaludek. Vrátil se pohledem k mrtvole a přemítal, proč si utopence vzala na starost známá patoložka na špičkovém lékařském pracovišti.

„Z jakého důvodu se tenhle případ dostal právě sem?“

„Požádala mě o to jedna pojišťovna. Tenhle člověk, jmenoval se Edmond Rabb, loni uzavřel životní pojistku na dva miliony dolarů.“

„Aha,“ opět vydechl Murdock. Pokoušel se nedat na sobě znát nespokojenost nad tím, že se Joanna Blalocková v nemocnici zabývá soukromými případy. Před pěti lety, když důrazně vyžadoval, aby pracovala výhradně pro nemocnici, mu však pohrozila výpovědí a on jí nakonec povolil, aby poskytovala soukromé konzultace za honorář. Zpočátku skutečně uvažoval o tom, že ji propustí, ale brzy usoudil, že si to nemůže dovolit. Byla pro Memoriál příliš cenná.

Získala si skvělou pověst, která rostla s každým silně medializovaným případem pro policii. Proto jí Murdock neochotně povolil, aby třetinu času věnovala soukromé praxi. Jak se doslechl, účtovala si pět tisíc dolarů za každý případ. Murdock se ušklíbl, opět se ho totiž zmocnil pocit, že Joanna nemocnice zneužívá k prosazování osobních záměrů a vlastnímu obohacení.

Joanna vycítila napětí, jež mezi nimi vznikalo, a přesně věděla, co se Murdockovi honí hlavou. Její soukromá praxe ho neustále dráždila a určitě by ji propustil, kdyby mohl.

Jenže to se snáz řekne, než udělá. On to chápal. Ona také.

Joanna pokrčila rameny. Nebude si s tím lámat hlavu. A nehodlala kvůli Murdockovi nic měnit na svém profesionálním životě.

Nastalo trapné ticho.

Lori McKayová si odkašlala a obrátila se k Joanně. „Má se na ty snímky znovu mrknout rentgenolog?“

Joanna přikývla. „Ano, chci mít jistotu, jestli je tam fraktura, a pokud ano, chci přesně vědět, kde.“

Lori se zamyslela a zabubnovala si prsty na bradu.

„Možná bude potřebovat několik dalších snímků z různých úhlů. Možná dokonce i MRI.“

„Cokoli bude potřeba. Hlavně ať najde frakturu, jestli tam nějaká je.“

„Víš, Joanno, ale i kdyby byla lebka opravdu zlomená,“

rozjímala Lori nahlas, „ještě to neznamená, že ho někdo bacil po hlavě. Vzpomeň si, spadl přece z jachty. Mohl se při pádu udeřit o loď.“

„Anebo se mu to mohlo stát posmrtně,“ dodala Joanna.

„Třeba narazil na kámen na dně.“

„Tak proč se tak zdržovat studiem té zlomeniny? Mohlo se to stát před smrtí i po ní, a my to nezjistíme.“

„Ale ovšemže zjistíme.“

„Jak?“

„Uvažuj o tom.“

Lori svraštila čelo a soustředila se. Třeba mozková tkáň pod frakturou nějak na zranění reagovala, ale pouze jestli ten člověk v té době ještě žil. Jenže to by musely prozkoumat mozek a ten se už pravděpodobně rozložil.

„Podívej se na to z vaskulárního hlediska a pověz mi, co živí lidé dělají a mrtví ne,“ napověděla Joanna.

Lori se rozzářily oči. „Krvácejí. Živí lidé krvácejí, mrtví ne. Jestli se ve zlomenině najde krev, lebka byla poškozena, ještě když žil.“

„Správně.“

„Jenže,“ namítla Lori, „pořád se ještě mohl uhodit hlavou o bok lodi při pádu. A tak nález krve nemusí nutně znamenat, že ho někdo praštil do hlavy a hodil do vody.“

Joana se usmála a povzbudivě na Lori zamrkala. „Ale určitě by to otevřelo takovou možnost, ne?“

Lori se také usmála. „To ano.“

„Požádej rentgenologa, aby se tomu věnoval ještě dnes.“

Lori rychle sebrala snímky a vložila je do velké hnědé obálky. Obrátila se k Murdockovi a napadlo ji, proč se asi osobně vydal za Joannou. Tušila, že půjde o něco důležitého. Opravdu důležitého. Jinak by se ředitel neobtěžoval až dolů do pitevny. „Pane doktore Murdocku, potřebujete mě tady?“

„To nebude nutné,“ prohlásil a posunkem ji vybídl k odchodu.

Jdi k čertu, ty nafoukaný osle, odpověděla by ráda Lori.

Udržela však jazyk za zuby a obrátila se k lékařce. „Budu na radiologii, jestli mě budeš potřebovat.“

Joanna počkala, až Lori odejde, a zeptala se: „Co pro tebe můžu udělat, Simone?“

„Slyšela jsi už o Oliveru Rhodesovi?“

„Samozřejmě.“

„Rhodesova rodina si přeje provést pitvu okamžitě.

Chtěli by, abys ji dělala ty, a to co nejdiskrétněji. Nemáš proti tomu námitky?“

„Vůbec žádné,“ odpověděla bez váhání.

„Kde to uděláš?“

Joanna se zamyslela. „V místnosti, kde děláme nebezpečné infekce. Je oddělená, izolovaná a nemá okna.“

„Dobrá.“ Murdock kývl na souhlas. „Budeme potřebovat, aby se na pitvě podílelo co nejméně lidí.“

„Lori McKayová mi bude asistovat. Nikdo jiný tam se mnou nebude.“

Murdock nasál vzduch mezi zuby. „Je příliš mladá a bude mluvit.“

„Ne, nebude. Je mnohem vyzrálejší, než se ti zdá, a umí mlčet.“

Ředitel zaváhal. „Jestli promluví o jakémkoli aspektu téhle věci, v naší nemocnici skončila. Vyřiď jí to.“

„A co ještě potřebuješ?“

Přelétl pohledem poznámky v bloku. Izolované pracoviště, co nejméně lidí, žádné zprávy pro tisk. Pitevní protokol. „Ty budeš svůj nález diktovat, viď?“

„Ano.“

„A kdo ti ten diktát přepíše?“

„Diktuju během pitvy do mikrofonu nad hlavou. Co řeknu, to se nahraje na pásek a potom se předá do písárny.“

„Bude to na samostatném pásku?“

„Ano,“ přikývla Joanna. „Jiné diktáty na tom nebudou.“

„Chtěl bych ten pásek, než ho necháš přepsat.“

Joanna si změřila Murdocka dlouhým pohledem.

„Nedovolím, aby ten pásek někdo měnil, ať už zjistím cokoli.“„To chápu. Jenom si nepřeju, aby ho přepsali dřív, dokud si o výsledcích nepromluvím s Mortimerem Rhodesem.“

„Souhlasím.“ Joanna se zamyslela nad Mortimerem Rhodesem, milým starcem, který nechal v nemocnici postavit Laboratoře Karen Rhodesové na památku své vnučky, studentky zdravotní školy, která byla zavražděna mentálně postiženým lékařem. Karen byla jeho miláčkem a přátelé Mortimera Rhodese říkali, že se nikdy s její ztrátou nevyrovnal.

A teď ztratil i posledního ze svých tří synů. To určitě bude starcova smrt.

Murdock ztišil hlas. „A nakonec si přeje, abys pečlivě hledala všechny důkazy toho, jestli smrt byla přirozená.“

Joanna přimhouřila oči, až z nich byly úzké škvírky.

„Vyhrožoval mu někdo?“

„To nevím,“ zajíkl se Murdock.

„Musíme to zjistit.“

„Nemůžu zatelefonovat pozůstalým a vyptávat se jich na něco takového,“ namítl Murdock. „Alespoň teď ne.“

„Vím, že to zní bezohledně a krutě,“ namítla Joanna.

„Ale to je velice důležitá informace, zvlášť pokud by nebyla jasná příčina smrti.“

Murdock si unaveně vzdychl. Mohl by zavolat Lawrenci Hockstaderovi a umožnit mu, aby si svých 400 dolarů za hodinu zasloužil. „Postarám se o to.“

„Potřebovala bych zjistit, jestli mu někdo nevyhrožoval, přímo nebo nepřímo,“ pokračovala Joanna. „A co je ještě důležitější, musím vědět, jestli se ho někdo pokoušel zabít.“

„Dostaneš tu informaci do hodiny.“ „A nech mi, prosím, poslat v zalepené obálce záznamy o jeho léčení v Memoriál.“

„Zařídím.“ Murdock sáhl po peru a udělal si poznámku do svého bloku. „Ještě něco?“

„Je potřeba se spojit s pohotovostí a postarat se, aby nám s tělem poslali i všechny jeho šaty a předměty, které měl u sebe.“

„Na to dohlédne má kancelář,“ slíbil ředitel Memoriál a zapsal si to. Ke stolu přispěchala drobná žena, recepční z vrátnice ve stejnokroji, a vzhlédla k Joanně. „Paní doktorko, venku je policista a tvrdí, že s vámi nutně potřebuje mluvit.

Chce jít dovnitř.“

„Sem není přístup povolen,“ ohradil se Murdock přísně.

„Tvrdí, že je tady úředně,“ vysvětlila recepční. Joanna přikývla. „Ať jde dál.“

Murdock se zamračil. „Víš, Joanno, neměli bychom připustit, aby se nám tu potulovaly nepovolané osoby.“

Recepční se zahleděla nejdříve na něho, potom na ni a váhala, jak se má zachovat.

„Tak běžte.“ Joanna chvilku pozorovala odcházející recepční a potom se obrátila k Murdockovi. „O dva z našich případů se zajímá policie.“

„Ano?“

„Tak je vyřídím nejdřív, abych se mohla soustředit na Olivera Rhodese.“

Murdock se na ni zkoumavě zadíval a znovu v duchu zalitoval, že Joanně Blalockové povolil soukromé konzultace. Náhle zatoužil, aby se hodiny posunuly o dvacet let zpět, kdy každý v nemocnici dělal, co se mu nařídilo.

„Hlavně rychle vyřiď to ohledání.“

„To mám v úmyslu.“

Joanna odstoupila od pitevního stolu, opřela se o vykachlíkovanou zeď a přes svůj stejnokroj ucítila její chlad. Upřela zrak na opuchlou mrtvolu Edmonda Rabba, ale v duchu přemítala, jaké nové informace o případu jí přináší detektiv poručík Jake Sinclair.

Byl to právě Jake Sinclair, kdo přesvědčil pojišťovnu, aby si objednala u Joanny vyšetření oběti, která se údajně utopila. Něco na případu se mu nezamlouvalo. Šedesátiletý podnikatel, mnohonásobný milionář, který na moři strávil polovinu života, přece nespadne zničehonic do moře, zatímco se jeho mladá, krásná žena a desítka hostí na palubě výborně baví. Moře bylo klidné, jachta se jen nechávala unášet proudem, ale přesto nikdo neslyšel výkřiky ani volání o pomoc. To prostě nemůže být přijatelné, říkal Jake, nanejvýš pro vdovu, která zdědí dvacet milionů dolarů. A další dva dostane z pojistky.

Joanna se usmála, neboť si vybavila tvář hezkého detektiva z oddělení vražd. Už deset let byl jejím milencem, partnerem, důvěrníkem a nejlepším přítelem. Jejich vztah měl své výkyvy, ale posledních šest měsíců bylo skvělých.

Pro okolní svět byl Jake chladný a tvrdý jako kus železa, ale vedle ní uměl roztát a být milejší než kdykoli dřív. Dokonce nezapomínal na maličkosti, které ženy tak milují. Pro nic a za nic jí nosil drobné dárky a posílal jí květiny, když je nečekala. A uměl na ni mrknout či dotknout se jí, i když se ocitli na veřejnosti. Milovala to.

Dveře do pitevny se otevřely a vstoupil seržant Lou Farelli. Recepční mu ukázala, kudy má jít.

Joanna se zahleděla na dveře a čekala, kdy se v nich objeví i Jake Sinclair, ty však zůstaly zavřené. Farelli k ní přicházel se zachmuřeným výrazem v obličeji. Joanně vyschlo v krku.

Ne! Jen to ne! Jakovi se něco stalo. Jinak by přišel s Farellim. A nebyla to jen nehoda, nebo nějaké škrábnutí při přestřelce. To by mi jen zatelefonovali. Ach, bože!

Sebrala se a připravila se na nejhorší. Nemohla spustit oči z nevysokého, podsaditého detektiva, který se k ní blížil.

„Dobrý den, paní doktorko,“ pozdravil Farelli klidně.

„Dobrý den, seržante,“ vypravila ze sebe Joanna s bušícím srdcem. „Je… je všechno v pořádku?“

Farelli se na ni nechápavě zadíval a pokrčil rameny.

„Pokud vím, tak je.“

Joanna vydechla s úlevou v hlase. „Kde je Jake?“

„Na místě činu,“ odpověděl Farelli. „Poslal mě pro vás.

Potřebujeme vaši pomoc.“

„Bohužel to teď nepůjde,“ ozval se Murdock bez váhání.

Farelli přelétl ředitele nemocnice pohledem, jako kdyby byl kytka v květináči, a obrátil se zpět k lékařce. „Bude to velký případ a vyvolá mimořádnou pozornost.“

Joanna zavrtěla hlavou. Tep měla dosud zrychlený z toho, jak se vyděsila. „Ráda bych vám pomohla, ale teď mám opravdu práci.“

„Jenom vám povím, co jsme našli,“ nedal se odradit Farelli.

Murdock udělal krok vpřed. „Doktorka Blalocková vám vysvětlila, že teď není volná. To by vám mělo stačit.“

Policista probodl ředitele nemocnice ledovým pohledem.

„Potřebuju mluvit tady s paní doktorkou, a tak laskavě mlčte, dokud neskončím. Rozuměl jste?“

Starý muž zaváhal, potom si však zamumlal něco pro sebe a ustoupil.

Farelli se opět obrátil k Joanně. „Nějakého chlápka přepadli včera večer v Santa Monice a odpráskli ho. Pak hodili jeho mrtvolu do výkopu. Staví se tam základy mrakodrapu.“

„A na to mě opravdu potřebujete?“

„Jo.“

Joanna unaveně vydechla. „Nepočká to do zítřka?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou seržant. „Za chvíli se setmí a podle předpovědi má začít pršet. Jake by byl rád, kdybyste si prohlídla místo činu, než stopy odplaví voda.“

„Co je tak důležitého na oběti na dně výkopu?“

„Na tom chlápkovi ani tak nesejde. Ale něco jsme objevili zakopaného vedle mrtvoly.“

„A co to bylo?“

„Děťátka,“ řekl Farelli chmurně. „Nenarozený děti.“

„Proboha! A kolik?“

„Spoustu. Jake povídá, že je to hotový hřbitov lidských embryí.“

Joanna si stáhla rukavice a vyhodila je do koše. „Pojedu za vámi ve svém autě.“

Kapitola 4

„Nelíbí se mi to,“ postěžoval si Jake Sinclair.

„Prostě to do sebe nezapadá, jak by mělo.“ Stál u plotu ohrazujícího vyhloubenou základovou jámu v Santa Monice.

Na jejím dně hluboko pod ním se technici probírali pískem a odpadky.

„Máme tady velkou díru v plotě a vedle ní prázdnou krabici od bot,“ pokračoval Jake. „A na dně výkopu najdeme chlápka s ustřelenou půlkou hlavy. Nemá hodinky, peněženku a dokonce ani drobné v kapsách.“

„Měl v kapsách vůbec něco?“ zajímala se Joanna.

„Paragon na čokoládovou tyčinku, kterou si včera večer koupil ve večerce na rohu.“

„Stojí na té účtence, v kolik hodin ji kupoval?“

„V devět a pět minut večer.“

Joanna si pomalu prohlédla místo činu a přelétla pohledem od díry v plote k prázdné krabici a obalu od tyčinky a zpět. „Identifikovali jste už oběť?“

„Ještě ne.“

Joanna přistoupila k díře v plotu a podívala se dolů do jámy. Sráz byl téměř kolmý a snad dvacet metrů hluboký.

Okolní půda a velké úlomky dřeva z plotu byly prosáklé krví. Ta se na některých místech srazila a vytvořila malé vločky.

Lékařka odstoupila od plotu a prohlédla si místo, kde ležela krabice a obal od čokolády. Nikde ani kapka krve. O

metr dál však zůstal na zemi kus zkrvavené pokožky s vlasy o velikosti půldolaru.

„Já si to představuju takhle,“ rozhovořil se Jake. „Ten chlápek si zajde do divoké části města, kde se od rána do večera kšeftuje s drogama. Nějakej cvok si řekne, že to bude brnkačka a odpráskne ho. Jenže potom se případ komplikuje. Proč ten feťák kope do plotu, aby do něj prorazil díru a hodil do ní mrtvolu? Proč by dělal takový rámus?“ Poručík Sinclair zavrtěl hlavou. „To nedává smysl.

Jakmile feťák dostane, co chce, nebude se poflakovat na místě, aby si ho náhodou někdo nevšiml. Uteče, jako by mu za zadkem hořelo.“

„Ale ta díra byla v plotě dřív, než ho zastřelili,“ namítla Joanna věcně. „Proč myslíš?“

„Hned za plotem zůstala kaluž sražené krve,“

konstatovala a ukázala na krabici od bot. „A za tou krabicí leží útržek skalpu a lebky oběti. Zasáhli ho tedy na místě, kde právě stojím, protože kulka mu odnesla kus hlavy dozadu. Potom propadl dírou v plotě a zůstal tam ležet dost dlouho, aby vyteklo hodně krve.“

„Jak se tedy dostal na dno jámy?“

„Dvě možnosti. Buď se tam sesunul, nebo ho někdo postrčil.“

Jake se na Joannu usmál. Napadlo ho, že se naučila posoudit případ rychleji než většina policistů, které znal.

„Vyznáš se v tom čím dál líp.“

„To dělá praxe,“ odpověděla a úsměv mu oplatila. Byl to velký chlap s širokými rameny, drsný a přitažlivý. Husté tmavé vlasy, teď už výrazně prošedivělé, si česal dozadu, a to zvýrazňovalo vysoko posazené lícní kosti. Na bradě mu zůstala malá, jakoby zubatá jizva, která přitahovala ženské pohledy a vyvolávala úvahy, jak k ní asi přišel.

„Vyčetla jsi už z křišťálové koule, kdo udělal tu díru v plotě a proč?“ vrátil se detektiv ke své práci.

„Ne, nevyčetla. Ani nevím, jestli tohle všechno má něco společného s dětskými zárodky.“

„Ten zatracený hřbitov nenarozených dětí.“ Poručík znechuceně potřásl hlavou. „Musíš se jít na něj podívat, abys tomu uvěřila.“

Joanna se opět rozhlédla kolem sebe a upřela zrak na krabici od bot. „Víme, jestli patřila oběti?“

Jake pokrčil rameny. „Nemůžeme si být jistí. Ale ležela hned vedle obalu od čokolády a bylo otevřená.

Předpokládáme, že si vrah její obsah odnesl. Při troše štěstí na ní zůstaly otisky prstů oběti.“

„A možná i toho feťáka.“

„Jo,“ utrousil Jake pochybovačně, „a taky adresa a telefonní číslo domů.“

Joanna si natáhla latexové rukavice a sebrala krabici.

Byla prázdná a chybělo na ní nejen označení prodejny, ale i ostatní obvyklé nápisy. Zvedla si ji k nosu a přičichla k ní.

Vycházel z ní slabý, odpudivý pach, který Joanna nepoznala, přestože jí cosi na něm připadalo povědomé.

Podala krabici poručíkovi. „Čichni si a pověz mi, co cítíš.“

Také Jake nasál slabý, nepříjemný zápach, ale ani on se neupamatoval, odkud jej zná. „Zpočátku se mi zdálo, že by to mohl být metylalkohol, ale ten to nebude.“

„Ne, ten to není,“ zamračila se Joanna. „Možná se nám to podaří zjistit pomocí chromatografie.“

„Máme tady příliš mnoho možná,“ postěžoval si Jake.

„Možná tohle, snad ono. Ale ve skutečnosti nemáme nic než chlápka bez půlky hlavy a hromádku nenarozených dětí.“

„Což může, ale taky nemusí mít souvislost.“

„Další nejistota,“ zabručel Jake a vzal ji za ruku. „Pojď, podíváme se na ty děti.“

Obešli výkop po chodníku z popraskaných betonových panelů. Joanna opatrně našlapovala a prohlížela si okolí.

Překližkový plot staveniště byl natřený nazeleno, počmáraný symboly mexického gangu a místy polepený plakáty oznamujícími rockový koncert. Proti němu přes ulici stály nízké, zanedbané činžáky s potlučenými štukovými fasádami. Všechna auta na ulici byla přinejmenším pět let stará.

Prošli kolem stromů a vysokých křovin, které jim bránily ve výhledu na ulici. Na zemi ležely střepy skla a vyhozený karton od mléka. Joanna jej odsunula nohou, aby se ujistila, zda pod ním něco neleží. Nebylo tam nic kromě trávy. Vrátila se na chodník, ale zakolísala, protože jí podpatek uvízl ve štěrbině. Rychle se natáhla po poručíkově paži a opřela se o ni.

„Proboha,“ rozzlobila se. „Měli by ty chodníky spravit.“

„Ne v téhle čtvrti,“ poznamenal Jake. „Lidé, kteří tady žijí, nenajdou na radnici zastání.“

„Vsadila bych se, že až se dostaví tenhle projekt za miliony, dají je hned do pořádku.“

„Určitě,“ přitakal policista. „Peníze si vždycky prosadí své.“

„To je skvělé.“ Joanna opatrně přenesla váhu na podpatek, aby se ujistila, zda se neuvolnil. „Ale mezitím tady někdo upadne a zlomí si nohu nebo kyčel.“

„Třeba bych sem mohl rozestavět varovná světla.“

Joanna se uculila. „S blikajícími majáčky?“

„S blikajícími majáčky.“ Jake opětoval její úsměv a prohlížel si ji z profilu. Je tak zatraceně hezká a sexy, říkal si, a čím dál hezčí a přitažlivější. Vše ho na ní vzrušovalo.

Ohlédl se za sebe, a když nikoho nespatřil, ovinul jí ruku kolem pasu. „Jak dokážeš vypadat tak nádherně po dlouhém pracovním dni?“

„Líčím se,“ zašeptala. „Vždycky se kvůli tobě líčím.“

Poručík ji přitáhl k sobě blíž, objal ji a ucítil vůni šamponu z jejích vlasů.

Joanna se o něho otřela tváří, ale hned ho rozverně odstrčila. „Ovládej se.“

Jake se potměšile usmál. „Dneska s tebou není žádná legrace.“

„Včera večer jsi tvrdil něco úplně jiného.“

Usmáli se na sebe, pokračovali v chůzi a jejich ruce se při ní lehce dotýkaly. Ulice se před nimi kroutila a svažovala dolů.

Jake se zeptal: „Nezajdeme si dnes na večeři?“

„Ráda. Měla bych být v nemocnici hotová po půlnoci.“

„To tě čeká tolik práce?“

„Radši bych o tom vůbec nemluvila.“

Dorazili k otevřené brance na staveniště. Sklonili se pod žlutou policejní pásku a zamířili výkopu. Přímo před nimi vedla do hloubky šesti podlaží prudce se svažující nájezdová rampa. Na dně rozměrné jámy už tým vyšetřovatelů a jejich pomocníků obracel půdu lopatičkami. Joanna zpozorovala malé červené praporky zapíchnuté do země.

„Ty praporky ukazují místa, kde jste našli tělíčka. Je to tak?“ zeptala se.

„Ano.“

Joanna napočítala sedm praporků.

Lou Farelli vystoupal s hlasitým funěním na rampě nahoru. Tam se zastavil, aby popadl dech. „Sakra.

Potřebovali bychom tu výtah.“

„Máte něco?“ zeptal se Jake.

„Nic. Nada. Houbeles.“ Seržant si odkašlal. „Nikdo nic neviděl ani neslyšel. Dělníci sem chodí v sedm ráno a odcházejí přesně ve čtyři odpoledne. Nikdo prý si nevšiml ničeho nezvyklého. Nikdo se v okolí nepotuloval, ani nic neokukoval.“

Jake ukázal palcem za svá záda. „A co lidé v činžácích přes ulici?“ „Většinou dělníci, kteří se na noc zamykají na sedm západů a pouštějí si televizi tak nahlas, aby neslyšeli, jak celou noc někdo venku kšeftuje s drogama, nebo se pere.“

„A tak nikdo včera večer neslyšel kopání do plotu?“

„Jestli slyšel, nechává si to pro sebe.“

„A co narkomani?“

„Scházejí se v parku o tři bloky dál. Mám tam teď dva lidi, černocha a bělocha, aby se je pokusili sehnat do kupy.“

Farelli pomalu zakroužil rameny a protáhl si bolavá záda.

„Nemáme dnes dobrý den. Začal bídně a takový už zůstane.“

Jake přikývl. „Neslyšeli jste něco nového o Billu Cunninghamovi?“

„Vypadá to s ním bledě,“ odpověděl Farelli mrzutě.

„Udržují ho při životě na přístrojích.“ „Sakra,“ ulevil si Jake.

„Jo.“ Seržant nabral vzduch do plic a hlučně jej zase vypustil. „Zaskočím do parku a třeba narazím na feťáka s cizí peněženkou a kreditkama.“

Joanna a Jake začali sestupovat po strmé hliněné rampě.

Joanna se ho pevně držela za ruku a dělala pomalé, opatrné kroky. Podpatky se jí bořily do měkké půdy.

„Drž se v kolejích po pneumatikách,“ poradil jí Jake.

„Půda je tam pevnější.“

Joanna se skloněnou hlavou opatrně přenášela většinu své váhy na špičky. „Kdo je Billy Cunningham?“

„Známý z oddělení vražd.“

„Kamarád?“

„Kdysi jsme si občas vyšli na skleničku,“ vzpomínal poručík. „Táhli jsme to spolu po nástupu k policii. Potom Billyho žena dostala rakovinu a umřela. Z Billyho se stal samotář, dal se na pití a většinu času byl v lihu. Málem ho kvůli tomu vyhodili. Nakonec se setkal s Cynthií, oženil se s ní a ona ho zase dala do pořádku. Tři roky si ani nelokl a stal se z něho zase špičkový policajt. Až do dnešního rána, kdy si zašel na kafe a netušil, že tam je lupič. Ten cvok měl pistoli a napálil do Billyho tři rány. Dvě do prsou, jednu do hlavy.“

„Proboha,“ zasténala tiše Joanna.

„To se stává,“ poznamenal Jake věcně.

Podívala se na něho a uvědomila si, že tón hlasu nemá s jeho pocity nic společného. Policisté se těžko vyrovnávají s tím, když zabijí jednoho z nich. Stejně jako lékaři, pomyslela si, když jim umírá kolega. To smrt přestává být neosobní. Nyní čeká přímo u tvých dveří a připomíná ti vlastní zranitelnost a smrtelnost. Příští na řadě bys mohl být ty sám.

Joanna dosud nezapomněla na strach, který ji zachvátil, když do pitevny vstoupil Farelli s vážným výrazem ve tváři.

Nepochybovala, že je Jake mrtvý. Stejně tak když Cynthii Cunninghamovou navštívil zachmuřený policista, určitě okamžitě pochopila, co to znamená. Jenže v jejím případě to nebyl falešný poplach.

Potlačila chmurné úvahy a vzpomněla si, že si s Jakém potřebuje něco ujasnit. „Až mě příště budeš potřebovat u případu, radši mi zavolej a neposílej pro mě Farelliho.

Přivedl mě v pitevně trochu do potíží.“

„Opravdu? Co provedl?“

„Objevil se tam právě ve chvíli, kdy tam byl i Simon Murdock,“ vyprávěla Joanna. „A ten se rozzlobil, protože do pitevny nikdo nesmí.“

Jake zakoulel očima k nebi. „Jako kdyby Farelli nikdy neviděl mrtvolu!“

„Jenže to nebylo všechno,“ pokračovala. „Murdock a seržant se pohádali. Nakonec se Farelli na Murdocka ledově podíval a okřikl ho, aby mlčel.“

Jake se pousmál. „Vsadil bych se, že Murdock hned ztichl.“

„A jak rychle.“

Na první pohled se ve Farellim většina lidí zmýlí, napadlo Jaka. Seržant byl nevysoký, podsaditý člověk s kulatým obličejem a unavenýma očima. Vypadal spíš jako číšník z italské restaurace za rohem. Ve skutečnosti byl ale drsný jako cihla a od nikoho si nenechal nic líbit. Nikdo se mu nepostavil víc než jednou. „S Farellim je lepší si nezahrávat.“

„Řekla bych, že na to Simon Murdock už také přišel,“

poznamenala Joanna. „Přesto by propříště stačilo, kdybyste mi prostě zatelefonovali.“

„Volali jsme ti do pracovny, ale nikdo to nebral.“

Joanna v duchu zasténala. „Zapomněla jsem. Mám nemocnou sekretářku.“

„Tak jsme zavolali na přednostu patologie a jeho sekretářka nám řekla, že provádíš pitvu a nikdo tě nesmí rušit.“

„Měli jste jí říct, že jde o úřední, policejní záležitost.“

„To jsem řekl. Slíbila mi, že ti položí vzkaz na stůl.

Proto jsem radši pro tebe poslal.“

Sestoupili na dno výkopu, překročili úzký příkop a obešli velký buldozer. Půda už byla hlubší a oba se do ní bořili. Před nimi byl další příkop, tentokrát hlubší. Jake vzal Joannu za ruku a pomohl jí ho překonat.

Dorazili k mrtvole.

Joanna pomalu obešla tělo, aby si udělala celkový obrázek. Ten muž býval velký, alespoň 185 centimetrů vysoký, měl široká ramena a svalnatá předloktí. Na sobě měl montérky, vybledlou kostkovanou košili a pracovní obuv.

Na rukou mozoly, nehty polámané a špinavé. Pracoval manuálně, usoudila Joanna, často zvedal těžké předměty.

Zadívala se na jeho boty. Na špičce pravé ulpěly zbytky zelené barvy. Změřila si pohledem obě předloktí mrtvého.

Byla pokryta prachem, přesto ihned zpozorovala, že pravé je silnější než levé. A na ně si mrtvý nechal vytetovat jakýsi kříž.

Joanna přistoupila k mužově hlavě a jeho nehybným modrým očím. V pootevřených ústech se v paprscích odpoledního slunce cosi zablýsklo. Lékařka sáhla pro kovovou lžičku a zvedla horní ret. Muž měl místo předních zubů protézu stříbrné barvy.

Joanna ustoupila a znovu si tělo prohlédla. Bylo pokryté hlínou, jak klouzalo po příkrém svahu, ale obličej zašpiněn nebyl. „Neočistil mu někdo hlavu?“

„My,“ odpověděl Jake. „Potřebovali jsme si ho vyfotit na polaroid a obrázky ukazovat po okolí, jestli ho někdo nepozná.“

Joanna sáhla po nástroji a odstranila hlínu z potetovaného předloktí. U velkého kříže nenašla žádný nápis ani písmena. „Překvapuje mě, že po včerejším dešti není celý zablácený.“

„Měli jsme štěstí,“ podotkl poručík. „Včera tady v Santa Monice jenom mrholilo.“

Joanna pokývala hlavou. To vysvětlovalo, proč déšť nesmyl krev u překližkového plotu. Zároveň to vysvětlovalo, proč krabice od bot zůstala suchá a neztratila svůj slabý, nepříjemný zápach. Co je to za zápach?

„No, tak jaký máš na to názor?“ přerušil tok jejích myšlenek Jake.

„Je tu několik zajímavých věcí,“ řekla Joanna a znovu si prohlédla boty mrtvoly, aby se přesvědčila, že barva z plotu nezůstala i na podrážkách.

„Hmm,“ zabručel Jake a vytáhl propisovačku a blok.

Napadlo ho, proč se Joanna tolik zajímá o boty mrtvého.

„Tak především to nebyl narkoman. Není podvyživený, měl za sebou hodně těžké práce a nosil rukávy košile vyhrnuté, a to znamená, že se nesnažil skrývat stopy po vpichu.“

Jake se zadíval na mozolnaté ruce a polámané nehty.

„Jakou prací se asi živil?“

Joanna pokrčila rameny. „Mohl být tesař, instalatér, přidavač, zedník. Ale v úvahu připadají desítky povolání.“

„Nemůžeš to nějak zúžit?“

„Ne tady na místě,“ odpověděla a začala přemýšlet o laboratorních testech, které bude třeba udělat. Například rozbor mozolů by mohl ukázat víc. Stopy po umělých hnojivech by napověděly, že to byl zahradník, nebo pracoval v továrně, kde se vyráběla.

„Můžeš mi říct, jestli je odněkud z okolí?“ zajímal se Jake.

„Ne. Ale můžu tě ujistit, že se tady ani nenarodil, ani tady nevyrůstal.“

Jake přivřel oči. „Jak jsi to poznala?“

„Podle zubů.“ Joanna se sklonila a odchlípila rty mrtvoly lžičkou. „Kovové protézy jsou už archaické, ale v Rusku a části východní Evropy se stále používají. Odtamtud pochází náš mrtvý.“

Jake přikývl. „Tomu odpovídá i jeho tetování.“

Joanna se zaměřila na velký tmavomodrý kříž ohraničený oranžovou barvou. „Myslíš, že je to ruské tetování?“

„Bude to ruský ortodoxní kříž a ten se používá tam a v okolních zemích.“ Jake ukázal propisovačkou na detaily kříže. „Vidíš tady ty kudrlinky zvlášť na spodní části?“

„Slušná umělecká práce,“ usoudila Joanna.

Jake mávl rukou. „Nic skvělého. Barva je nepravidelná a symetrie není dokonalá.“

Joanna se usmála. Jake byl na tetování expert. Miloval je. Byla to skvělá identifikační znamení. Pachatelé se nikdy neobtěžovali jejich zakrýváním, zato svědkové si je vždy pamatovali.

„Takže máme přistěhovalce z Ruska, který dělá těžkou manuální práci,“ uzavřel Jake a narovnal se. „Procházel touhle ulicí, proč, ví jen Bůh, a nechal si ustřelit hlavu.“

„Procházel touhle ulicí, aby prokopal díru do plotu, Jaku.“

„Cože?“

„Prohlédni si špičky jeho bot, hlavně tu pravou.“

Až teď si poručík všiml malých zelených skvrnek mezi podrážkou a svrškem boty.

„A je to pravák,“ pokračovala Joanna. „Proto zelená barva zůstala jenom na pravé botě, když prokopával zelený překližkový plot.“

„Proboha,“ zamumlal Jake udiveně. „Ale proč chtěl prokopnout díru do plotu?“

„Aby se dostal dovnitř,“ řekla Joanna prostě.

Jake zavrtěl hlavou. „To mi nesedí. Proč by kopal do plotu a dělal takový hluk? Tím by jenom vzbudil pozornost.

Stačilo mu ujít dalších čtyřicet metrů a přelézt přes branku.“

Joanna přikývla na souhlas. Mrtvý mohl snadno přelézt přes branku. Řetěz se zámkem by mu posloužil jako opěrka pro nohu.

Poručík se podíval nahoru na ulici a vybavil si domy na druhé straně ulice. „Pouliční lampa,“ zabručel. „Co je s ní?“

podivila se Joanna.

„Před domy proti brance stojí sloup pouličního osvětlení,“ vysvětloval Jake. „Nechtěl přelézt branku, protože to je osvětlené místo a on se bál, že by si ho mohl někdo všimnout. Proto si radši prorazil díru v plotě.“

„Ale proč by to dělal?“

„Jak jsi říkala, aby se dostal dovnitř.“

„Proč?“

Jake pokrčil rameny. „To nevím.“

Obrátili se, neboť k nim přišel Girish Gupta, hlavní lékařský odborník úřadu koronera pro oblast Los Angeles. V

rukou svíral středně velkou láhev. „Doktorko Blalocková, je mi potěšením, že se s vámi opět setkávám.“

„Také vás ráda vidím,“ odpověděla Joanna, která si tohoto muže a jeho přátelské a zároveň okázale zdvořilé chování oblíbila. „Poručík Sinclair mi již vysvětlil, že tu máte velmi ošklivou práci.“

„To bezpochyby máme,“ řekl Gupta s britským přízvukem. Byl to nevysoký, obtloustlý muž, který se narodil v Dillí, ale vyrostl a vystudoval v Londýně. „Všude zde po okolí nacházíme mrtvá embrya.“

„Kolik jich zatím máte?“

„Tohle je číslo osm.“ Gupta zvedl uzavřenou láhev naplněnou kapalinou. V ní plul malý lidský zárodek. „Musel to udělat nějaký šílenec. Kdo jiný by ta embrya konzervoval v lahvích a potom je pohřbíval do země?“

Joanna pozvedla obočí. „A všechna byla v lahvích?“

„Zatím ano,“ přitakal Gupta. „Všechna se skvěle zachovala. No, podívejte se sama.“

Joanna zvedla láhev ke světlu. Byl to malý lidský zárodek s dobře vyvinutýma rukama a nohama. Také ústa, nos a oči byly jasně patrné. Odpovídalo to třetímu či čtvrtému měsíci vývoje. Joanna láhev naklonila a fétus plující uvnitř se k ní obrátil. Jeho hrudníček a břicho byly rozříznuty. „Na všech je stejný řez?“ podivila se.

„Na každém,“ přikývl Gupta. „Vypadá to, jako kdyby tady někdo dělal potraty, viďte?“

„Asi ano.“

Joanna si dál prohlížela plovoucí zárodek a přemýšlela, proč jsou řezy tak přímé a ruce a nohy nedotčené. To se při ilegálních potratech obyčejně nestávalo. Vrátila láhev.

„Čeká vás těžký případ.“

„Doufal jsem, že byste nám mohla pomoct,“ řekl Gupta s milým úsměvem.

„Ráda bych,“ odpověděla Joanna. „Ale teď se mi v nemocnici nahromadila práce.“

Do rozhovoru se vmísil Jake. „Opravdu bychom teď potřebovali tvou pomoc, Joanno,“ naléhal. „Můžu tě ujistit, že tenhle případ vyvolá velký rozruch. Historka o hřbitově nenarozených dětí už pronikla na veřejnost a média se jí chytí. Udělala bys nám velkou laskavost, kdybys to převzala.“

„Ale to je případ doktora Gupty,“ ohradila se Joanna.

„A on…“

„Ne, ne,“ skočil jí do řeči patolog z úřadu koronera.

„Máme v městské márnici tolik práce, že by to tenhle případ zdrželo o celé týdny. A o to nikdo nestojí, viďte?“

„Ne.“ Joanně nezbývalo než přitakat. Do městské márnice v Los Angeles přiváželi na dvě stovky případů denně, a proto se pitvy pravidelně odkládaly, obvykle i o několik týdnů, občas i déle. Ale i jí v Memoriál se práce nahromadila a situace se zhoršovala. A to jí ještě zbýval Oliver Rhodes a utopený muž. Proboha! Jak to všechno stihne?

„Tak jo,“ zabručela Joanna neochotně. „Vezmu si ten případ.“

„Budete neobyčejně laskavá.“ Gupta vydechl úlevou.

Patologie lidských zárodků a embryologie nepatřily mezi jeho silné stránky. „Samozřejmě bych vám rád asistoval.“

„Zařídím rozvrh pitev tak, abyste mohl být u toho,“

slíbila Joanna. „Má sekretářka se dohodne s vaší na termínu.“

„Výborně,“ opakoval Gupta a obrátil se, aby odešel.

Noha mu však sklouzla do díry v zemi, a tak zakopl. Jak se snažil udržet rovnováhu, láhev mu vyklouzla z ruky.

Dopadla na jedno z prken pohozených na zemi, odrazila se a dopadla na ně znovu. Gupta láhev zvedl proti světlu. „Na dně je prasklina. Teče to.“

Joanna ucítila silný, nepříjemný zápach. Mávla rukou, aby jej rozehnala. „Není to formaldehyd?“

„Ano,“ přisvědčil Gupta. „A to vysvětluje, proč jsou féty tak zachovalé.“

„Krabice od bot,“ zamumlala Joanna.

„Co, prosím?“ zeptal se ohledávač nechápavě.

„To nic.“

„Honem uložím zárodek do jiné nádoby,“ oznámil Gupta a tentokrát velmi opatrně odkráčel.

Jake přistoupil k Joanně. „Co je s krabicí od bot?“

„Zdá se, že taky páchla po formaldehydu nebo po nějaké příbuzné látce.“

„Opravdu?“

„Vsadila bych se, že ano.“

„Proboha,“ zabručel Jake a obcházel mrtvolu s rukama sepjatýma za zády. „Tenhle případ je čím dál divnější. Teď máme přistěhovalce z Ruska s mrtvým dítětem v krabici od bot, který prorazí díru do plotu, aby se zbavil dítěte a hodil ho k ostatním. A zatímco to dělá, někdo mu vpálí dvě kulky do palice. Tak co si o tom, k čertu, myslíš?“

„Tak především mu nešlo jen o to, aby se zbavil dítěte,“

pronesla Joanna zamyšleně. „Zárodek v láhvi nebyl ani deset centimetrů dlouhý. Kdyby se ho někdo chtěl zbavit, prostě by ho spláchl do záchodu.“

„Nebo ho vyhodil se smetím,“ dodal Jake.

„Ano,“ přitakala Joanna, ačkoli se jí při té představě zvedl žaludek. „Kdyby jim šlo jen o to, jak se těch embryí zbavit, neukládali by je do formaldehydu.“

„Takže je chtěli zachovat.“

„S tím souhlasím.“

„Ale proč?“

„Nemám ani tušení.“

Jake zavrtěl hlavou. „Takže náš člověk chtěl pohřbít konzervované zárodky a zároveň se ujistit, že je nikdo nikdy nenajde.“

Joanna se tázavě zadívala na Jaka. „Z čeho usuzuješ, že nechtěl, aby je někdo našel?“

Poručík ukázal na dvě míchačky betonu u staveniště.

„Výkopové práce jsou už skoro hotové. Dnes měli skončit s vyrovnáváním dna jámy a začít pokládat základy.“

Joanna se na okamžik zamyslela a potom pomalu přikývla. „A zatímco buldozery urovnávaly dno, zřejmě odhalily láhve s dětmi. Souhlasíš s tím?“

Jake také přikývl. „Tak se mi to zdá pravděpodobné.

Chlápek, který ty zárodky pohřbil, byl přesvědčen, že teď už budou pod betonovou deskou.“

„Ale proč je ukládal do formaldehydu a potom je zakopával tak, aby je nikdo nemohl najít?“

Jake pokrčil rameny. „Kdo to má, k čertu, vědět?“

„S každou novou stopou je tenhle případ šílenější a šílenější.“

„O tom mi povídej.“

Zatažená obloha náhle ztmavla a na zem začaly dopadat velké kapky deště.

Joanna zamávala na Guptu a posunkem mu naznačila, aby nechal mrtvolu zabalit do plastového pytle. Ten zase houkl na svého pomocníka a tlumočil mu její pokyn.

„Tak už pojď,“ řekl Jake a vzal ji za ruku. „Radši odsud zmizíme dřív, než se utopíme v blátě.“

Rychle vystoupali po nájezdové rampě a pouze se ohlédli na mladého technika, který objevil nový zárodek a červeným praporkem označil místo nálezu.

„Takže musím pitvat devět embryí a jednoho dospělého,“ vydechla unaveně Joanna. „To zabere dost času.“

Poručík se zadíval na mladého vyšetřovatele, který zvedl novou láhev proti světlu. Zatím jich vykopali devět, ale zřejmě se objeví ještě další. „Až je budeš pitvat, potřeboval bych, aby sis kladla jednu hlavní otázku. Je důležitá. A odpověď bude možná klíčem k případu.“

Joanna přimhouřila oči. „Jakou otázku?“

Jake přelétl pohledem červené praporky třepetající se ve větru. „Odkud se všechny tyhle děti vzaly?“

Kapitola 5

Sara

Ann

Mooreová

si

právě

pročítala

Shakespearova Julia Caesara, když zazvonil telefon. Přesto se soustředila na svůj oblíbený úryvek a přečetla si jej znovu.

U věcí lidských jest čas přílivu, Jenž. chycen v proudu vede ku štěstí. Když zmeškán, všechna cesta životem Již vede mělčinou a svízelí. To zatraceně dobře vystihl, pomyslela si.

Buď využiješ příznivého okamžiku, nebo celý tvůj život skončí velkou nulou. A druhou šanci víckrát nedostaneš.

Telefon zazvonil popáté, než naskočil záznamník.

„Sam, zastav se o páté na drink,“ vzkazoval jí mužský hlas a potom vydal zvuk, jako by posmrkával. Volající zavěsil, aniž by se představil.

Sara však onen hlas snadno poznala. Patřil jejímu prostředníkovi, člověku, který jí domlouval akce, inkasoval peníze a předával jí odměny, snížené o dvacetiprocentní provizi. Vzkaz „Zastav se na drink“ znamenal, že má pro ni práci. A posmrknutí na závěr jí potvrzovalo, že je vše v pořádku. Nikdo ho k telefonátu nepřinutil. Nikdo na ni nenastražil past.

Přehrála si záznam ještě jednou, aby se ujistila, že posmrknutí je opravdu tam, kde má být. I nájemní vrazi mívají nepřátele, a proto se opatrnost vyplácí.

Sara přistoupila ke skleněným posuvným dveřím svého bytu v desátém patře, který si za dva tisíce dolarů měsíčně pronajala od hollywoodského producenta trávícího většinu času v Evropě. Obloha byla zatažená, šedá a poprchávalo.

Rozhlédla se po obývacím pokoji a napadlo ji, zda si filmař někam neschoval deštník. Zašklebila se na nevkusný nábytek, který nenáviděla. Byt si jeho majitel zařídil v těžkém stylu oblasti Středozemního moře, pohovka a židle byly potaženy tmavě rudým sametem. Blesklo jí hlavou, že by se taková místnost hodila spíš do vykřičeného domu.

Rozhodla se, že se oblékne do své stanfordské joggingové soupravy. Bunda měla kapuci, která ji uchrání před deštěm. Vymazala telefonický vzkaz ze záznamníku, vyšla z bytu a sjela prázdným výtahem do přízemí. Hala byla elegantně vydlážděna mramorem a ozdobena olejomalbami.

Vrátný v livreji poklepal na lem klobouku. „Dobrý den, slečno Mooreová. Jak jdou obchody s počítači?“

„Ujde to,“ zalhala Sara klidně. Namluvila mu, že pracuje jako programátorka mimo budovu. Ve skutečnosti používala počítač jen k prodeji a nákupu akcií a ke správě svého portfolia. Dříve Sara investovala do internetových firem a podniků vyvíjejících nové technologie. Nedávno však tyto cenné papíry prodala a uložila peníze do velkých osvědčených společností jako IBM, General Electric, Ford a Dupont. Portfolio jejích cenných papírů nyní svou hodnotou přesahovalo půl milionu dolarů.

Vrátný Artie otevřel dveře a přitom Sáře cosi řekl.

Přeslechla jeho slova.

„Promiňte, nerozuměla jsem,“ prohodila.

„Říkal jsem, že počasí je opravdu mizerné,“ opakoval Artie. „Dávejte si pozor, kam šlapete.“

„Ano, dám,“ ujistila ho a vyšla do lehoučkého deštíku.

Nemohla pochopit obyvatele Los Angeles. Stačilo, aby trochu zapršelo, a hned se rozbíhali do úkrytů. A v televizních zprávách pitomí moderátoři vyhlašovali poplach, jako by se blížila bouře. Kvůli chvilce mrholení.

Sara si povzdychla a zatoužila po návratu do New Yorku, kde vlastnila svůj byt a kde si nechala všechny své věci. Tam bylo město doslova nabité energií a vzrušením, všechno bylo po celých čtyřiadvacet hodin v pohybu. Sáře se po jeho ruchu stýskalo. Zatím jí však nezbývalo než zůstat v Los Angeles, protože tady měla nejvíc zakázek.

Poznala už celé město i jeho okolí. Často musela sledovat své oběti celé dny, někdy i týdny, aby se dozvěděla, co a jak dělají. A co bylo nejdůležitější, potřebovala poznat zvyky, slabosti a záliby svých obětí. Teprve když nashromáždila všechny tyto informace a pořádně si je rozvážila, rozhodovala se, jak koho zabije. Ačkoli občas páchala prosté vraždy, většinou si zákazníci objednávali její specialitu, postarala se, aby smrt vypadala jako nešťastná náhoda.

Dorazila na křižovatku a čekala na zelenou. Ohlédla se do výlohy knihkupectví a ve skle uviděla svůj obraz. Vlasy mám teď příliš nakrátko, rozjímala, a světlý melír je příliš nápadný. Dělalo ji to však mladší. Přistoupila k výloze blíž a studovala svou hranatou tvář, úzké rty a hnědé oči připomínající srnku. Žádné vrásky se jí ještě neobjevily, ale to v jejích dvaatřiceti letech nebyl žádný div. Dvaatřicet, opakovala v duchu. Stejný byl i počet lidí, které dosud připravila o život.

Naskočila zelená a Sara přešla přes bulvár, aby brzy odbočila do vedlejší uličky. Před sebou spatřila bar Club West. Většina návštěvníků se domnívala, že dostal jméno podle barmana a údajného vlastníka Davida Westmorelanda.

Ve skutečnosti však patřil gangu Westies, mocné skupině organizovaného zločinu z New Yorku, která nedávno rozšířila pole působnosti i do oblasti Los Angeles. David Westmoreland byl nižším velitelem této organizace. Mimo jiné nabízel vraždy na objednávku a byl ochoten nechat odstranit kohokoli, pokud ovšem dostal patřičně zaplaceno.

Jednoduché akce stály 10 tisíc dolarů, složité likvidace budící pozornost až 25 tisíc. Minus dvacet procent provize pro Westies, připomněla si Sara chmurně.

Musela však uznat, že to byly peníze zasloužené. David vždy vše vyřídil hladce a výkonně. Ačkoli jejich vztah zůstával přísně obchodní, cítila k Davidovi, který ji přivedl k jejímu řemeslu, podivnou věrnost. Když však oznámil, že se stěhuje do Los Angeles, vůbec se jí ta myšlenka nezamlouvala. Milovala New York, a navíc pochybovala, zda bude v Los Angeles o její služby zájem. Mýlila se.

Obchod doslova kvetl. V průměru zabíjela dva lidi měsíčně.

Sara vstoupila do Club West a usadila se v boxu v zadní části místnosti obrácená ke dveřím.

„Hned jsem u tebe,“ zavolal na ni David Westmoreland od barového pultu.

„Žádný spěch,“ odpověděla.

Sáhla po cigaretách, ale hned si vzpomněla na kalifornský zákon zakazující kouření na veřejnosti. V duchu zasténala a zatoužila po návratu do New Yorku. Obrátila pohled k elegantně oblečeným mužům u baru. Smáli se čemusi, co jim povídal David. Pravděpodobně vtipy.

Napadlo ji, zda by se muži smáli stejně, kdyby se dozvěděli, kolik lidí nechal jejich společník sprovodit ze světa.

Teď jim David opatrně přeléval martini ze shakeru do sklenice. Totéž právě dělal, když ho poprvé uviděla v New Yorku, vybavila si v paměti. Ona tehdy studovala anglickou literaturu na Columbijské univerzitě. Její přátelé ji pozvali do Westies, baru nedaleko jejího bytu, známého tím, že jej navštěvovali různí tvrdí hoši. Sara zaváhala, ale nakonec v sobě sebrala dost odvahy, aby vstoupila dovnitř. V baru nalezla legraci, vzrušení a mnoho zajímavých lidí, kteří vyprávěli nádherné historky. Chovali se k ní dobře, zvláště když se jim svěřila, že studuje na vysoké škole. Občas měla pocit, jako kdyby k nim patřila.

David se s ní spřátelil a dával na ni v baru pozor. To on ji seznámil s Richiem Malfitanem, pohledným gangsterem, který se ji pokoušel získat záplavou dárků, květin a výletů do heren v Atlantic City a Las Vegas. Měla ho opravdu ráda a několikrát týdně s ním spala, brzy se však smířila s tím, že vztah nemá budoucnost. Richie byl pobuda, navíc ženatý a otec tří dětí. Ale vzrušení s ním nechybělo. Všechno na něm bylo přitažlivé, hlavně jeho práce. Svěřil se jí, že se zabývá odklízením. Pochopila, co to znamená. Vzhledem k jeho příjmení předpokládala, že je členem gangu. Zmýlila se však. Richie byl nájemný vrah na volné noze. Dozvěděla se to jednou v noci, když se sprchoval. Položil svou osmatřicítku Smith and Wesson v pouzdru na postel. Sebrala zbraň a právě si ji prohlížela, když Richie vyšel z koupelny.

„Polož to,“ okřikl ji Richie. „Polož to, než si ublížíš.“

„Neměj strach,“ odpověděla a zručně vyňala patrony z revolveru. Zvedla jej proti světlu a podívala se do hlavně.

„Radši si ji vyčisti, nebo ti jednou utrhne ruku.“

„Jak to, že se vyznáš ve zbraních?“

„Naučil mě to otec.“ Sara se rozhovořila o předměstské čtvrti Pittsburghu, kde vyrůstala. Byla to dobrá čtvrť, ale ke vloupáním a přepadům v ní docházelo jako všude jinde. Její otec, obchodník zaměstnaný u velké ocelářské firmy, trávil mnoho času na cestách a považoval za nutné naučit svou ženu a dceru zacházet se zbraněmi, aby se mohly bránit.

„Umíš taky střílet?“ zeptal se Richie.

„To by se muselo zkusit.“

Vydali se na střelnici otevřenou celou noc, kde trefila tolikrát do černého jako nejlepší střelci. Byla tak dobrá, že jí majitel podniku nabídl, aby u něho pracovala jako instruktorka za 15 dolarů za hodinu. Zdvořile odmítla.

Později toho večera se vydali do Westies, kde se Richie před Davidem holedbal Sařiným neuvěřitelným střeleckým uměním. David dál míchal drinky, ale naslouchal. Zdálo se, že ho to nezajímá, ale Sara vycítila, že si informace ukládá v mozku pro pozdější využití. Proboha! Jak to všechno Sáře připadalo dávno. „Už ti to nesu, Sam,“ přerušil její vzpomínky David. „Vodka martini s citronem.“

„Díky,“ odpověděla. Byl to jediný člověk na světě, který ji oslovoval Sam. Tuto přezdívku složil z iniciál jejího jména, Sara Ann Mooreová. „Nevadilo by ti, kdybych si tu zapálila?“

„To nejde. Je to zakázané zákonem.“ David se usmál, jeho oči však zůstaly chladné jako led. Byl to hřmotný muž s mohutným hrudníkem, řídnoucími rezavými vlasy a brunátnou pletí. „Můžeš si vyjít se skleničkou ven a zapálit si tam. Za chvíli se vrátí Eddie a pak tam za tebou zaskočím.“

Sara se mu na okamžik zadívala do očí. Cosi v jeho hlase ji zneklidnilo. „Objevily se nějaké potíže?“ zeptala se tiše.

„Sejdeme se vzadu,“ řekl David a odkráčel.

Sara si vzala skleničku a vyšla zadním východem z baru. V úzké uličce si zapálila cigaretu a přemýšlela, o jaký problém asi jde. Poslední dvě akce byly opravdu úspěšné.

Tomu pobudovi předchozího večera ustřelila půlku hlavy.

Ten se z toho určitě nedostane. A stejně tak milionář, kterého klepla do hlavy a shodila přes zábradlí jachty.

Nepřicházelo v úvahu, aby přežil, pokud ovšem nedokázal v bezvědomí uplavat patnáct kilometrů. Ne. V tom to nebude.

Možná ale, rozjímala, zákazníci neplatí účty. Při té myšlence zavrtěla hlavou. Pokud někdo dlužil gangu, buď zaplatil, nebo mu chlápci z Westies zpřeráželi nohy. A když ani potom nezaplatil, znamenalo to rozsudek smrti. Napadlo ji, jestli se nedopustila chyby, zda ji někdo neviděl. Hluboko v nitru se obávala, že by to tak mohlo být. Při jejím řemesle taková chyba škodila obchodu. A také by ji někdo mohl zabít.

Před očima se jí znovu odehrály události dne, kdy byl zastřelen Richie Malfitano. Dostal zakázku, aby poslal k ledu Tonyho Dvoutunku Giamarra. Zdálo se, že Tony Dvoutunka okrádá ve velkém vlastní rodinu a navíc se snažil proniknout do ilegálních sázek organizovaných druhým gangem. Vyvolával obtíže a ignoroval opakovaná varování.

Bylo nutné ho zabít, jenže patřil do organizace a byl to donův synovec, a tak se práce nikdo nechtěl ujmout. Proto si najali na akci Richieho. A ten ji zpackal. Sara vše pozorovala z předního sedadla jeho cadillaku zaparkovaného nedaleko fitness centra. Tony Dvoutunka vyšel z postranních dveří, Richie, ukrytý za popelnicí, vyskočil a začal střílet. První ranou minul. Při druhé se mu náboj vzpříčil ve zbrani. Kamarád Tonyho Dvoutunky vyběhl ze dveří s pistolí v ruce a trefil Richieho přímo do jeho hezkého obličeje.

Sara se v předním sedadle rychle schoulila a modlila se, aby si jí nikdo nevšiml, protože to by znamenalo její smrt.

Málem strachem potila krev, naštěstí si jí však nikdo nevšiml. Pitomec Richie! nadávala v duchu. Takový pitomec!

Domníval se, že si všechno připravil a udělal si všechny domácí úkoly.

Tony Dvoutunka, jak jí vysvětloval Richie, byl člověk pravidelných zvyků. Každý den ve stejnou dobu dělal totéž.

Sauna a masáž ve fitness centru pravidelně o půl sedmé večer byly pevnou součástí jeho rozvrhu. Richie si naplánoval, že odpraví Dvoutunku při odchodu z klubu k autu, jenže tam nedorazil včas, a tak mu ušlo, že toho dne Tonyho neprovázel jeden, ale dva z jeho ostrých hochů. A zanedbal i svou zbraň. Richie Malfitano si prostě neudělal domácí úkoly a zaplatil za to životem.

Téhož večera se Sara vydala do Westies, aby vyprávěla Davidovi, co se přihodilo. Ten se poprvé, co ho znala, rozzuřil. Vzal pivní sklenici a hodil ji na zeď své kanceláře, až se roztříštila na tisíc kousků. Richie to opravdu totálně zpackal. Nejenže nezasáhl svůj terč, ale upozornil Tonyho Dvoutunku na to, že na něho byla vypsána odměna. Tony a jeho lidé teď budou všude čenichat, aby zjistili, kdo akci zorganizoval a zaplatil. A Westies přišli i o dva tisíce dolarů, což byla jejich provize za úspěšnou vraždu.

„Do prdele,“ bručel tehdy David. „Dvoutunka obrátí každej kámen v celým New Yorku, aby přišel na to, kdo na něho narafičil past. A nakonec to zjistí.“

„Ne, pokud bude mrtvý,“ namítla Sara věcně.

„A kdo ho zlikviduje?“

„Udělám to pro tebe já.“

„Zapomeň na to.“ David vztekle mávl rukou. „Tomu se dneska vyhnou i nejlepší zabijáci. Dvoutunka teď bude mimořádně opatrnej a ani se nehne bez dvou bouchačů.

Nikdo se k němu nedostane dost blízko.“

„To je má starost.“

David ji zpražil pohledem. „To, že umíš střílet, ještě neznamená, že dokážeš někoho odprásknout.“

„Kdo tady mluví o střílení?“

„A jak jinak to uděláš?“

„Nabízím ti tohle,“ spustila Sara vyrovnaně. „Dokážu zařídit, aby Tony Dvoutunka během příštích dvou měsíců zemřel. Za svou práci požaduju deset tisíc dolarů. A zaručuju ti, že jeho smrt bude vypadat jako nešťastná náhoda.“

„A proč tak zdůrazňuješ tu náhodu?“

„Protože jestli ho teď někdo zavraždí, jeho lidé začnou vraha hledat a pokusí se pomstít,“ vysvětlovala Sara. „Tony Dvoutunka je sice idiot, ale má své kamarády.“

„To ano.“

„Jestli zemře nešťastnou náhodou, všichni jen pokrčí rameny a nechají toho. Jako když pod mostem proteče voda.“

„To zní rozumně.“

„Deset tisíc dolarů.“

David zaváhal. „Promluvím si radši…“

Sara zavrtěla hlavou. „Ne, rozhodni se hned teď. Ano, nebo ne.“

David ještě chvíli váhal, než pronesl: „Nenech se při tom zabít, Sam.“

„To mě ani nenapadne.“

Šest dní za sebou Sara sledovala Tonyho Dvoutunku Giamarra. Opravdu přesně dodržoval svůj rozvrh, ale pečlivě ho chránili dva osobní strážci. Zdálo se, že se slabé místo snad nikde neobjeví. Až sedmého dne se Sáře naskytla možnost, která jí dosud ani nepřišla na mysl.

Každé úterý odpoledne Tony Dvoutunka navštěvoval svou přítelkyni. Jeho hlídači zůstávali na stráži před domem, zatímco Tony vyšel do prvního patra staré dvoupodlažní budovy. Zanedlouho se v okně objevily hlavy Tonyho a nakadeřené blondýnky. Tony zavolal, že chce krabičku cigaret. Jeden z bouchačů mu ji hodil do okna. Asi o hodinu později se Tony vyřítil z budovy a ještě si zastrkoval podolek košile, když nastupoval do auta.

Sara si budovu pečlivě prohlédla. Vzadu z ní vedl požární žebřík. Přední dveře se otevíraly na bzučák, ten však nefungoval, a tak se snadno dostala dovnitř. Do patra vedlo úzké strmé schodiště přinejmenším osm metrů dlouhé, nad nímž se otevíraly dveře do kumbálku na úklidové potřeby.

Na podlaze pod schody byla položená tvrdá keramická dlažba. Sara už měla plán.

Příští úterý dorazila k činžáku kolem poledního a v kumbálku počkala na příchod Tonyho Dvoutunky. Dorazil přesně o druhé. Sara připevnila nad horním schodem drát a vrátila se do úkrytu. Doufala, že po schodech nikdo jiný nepůjde. Měla štěstí. O třicet minut později se z bytu vyhrnul Tony Dvoutunka a ještě si zastrkoval košili do kalhot pod převislým břichem. Drát ani nezahlédl, a tak se zřítil po osm metrů dlouhém schodišti. Hlavou narazil na dlažbu pod schody poháněn vahou svých stopadesáti kilogramů sádla. Tony Dvoutunka Giamarro byl na místě mrtev. Sara rychle odstranila drát a vrátila se do úkrytu, kde zůstala, dokud se vše neuklidnilo. Druhého dne si vyinkasovala svých deset tisíc dolarů.

Sara se přinutila vrátit v myšlenkách do současnosti.

Opět rozjímala, co asi zapříčinilo znepokojení v Davidově hlase. Něco ho připravilo o klid. Určitě šlo o předminulou akci, stařík, kterého udeřila do hlavy a shodila do oceánu.

Nikdo ji neviděl, tím si byla jista. Ale mohla se na to opravdu spolehnout? Kdyby ji někdo zahlédl, nevyšetřovalo by se to jako nešťastná náhoda, nýbrž jako vražda. A to by bylo velmi špatné. Měla by nespokojeného klienta, který by mohl požadovat zpět část z patnáctitisícové odměny. To by se Sáře nelíbilo. Už částku investovala do spolehlivých akcií, Duponta, Mercka a Delty.

Zadní dveře se otevřely. Vyšel z nich David Westmoreland a zvedl zrak k šedé obloze, z níž lehce mrholilo.

„Je to spíš mlha než déšť,“ prohodil.

„Časem by měl ale zhoustnout,“ odpověděla Sara.

„Kytkám a stromům by to prospělo.“

„To jo.“

David si zapálil cigaretu a rozhlédl se po úzké uličce, aby se ujistil, že je nikdo neposlouchá. „Jak to šlo včera večer?“ zeptal se tiše.

„Bylo to jednoduché,“ vzpomínala Sara. „Zašel do tmavé uličky v nebezpečné čtvrti, kde se prodávají drogy.

Budou si myslet, že ho zabil nějaký feťák pro peníze.“

„Vybrala jsi všechno z kapes?“

Sara přikývla. „Nenechala jsem tam ani drobné.“

David jí podal tlustou hnědou obálku. „Možná budou potíže s tím chlápkem, cos ho oddělala na jachtě.“

Sáře poskočilo srdce, ale tvářila se dál netečně. „Jaké?“

„Toho chlapa budou pitvat.“

Sara pokrčila rameny. „To se v podezřelých případech utonutí dělá běžně.“

„Ale je běžné, že ho má pitvat proslulá patoložka v nemocnici Memoriál?“

„Ne,“ musela přiznat. „Ale to na výsledku nic nezmění.

Ten chlap se držel za hlavu, když padal do vody. To znamená, že se mu před smrtí dostalo do plic dost mořské vody.“

„A to jim bude stačit jako důkaz, že se utopil?“

Sara opět přikývla. „Píše se to alespoň v učebnici patologie, kterou jsem četla.“

„Doufám, že máš pravdu,“ prohodil David klidně, ale jeho oči opět zůstaly chladné jako led. „Nemáme totiž rádi, když jde něco šejdrem, viď?“

„Ne, to nemáme.“

„Je tady pro tebe další práce.“ David ukázal na hnědou obálku. „Všechny informace máš uvnitř. Jde o doktora a bude kolem toho velký rozruch.“

„Jak velký?“

„Hodně velký,“ odpověděl David. „Musí to vypadat jako nehoda. Dostaneš dvacet tisíc, ale požadují, aby do týdne bylo vše hotovo.“

Sara zavrtěla hlavou. „Nešťastné náhody zaberou hodně času. Potřebuju přinejmenším dva týdny.“

„Dostaneš pět tisíc navíc, jestli to zvládneš do týdne.“

„Chceš, abych odvedla pořádnou práci, nebo ne?“

David se na okamžik zamyslel a potom sáhl po Sařině prázdné sklenici. „Dobrá. Nespěchej. Ale pamatuj si, že kolem toho bude velký rozruch a policie to bude velice důkladně vyšetřovat.“

Sara odešla a přemýšlela o nové akci. Lékař. Velká publicita. Udělej si pořádně domácí úkoly, kladla si na srdce. Připrav se do posledního detailu.

Kapitola 6

Lori McKayová se zahleděla do obličeje Olivera Rhodese. Díky svým výrazným rysům a orlímu nosu působil i po smrti aristokratickým dojmem. Měl takové bohatství a zároveň i moc. To vše se však rozplynulo v nenávratnu a z Olivera Rhodese nezbylo nic než pouhé mrtvé tělo. Zemřel skrčený nad volantem stejně jako před dvaceti lety její vlastní otec. Lori si již jen obtížně dokázala vybavit, jaký býval tatínkův hlas a dotyky. Připadalo jí to tak dávno.

„A heleďme se,“ zvolala Joanna a odhrnula plicní tkáň, kterou právě vypreparovala z hrudního koše Olivera Rhodese. „Byl to kuřák?“ zeptala se.

„Bývalý,“ konstatovala Lori a přistoupila blíž.

Povrchem levého dolního laloku prorůstalo bílé těleso. Bylo pevné a místy poseté stopami po krevních výronech.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se Joanna.

„Vsadila bych se, že je zhoubný.“

„Býval to kuřák, viď.“

„Alespoň se to píše v kartě.“

Joanna těleso prozkoumala. Byl to bezpochyby nádor, musela však vyloučit možnost, že jde o zapouzdřený absces nebo cizí těleso. „Neshrnula bys mi stručně jeho anamnézu?“

Lori přistoupila k stolku u zdi a vzala velkou kartu.

„Pan Rhodes byl perfektně zdravý až do infarktu myokardu přede dvěma roky. Jeho angiogram ukázal tolik zablokovaných arterií, že mu nebylo možné voperovat bypass. Trpěl chronickou, progresivní angínou pectoris a dělalo mu potíže i chodit po místnosti. Před rokem podstoupil experimentální proceduru, šlo o čistění koronárních tepen. Chceš slyšet podrobnosti?“

„Byla bys tak hodná?“ přitakala Joanna a dál zkoumala další plicní laloky a pohrudnici, která je zakrývala. Nic nezvyklého však již neobjevila.

Lori dál studovala kartu. „Čistění cév se provádí zavedením katetru z femorální arterie až do levé hlavní koronární tepny. Velké překážky se odstraňují miniaturním laserem, který se jimi provrtává. Uvolněné části se vysávají podtlakem. Následovně se nasazují lipolytické enzymy, které čistí tukové usazeniny na cévních stěnách. Výsledky byly ohromující. Za několik měsíců mohl denně běhat a hrát tenis.“

„Nedostal po zákroku horečky nebo infekce?“ zeptala se Joanna. „Neprodělal nic podobného zápalu plic?“

„Ne.“

„Nevyskytly se případy ztráty vědomí, při nichž by mohl vdechnout cizí těleso?“ Lori zavrtěla hlavou.

„A nikdy nepřicházel do styku s azbestem, ani nedělal nic jiného, co by zvyšovalo riziko rakoviny u bývalého kuřáka?“

„V záznamech nic takového nestojí.“

Joanna unaveně vydechla a přemýšlela o patologickém nálezu. Byla už čtrnáct hodin na nohou a pomalu se na ní začínala projevovat únava. „Zkus najít někoho, kdo by analyzoval ten novotvar na plicích.“

„Chceš to hned teď?“

„Hned teď.“

Lori přistoupila k telefonu na zdi a navolila na něm číslo.

Joanna si protáhla nohy a pokusila se rozhýbat svůj krevní oběh. Únava se stupňovala minutu od minuty. Musela odolat nutkání zabývat se přímo srdcem, kde se skrývaly všechny odpovědi. S námahou se přinutila dál zkoumat plíce.

Dveře do speciální pitevny se otevřely a v nich se objevil Simon Murdock.

„Máme už něco?“ zeptal se.

„Pravděpodobně trpěl rakovinou plic,“ oznámila Joanna. Jenže ta ho nezabila, „viď?“ ihned se zajímal Murdock.

„Ne. Tam nádor nikoho znenadání nezabije, pokud ovšem nenaruší důležité cévy.“

Murdock přikývl a v duchu si oddychl. Mrzelo ho, že Oliver Rhodes zemřel, ale ještě více by litoval, kdyby příčinou smrti bylo něco jiného než onemocnění srdce. To byla podmínka Rhodesovy rodiny pro to, aby věnovala deset milionů dolarů na stavbu nového kardiologického ústavu.

„Už ses podívala na srdce?“

„Ještě ne,“ konstatovala Joanna a roztáhla plicní laloky od sebe, aby mohla vyšetřit střední oblast s lymfatickými uzlinami. Nebyly zvětšené. Rakovina se zřejmě nerozšířila dál.

Murdock zvedl zrak k hodinám na zdi. Bylo 22.40. „Jak dlouho ti to ještě potrvá?“

„Jak dlouho bude třeba,“ odsekla Joanna a soustředila se na zbytnělou část pohrudnice. Vypadalo to jako jizvy, a ne jako nádor.

„Nemusím ti připomínat, že Rhodesova rodina čeká na výsledek?“

„Budou muset počkat ještě o něco déle.“

Murdockův výraz zpřísněl. „Žádné zdržení by nebylo nutné, kdybys celé odpoledne nepromarnila prací pro policii.“

Joanna zhluboka vydechla. „Byl to velmi důležitý případ, Simone.“

„Nic…, opakuji nic není pro Memoriál důležitější než Rhodesova rodina,“ odsekl Murdock. „Uvědomuješ si to?“

Joanna upustila plicní tkáň na stůl z nerezavějící oceli, a ta dopadla s hlasitým žuchnutím. „Chápu, že Rhodesova rodina utrpěla tragickou ztrátu. A stejně tak chápu, že chce výsledky pitvy co nejdříve. Jenže jestli se tady začneme hádat, práci to neurychlí.“

„To je možné,“ zlobil se Murdock. „Ale stejně nesouhlasím s tvým pořadím priorit. Policejní případy musejí vždycky přijít až po tvé práci pro Memoriál.“

„Vždy ne,“ oponovala Joanna rozhodně. „Občas se objeví případy, kdy hledání důkazů nemůžeme odkládat.

Stává se, že časem se důkazy změní, nebo dokonce zmizí.“

„To musejí být velmi vzácné výjimky.“

„A taková vzácná výjimka se vyskytla dnes.“

Murdock si ji změřil dlouhým, přísným pohledem.

„Možná bychom si o tom měli promluvit před celou patologickou klinikou.“

„Jenom mi vzkaz, kdy se ti to hodí.“ Joanna upřela oči na Murdocka, k němuž cítila ještě méně sympatií než obvykle.

Vztekle se vzájemně pozorovali a napětí stoupalo ke kritickému bodu. Ani jeden z nich necouvl.

Lori McKayová sledovala jejich konfrontaci a cítila k Murdockovi odpor téměř stejně hluboký, jako měla ráda Joannu. Považovala ho za tyrana, který se vyžíval v manipulování s lidmi a rád je udržoval v poslušnosti. Tak se choval téměř ke každému v Memoriál kromě Joanny. Ta se jím nikdy nenechala zneužívat a nikdy mu neustupovala. A čím otevřeněji se mu Joanna stavěla na odpor, tím vzteklejší byl Murdock. Jejich rozchod se blížil. Buď Joanna podá výpověď, nebo ji Murdock vyhodí. Lori přemýšlela, kdo z nich učiní první krok.

Telefon na zdi zazvonil. Lori jej zvedla, prohodila několik slov a hned se obrátila k Joanně. „Volá patolog, který drží pohotovost na telefonu. Ptá se, jestli ten rozbor nepočká do rána.“

„Oč jde?“ zpozorněl Murdock.

„Chci, aby se podíval na pulmonální tumor, co jsme našli,“ vysvětlovala Joanna, která již opět nalézala ztracenou rovnováhu. „Chci se ještě dnes ujistit, co měl Oliver Rhodes na plicích.“

Murdock se obrátil k Lori. „Povězte tomu patologovi, že jestli mu záleží na jeho práci, ať si pospíší.“

Lori vyřídila vzkaz a vrátila se k ocelovému pitevnímu stolu. Držela se od Murdocka co nejdále, bála se ho totiž stejně, jako ho nesnášela. Opět si uvědomila, že kdyby nakonec Joanna musela Memoriál opustit, jí samé by nezbývalo než doufat, že by s ní mohla odejít jako její asistentka.

„Tak dobrá,“ řekla Joanna a vrátila se k práci.

„Koukneme se na srdce.“

Murdock si nasadil brýle na blízko a přistoupil k pitevnímu stolu.

Joanna uchopila srdce a pečlivě prozkoumala jeho velikost a stav tkáně. Bylo menší, než očekávala, a mělo zdravou červenou barvu. Ani stopa po rozšíření komor či jizva. Vnější povrch se na světle leskl. Vážilo čtyři sta gramů.

„Lidé jeho věku obvykle mívají větší srdce,“

poznamenala Joanna. „Zvlášť když ho měli nemocné.“

„Nezapomeň, že mu vyčistili koronární arterie,“ ozvala se Lori. „Vypadají jako nové.“

„Ale tohle je srdce sportovce,“ pokračovala Joanna.

„Říkala jsi, že pravidelně běhal, viď?“

Lori přikývla. „Téměř denně naběhal několik kilometrů a také často hrál tenis.“

Joanna provedla řez do levé komory a prostudovala její svalstvo. „Na první pohled by se zdálo, že tohle srdce patřilo pětadvacetiletému.“

„Nové koronární arterie dokážou udělat zázraky,“

poznamenala Lori.

„Možná,“ připustila Joanna nepřesvědčivě. Už víckrát pitvala pacienty po bypassu, kteří zemřeli z jiných příčin.

Implantáty zůstaly stále otevřené a umožňovaly nerušený průtok krve. Srdce jako celek však nikdy nevypadalo tak skvěle.

„Žádné známky infarktu myokardu?“ otázal se Murdock znepokojeně.

„Zatím ne.“ Joanna otevřela velkou věnčitou tepnu a prohlédla si její vnitřek. Žádné tukové usazeniny ani okluze.

„Levá hlavní koronárka je velmi čistá.“

Murdock v duchu zasténal. Bez infarktu nepostaví nový ústav. „Třeba je ucpaná některá vedlejší tepna.“

„Snad,“ řekla Joanna. Ale i ostatní věnčité arterie zřejmě byly plně průchodné bez sebemenší známky ucpání.

Nikde žádná stopa po infarktu. Joanna začala uvažovat o jiných příčinách náhlé smrti muže středního věku.

Nejpravděpodobnější se zdálo být akutní krvácení do mozku. „Simone, budeme muset vyšetřit mozek Olivera Rhodese.“

„Jeho rodina by se tomu ráda vyhnula.“ namítl Murdock. „Při pohřbu budou jeho tělo vystavovat.“

Joanna pokrčila rameny. „Asi nám nic jiného nezbude.“

Vrátila se zpět k srdci, rozřízla je, a odhalila tím mezikomorovou přepážku a povrch srdeční dutiny. Očistila z ní krev sraženou po smrti, aby mohla svalstvo prostudovat.

Potom to spatřila. Z mezikomorové přepážky vyrůstal velký narůžovělý novotvar. Obrátila se k Simonu Murdockovi.

„Oliver Rhodes neměl infarkt, ale zemřel na kardiologickou příčinu.“

Murdockovi se rozjasnily oči. „Jsi si tím jista?“

„Podívej se na tu přepážku.“

Joanna opět rozevřela srdce a ukázala na hmotu sahající od přepážky až k srdeční stěně. „To je nádor.“

Murdock se posměšně ušklíbl. „Na srdci?“

Joanna přikývla. „Ano, je to vzácné, ale stává se to.“

Murdock si natáhl latexové rukavice a osahal pevnou hmotu. „Do jaké míry je to vzácné?“

„Jsem tu přes deset let a zatím jsem narazila jen na jediný případ.“

Lori se naklonila, aby se přesvědčila na vlastní oči. „Jak víš, že to není metastáza? Třeba z toho nádoru na plicích?“

„To se nedá vyloučit,“ připustila Joanna. „Ale z několika důvodů se mi to nezdá pravděpodobné. Především metastatické léze v endokardiu bývají vzácné, dokonce ještě vzácnější než primární novotvary na srdci. Zadruhé metastázy z plic do srdce bývají výsledkem přímého šíření a téměř nikdy neproniknou dovnitř do endokardia, ale jen do vnějšího perikardia. Přesto jediný způsob, jak to určit nezvratně, je vyšetřit nádor pod mikroskopem.“

Lori pokývala hlavou a nahlas zauvažovala: „Pokud jde o primární tumor na srdci, bude to parkom. Pokud ale jde o metastázu z plic, bude to karcinom.“

„Správně.“

„A můžete rozborem určit rozdíl mezi nimi?“ zajímal se Murdock.

„Doufám, že ano,“ pravila Joanna.

Murdock netrpělivě zvedl pohled k nástěnným hodinám.

Bylo již jedenáct hodin v noci. „Kde je, k čertu, ten patolog, co drží pohotovost na telefonu?“

„Měl by tady být každou chvíli,“ odpověděla Lori.

„Bydlí nedaleko.“

Murdock nespouštěl zrak z otevřeného hrudního koše Olivera Rhodese. Smrt člověka může být pro jiného přínosem, rozjímal. Oliverova smrt přinese Memoriál novou kardiologickou kliniku, pokud ovšem zemřel na srdeční chorobu. A tak tomu skutečně bylo, alespoň podle Joanny Blalockové. Stárnoucího lékaře zaráželo, jak se mohlo stát, že rakovinné bujení způsobilo tak náhlé úmrtí. Určitě se o to bude zajímat i Mortimer Rhodes. „Joanno, jak může tumor zabít člověka tak nečekaně rychle?“

„Tím, že vyvolá arytmii,“ pustila se do vysvětlování.

„Tumor pronikl hluboko do mezikomorové přepážky, kde je umístěno cosi jako regulační centrála. Všechny elektrické podněty přicházejí z předsíní do komor přes toto septum. A pokud je septum poškozeno například bujením, regulační systém se zblázní a vyvolá vážnou srdeční arytmii.“

Murdock se zamyslel nad tímto vysvětlením a sundal si rukavice. „Dá se to prokázat v tomhle případě?“

„Ne,“

usoudila

Joanna.

„Ale

určitě

je

to

nejpravděpodobnější rekonstrukce událostí.“

„Takže nemáš žádné pochyby, že Oliverovu smrt způsobila choroba srdce.“

„Ne, nepochybuji o tom.“

Ventilační systém se s klapnutím rozběhl a Murdock ucítil, jak se v pitevně pro zvláštní případy rozhýbal vzduch.

Opřel se o zeď a snažil se utřídit své myšlenky. Jakmile rozbor nádoru potvrdí diagnózu, zatelefonuje Mortimeru Rhodesovi. Potom bude tělo pečlivě sešito a časně ráno odesláno do pohřebního ústavu. Nakonec nechá zveřejnit opatrně formulované prohlášení pro tisk. Nebude nutné, aby se v něm Murdock zmiňoval o nové klinice. Stařec sám oznámí své rozhodnutí, stejně jako to udělal, když se nabídl, že postaví komplex vědeckých laboratoří na památku své vnučky. Také si nadiktuje, který architekt dostane zakázku, a bude trvat na tom, aby poslední slovo při schvalování projektu měl on sám. A na to, říkal si Murdock, má určitě nárok každý, kdo nabídne darem deset milionů dolarů.

Dveře se otevřely a do místnosti vstoupil tělnatý muž středního věku s velmi prořídlými vlasy. Přes zelený chirurgický stejnokroj si natáhl dlouhý bílý laboratorní plášť. Jmenovka na prsou oznamovala: MUDr. Dennis Green, mimořádný profesor patologie.

„Díky, že jsi přišel, Dennisi,“ přivítala ho Joanna.

„To je v pořádku.“ Green kývl na Joannu a potom na Murdocka, který se neobtěžoval s tím, aby pozdrav opětoval. „Co tu máš?“

„Pitváme Olivera Rhodese,“ odpověděla Joanna, posmrkla a sáhla po papírovém kapesníku.

Green se zahleděl na mrtvé tělo a napadlo ho, že Oliver Rhodes mu za života připadal menší než teď, když je po smrti. Potom se obrátil k Joanně. „No a?“

Joanna si otřela nos. „A měl pulmonální lézi a další lézi na srdci, které vypadají jako maligní tumory. Chceme to potvrdit na zmrazeném řezu.“

Green se na Joannu nechápavě zamračil. „Tys mě zavolala, abych dělal zmrazený řez na mrtvém, kterému karcinom na plicích metastazoval do srdce?“

„Tak jednoduché to zase není,“ vysvětlovala Joanna.

„Domnívám se, že primární je nádor na srdci.“

„Tak dobrá, dobrá,“ ustoupil Green, který se o případ nyní zajímal viditelně mnohem víc. „Co myslíš, nemohl by to být rhabdomyosarkom?“

„Předpokládám, že ano. Možná ale metastazoval do plic.“

„Na plicích to mohl být běžný karcinom,“ přemítal Green nahlas. „A možná měl dva na sobě nezávislé nádory.“

„Přesně tak.“

Joanna mu podala dvě lahvičky s malými vzorky tkáně.

Jedna byla označena písmenem A, druhá B. „A je z plic, B

ze srdce.“

Green si od ní preparáty vzal. „Hned jsem zpátky.“

Murdock vyčkal, dokud Green neodejde, a zeptal se Joanny: „Je opravdu tak dobrý, jak se o něm povídá?“

„Je nejlepší,“ ujistila ho. „Chirurgové z onkologie si ho vyžadují na nejsložitější případy.“

Murdock si protáhl krk a snažil se ulevit svírání v něm.

„Mělas nějaký důvod, aby ses před doktorem Greenem zmínila, že jde o Olivera Rhodese?“

„Záleželo mi na tom, aby pochopil, proč ho vytahuju uprostřed noci z postele kvůli rozboru tkáně mrtvého.“

V kapse Murdockova pláště zabzučel mobil. S

unaveným povzdechem pro něj sáhl. Na druhém konci byl Mortimer Rhodes. „Ano, Mortimere… Už jsme skoro hotovi a zdá se, že Oliver skutečně zemřel na srdeční… Ano, ano, ale

momentálně

to

potvrzujeme

mikroskopickým

vyšetřením…“

Joanna šeptem Murdocka požádala, aby se přeptal, zda se v rodině vyskytly nezvyklé případy rakoviny.

„Ale, Mortimere,“ pokračoval Murdock, „jedna věc nás znepokojuje. Oliver měl pravděpodobně poněkud vzácný druh nádoru. Neobjevily se u vás v rodině případy neobvyklých forem rakoviny? Ne? Aha… No, doufám, že do hodiny by mělo být všechno hotovo. Mám ti pak zavolat?

Hned jakmile dostanu výsledky.“

Murdock ukončil hovor a zapotácel se. Musel se rukou opřít o zeď a pomalu se sesunul na kovovou židličku.

Když Joanna uviděla, jak je vyčerpaný, přispěchala k němu. „Jsi v pořádku, Simone?“

„Jenom si připadám trochu unavený,“ odpověděl. „Byl to dlouhý den.“

„Pro nás všechny.“

Murdock si opřel hlavu o chladnou zeď a přemýšlel o smrti svého syna a o tom, jak ho pitvali. „Je to velmi obtížné mluvit s otcem o smrti jeho syna.“

„Já vím,“ přitakala Joanna a prohlížela si jeho vrásčitou tvář. Šlo mu teprve na sedmdesát, ale vzhledem ke svým vlasům bílým jako sníh a shrbené postavě se zdál být starší.

A podobně jako ona měl za sebou patnáctihodinový pracovní den. To je příliš mnoho, napadlo Joannu, která začala rozjímat, proč na sebe vždy nakládá víc práce, než dokáže zvládnout. Tři případy najednou, Oliver Rhodes, utopenec a Rus s mrtvými lidskými zárodky, to byla neúměrně velká zátěž. Bude šťastná, vrátí-li se domů před půlnocí.

Dveře se rozlétly a dovnitř vstoupil Dennis Green.

„Je to jasné,“ oznámil. „Pan Rhodes trpěl dvěma různými typy rakoviny. Na prsou měl adenokarcinom, na srdci sarkom.“

„Byl to rhabdomyosarkom?“ chtěla vědět Joanna.

„Zřejmě ano,“ souhlasil Green. „Jistý si ale budu až po dalším rozboru.“ Murdock se ozval ze stoličky. „A věříte, že to způsobilo jeho smrt?“

„To ano,“ přitakal Green jistě. „Byl to ošklivý zhoubný nádor, který prorostl přepážkou. Nade vši pochybnost zemřel na srdeční chorobu.“

Joanna pokývala hlavou. „Přitom zvenčí vypadalo jeho srdce tak pěkně, hotové srdce sportovce. A věnčité tepny měl krásně průchodné.“

„Je to svým způsobem ironie osudu,“ prohodila Lori spíš pro sebe než k ostatním. „Podstoupil kvůli věnčitým tepnám riskantní proceduru, aby mu srdce vydrželo dalších padesát let. A místo toho ho orgán, který mu má prodloužit život, najednou zabije.“

Green zvedl obočí. „On měl za sebou experimentální čistění arterií? S použitím enzymů?“

Joanna přikývla. „Nechal si to udělat před rokem.

Proč?“

„Už je to druhý případ rakoviny v téhle skupině, který se mi dostal do rukou.“

„Říkáš, že už jsi viděl dva sarkomy na srdcích pacientů, kteří prodělali tu proceduru?“ zjišťovala Joanna opatrně.

Green se zamyslel a po chvilce zavrtěl hlavou. „První pacientka si nechala vyčistit mozkové arterie a potom se jí tam objevil astroblastom.“

„Cože?“ podivil se Murdock.

„Astroblastom,“ opakoval Green. „To je velmi vzácná forma mozkového nádoru.“

Všichni ztichli a ponořili se do svých úvah. Ventilační systém se s klapnutím vypnul. Vzduch se zase přestal hýbat.

„To znamená obtíže,“ podotkla Joanna vážně.

„Ne nutně,“ namítl Murdock okamžitě. „Máme v té skupině jen dva případy rakoviny.“

„Dva případy, oba velmi vzácné nádory ve velmi malé skupince,“ opravila ho Joanna. „To není žádná shoda okolností, Simone.“

„Ale neprokazuje to příčinu a následek,“ odporoval dál Murdock.

Joanna se podívala stranou a pokoušela se poskládat kousky hádanky. Dva vzácné druhy nádorů se objeví u pacientů, kteří mají společné jenom to, že si nechali vyčistit tepny. Ale jak to může způsobit rakovinu? „Kolik lidí podstoupilo tu proceduru?“ „Federální úřady nám nejdřív povolily deset pacientů,“ odpověděl Murdock. „A když byly výsledky tak povzbuzující, schválily jich dalších dvacet.“

Joanna si to rychle v duchu spočítala. U třiceti pokusných pacientů se objevily dva zhoubné nádory. To je astronomicky vysoký výskyt. „Musíš jim to ohlásit, Simone.“

„Ano, to udělám.“ Murdockovi se honily hlavou různé nápady. Národní institut zdraví bude požadovat zastaveni pokusného čistění tepen, dokud případy důkladně neprozkoumá vědecká komise v Memoriál. A zpráva určitě pronikne do tisku, který začne na nemocnici kydat špínu.

Brzy budou následovat žaloby o odškodné ve výši mnoha milionů dolarů. Dokud se nezodpoví všechny otázky, žádná kardiologická klinika Olivera Rhodese se stavět nezačne.

Následky nepříznivých zjištění komise budou zdrcující.

Murdocka přemohl pocit, že se svět kolem něho hroutí, po vteřince se však vzpamatoval. Nejdůležitější teď bylo, aby kontrola proběhla v klidu a uvnitř nemocnice.

„Ministerstvo zdravotnictví bude jistě žádat vytvoření vyšetřovací komise,“ konstatovala Joanna, jako by mu četla myšlenky.

„To určitě bude,“ opáčil Murdock, který náhle uviděl záblesk naděje. „A přál bych si, abys tu komisi vedla ty.“

„Cože?“ vylétlo z Joanny. „V tomhle se nevyznám.“

„Ale jsi výborná vědkyně,“ trval na svém Murdock a myslel to vážně. Joanna už dříve vedla podobné komise.

Byla chytrá, rázná a především uměla zachovávat diskrétnost. „Povedeš tu komisi. A můžeš do ní vzít tady doktora Greena, když říkáš, že je tak výborný patolog a specialista na onkologii.“

Dennis Green v duchu zasténal. Vůbec netoužil po tom, aby zasedal v další komisi, zvlášť pokud bude tolik náročná na čas. Neměl ale na vybranou, pokud chtěl zůstat v Murdockově přízni, musel jmenování s potěšením přijmout.

„Rád pomůžu.“

„Víš něco o metodě, kterou používají k čistění tepen?“

zeptala se ho Joanna.

Green pokrčil rameny. „Zatraceně málo. Předpokládám, že odstraní překážku laserem a potom použijou nějaké enzymy, aby vyčistili stěny od usazenin.“

„Jaké enzymy?“

Green opět pokrčil rameny. „Pravděpodobně jde o lipolytický enzym získávaný genovou manipulací.“

Joanna si povzdychla. S tímto druhem práce neměla žádné laboratorní zkušenosti. Žádné. Jenom o tomto tématu četla. Pokud si správně vzpomínala, technika se zakládala na izolaci části lidského chromozomu obsahujícího gen odpovědný za produkci určitého proteinu. Část chromozomu pak byla vložena do bakterie Escherichia coli, a tak se stala součástí DNA mikroorganismu. V důsledku toho bakterie začala produkovat lidský protein v dostatečném množství.

Stejným způsobem se vyráběl i lidský inzulín, který byl již dostupný na trhu.

Joanna si znovu posteskla; vůbec se jí nezamlouvalo, do jaké situace se dostala. Její znalosti o genetice na svěřený úkol nestačily. „Opravdu nemám kvalifikaci na to, abych tuhle komisi vedla, Simone.“

„Ale máš,“ nenechal se odradit Murdock. „A vím, že pro nás odvedeš výbornou práci. Přeji si, aby sis vybírala lidi opatrně a zbytečně komisi nerozšiřovala. Chtěl bych všechno udržet důvěrné, dokud se nedojde k závěru.“

Joanna neochotně ustoupila. „Budu potřebovat odborníka na tvorbu nádorů a dalšího na biogenetiku.“

„V pořádku,“ souhlasil Murdock s milým úsměvem.

„Ale přál bych si, aby byli z Memoriál, a s oběma bych si chtěl promluvit dřív, než je seznámíš s podrobnostmi.“

„Tohle neudržíš pod pokličkou, Simone,“ upozornila ho Joanna. „Dřív nebo později to určitě pronikne ven.“

„Uvidíme,“ řekl Murdock a kvapně zamířil ke dveřím.

Kapitola 7

Jake a Lou Farelli vstoupili do samoobsluhy v jižní části Santa Moniky. Kromě pokladního za pultem v ní nikdo jiný nebyl. Poručík si otevřel zápisník a podíval se do něj.

Pokladní se jmenoval Freddie Foster a měl službu onoho večera, kdy byl zavražděn neznámý Rus.

Seržant Farelli se naklonil k poručíkovi a prohodil tiše: „Vypadá, jako by ho právě vykopali z hrobu.“

„Po chřipce nevypadáš o nic líp ani ty,“ zareagoval Jake.

„Doufejme, že mu to nepostihlo i mozek.“

Přistoupili k pultu a prokázali se policejními odznaky.

Zblízka působil Freddie Foster ještě nemocnějším dojmem.

Byl bledý a potil se i přes přední část svého trička s emblémem vysoké školy v Santa Monice.

„Nechcete se posadit?“ zeptal se Jake mladého pokladního.

„To je dobrý,“ odpověděl Freddie. „Ale toho viru bych se rád konečně zbavil.“

„Nic příjemného, co?“

Freddie zakašlal a spolkl hlen. „Nedokázal jsem ani přejít přes pokoj. Přísahám, bylo to, jako kdyby mě porazil náklaďák.“

Jake začal listovat ve svém bloku. „Freddie, už jsme tě sháněli dřív, ale nebyl jsi u sebe v bytě. Většina nemocných zůstává doma.“

„Já se nikde netoulal,“ ohradil se Freddie bez váhání.

„Léčil jsem se u své matky ve Valley.“ Jake přikývl a zběžně si mladého prodavače prohlédl. Chlapec, sotva dvacetiletý, byl hubený a nosil dlouhé hnědé vlasy a stříbrné náušnice. „Pracujete tady každý večer?“

Freddie přikývl. „Od čtyř do jedenácti.“

„A v pondělí jste tu byl?“

„Jo.“

Jake ukázal pokladnímu fotografii mrtvoly nalezené na dně výkopu základové jámy. „Poznáváte ho?“

Freddie se na obrázek zadíval. „Vršek hlavy vypadá legračně.“

„To se stává, když tam člověku napálí dvě kulky.“

Mladík dál nechápavě zíral na fotografii. „Připadá mi povědomý, ale nedokážu si ho zařadit.“

Vchodové dveře se rozlétly a dovnitř se nahrnuli dva členové hispánské bandy, svalnatci v bílých přiléhavých tričkách. Ruce a krk měli celé tetované. „Hej,“ vykřikl jeden z nich. „Kde máš pivo?“

Lou Farelli se k nim obrátil. „Má práci. Budete muset počkat.“

„Jo? A jak dlouho?“

Seržant si je změřil ledovým pohledem. „Nejlepší bude, když sem, vy dva sráči, přijdete pozdějc.“

Hispáncům chvíli trvalo, než si uvědomili, že proti nim stojí policista. „Tak teda jo,“ zabručel starší z nich. „Přijdem pozdějc.“

Farelli je pozoroval, jak odcházejí, a potom se obrátil k pokladnímu. „Takoví vám sem chodí často?“

„Pořád,“ vydechl Freddie. „Platí hotově, nebo kreditkami?“

„Vždycky hotově. Moc si toho nekupují. Obvykle pivo, chipsy a podobně.“

„Kdyby začali používat platební karty, zvlášť vydané na nějaké směšné evropské jméno, dejte nám vědět.“

Jake se v duchu pousmál. Samotného ho to nenapadlo.

Členové hispánské bandy jsou pravděpodobně dost hloupí, aby platili kartou vydanou na rusky znějící jméno. „Takže toho chlápka nedokážete zařadit?“

Freddie znovu prostudoval fotografii. „Asi jsem ho tady už viděl, ale jistý si tím nejsem.“

„A co když vám napovím, že měl kovové zuby a na předloktí vytetovaný kříž?“

Pokladní klepl na fotografii ukazováčkem. „Jo, to bude on. Obsluhoval jsem ho.“

„Kdy?“

„Přišel sem přinejmenším třikrát nebo čtyřikrát.“

„A pamatujete si, kdy naposled?“

„V pondělí večer,“ řekl Freddie bez rozmýšlení. „Byl tu docela pozdě, hodně po osmý.“

„Co si koupil?“

Mladík svraštil obočí, jak usilovně vzpomínal.

„Nepamatuju se.“

„Nesl něco?“ zeptal se Farelli.

„Krabici od bot,“ vybavil si Freddie. „Vždycky chodil s tou zatracenou krabici v podpaží.“

„Nemáte tušení, co v ní nosil?“

„Ne, byla zakrytá víkem.“

„Otevřel ji někdy?“

Freddie se zamyslel. „Jenom jednou, jestli se nepletu.

Ale bylo to u dveří. A tenkrát udělal něco podivnýho.“

„Co?“ vyhrkli oba policisté téměř současně.

„Nastříkal dovnitř osvěžovač dechu. Netuším, co to mělo znamenat.“

Ja ano, řekl si Jake v duchu. Snažil se zakrýt zápach formaldehydu, který z krabice pronikal. Proto také Joanna neuhodla, po čem to smrdí, hned napoprvé. Byl to zápach, který by jinak rozeznala okamžitě, kdyby nebyl překryt osvěžovačem dechu. „Platil ten člověk vždycky hotovými?“

„Pokud si vzpomínám, tak ano.“

„Nepoužíval platební kartu?“

Freddie zavrtěl hlavou. „Tenhle typ lidí si je nikdy nepořizuje.“

„Byl to samotář?“

„Sem vždycky chodil sám.“ „Nezmínil se náhodou, jak se jmenuje?“

„Mně ne.“

„Sakra,“ zavrčel tiše Jake. Stále ještě neměli jméno oběti a bez jména ji nikdy nebudou schopni identifikovat.

Otisky prstů nic neprozradily a nikdo se na něho nevyptával na oddělení pohřešovaných osob. „Nenosil nějaké jiné balíčky? Třeba věci, které by si koupil v okolí?“

„Nikdy jsem ho s ničím takovým neviděl.“

Jake si protřel strniště na bradě a přemýšlel, jak zjistit Rusovu totožnost. Před obchodem se rozjelo auto. Za volantem seděla postarší žena. Jake se obrátil k pokladnímu.

„Neměl ten člověk auto?“

„Podle mýho odhadu ne,“ řekl a po chvíli dodal: „Jsem si zatraceně jistej, že neřídil.“

„Proč?“

„Protože byl vždycky pořádně sťatej, když sem přišel.“

Jake se předklonil. „Byl opilý do němoty?“

„To ne, ale měl nakoupeno, jak zákon káže. Tolik, že nesrozumitelně drmolil a potácel se.“

„Kolik barů je v okolí?“ zeptal se Jake po vteřince.

„Tak daleko, aby sem došel pěšky?“

„Jo.“

Freddie dlouho přemýšlel. „Přinejmenším šest. Všechny jsou odsud jižním směrem.“

„Který je nejblíž?“

„Říká se mu Sully’s.“

Oba detektivové opustili samoobsluhu. Bylo půl osmé večer a venku už byla tma. Na Lincolnově bulváru vrcholila dopravní špička.

„Nechceš jet autem?“ navrhl Farelli.

„Ne,“ řekl Jake. „Půjdeme pěšky, stejnou cestou jako oběť.“

Zamířili na jih, minuli garáže, kde nabízeli výměnu motorového oleje, a obchod s použitým nábytkem. Obě provozovny již byly zavřené. Potom minuli otevřený krám s koblihami. Sladká vůně, z níž se sbíhaly sliny, se linula až na chodník. Uvnitř stála fronta zákazníků. Potom detektivové došli k restauraci zvané Marocco. Nakoukli dovnitř oknem. Restaurace byla malá, všechny stoly pokryté ubrusy měla obsazené. U stěny stál prázdný barový pult.

„Co ty na to?“ zeptal se seržant.

Jake zavrtěl hlavou. „Pravý opilec sem ani nepáchne.

Tady by ho opice přišla pěkně draho.“

„Jo,“ přikývl jeho podřízený, „ale stejně se tam mrknu.“

Jake si zapálil cigaretu a čekal venku, zatímco Farelli vešel dovnitř vyzpovídat barmana. Vyfukoval kouř do nočního vzduchu a snažil se poskládat útržky této podivné hádanky. Opilec chodí kolem s nenarozenými dětmi v lahvích, aby je pohřbil. Vtom mu někdo ustřelí hlavu a shodí jeho mrtvolu vedle dětí. Jedna figurka je venku ze hry. To nedávalo smysl.

Farelli vyšel z restaurace. „Nic nového.“

Policisté přešli ulici a nevšímali si troubení a vzteklého pokřikování řidičů. Zanedlouho našli Sully’s. Neon nad vchodem do baru neustále poblikával. Jedno z písmen nesvítilo vůbec.

Vstoupili do baru, rychle si prohlédli zákazníky a oba najednou přikývli. Právě takový podnik hledali. Hosté byli dělníci, většinou postávali se sklenicemi v rukou a mluvili příliš hlasitě. Byli to pravidelní pijáci.

Jake zamířil k barmanovi a mávl mu před očima odznakem. „Potřebujeme nějaké informace.“

„O čem?“ podivil se muž za pultem a dál osušoval sklenici špinavou utěrkou.

Jake mu ukázal fotografii. „Znáte toho chlapa?“

Barman vzal obrázek do ruky. „Jasně. To je ten Rusák.“

„Chodil sem často?“

Muž za pultem přikývl. „Tak dvakrát třikrát týdně.“

„Byl to stálý zákazník?“

„Ne. Objevil se tu poprvý asi tak před měsícem.“

Jake rychle v duchu počítal. Dvě až tři návštěvy týdně po dobu měsíce znamenalo osm až dvanáct návštěv. Průměr činil deset a právě tolik mrtvých zárodků bylo zatím objeveno. „Víte, jak se ten chlápek jmenoval?“

Barman zavrtěl hlavou. „Nikdy se nepředstavil.“

Jake cítil, jak se na něj upírají zraky zákazníků. Zpražil je pohledem. Ihned se odvrátili a dívali se jinam. Poručík se otočil zpátky k barmanovi. „Popíjel tu někdy s kamarády?“

„Ne. Vždycky vysedával u baru sám.“

„S tou svou prokletou krabicí od bot,“ zaskřehotala stařena s příliš tlustou vrstvou líčidla na obličeji.

Jake se k ní obrátil. „Nesvěřil se vám, co v té krabici nosí?“

„Jednou jsem se zkusila kouknout sama, ale chyt mě za zápěstí tak, že mi ho málem zpřelámal. Vrátila jsem pěkně rychle víko na místo.“

„Cítila jste z ní něco?“

Žena udiveně svraštila obočí. „Cože jsem měla dělat?“

Jake upřesnil otázku. „Nevšimla jste si někdy, že by z krabice vycházel podivný zápach?“ „Ne.“

„Já jednou ano,“ ozval se starý muž vedle ženy. „Páchlo to jako mizernej ocet.“

„Nesvěřil se vám někdy, jak se jmenuje?“

„Kdo by se ho na to vyptával?“ opáčil starý muž a znovu se sklonil nad svou sklenici.

„Říkala jsem mu Tuplovanej,“ svěřila se stařena.

„Proč?“ zajímal se Jake.

„Protože si vždycky objednával dvojitý dávky.“

Starý muž opět zvedl zrak od svého bourbonu. „Víte, jesli se nepletu, tak jsem jednou zaslech, jak sám sobě říká nějak jako Bládí. Jednou se chystal k odchodu a povídal něco jako „Starej Bládí už má dost.“

„Zkuste mi to hláskovat,“ požádal ho Jake.

Stařík pokrčil rameny. „Prdlačku, sotva to vyslovím.“

Jake se rozhodl, že zajde do baru někdy v časnější hodinu, kdy ten muž nebude tak opilý. Třeba si na to ruské jméno vzpomene. BLÁDÍ, zkoušel si rozebrat ty zvuky a napadlo ho, jestli to nebude jen přezdívka.

Potom se obrátil k barmanovi. „Kdy tu byl ten Rus naposled?“

Muž za pultem se zamyslel. „Řek bych, že v pondělí večer.“

„V kolik hodin?“

„Jako obvykle. Přišel kolem půl osmý a odešel kolem devátý.“

„Nevšiml jste si něčeho neobvyklého?“ „Ne.“

„Prostě jen popíjel a staral se jen o sebe.“ „Jo.“

„Nezapomeň na tu blondýnu,“ ozvala se stařena.

Jake trhl hlavou jejím směrem, ale hned se zase obrátil k barmanovi. „Jakou blondýnu?“

„Aha,“ přikývl muž za pultem. „Ta štětka přišla asi v půl devátý. Blondýna. Třída. Vypadala, že je pěkně prachatá. Sedla si k baru a objednala si bílý víno, ale ani si z něj neupila. Pak si začla všímat toho Rusa. Koupila mu pár drinků. Šeptali si, ale každýmu bylo hned jasný, o co jde.“

Barman si vzal z podnosu olivu a začal ji žvýkat. „Chtěla si povyrazit.“

Jake se k němu naklonil. „Byla to prostitutka?“

„Zřejmě nebyla. Spíš takovej týpek z Beverly Hills.

Navíc šlápoty nekupujou svejm kořenům drinky.“

„A tak se domníváte,“ řekl Jake, „že tady hledala nějaký povyražení. Možná jedno dvě čísla na rychlovku a pak hupky dupky domů za manželem.“

„Tak sem to viděl.“

„Můžete ji popsat?“

Barman se zahleděl do stropu a vzpomínal. „Dlouhý blond vlasy. Hubená. Atraktivní, ale nic extra.“ „Žádné zvláštní rysy v obličeji?“

„Ne. Měl jsem tady pěknej fofr a ani jsem si ji nijak zvlášť neprohlížel.“

„Byla tady už někdy před tím?“ „Ne.“

Jake poklepával prsty na desku pultu a pokoušel se utřídit nové informace. „Odešli ten Rus s blondýnou společně?“

„Jo a ne.“

„Co to má, sakra, znamenat?“

„No, on odešel první,“ vysvětloval barman. „Asi po minutě si šla zatelefonovat, ale pořád čučela z okna. Pak se honem vrátí k baru, dá mi dvacetidolarovku na dvanáctidolarovej účet, zakroutí tou svou malou prdelkou a vypadne odsud.“

Jake přikývl. „Myslíte, že na ni čekal venku?“

„Jo, to si myslím.“

„A odešli každý zvlášť, aby se neřeklo?“

„Asi jo.“

„Ale nejste si tím jist?“

„To teda jsem,“ řekl barman a pousmál se. „Slyšel jsem je, jak se domlouvaj na ceně. Stopětadvacet dolarů.“

„Povídal jste přece, že to nebyla žádná šlapka.“

„Ne, to nebyla,“ trval na svém muž za pultem. „Vona platila jemu.“

„Ten svět je zvrácenej,“ ulevila si stařena. „Teďka holky za to dávaj prachy mužskejm. Ježíši Kriste!“ Zvedla sklenici. „Šoupni mi tam ještě jednu.“

Jake sledoval, jak jí barman nalévá, a potom se zeptal: „Kterým směrem odsud šli?“

„To nevím.“

„Možná si odskočili do krámku s koblihama naproti,“

nadhodil starý muž. „Občas jsem tam toho Rusa zahlíd.“

Jake podal barmanovi vizitku. „Jestli se tady ta blondýna ještě někdy objeví, zavolejte mi a pronto.“

Venku se ochladilo a město zahalila mlha. Doprava na bulváru se částečně zklidnila. Jake si zapálil cigaretu a snažil se poskládat střípky informací. „Předpokládejme, že se ti dva po odchodu z baru setkali venku, ale proč si šel potom ten Rus koupit do samoobsluhy čokoládovou tyčinku?

Uvědom si, že odešel z baru kolem deváté a v 21.05 si ji tam koupil. Chlap, kterého chce ženská zatáhnout do postele a zaplatit mu 125 dolarů, si přece nepůjde ze všeho nejdřív koupit čokoládu? A jestli ano, co potom, sakra, dělala ta blondýna?“

„Co když se měli sejít v krámě?“ uvažoval Farelli nahlas.

„Chceš říct, že nejdřív jde po temné ulici, ukusuje si čokoládu a spěchá k výkopu, kde chce pohřbít dítě?“ zeptal se Jake. Zavrtěl hlavou. „Ne, to do sebe nezapadá. Nejdřív by jí to udělal, vyinkasoval si odměnu, a potom se teprve staral o jinou práci. Vůbec nespěchal s tím, aby se toho dítěte zbavil.“

„A ona za ním nepůjde po takhle temné ulici,“ dodal Farelli. „Ani kdyby jela autem.“

„O to by on vůbec nestál,“ rozebíral Jake možný scénář.

„Nehodilo by se mu přece, aby ho viděla, jak proráží plot kolem výkopu.“ Znechuceně potřásl hlavou. „Ne, to mi nesedí.“

„Třeba se ta blondýna polekala a z baru se radši vrátila rovnou domů.“

„To je možné,“ prohodil Jake, ale příliš tomu nevěřil.

Žena vynaložila příliš mnoho úsilí, aby si vyjednala, co chtěla, a chovala se tak, jako by to nedělala poprvé. „Pojď, podíváme se do toho krámku a půjdeme spát.“

Přešli ulici a vstoupili do malého, prázdného obchůdku.

Žena středního věku asijského původu se jim zdvořile uklonila. „Co si přejete?“

Jake ukázal prodavačce odznak a potom i Rusovu fotografii. „Neznáte toho člověka?“

„Ale ano, znám,“ řekla žena okamžitě. „Často si tu kupuje čokoládové donuty.“

„Vsadil bych se, že sem chodí dvakrát třikrát týdně.“

„Přesně tak.“

„Už asi měsíc, ne?“

„To ne,“ odpověděla žena. „Je to náš vážený zákazník už víc než rok.“

Hurá, zajásal Jake v duchu. Ten člověk pracoval nebo bydlel v někde v okolí. „Nevzpomenete si, jak se jmenoval?“

„Nikdy se mi nepředstavil.“

„Netušíte, kde asi bydlí?“

Žena se na okamžik zamyslela. „Nebude to asi příliš daleko odsud. Několikrát jsem ho zahlédla, jak nese velkou tašku s potravinami.“

„Večer?“

„Obvykle ano. Někdy ale i odpoledne.“

„Kdy jste na něho narazila naposled?“

„Asi před týdnem, a to je pro něho neobvykle dlouho.“

„Děkuju, pomohla jste mi.“

Cestou k autu Jake řekl Farellimu: „Bydlel tady v okolí.

To je, sakra, jisté.“

„Určitě,“ přikývl seržant. „Jestli si nosil velkou tašku s potravinami domů, určitě nebydlel dál než pět šest bloků odsud.“

„Možná to bylo i osm bloků,“ přemýšlel Jake. „Byl to velký a silný chlap.“

Farelli si zapsal, že bude třeba zkontrolovat každý dům a byt v okruhu osmi bloků. A pokud by ani potom nikdo oběť neidentifikoval, rozšíří okruh na deset bloků. Zatracená hromada práce, zaláteřil v duchu, zabere nám celé týdny.

„A nezapomeň na obchody s potravinami a ostatní místa, kde by mohl platit kartou.“

„Jasně,“ zabručel seržant a dál si dělal poznámky.

„Musíme obejít všechny bary a zeptat se, jestli ta blondýna už někde nebalila chlapy,“ pokračoval Jake. „A vyslechnout recepční v okolních motelech.“

Farelli zvedl zrak. „Proč je podle tebe ta blondýna tak důležitá?“

Jake váhavě přikývl. „Jestli se nepletu, mohla být poslední, kdo viděl toho Rusa živého.“

„A možná by nám prozradila, jak se jmenoval.“

„To také.“

Kapitola 8

„A histologickým nálezem těch tumorů si jste jisti?“

zeptal se Wallace Hoddings, ředitel Ústavu biogenetiky v Memoriál.

„Nemáme ani sebemenší pochyby,“ odpověděla Joanna.

„První z nich je rhabdomyosarkom srdce a druhý astroblastom mozku.“

„To jsou ale vzácné a rozdílné formy rakoviny,“

uvažoval Hoddings nahlas. „Zdá se až nepravděpodobné, že by mohly mít něco společného.“

„Ale zhoubný nádor je zhoubný nádor, ať už ho pojmenuješ jakkoli. A my jsme narazili na dva zhoubné nádory ve velmi malé skupince pacientů.“

„Přitom ti dva pacienti nemají nic společného kromě faktu, že oba prodělali experimentální čistění arterií.

Správně?“

„Správně,“ přitakala Joanna. „Určitě chápeš, že musíme zjistit, zda mezi tím je vztah příčiny a následku. Můžeš nám s tím pomoci?“

„Můžu to zkusit.“

Hoddings se s námahou zvedl ze své otočné židle. Byl to velký, ramenatý muž s podbradkem a rozcuchanými šedými vlasy. Nejnápadněji ovšem působila velká hlava s vypouklým čelem, jako kdyby se v jeho lebce ukrýval příliš rozměrný mozek. A možná tomu tak opravdu bylo, proto Wallace Hoddingse mnoho lidí považovalo za génia. Stal se průkopníkem v oboru rozdělování genů a jen o vlásek mu unikla Nobelova cena za jeho objevy. Mohl se jí však stále ještě dočkat. Hoddings se specializoval na nádory způsobené vlivy životního prostředí, zvláště pak na otázku, které látky způsobují mutace chromozomů, vedoucí ke zhoubnému bujení. Do Joanniny komise se výtečně hodil. Nejenže se totiž skvěle vyznal v problematice dělení genů, ale vysloužil si uznání i jako autorita na vznik nádorů.

Hoddings přistoupil k počítači v rohu kanceláře a začal psát na jeho klávesnici. „Pojď se na to podívat se mnou, Joanno.“

Posadila se vedle něho právě v okamžiku, kdy stiskl tlačítko „enter“. Monitor se po vteřince rozsvítil a začal vypočítávat látky související s různými druhy zhoubných nádorů. Připomínalo to listování stránkami dlouhého slovníku. Na obrazovce se objevovala jedna skupina látek za druhou. Sloupce škodlivin se zdály nekonečné.

„To, co teď hledáme,“ řekl Hoddings a mimoděk sáhl po dýmce, „jsou všechny známé a pravděpodobné karcinogenní látky.“

„Proboha,“ špitla Joanna. „Ten seznam je určitě nekonečný.“

„Třeba ho dokážeme zúžit.“

Hoddings vyťukal další sadu příkazů. „Teď si necháme vyjet známé enzymy způsobující rakovinu.“

Monitor blikl a pak vychrlil čísla a jména tak rychle, že je sotva stačili sledovat zrakem. Po chvíli obrazovka ztmavla a na ní se objevilo hlášení: Žádné spojení není známo.

Hoddings se uvelebil ve své židli. „Toho jsem se obával. Žádné enzymy způsobující rakovinu nejsou známy.“

„Ale to je nový enzym,“ namítla Joanna.

„Ne tak úplně. Pokud jsem pochopil správně, k čistění arterií se používá enzym ve formě lipázy, a ta je stará jako lidstvo samo.“

Joanna se zamyslela nad možností, že by potíž nemusela být v enzymu. „Co kdyby se používaný enzym při výrobě znečistil?“

„Na to nedokážu odpovědět,“ připustil Hoddings. „Ale znám někoho, kdo by to mohl vědět.“

„Koho?“

„Erika Brennermana.“

Joanna přimhouřila oči. „Byla jsem přesvědčena, že z Memoriál odešel a založil si vlastní biotechnologickou firmu.“

„Tu si opravdu založil a vede si s ní skvěle. Ale z Memoriál ve skutečnosti nikdy neodešel.“

Joanna si Hoddingse nechápavě změřila pohledem. Ta slova ji překvapila. Údajně existoval téměř posvátný zákon, který pracovníkům Memoriál zakazoval podnikat na výdělečné bázi v oboru lékařského výzkumu, a dokonce se na takovém podnikání byť jen podílet. „A jak to Brennerman dokázal?“

„Uzavřel se Simonem Murdockem dohodu výhodnou pro něho i pro Memoriál.“ Hoddings se natáhl po telefonu.

„Mrkneme se, jestli je Eric v laboratoři.“

Joanna přikývla. To bylo Simonu Murdockovi podobné.

Zaprodal by se komukoli a s klidem poruší své vlastní předpisy, pokud to slibovalo peníze pro Memorial.

Přemýšlela, kolik na tom asi nemocnice vydělává. Určitě to byly miliony, pokud Brennermanova Bio-Tek Corporation skutečně vynášela tolik, kolik lidé odhadovali.

Hoddings zavěsil telefon. „Za moment sem přijede.“

„Smím se zeptat, jakou dohodu uzavřel Eric s nemocnicí?“

Hoddingsova tvář zpřísněla. „O podrobnostech skoro nic nevím.“

Ale vsadila bych se, že víš, chtělo se opáčit Joanně.

Znáš každý detail, včetně částky v dolarech, která přicházela z Bio-Teku do Memorial a z níž velká část končila v pokladně Ústavu biogenetiky. „Povím ti, proč mám takový zájem,“ řekla. „Jak možná víš, dělám často konzultace pro zákazníky mimo Memorial.“

„To se mi samozřejmě doneslo,“ řekl Hoddings a opatrně si zapálil dýmku.

„Stále častěji přemýšlím o tom, že bych si zařídila soukromou praxi,“ pokračovala. „Vždycky jsem ale měla dojem, že bych kvůli tomu musela opustit Memorial. Teď mě napadá, že by to nemuselo být nezbytné.“ Joanna zvedla ruce. „Předpokládám, že to, co ti říkám, zůstane jenom mezi námi.“

„To se rozumí samo sebou,“ přitakal Hoddings vážně.

Houby, řekla si Joanna. Hoddings a Murdock jsou kamarádi a neuplyne ani hodina, a budou si o tom telefonovat. A to jí vyhovovalo. Murdock si alespoň rozmyslí, aby za ní chodil s nerozumnými požadavky. „A tak by mi pomohlo, kdybys mi mohl říct co nejvíc o tom, jak si to zařídil Eric.“

Hoddings pokrčil rameny. „Neznám podrobnosti, ale jestli si to budeš přát, v hrubých obrysech bych ti to vysvětlit dokázal.“

„To by bylo skvělé.“

„Začnu tedy od začátku. Tak pochopíš, proč se dohodli.“

Hoddings zadýmal ze své fajfky a pustil se do vyprávění. Eric Brennerman zahájil svou kariéru v Memorial po získání doktorátu před více než deseti lety jako výzkumník v Hoddingsově laboratoři. Od samého počátku se projevovalo jeho nadání a mimořádné znalosti o problematice dělení genů. Snad každý měsíc udělal jeden důležitý objev a jeho práce zveřejňovaly nejlepší vědecké časopisy. Pouhý rok po příchodu do Memoriál začal přednášet. Jeho hvězda zářila stále jasněji. Stal se světově uznávaným odborníkem na přenášení genů mezi různými druhy a jako jeden z prvních prokázal, že gen produkující vitamin A v narcisu přenesený do sazenice rýže může vést k vyšlechtění nové odrůdy rýže s vysokým obsahem vitaminu A. Brennerman získal za své objevy přes desítku patentů na geneticky upravené potraviny a za ně on i Memoriál vyinkasovali od zemědělských podniků vysoké honoráře.

Brennerman se však především zajímal o výzkum aterosklerózy, smrtelného procesu, při němž se v žilách ukládají nánosy, které ztěžují a nakonec zastaví průtok krve, což později často vede k srdečním infarktům a mozkovým příhodám. Jeho intenzivní zájem o tuto nemoc nepramenil jen z vědecké zvědavosti. Snažil se zachránit svůj vlastní život. Jeho otec a bratr zemřeli na infarkty myokardu ještě před dovršením padesátky. Matka mu zemřela na mozkovou mrtvici o svých šestačtyřicátých narozeninách. V jeho rodině ateroskleróza zabíjela ve velkém. Jen málokdo se dožíval padesátky. Brennermanovi již bylo pětačtyřicet.

Byl to jeho závod s časem.

„A právě proto navrhl čistění tepen lipolytickými enzymy,“ skočila Hoddingsovi do řeči Joanna.

„To je jiná historie, ale zatraceně zajímavá.“ „Ráda bych ji slyšela.“

Hoddings si znovu zapálil dýmku a pokračoval.

Brennerman objevil v Santa Barbaře rodinu, která měla extrémně vysokou hladinu cholesterolu, přesto však nikdy netrpěla infarkty myokardu ani mozkovými cévními příhodami. Usoudil, že rodina má zřejmě nějaký genetický faktor, možná enzym, a ten brání vzniku usazenin a chrání tak příbuzenstvo. Začal studovat geny té rodiny a hledat zázračný faktor. Pracoval sedm dní v týdnu v laboratoři, dokonce spal i na pohovce ve své kanceláři. Zanedbával přednášky a schůze, aby využil každou volnou chvíli k objevení toho faktoru. Nakonec požádal, aby byl zbaven všech po vinnosti jako přednášející a administrativních úkolu a mohl se soustředit výhradně na svůj výzkum.

Simon Murdock to odmítl, aby nepřipustil vznik precedentu. Brennerman se rozzlobil a hned se pustil do hledání investiční firmy, která by financovala založení nového biotechnologického podniku. Našel ji a druhý den dal výpověď. Murdock ihned ustoupil a slíbil Brennermanovi, že mu splní, cokoli si bude přát. Bylo však již příliš pozdě.

„A tak uzavřeli dohodu,“ pokračoval Hoddings.

„Brennerman byl jmenován hostujícím profesorem genetiky v Memorial a směl si ponechat svou laboratoř. Proto neztratil ani oprávnění dostávat granty od ministerstva zdravotnictví. Získal také povolení řídit svou novou Bio-Tek Corporation, na níž má značný majetkový podíl. Jestli se nepletu, majoritním vlastníkem je ale investiční firma, která mu poskytla základní kapitál.“

„A co z toho má Memorial?“ zajímala se Joanna.

„Příjmy ze všeho, co vyjde z jeho laboratoře v Memorial. Zatím jsou to čtyři patenty geneticky modifikovaných potravin, které patří Bio-Teku, ale za něž dostáváme zaplaceno.“

Joanna přikývla, slovo „dostáváme“ jí však neušlo.

Ačkoli před několika minutami Hoddings tvrdil opak, v přelévání peněz mezi Bio-Tekem a Memorial se dobře vyznal.

„A tak za tučné příjmy z patentů,“ přemýšlela Joanna nahlas, „Memorial povoluje Eriku Brennermanovi užívat své jméno a laboratoře a samozřejmě i provádět klinické pokusy, například vyzkoušet nový postup čistění arterií.“

„Přesně tak. Peněz na lékařský výzkum není nikdy dost a Memorial se chová stejně jako ostatní velká lékařská centra. Nemáme jinou možnost, než pro každé pírko přes plot skočit.“

„Pro pírko přes plot skočit,“ opakovala Joanna mile. V

duchu si však říkala, že se Murdock a Hoddings zaprodali. A Brennerman stejně tak. Jenže každý má svou cenu, vyšší nebo nižší. Joannu napadlo, jak vysoká je ta její.

„Objevil Brennerman svůj zázračný enzym tady, nebo v Bio-Teku?“

„V Bio-Teku,“ odpověděl Hoddings. „Ale není zdaleka tak zázračný, jak někteří lidé věří.“

Joanna se naklonila. „Co tím chceš říct?“

Interkom na Hoddingsově stole zabzučel. Jeho sekretářka mu oznamovala, že Brennerman se ještě dvacet minut nebude moci vzdálit od svých pokusů.

Hoddings odstrčil svou židli. „Dvacet minut můžou být pro Erika dvě hodiny. Radši půjdeme za ním sami.“

Z Hoddingsovy kanceláře odbočili do dlouhé chodby lemované laboratořemi. Jejich dveře byly většinou zavřené a neoznačené, na některých však visely tabulky varující před tím, že se za nimi skrývají nebezpečné látky. Nad vchodem do jedné laboratoře blikalo červené světlo a nápis: Provádí se pokus Nevstupujte Joanna se obrátila k Hoddingsovi a navázala na rozhovor tam, kde ho přerušili.

„Zmínil ses, že ten prostředek na čistění arterií není tak skvělý, jak se lidé domnívají. Je s ním snad něco v nepořádku?“

„Ne,“ odpověděl Hoddings bez váhání. „Není prostě tak účinný, jak bychom si přáli. Bohužel nezabírá na starých, zatvrdlých usazeninách. Proto se používá laser, aby nejdříve odstranil tvrdé nánosy.“

„Co myslíš, najde se někdy látka, která vyčistí cévní stěny bez ohledu na druh usazenin?“

„Pracujeme na tom.“

„A tak po jedné injekci by všechny cévy byly čisté jako píšťalka.“ Joanně se tato představa zalíbila. To by znamenalo, že se infarkt myokardu stane nemocí minulosti.

„Takže bude stačit jediná injekce?“

„Kdo říkal něco o injekci?“

Joanně se rozšířily oči. „Ty myslíš pilulku?“

„Už na ní také pracujeme.“

Dorazili k zavřenému páru dveří na konci chodby. Na jedněch byl nápis Laboratoř biogenetického výzkumu, na druhých jméno Eric Brennerman následované zkratkou titulů doktora medicíny a přírodních věd.

Hoddings vstoupil dovnitř jako první. Byla to veliká laboratoř o ploše 500 čtverečních metrů s chodbičkou mezi zasklenými místnůstkami kolem zdí. Uprostřed sálu pak byly rozmístěny pracovní stoly s moderními drahými přístroji. Skleněnou střechou vnikalo dovnitř sluneční světlo.

Hoddings ji vzal za ruku a vedl ji kolem zasklené místnůstky, kde technik pečoval o hrůzně deformovanou krysu. Joanna se zastavila, aby si zvíře prohlédla. Pod kůží vyrůstala zvířeti ze zad podlouhlá boule. Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, co to je. „Té kryse roste na zádech lidské ucho?“ podivila se.

Hoddings přisvědčil a pozoroval zvíře, jak poskakuje.

Zřejmě vůbec netušilo, co má na zádech. „A docela se vydařilo, viď?“

„A jak to, že krysí tělo neodmítne lidské ucho?“

zajímala se Joanna.

„Protože kostra ucha je z pružného plastu. Ta je ale pokrytá lidskými kožními buňkami.“

Joanna se poškrábala na krku, stále ještě to nechápala.

„Jak je ale možné, že krysí organismus neodmítne lidské kožní buňky?“

„Protože krysa byla geneticky pozměněna tak, aby její imunitní systém uvěřil, že lidské kožní buňky jsou její vlastní.“

„Předpokládám, že kožní buňky patřily pacientovi.“

Hoddings přikývl. „Holčičce, které pitbulteriér ukousl ucho.“

Joanna se zamračila, neboť si představila dívenčino znetvořené ucho a trápení a bolest, kterou jí to určitě způsobilo. Ukázala na zvíře v zasklené buňce. „Ucho, které tam roste, potom kryse odstraníte a transplantujete té dívence?“

„Tak si to plánujeme.“

Přistoupil k další místnůstce. V klimatizovaném prostoru tam rostly obiloviny a zelenina. Rajčata byla velká, šťavnatá a jasně červená. Kukuřice vyrůstala do dvouapůlmetrové výše a leskla se v slunečním svitu přicházejícím shora.

„A tady zase řešíme problémy,“ prohodil Hoddings.

„Ale všechno tu vypadá tak čerstvě a lákavě,“

poznamenala Joanna.

„Jenže první pohled může mýlit.“ Hoddings ukázal na zralá rajčata. „Geneticky jsme je upravili tak, že obsahují o třicet procent vlákniny méně. A na pultu v obchodě vydrží o několik dní déle než obyčejná rajčata.“

„Tak co s nimi máte za problémy?“

„Ztratila typickou chuť a my musíme zjistit, proč.“

Hoddings se zadíval na kukuřici a pohyboval přitom hlavou nahoru a dolů, jako kdyby rostliny měřil. „A s kukuřicí máme ještě větší starosti. Tuhle odrůdu vypěstovali na Midwestern University, aby byla odolná proti škůdcům.

V podstatě do nich byla vložena DNA s instrukcí, aby si rostlina sama vyráběla své vlastní pesticidy, takže by zemědělci už nemuseli pole stříkat. Účinkovalo to výborně.

Ale naneštěstí pesticid, který v kukuřici vzniká, nezabíjí jen škůdce, ale 1

motýly, stonožky a jiné nižší formy života.“

Zastavil se a zhluboka vydechl. „A co zabíjí je, může nakonec ublížit i nám.“

„Byla už ta geneticky upravená kukuřice komerčně vysazena? Myslím tím ve větším rozsahu.“

„Netrváš na tom, abych ti na tu otázku odpovídal, viď?“

Přiblížili se k zadní části laboratoře, kde Eric Brennerman prováděl experiment. Krev protékala dlouhou úzkou skleněnou trubicí a dál přes spirálovité vinutí do velké nádoby. Tam chvíli zůstala, než byla přečerpána do jiné skleněné trubice zahnuté tak, aby se spojila s první, a vytvořila uzavřený okruh. Brennerman sledoval, jak krev obíhá hladce a pravidelně. Ve tváři měl spokojený výraz.

Hoddings si nahlas odkašlal.

Brennerman zvedl zrak a zamával jim. „Hned jsem u vás.“

Náhle Brennerman vypnul pumpu. Proud se zastavil a krev zůstala nehybná v trubicích. Obrátil se k hodinám na zdi. Uplynulo třicet sekund. Minuta. Dvě minuty. Opět spustil pumpu a krev se začala hladce pohybovat. Nikde se nesrazila.

Brennerman vydal instrukce technikovi postávajícímu opodál a potom zamířil k návštěvníkům. Byl to pohledný muž s pěknou postavou, silnou dolní čelistí a tmavými vlasy, sčesanými dozadu a ztuženými na místě nějakou pomádou.

„Ahoj, Joanno,“ pozdravil žoviálně. „Co tě přivádí do Země fantazie?“

Hoddingsův obličej při slovech Země fantazie ztuhl.

„Povinnosti,“ odpověděla Joanna. „Potřebuju od tebe nějaké informace.“

„Máš je mít.“

Patoložka ukázala k zařízení, na němž právě skončil pokus. „V těch trubicích je krev?“

„Ano.“

„Tak jak je možné, že se nesrazila, když jsi vypnul pumpu?“

„Protože

obsahuje

antikoagulans,“

vysvětlil

Brennerman. „A je na tom antikoagulantu něco neobvyklého?“

„Mohl by to být heparin.“

Joanně se rozšířily oči. „Objevil jsi gen, který produkuje heparin?“

„Možná ano,“ prohodil Brennerman neurčitě, aby nevyzradil příliš mnoho.

Joanna se opět podívala na krev ve skleněných trubicích. Heparin je skvělý, široce užívaný antikoagulant, látka zabraňující srážlivosti s tak složitým chemickým vzorcem, že ji dosud nikdo nedokázal vyrobit synteticky. V

současnosti používaný heparin se získává z vepřových střev.

Pokud Brennerman objevil gen produkující heparin, jeho firma by na tom mohla vydělat miliardy dolarů. Napadlo ji, kdy se akcie jeho podniku začnou prodávat na burze.

„Povídej, jaké informace potřebuješ,“ přerušil její úvahy Brennerman.

„Bylo by lepší, kdybychom si o tom promluvili u tebe v kanceláři.“

Prošli prostornou laboratoří a vstoupili do malé, přecpané úřadovny. Poličky na stěnách se prohýbaly pod stohy knih, časopisů a rukopisů vědeckých prací. Na zemi ležely hromady papírů z tiskárny u počítače.

Brennerman zapadl do otočné židle za svým stolem a ukázal na dvě ředitelská křesla na druhé straně. Čekal, až se Joanna a Hoddings usadí. „Tak co pro vás můžu udělat?“

„Potřebuju informace o látce používané k čistění arterií,“ spustila Joanna.

„A co konkrétně?“ otázal se Brennerman.

„Ráda bych věděla, jaký roztok vstřikujete pacientům.“

„Vyčištěný

enzym

a

stabilizátor,“

odpověděl

Brennerman opatrně. „Proč?“

„Hned se k tomu dostanu,“ řekla Joanna. „Jaký používáte stabilizátor?“

„Benzylalkohol.“ Brennerman přelétával pohledem od Joanny k Hoddingsovi a zpět. „O co se jedná?“

„Dva z pacientů, kteří prodělali experimentální čistění tepen, umřeli na rakovinu,“ oznámila Joanna.

Brennermanovi poklesla čelist. „Cože?“

„U dvou ze třiceti pacientů zařazených do pokusů se objevily zhoubné nádory,“ pokračovala. „V prvním případě to byl rhabdomyosarkom, v druhém astroblastom.“

Brennerman se pohupoval ve své židli viditelně zdrcený touto zprávou. „Ale tyhle nádory jsou tak vzácné a natolik odlišné.“ Protřel si spánky a snažil se soustředit. „Těžko si dokážu představit enzym nebo nějakou látku, která by dokázala vyvolat dva tak odlišné druhy nádorů.“

„Nevíme určitě, jestli tomu tak opravdu bylo,“ řekla Joanna. „Ale musíme tu možnost prověřit.“

„No ovšem, ovšem,“ přitakal Brennerman kvapně.

„Pomůžu vám, jak to jen bude možné.“

Joanna sáhla do kapsy svého bílého laboratorního pláště a vytáhla svazek záznamových formulářů. „Začneme se složením používaného roztoku. Jseš si jistý, že neobsahoval nic kromě lipolytického enzymu a stabilizátoru?“

„Stoprocentně,“ odpověděl Brennerman rozhodně.

„Každou dávku jsme testovali alespoň desetkrát, zda je v pořádku. Žádné příměsi látka neobsahovala.“

„Uložil sis vzorky ze všech dávek použitých na pacientech?“

„Uložil.“

„Nemáš nějaké námitky proti tomu, aby se čistota těchto dávek znovu prověřila?“

„Ne, vůbec žádné.“

Joanna si vzala další kartičku. „Byly všechny dávky vyčištěného enzymu vyrobeny tady v Memorial?“

„Ne. Připravujeme je v naší továrně u Lancasteru.“

Joanna zvedla obočí. „Uprostřed pouště?“ Brennerman přikývl. „Pozemek tam byl levný, a navíc se tam snadno zajišťuje bezpečnost. Teď ale stavíme továrnu v Thousand Oaks.“

„Nemá tam sídlo také Amgen?“ Tím mínila jednu z největších a nejvýnosnějších biotechnologických společností na světě. Brennerman se nevesele pousmál. „Jo. Chceme, aby viděli náš nástup.“

Joanna se zadívala na kartičku a položila další otázku: „Jakmile se ověří, že je roztok nezávadný, co se děje pak?“

„Zmrazí se do doby, než se použije.“

„Jak se dopravuje z Lancasteru do Memorial?“

„Vrtulníkem,“ konstatoval Brennerman. „Vozím ho sem vždy buď já, nebo můj kolega, a sami ho neseme v ruce.

Roztok se rozmrazí až těsně před tím, než je injekčně podán pacientovi.“

„Kdo je ten kolega, o kterém ses zmínil?“

„Doktor Alex Mirren. Je to jeden z předních výzkumníků v Bio-Teku.“

„A také mimořádný profesor genetiky v Memorial,“

dodal Hoddings.

Joanna si zapsala informaci. „Podílí se také na produkci toho lipolytického enzymu?“

Brennerman přikývl. „Samozřejmě.“

„Aha.“ Joanna si v duchu rekonstruovala cestu enzymu z výroby do injekční stříkačky. „Roztok dorazí do Memorial a potom ho vlastnoručně donesete na místo, kde se procedura provádí?“

Brennerman znovu přikývl.

„A kdo ji vlastně provádí?“

„Buď kardiolog, nebo radiolog, to záleží na tom, do kterých arterií látku vstřikujeme.“

„Byl jsi ty sám nebo tvůj kolega přítomen při celé proceduře?“

„Byli jsme tam oba od začátku do konce.“

Joanna vytáhla svou poslední záznamovou kartičku.

„Předpokládám, že než jste použili enzym na lidech, určitě jste jej důkladně vyzkoušeli na pokusných zvířatech.“

„To víte, že jo,“ povzdechl se Brennerman hlasitě.

„Zkoušeli jsme ho na bůhvíkolika psech, krysách a králících.

Do konce jsme použili i opice, přestože to je neuvěřitelně drahé. Nikdy jsme nenarazili na sebemenší komplikace.“

„Prozkoumali jste jejich srdce a mozky?“

Brennerman zaváhal. „Domnívám se, že reprezentativní studie byly provedeny.“

„Ale nevíte, kolik srdcí a mozků těchto zvířat jste prostudovali pod mikroskopem?“

„To si budu muset ověřit v záznamech.“

Joanna odstrčila židli od stolu. „Budu muset navštívit vaši továrnu v Lancasteru.“

„Kdykoli ti to bude vyhovovat.“

„Zítra je pátek,“ prohodila a přemýšlela o svém plném programu na příští dva dny. „Nejlepší to bude v pondělí ráno.“

„Přeješ si něco konkrétního?“

„Ráda bych se podívala na snímky z mikroskopického vyšetření pokusných zvířat, kterým byl podán lipolytický enzym.“

„To jsou ale tisíce a tisíce diapozitivů,“ řekl Brennerman. „Nestačily by jen snímky mozků a srdcí těch zvířat?“

„Potřebuju všechny diapozitivy,“ rozhodla se. „A také všechny záznamy, které jsou s nimi spojeny.“

„Nechám to pro tebe připravit na pondělní ráno.“

Joanna vstala. „Samozřejmě dokud se tahle otázka nevyřeší, přerušíte klinické pokusy s lipolytickým enzymem.“

„Samozřejmě,“ opakovali po ní Brennerman a Hoddings zároveň.

„Dík za pomoc. Ven už trefím sama.“

Joanna vyšla zpět přes laboratoř k zaskleným pracovnám. Rostliny kukuřice byly vysoké a zelené a vypadaly naprosto zdravé. Přesto kdyby se klasy oloupaly, objevila by zrna vytvářející svůj vlastní obranný prostředek proti škůdcům, který ovšem nezabíjel pouze škůdce, nýbrž i jiné formy života. Ale jednoho dne by mohl ublížit i lidem.

Ostatně to byl pesticid, a lidé by jej jedli. A jen Bůh věděl, jakou škodu by mohl pesticid napáchat, kdyby se dostal do lidského těla.

Joannu napadlo, že před sebou vidí Frankensteinovu sklizeň, úrodu geneticky upravovanou tak, aby člověku pomohla, ale nakonec mu mohla škodit. Mnozí vědci považovali

představu

Frankensteinovy

rostliny

za

paranoický nesmysl, jiní však věřili, že je pouze otázka času, kdy se stane neštěstí a ukáže se, že věda opět jednou zešílela.

Joanna si povzdechla a začala přemýšlet o dvou případech rakoviny vyvolaných při experimentálním čistění cév, jež zahájili výzkumníci, kteří plně nedocenili důsledky své činnosti.

Dveře do Brennermanovy kanceláře za jejími zády se zabouchly. Joanna se obrátila a spatřila, jak se Brennerman a Hoddings vzrušeně hádají a vzájemně na sebe ukazují prstem. Přes skleněnou stěnu kanceláře k ní dolehly jejich tlumené hlasy.

Opustila laboratoř s myšlenkou, že celou Memorial čeká ještě mnoho hádek a ukazování prstem, než se řekne a vykoná vše potřebné.

Kapitola 9

Sara Ann Mooreová pečlivě dalekohledem zkontrolovala parkoviště za plotem obklopujícím areál Bio-Tek Corporation. Auto člověka, jejž sledovala, tam dosud stálo. Ani se nepohnulo od osmé hodiny ranní. Pomalu prohlížela tři a půl metru vysoký plot opatřený nahoře ostnatým drátem. Potom její pohled padl na hlavní bránu, kterou obsluhoval z budky ozbrojený strážný. A až padne soumrak, uvědomovala si, na pozemku kolem továrny budou hlídkovat pracovníci bezpečnostní služby. Mají k dispozici i psy. Ačkoli je neviděla, slyšela je štěkat.

„Sakra,“ zabručela. Tentokrát se jí vůbec nedařilo akci připravit. Zdálo se, že pokud lékař, jejž sledovala, nespí, tráví každou minutu buď v továrně, nebo v nemocnici Memoriál. Mimo ty dva objekty jako by nežil. A jediný důvod, proč chodil domů, bylo se vyspat.

Sara si zapálila cigaretu a snažila se soustředit na lékaře a vědce, kterého měla zabít tak, aby smrt vypadala jako nešťastná náhoda. Akci nemohla provést v továrně, protože by bylo příliš riskantní pokoušet se vniknout dovnitř. A přiblížit se k němu nemohla ani v nemocnici, protože lékař pracoval v genetickém ústavu, kde se všichni navzájem dobře znali a kam cizí lidé přicházeli jen zřídka, a byli proto nápadní. A navíc, uvažovala, copak je možné, aby někdo zemřel nešťastnou náhodou v genetické laboratoři? Ne. Ani Memoriál, ani továrna Bio-Teku nepřicházely v úvahu. Musí se to provést někde venku. Ale kde?

Sara si rychle probrala v paměti místa přicházející v úvahu a stejně rychle je zase zavrhla. jeho autě na dálnici?

Zapomeň na to! Příliš se v autech nevyznala a i kdyby snad ano, nedalo se zaručit, že lékař při nehodě zahyne.

supermarketu? To tak, pomyslela si ironicky. Cožpak může zařídit, aby se udusil olivami v oddělení lahůdek?

U něho doma? I to by bylo obtížné. Neměl ani bazén, ani velkou vířivou vanu na dvorku, aby se v ní utopil. Navíc bydlel v přízemním domku bez patra, a proto v něm neměl ani žádné schody, po nichž by mohl upadnout a rozbít si hlavu jako Tony Dvoutunka Giamarro.

K čertu! Ten člověk snad ani nemá slabou stránku.

Žádnou milenku, žádné kamarády, žádné koníčky, žádné zvyky, jichž by se dalo využít. Sledovala ho už pátý den a on nedělal nic jiného než pracoval, pracoval a pracoval.

Bude ho však dál sledovat, nespustí z něho oči ve dne ani v noci a bude čekat na příležitost. Určitě se nějaká vyskytne.

Jen se o ní musí dozvědět.

Otevřela okno pronajaté dodávky a ucítila, jak dovnitř zavál chladný večerní vzduch. Zamáčkla cigaretu a ihned okno zase zavřela. Rychle se stmívalo a s tím klesala i teplota v poušti. Sara měla na sobě džíny, svetr a vlněný kabát, ale stejně jí byla zima. Protřela si ruce a doufala, že nebude muset strávit v poušti další noc. Zatracené místo, přemítala unaveně. A zatracená samota a ledový vzduch, které k němu patří.

Zaparkovala v zadní části velkého, prázdného pozemku na druhé straně silnice od továrny Bio-Teku. Její dodávka vlastně stála na nezpevněné cestě ve vzdáleném severovýchodním rohu tohoto pustého území a byla částečně skrytá za velkými balvany a křovinami, takže od silnice nebyla té měř vidět. Kdyby se jí někdo zeptal, co tam dělá, odpověděla by, že je na výletě a hodlá tam kempovat. V

dodávce měla i potřebné tábornické vybavení.

Odolala nutkání zapnout topení. Musela by totiž nastartovat motor a někdo na silnici by si mohl všimnout výfukových plynů. Sakra! Bude muset ten chlad vydržet.

Aby jí lépe ubíhal čas, pustila si notebook a připojila se na internet, aby zkontrolovala své akcie. Pfizer posílil o procento a od oznámení, že bude fúzovat s firmou Warner Lambert, jeho akcie neustále stoupaly. Jeho papíry budou spolehlivé, dokud bude Pfizer vyrábět Viagru. Ta Viagra, elixír mládí pro muže, záruka nekonečných erekcí. A dobře se vedlo i Deltě. Tato obří letecká společnost pohlcovala malé regionální aerolinie, a upevňovala si tak postavení na celém Jihovýchodě. A navíc si vybrala nejvýhodnější město jako svou centrálu. V Atlante získala absolutní monopol.

Sara se rozhodla, že investuje odměnu za zabití lékaře do nákupu dalších akcií Delty. A možná i Pfizera.

Na parkovišti na druhé straně silnice se rozsvítily reflektory. Sara sáhla po dalekohledu. Doktorovo auto se rozjelo.

Nastartovala dodávku a se zhasnutými světly pomalu zamířila k silnici.

Kapitola 10

V pitevně určené pro mimořádné případy se Joanna unaveně sesunula na kovovou stoličku. Bylo osm hodin večer a ona právě dokončila ohledání těla ruského přistěhovalce. Stále ještě neznala jeho totožnost a ani vyšetření žádné nové stopy nepřineslo. Obrátila zrak k deseti skleněným baňkám na poličce, z nichž každá obsahovala dobře zachovalý lidský zárodek, a přemýšlela, zda v sobě ještě najde dost síly, aby je prozkoumala ještě před odchodem domů. Alespoň jeden, přikázala si, a přinutila se vstát.

Dveře se rozlétly a do místnosti vstoupila Lori McKayová v zeleném chirurgickém plášti vpředu potřísněném krví a potem.

„Tak jak pokračuješ?“ zeptala se Lori.

„Až se ze mě kouří,“ prohodila Joanna a opatrně si protáhla záda. „Získala jsi dost tkáně z toho utopence, aby se z ní daly udělat vzorky?“

Lori přikývla. „Myslím, že z většiny orgánů jí bude dost, ale nebylo to snadné. Po týdnu ve vodě se tkáň už hodně rozloží.“

„Máš jí dost z plic pro mikroskopický rozbor?“

„Víc než dost.“

„Takže už vlastně nepotřebujeme nic kromě posledních rentgenových snímků lebky.“

„Ty už jsem dostala,“ oznámila Lori. „Nachystala jsem ti je do prohlížečky ve velké pitevně. A taky jsem si prosadila, aby nám Harry Crowe tu lebku rozřízl.“

Joanna si povzdechla a zadívala se na zárodky ve formaldehydu. „Nemohlo by to ještě počkat?“

„Radši ne,“ doporučila Lori. „Harry se už teď vzteká, že musel zůstat v práci tak dlouho přesčas.“

Vyšly ven a vydaly se dlouhou, prázdnou chodbou. Přes zavřené dveře k nim doléhal zpěv Elvise Presleyho, na okamžik přehlušený hlasitým smíchem. Potom zase převládl Elvisův hlas.

„Objevila jsi něco na tom přistěhovalci z výkopu?“

zajímala se Lori.

Joanna zavrtěla hlavou. „Není tam nic nového. Našla jsem tetování na ruce, ústní dutinu plnou kovových zubů a mozoly na rukou. Pracoval fyzicky a užil si hodně námahy, to je jisté.“ Vzpomněla si na svalnaté ruce a přemýšlela, co asi zvedal, že je měl tak silné. „Přišly nám už výsledky rozboru těch mozolů?“

„Přinesli je hned ráno, ale nevím, do jaké míry nám pomohou.“ Lori sáhla do desek a rychle prolistovala záznamy. Musela je probrat ještě jednou, než vytáhla kartu, kterou potřebovala. „Zjistili v mozolech nějaká blíže neurčená vlákna a kousky mědi potažené jakousi umělou hmotou.“

Joanna soustředěně studovala nález a napadlo ji, zda vlákna nepocházejí z pracovních rukavic. Ihned ale tuto myšlenku zavrhla. Kdyby nosil rukavice, neměl by takové mozoly. „Nejdůležitější bude ta měď. Její stopy naznačují, že byl instalatér nebo že vyráběl trubky. Měděné trubky a potrubí se často používají.“

Lori pochybovačně přimhouřila oko. „Co když pracoval v továrně a vyráběl třeba součástky do počítačů?“

„Ne, ne,“ opravila ji Joanna. „Uvědom si, jak měl svalnaté ruce. Hodně se v práci nadřel. To spíš odpovídá instalatérovi.“

„A co ta měď v umělé hmotě?“

„To nás zavádí jinam. Ta umělá hmota by mohla znamenat izolované měděné dráty a ty nejspíš používá elektrikář.“

„Takže mohlo jít o elektrikáře nebo instalatéra.“

„Nebo o obojí.“

„V jeho mozolech také zůstaly stopy po nějakém mazadle,“ pokračovala Lori a obrátila kartičku. „Víš, třeba po vazelíně.“

„Jakou používají opraváři strojů?“

Dívka pokrčila rameny. „Zřejmě takovou.“

„Takže by to mohl být,“ uzavírala Joanna, „instalatér, elektrikář nebo údržbář všeuměl.“

„Výborně,“ zasténala Lori. „Tím se zužuje seznam zhruba na půl milionu.“

Vstoupily dvojitými létacími dveřmi do hlavní pitevny.

„Ráda bych, abys ještě dnes večer vyškrabala všechny mozoly, které ten člověk má,“ řekla Joanna. „Vyřiď v laboratoři, aby je důkladně prozkoumali. Zvlášť bych potřebovala zjistit, odkud se vzala ta měď. Zeptej se, jestli dokážou zjistit, jestli pochází z drátů, nebo z trubek. A požádej je, aby určili a popsali to mazadlo. Potřebujeme vědět, na co se používá.“

Lori přikývla a uložila si instrukce do paměti. Mlčky si však vyčítala, že zase jednou neudělala vše, co mohla, a že ji nezkušenost proto přišla draho. Neřídila se jednou z hlavních zásad Joanny Blalockové: Pokus se z každé stopy vytěžit maximum, protože žádné jiné vodítko se ti už možná nenaskytne. Lori přijala analýzu mozolů tak, jak jí ji odevzdali, nesnažila se v nálezu rozebrat a vyložit jeho plný význam. Například kousky mědi mohou naznačit, kde oběť pracovala, a možná dokonce i dovést vyšetřovatele k vrahovi. Ale ona se výsledkům věnovala pouze povrchně.

Lori si povzdychla a snad již posté ji napadlo, zda se někdy vyrovná doktorce Blalockové.

„Je snad něco v nepořádku?“ zeptala se Joanna.

„Jenom se snažím přinutit svůj mozek, aby pracoval na plné obrátky.“

„Vedeš si dobře.“

Lori se zadívala na kartičku s nálezem. „Objevili také něco zajímavého v krabici od bot, kterou našli na místě činu.“

„Myslíš kromě formaldehydu?“

„To byl hlavní obsah,“ pokračovala Lori. „Ale také tam našli stopy po nějaké voňavce.“

„Jako parfému?“

„Mohl by to být. Stále na tom pracujou. A ještě jedna věc, která otvírá různé možnosti. V krabici zůstaly dva světlé vlasy.“

Joanna se zastavila na místě. „Ženské?“

„To nedokázali upřesnit, protože byly zlomené,“

odpověděla Lori. „Ale ty vlasy byly opravdu dlouhé, a proto se domnívají, že by mohly být ženské.“

„Takže byl na obsah krabice zvědavý ještě někdo jiný,“

usoudila Joanna.

„Možná měl přítelkyni.“

„Především teď potřebujeme zjistit nade vši pochybnost, jestli ten vlas byl opravdu ženský,“ řekla Joanna a rychle uvažovala. „Potřebuju, abys vysála šaty oběti vysavačem.

Pokus se najít nedotčené světlé vlasy, ze kterých by se dalo zjistit, jestli patřily muži. A když už se do toho pustíš, poohlédni se po stopách čehokoli ženského. Třeba po rtěnce nebo po parfému.“

„Ta blondýna v tom určitě bude namočená, viď?“

„Až po krk.“

V hlavní pitevně už nezůstal nikdo kromě Harryho Crowea, který netrpělivě podupával vedle napuchlé mrtvoly.

„Proč mám, k čertu, čekat, než tomu chlápkovi rozříznu lebku?“ vybuchl. „Mohlo to být hotovo raz dva. Ale ne.

Musím tady tvrdnout, než mi předvedete, co mám dělat.“

„Tohle je mimořádný případ,“ uklidňovala ho Joanna.

Harry si odfrkl. „Mrtvola jako mrtvola.“

„Jenže tahle má frakturu lebky, kterou nesmíte přehlédnout.“

Joanna přistoupila k prohlížečce rentgenů na zdi a pečlivě studovala snímky lebky pořízené z různých úhlů.

Zlomenina byla teď jasně patrná. Nacházela se vysoko na zadní straně temenní kosti. Joanna pravítkem změřila vzdálenost mezi frakturou a okrajem soscovitého výběžku spánkové kosti. Dvanáct centimetrů. Přistoupila k tělu, odměřila stejnou vzdálenost a označila oblast fraktury zelenou barvou. Pod zeleným bodem nakreslila červenou čáru.

Obrátila se k Harrymu. „Řízněte to tam, kde jsem to vyznačila červenou.“

Muž prostudoval oblast incise. „To je příliš nízko.“

„Udělejte, co vám říkám.“

„Tak jo.“ Harry se ušklíbl. „Ale obličej mu budete potom dávat dohromady sama.“

„Udělejte přesně to, o co vás žádám,“ trvala na svém Joanna zřetelně a rozvážně, aby nedala najevo vztek.

Harry Crowe v duchu zaklel a sáhl po elektrické pilce.

Opět si prostudoval, kudy povede řez. Příliš nízko, bručel v duchu, příliš nízko. Až se vršek lebky vrátí na své místo a přes něj se přetáhne kůže s vlasy, bude nakonec obličej toho člověka ještě znetvořenější. Komu ale na tom záleží? Ten chlap po týdnu na mořském dně stejně vypadá jako nafouklá ryba.

Harry si vyzkoušel palcem, jak ostrou má pilku.

Nepochyboval, že čím déle nechá Joannu nečinně postávat, tím víc ji rozzlobí. Výborně. Ať si trhne nohou. Jen ať si pěkně počká. Harry nesnášel všechny ženy, ale především ty ve zdravotnictví. Podle jeho názoru se žádná z nich ani z poloviny nevyrovná mužům a většinu času promarní tím, že se snaží dokázat, že taky mají koule.

„Harry,“ vybuchla Joanna, která už ztratila trpělivost.

„Tak už, sakra, se…“

Zapnul pilku. Vydávala hlasitý, pištivý zvuk, který přehlušil Joannina slova. Harry se pousmál potěšený tím, jak lékařku rozdráždil a přiměl ji k výbuchu vzteku.

Joanna se zhluboka nadechla a snažila se opět najít ztracenou duševní rovnováhu. S Harrym se intenzivně nesnášeli. Začalo to ihned po jejím příchodu do Memoriál a časem se to stupňovalo. Harry vždy vládl pitevně a všemu, co s ní souviselo. Bývalý přednosta patologie mu to nejenže toleroval, ale svěřil mu i dohled nad těly i pitvami, a proto Harry kontroloval všechno, včetně mladých lékařů a studentů, které často šikanoval. Všichni před ním ustupovali.

Kromě Joanny. Když na ni vyvíjel nátlak, odpovídala ještě rázněji. Jednou to udělala před ostatními. Harry si připadal pokořený a od té doby ji nenáviděl.

„Ten chlap má tvrdou lebku,“ prohodil Harry a předstíral, že musí přitlačit na pilu. „Je jako ocel.“ Ne, to není pravda, chtělo se namítnout Joanně. Kost naopak při dlouhém pobytu ve vodě změkla, protože z ní slaná voda vyluhovala vápník. Harry jen svůj úkol protahoval, aby ji donutil čekat déle.

Joanna se opřela o stěnu a zadívala se mu do obličeje.

Byl to malý, podsaditý muž, zcela holohlavý, s tenkými rty a pichlavýma tmavýma očima. V jeho případě vzhled nelže, řekla si Joanna. Vypadá stejně zlomyslně, jaký je ve skutečnosti.

Ječivý zvuk pilky náhle ustal.

Harry vložil prsty do řezu a začal jej roztahovat. Vršek lebky s hlasitým prasknutím odskočil.

„A je to,“ oznámil. „Až budete hotová, zase mu dejte hlavu dohromady. Já odsud mizím.“

Lori pozorovala Harryho, jak se ztrácí za létacími dveřmi, a potom za ním ukázala prstem. „To je ale mizera.

Nechápu, jak s ním vydržíš.“

„Mizera je to určitě,“ přitakala Joanna. „Ale velmi schopný mizera.“

„Proto mu to toleruješ?“

„Jo.“

„Ale určitě by se za něho našla náhrada.“

„To se snáz řekne, než provede.“ Joanna si stáhla latexové rukavice a nasadila si nové. „Povím ti historku. Asi před pěti lety nechodil Harry celý měsíc do práce kvůli operaci kýly. Převzal to po něm jeho pomocník a začalo peklo. Vzorky se ztrácely, těla nebyla na svém místě, pitvy se odkládaly. Harry do čtyřiadvaceti hodin po návratu obnovil pořádek. A tak všichni poznali, jak je nepostradatelný.“

„Takže tady v dohledné budoucnosti zůstane?“

„A ještě déle.“

Joanna sáhla po oddělené horní části lebky. „Tak a teď se uvidí, jestli zjistíme příčinu smrti Edmonda Rabba.“

Lori si natáhla rukavice a místo na Harryho Crowea se soustředila na tělo před sebou. Napadlo ji, že ještě před deseti dny si Rabb užíval života, o němž ostatní jen sní.

Podnikal jako investor, nahromadil majetek, který se počítal na desítky milionů dolarů, a vybíral si vždy jen to nejlepší.

Teď však z něho zůstala pouhá hromada zkaženého masa.

Obrátila se k Joanně, která si prohlížela lupou oddělenou část lebky. „Vidíš tam něco?“

Joanna pomalu přikývla. „Temenní kost je tady prolomená skrznaskrz. A okolí toho místa je zkrvavené, a to znamená, že k fraktuře došlo, ještě když žil.“

Lori přistoupila blíž. „Ale ta fraktura jeho smrt nezpůsobila. Utopil se. Vzpomeň si, jak měl plíce plné pěny a slizu, a to je příznačné pro dlouhé ponoření ve slané vodě.“

„To nepopírám,“ přitakala Joanna. „Jenomže teď se snažím zjistit, jak se vlastně do té slané vody dostal.“

Lori pokrčila rameny. „Náhodou spadl z jachty.“

„A jsi si tím opravdu jistá?“

Lori se zadívala na lebku a napadlo ji, zda Joanna neobjevila nějaké stopy, které všem ostatním unikly. Jenže jaké? Vše naznačovalo, že šlo o nešťastnou náhodu.

Rozhodla se, že nahlas shrne, co o případu ví. Možná přitom na něco důležitého narazí. „Podle svědeckých výpovědí byl naposled viděn, jak stál na zádi své jachty. Opíral se o zábradlí a v ruce držel sklenku. Moře bylo tehdy večer klidné. Asi o deset minut později už ho marně hledali.

Předpokládá se, že náhodou spadl do moře.“

„A proč tedy nevolal o pomoc, ani nevykřikl?“ zajímala se Joanna.

„Možná se při pádu uhodil do hlavy. To by vysvětlovalo zlomeninu i to, že nekřičel.“ Pokývala hlavou. „To odpovídá.“

„Ne, neodpovídá,“ oponovala Joanna okamžitě. „Proč ne?“

„Kvůli lokalizaci fraktury.“

Lori se zamračila a zadumala se. „Teď pochybuju, jestli jsem tě pochopila správně.“

„Když se udeřil do hlavy, padal podle tebe popředu nebo pozadu?“

„Řekla bych, že pozadu, protože tak se hlava mnohem spíš poraní.“

„Ale to by se pravděpodobně udeřil do týla a fraktura by se teď nalézala v okcipitální oblasti. Jenže tam nic není. A kdyby padal popředu, zlomil by si zřejmě buď čelní, nebo spánkovou kost, ale to se také nestalo.“ Joanna zvedla oddělenou část lebky a ukázala na místo označené zeleně.

„Zlomenina je velmi blízko vrcholu.“

„Jak si teda myslíš, že se to seběhlo?“

„Podle mého názoru ho někdo prostě praštil po hlavě,“

pronesla Joanna věcně. „Existuje takové nepsané pravidlo, že oběti útoku bývají zraněny úderem shora na temeno, a tam se potom nacházejí fraktury, Náhodně způsobené zlomeniny bývají lokalizovány jinde.“

„To může být pravda,“ přisvědčila Lori neochotně. „Ale stejně asi nebude v lidských silách prokázat, že ten člověk nezemřel nešťastnou náhodou.“

„Možná ano, možná ne,“ dopověděla Joanna a položila část lebky na stůl. „Potřebovala bych, abys odebrala vzorky z místa zlomeniny a okolní tkáně. Potom je nech prozkoumat pod běžným i elektronovým mikroskopem.“

„A co vlastně hledáme?“

„Cokoli tam nepatří.“

Joanna zvedla mozek Edmonda Rabba a odtáhla tvrdou plenu, a tím odhalila velký krevní výron v temenní oblasti.

„Proboha! Ten dostal pořádnou ránu.“

Lori se postavila na špičky a podívala se jí přes rameno.

„Pěkně rozsáhlý subdurální hematom.“

„A přímo pod zlomeninou.“

„Takže náš člověk dostal ránu do hlavy, která mu prorazila lebku a způsobila popraskání subdurálních cév,“

shrnula Lori. „Potom ho někdo přehodí přes zábradlí a on se utopí, ale my nic nemůžeme prokázat. Soud by stejně jeho smrt označil za utopení, a to nešťastnou náhodou. Je to tak?“

„Nejspíš ano,“ povzdychla si Joanna unaveně a podala své asistentce mozek mrtvého. „Nezvážila bys ho a nepřipravila pro mě vzorky?“

„Ráda.“

Lori odborně rozřízla obě jeho hemisféry a prohlédla si jejich lesklé spirálovité záhyby. „Mozek multimilionáře vypadá stejně, jako kdyby patřil komukoli jinému, viď?“

„Jo,“ přitakala Joanna nepřítomně. Stále ještě přemýšlela o poraněné oblasti na lebce. Rabb byl vysoký 187 centimetrů a někdo ho udeřil do temene. Vrah musel být přinejmenším stejně velký, aby to dokázal udělat. Pokud se ovšem Rabb v okamžiku útoku nenakláněl přes zábradlí.

Potom jako pachatel přicházel v úvahu každý, kdo měřil alespoň 165 centimetrů. A jakou zbraň asi použil? Vtom si uvědomila, že se jí asistentka na něco ptá. „Co prosím?“

„Proč asi někdo chtěl tohohle člověka zavraždit?“

opakovala Lori svou otázku.

Buď kvůli penězům, lásce nebo moci, pomyslela si Joanna bez váhání. Podle Jaka Sinclaira se prakticky kvůli ničemu jinému nevraždí. A v případě milionáře nemohlo jít o nic jiného. „Pro jeho miliony,“ řekla nahlas.

„Také mě to napadlo.“

Joanna se opřela o stěnu unavená tak, že se sotva držela na nohou. Její pohled zabloudil k hodinám na zdi. Bylo už 21.20. Utopenec měl být, jak původně předpokládala, jejím posledním případem toho dne. Cítila se minutu od minuty vyčerpanější a bála se, že se už brzy nedokáže na práci dostatečně soustředit. Povinností se jí však nahromadilo tolik, že jí nezbude než přijít do práce i o víkendu, aby s nimi alespoň o kousek pokročila. Na zárodky v lahvích se dosud ani nepodívala, ačkoli tlak, aby odpověděla na otázky, narůstal ze všech stran. Zajímala se o ně policie, tisk a televize, a dokonce i náboženské skupiny. A všichni vyžadovali okamžitou odpověď.

„Hotovo,“ oznámila Lori.

Joanna se s přemáháním napřímila. „Pojď, pustíme se do těch zárodků.“

Lori mrkla na hodiny a nechápavě se jí otázala: „To chceš s nimi začínat v tuhle dobu?“

„Jen si je alespoň zběžně omrknu. Mám zítra ráno důležitou schůzi a tam prostě nemůžu říct, že jsou ještě v láhvích na poličce.“

„Ještě nikdy jsem nepitvala maličký zárodek,“ přiznala její asistentka. „Jak to děláš?“

„S lupou v ruce.“

Vyšly z pitevny na opuštěnou chodbu. Všude kolem panoval hrobový klid. Za žádnými dveřmi se již neozývala hudba ani smích. Joanna se rozhodla, že vyšetří pouze jeden zárodek. Vybere si ten největší, protože s ním se jí bude pracovat nejsnáze. Provede jen zběžné vyšetření a bude hledat viditelné abnormality. Podrobnější studium nechá na zítřek.

Vrátily se do pitevny pro zvláštní případy a zamířily rovnou k poličce se zárodky. Joanna si vybrala láhev s největším zárodkem, zhruba osm centimetrů dlouhým.

Opatrně otevřela láhev a volnou rukou jako vějířem odháněla pronikavý zápach formaldehydu. Lékařskými kleštěmi vytáhla zárodek z kapaliny.

Na něm již byly jasně patrné ruce, z nichž vyrůstaly droboučké prsty, a nožičky. Od prsou k podbřišku vedl dlouhý řez.

„Proboha,“ vydechla Lori. „To vypadá jako z paláce hrůzy.“

„Já vím,“ přitakala Joanna tiše.

„Vznikl podle tebe ten řez při potratu?“

„Možná ano. Ale tenhle je úplně přímý, a to se obvykle nevídá. A navíc je tu jen jeden řez.“

„Ne, ne,“ namítla Lori. „Nahoře na hlavě je druhá incize.“ Polkla naprázdno. „Myslíš, že zárodek v tomhle období něco cítí?“

„Doufám, že ne.“ Joanna sáhla po malé pinzetě.

„Podíváme se, jak hluboké ty incize budou.“

Lori přidržela končetiny zárodku a Joanna zatím opatrně rozevřela okraje řezu přes hrudníček a břicho.

Její oči se náhle rozšířily. „Ach, bože můj!“

„Co se stalo?“

Joanna se obrátila k Lori s šokovaným výrazem ve tváři.

„Ten fétus byl eviscerován. Někdo z něho prachsprostě vykuchal všechny orgány.“

Kapitola 11

Joanna se zaposlouchala do bubnování deště dopadajícího na dlažbu zahrádky před její ložnicí. Z dálky k ní doléhalo tiché, téměř souvislé burácení hromu.

Pod pokrývkou se přitulila k Jakeovi. „Víš, co se mi zdá divné?“

„Co?“ zeptal se.

„Jednu chvíli si člověk připadá tak unavený, že se sotva může hýbat. A o chvíli později v sobě najde dost energie na sex.“

„To se stává, když vypneš mozek.“

Joanna se usmála. „Nevysvětlil bys mi to?“

„Jistě,“ prohodil Jake. „Pro lidi jako ty, kteří se živí přemýšlením, je únava především psychická záležitost.“

Joanna se na něho nechápavě zamračila. „Takže jakmile vypnu mozek, únava by se měla zázračně vytratit?“

„Ne. Ale zatlačí se tím do pozadí, aby ses mohla věnovat něčemu důležitějšímu.“

Zachichotala se a přitulila se k Jakeovi ještě těsněji.

Přála si, aby se najednou čas zastavil. Alespoň na chviličku.

Věděla však, že to se nestává. Již dávno se smířila s tím, že nádherné okamžiky života vždycky hned uletí.

Venku zaburácel hrom a déšť zesílil tak, až se skleněné posuvné dveře roztřásly. Výborně, pomyslela si Joanna a začala si v duchu pohrávat s příjemnou představou, že by se všechny ulice a silnice zalily vodou a lidé by volky nevolky zůstali na místě, kde by strávili víkend.

Jakeovi v té chvíli zakručelo v břiše, potom znovu a ještě hlasitěji.

Obrátila se k němu. „Mám takový dojem, že tady někdo zapomněl večeřet.“

„Hromada práce,“ zabručel, jako kdyby se v duchu zaobíral něčím úplně jiným.

„Co bys řekl na kuře zapečené v koláči a studené pivo?“

„Že to zní jako nebeská mana.“

Oblékli si župany a odešli z ložnice. Joanna vklouzla do kuchyně a spokojeně si cosi pobrukovala. Jake zamířil ke krbu, aby vzkřísil uhasínající oheň a přiložil další poleno.

Plameny se rozhořely a osvětlily obývací pokoj.

Jake se rozhlédl po místnosti a poházených šatech. Na kávovém stolku se válely jeho kalhoty, slipy a pouzdro se zbraní a vedle nich její sukně a blůza. Podprsenku a kalhotky na zemi částečně zakrýval Jakeův plášť a kravata.

Když se Joanna vrátila z práce, už na ni čekal před jejím domem. Málem nedošli ani do ložnice.

„Už se to nese,“ houkla Joanna a podala mu orosenou sklenici s pivem. „Mikrovlnka zlobí, a tak jsem dala kuře do trouby. Chvíli to potrvá.“

„Žádný spěch.“ Jake se posadil na medvědí kožešinu před krbem. Zapálil si cigaretu a zhluboka potáhl. „Nechceš si chvíli popovídat o vraždě?“

Joanna se rychle usadila vedle něho. „Máš něco nového?“

„Jenom útržky, které se mi zatím nedaří poskládat.“

Vzala mu cigaretu, potáhla z ní a zase mu ji vrátila.

„Povídej, co máš.“

„Tak především ani v nejmenším nepochybujeme, že ten Rus bydlel někde poblíž,“ spustil Jake a hned vysvětlil proč. „Žena z pekárny říká, že k ní chodil nakupovat dvakrát až třikrát týdně celý rok a několikrát ho zahlédla, jak si nese velkou tašku z obchodu s potravinami.“

„Takže nebydlí daleko,“ přikývla.

„Také už známe bar, odkud šel do samoobsluhy,“

pokračoval. „Je to mizerná putyka plná štamgastů. Znali ho od vidění, ale on byl vždycky uzavřený sám do sebe, takže se nikdo nedozvěděl jeho jméno.“

„Sakra,“ zabručela Joanna. „Vypadá to, že byl opravdový samotář.“

„To určitě byl. Ale toho večera, kdy ho zastřelili, si povídal s někým v baru. Byla to elegantně oblečená žena, která nikdy dřív do té hospody nevkročila. Odešli každý zvlášť, ale barman je přesvědčený, že se setkali venku.“

„Ale neví to jistě?“

„Je si zcela jistý. Poznal to podle toho, jak odcházeli.

Barmani na tohle mají čich. Navíc ji slyšel, jak tomu Rusovi udělala nabídku.“

Joanna zvedla obočí. „Ona se mu nabízela?“ „A jak,“

přisvědčil. „Podle barmana mu slíbila sto pětadvacet dolarů za číslo.“ „Byla ta žena blondýna?“ Jake se zatvářil překvapeně. „Jak to víš?“ „Protože jsme v Rusově krabici od bot našli dva vlasy.“ „Do hajzlu! Do hajzlu!“ Jake vyskočil a začal přecházet po pokoji. Přitom odkopl i oblečení poházené na podlaze. „Takže ona se hrabala v té jeho krabici.“ Joanna přikývla. „O tom není pochyb.“

„Podle mého názoru se do ní podívala, až když ho zabila.“

„Z čeho tak usuzuješ?“ zatvářila se nechápavě.

„Poslouchej.“ Jake přemýšlel nahlas a dýmal přitom z cigarety. „Srovnáme si to krok po kroku. Zaprvé, Rus odchází z putyky s krabicí v ruce. Ještě se do ní nepodívala, viď?“

„Ne, nepodívala.“

„Potom odešel o půl bloku dál do samoobsluhy,“

pokračoval Jake. „Podle prodavačovy výpovědi byl sám.

Žádné blondýny poblíž si nevšiml. Stále se do krabice nepodívala.“

„Možná už zvládli nějakou rychlovku, třeba v jejím autě.“

„Tomu nevěřím,“ namítl rychle. „Neměli na to dost času. Rus odešel z baru krátce před devátou. A už v 21.05 si kupoval čokoládovou tyčinku.“

„Takže ho sledovala,“ usoudila Joanna.

„Muselo to tak být.“ Jake odhodil oharek cigarety do krbu a začal opět přecházet po místnosti. „Potom Rus vyjde z krámu a zamíří do tmavé vedlejší ulice. Ona ho dvakrát střelí do hlavy a podívá se do krabice.“

„Určitě věděla, co v ní nese, od samého začátku.“

Jake se neúspěšně pokusil pochopit Joanninu logiku. „Z

čeho tak usuzuješ?“

„Z mnoha věcí. Především nešlo o žádné obyčejné loupežné přepadení. Ona vypadala jako z Beverly Hills, kdežto on jako kopáč. O peníze jí tedy určitě nešlo. Zadruhé, a to je nejdůležitější, vzala láhev a odnesla si ji. Vzpomeň si, ta krabice ležela otevřená na místě, ale byla prázdná.“

„Možná ji odhodila do výkopu, když do něj sestrčila toho Rusa,“ namítl Jake.

Joanna zavrtěla hlavou. „Všechny láhve byly úplně nebo částečně zahrabané v zemi. Bylo jí jasné, co je v krabici, a proto ho sledovala a zastřelila. Zajímalo ji to, co v ní nesl. Jinak bychom našli sklo na místě činu.“

Jake se na chvíli zamyslel. Vše do sebe zapadalo jen s jedinou výjimkou. „Ale proč by ho zabíjela, kdyby nemusela? Copak by nestačilo, kdyby ho praštila přes hlavu a odnesla si krabici? Nezapomeň, že měla pistoli.“

Rozhodila rukama s dlaněmi od sebe. „Tak to ti nepovím.“

Jake přecházel po pokoji a snažil se poskládat si fakta od začátku. Ten chlap šel po tiché, opuštěné ulici se špatným osvětlením. To bylo ideální místo pro přepadení. Ale proč zbytečně střílet dvakrát a riskovat, že někdo výstřely uslyší?

To nedávalo smysl. Všechno dosud bylo naplánováno tak, že…

Najednou to však pochopil. Zastavil se a rychle se obrátil k Joanně. „Jsem to ale pitomec!“

„Cože?“

„Byla to nájemná vražda,“ vypravil ze sebe se sevřeným hrdlem. „A dobře naplánovaná. Narafičila to na toho chudáka dokonale. Přišla za ním do baru, a dokonce mu nabídla peníze za sex. Nemohl uvěřit, jaké ho potkalo štěstí.

Nejenže si zašpásuje, ale ještě za to dostane zaplaceno.

Dohodnou se, že se s ní sejde později, možná až skončí s tím pohřbíváním. Jenže místo odměny od ní vyfasoval dvě kulky do hlavy.“

Joanna si upila piva se zrakem upřeným do ohně. „Ta blondýna

musela

být

profesionálka,

opravdová

profesionálka.“

„To nesporně.“ Jake si zapálil další cigaretu. „Měla to rozplánované přesně na minutu.“

„Jenže nájemní vrazi jsou drazí,“ pokračovala Joanna.

„A kdo by byl ochotný zaplatit tolik peněz za odstranění nějakého ruského přistěhovalce?“

„Ten, kdo mu potřeboval zabránit v tom, aby pohřbil nenarozené dítě,“ odpověděl Jake bez váhání.

„Nebo někdo chtěl zabránit tomu, aby ty děti znovu vykopal,“ dodala Joanna. Opět si začala skládat dohromady všechna známá fakta, včetně rozřezaných zárodků. „Tak se mi zdá, že jsme narazili na něco příšerného. A to zatím vidíme jen špičku ledovce.“

„To mluvíš o vraždě toho člověka?“

„Mluvím o těch fétech, které byly vyvržené.“

„Cože?“ Jake se sesunul vedle ní. „Co to, sakra, povídáš?“

„Ty děti v lahvích byly rozřezané a chyběly jim všechny vnitřní orgány,“ řekla tiše.

„Proboha! Co to má znamenat?“

„Nemám sebemenší tušení,“ připustila Joanna.

„Všechny orgány byly pryč, včetně mozku.“

„A proč by to někdo dělal?“ zeptal se Jake, teď už beze stopy po ohromení.

Pokrčila rameny. „Kdoví.“

„Qui bono?“ zeptal se Jake. „Komu to mohlo prospět?“

„Nevím o nikom.“

„Dají se ty orgány nějak použít?“

Joanna se na dlouho odmlčela a uvažovala. „Možná mozek.

V

některých

nemocnicích

teď

zkoušejí

transplantovat buňky z mozku zárodků pacientům s Parkinsonovou chorobou.“

„Osvědčuje se to?“

„Podle některých lidí ano,“ odpověděla neurčitě.

„A co srdce, játra a podobné orgány?“

„Nevím, k čemu by se daly použít.“

„Takže je nelze transplantovat dětem nebo dospělým?“

„To v žádném případě.“

„Nedaly by se použít k nějakým pokusům?“

Joanna se na chvíli ponořila do úvah. „Pravděpodobně ne. U nás v Americe se pokusy s fetálními tkáněmi přísně kontrolují. A i kdyby se nekontrolovaly, nevím, k čemu se dá použít zárodek srdce nebo jater. Tyhle orgány udržíš při životě jen krátce.“

„Jak dlouho?“

„Několik hodin.“

„No, je jisté, že někdo ty orgány zoufale potřeboval. Ale kde se ty zárodky vzaly? To je teď klíčová otázka.“ Jake opět začal přecházet po místnosti.

„Můžeme se přeptat po všech nemocnicích a klinikách, kde dělají potraty, ale zřejmě se nedozvíme vůbec nic.“

„Předpokládáš, že ti lidé dokážou dobře zakrýt stopy, viď?“

Joanna přikývla. „Vzorky tkání se snadno ztratí, zvlášť na klinikách.“

„Ale kde se, k čertu, embrya mohla vzít?“

„Vsadím se, že nás tam dovede ta světlovlasá vražedkyně.“

„A Rus také,“ dodal. „Jenže ten je mrtvý a ona zmizela.“

„Musíš ji najít, Jaku.“

„To mi povídej,“ zabručel. „Prošli jsme každý bar a motel v okruhu pěti kilometrů. Předpokládali jsme, že jde o paničku z domácnosti v pěkných lodičkách, která si chtěla povyrazit. Jenomže jsme nenašli nic, protože ona samozřejmě není žádná znuděná manželka. Je to nájemná vražedkyně.“ Jake si pročísl rukou vlasy. „Koho by to, sakra, napadlo?“

„Toho Rusa určitě ne,“ podotkla Joanna. „To je nesporné.“

„S ním jsme se taky dostali do slepé uličky. Nikdo v okolí ho nezná a neví, kde bydlí. Když občas zašel do krámu, platil v hotovosti. Jestli ten chlap měl kreditku, tak ji zřejmě nikdy nepoužil.“

„Království za kreditku,“ zamumlala Joanna.

„Cože?“

„To nic.“

Joanna vstala a odkráčela do kuchyně zkontrolovat zapečené kuře v troubě. Otevřela další láhev s pivem a uvažovala o tom, jak jsou platební karty cenné při vyhledávání lidí. Podle nich se snadno zjistí jméno, adresa, zaměstnavatel, výše příjmu, banka i bývalá pracoviště.

Ukážou policii, co si člověk koupil a kde, jaké má záliby, kam cestoval a občas prozradí i zvyky a slabiny majitele.

Pomocí platebních karet bylo dopadeno víc zločinců než díky otiskům prstů.

Rus však žádnou neměl. Byl to prostě chudý dělník.

Naopak blondýna v drahých šatech jich nejspíš měla plnou peněženku. A Joannu napadlo, kde je mohla používat.

Honem se vrátila do obývacího pokoje a podala Jakeovi novou láhev piva.

„Pojď, promluvíme si o té blondýně,“ navrhla.

„Oukej.“ Jake si opatrně přelil pivo do sklenice a napil se. „O čem konkrétně?“

„Kde by asi mohla používat platební karty?“

Jake rychle vzhlédl. „Jak víš, že vůbec nějakou má?“

„No, zdá se mi velmi pravděpodobné, že tak dobře oblečená žena je používá. Nebo myslíš, že ne?“

Přikývl a snažil se uhodnout, kam Joanna svou otázkou míří. „Dobrá. Předpokládejme, že je má.“

„A kde je asi používá?“

„V té zatracené čtvrti asi ne. V levných barech a pekárnách určitě ne. A jak jsem se rozhlížel, v jižní části Santa Moniky jsem si žádných luxusních obchodů nevšiml.“

„Ale jsou tam benzinové pumpy.“

Jake zamrkal, protože mu díly skládačky ihned do sebe zapadly. „Sama jsi říkala, že byla pěkně oblečená, a to znamená, že nebyla z té čtvrti. Přijela třeba z Beverly Hills nebo West Valley. A vracela se tam přinejmenším dvakrát až třikrát týdně, aby toho chlapa sledovala a poznala jeho zvyky.“

„Možná tam tankovala, aby jí nedošel benzin na dálnici cestou zpátky.“

„A nebojí nedošel při sledování toho Rusa,“ dodal Jake.

„Ano, původně přece nevěděla, kam půjde. Co kdyby ji zavedl třeba až do vedlejšího okresu.“ Pokýval hlavou. „A tak si tam natankovala a možná, ale opravdu jen možná, si na ni někdo od benzínek vzpomene. V téhle oblasti elegantní blondýny nepotkáš často. Byla by pumpařům nápadná.“

„Není to ale nic zaručeného a přidělá nám to horu práce.

V té oblasti jsou desítky čerpadel.“

„Alespoň máme stopu, kterou můžeme vyzkoušet, a kdoví, na co přitom narazíme.“ Jake se podíval na Joannu a mrkl na ni jedním okem. „Ten nápad s benzínkou je skvělý.

Chvíle laškování v seníku prý vždycky zbystří smysly, viď?“

„Alespoň jsem měla možnost zabývat se něčím jiným,“

odpověděla upejpavě.

„Nesnáším ženy, co to berou jen jako rychlovku,“ usmál se.

„A co říkáš ženám, které ti kromě rychlovek také uchystají zapečené kuře?“

„Bez těch nemůžu žít.“

Joanna odspěchala do kuchyně a vytáhla z trouby hotové jídlo. Rozdělila je na talíře a nachystala ubrousky, vidličky a pivo. Život je tak pěkný, říkala si v duchu.

Tentokrát se jí vše dařilo. Práce byla zajímavější než kdykoli dříve a dostávala více žádostí o konzultace, než dokázala zvládnout. A s Jakém jí to nikdy nevycházelo lépe. Nikdy.

Jen aby to vydrželo, zapochybovala v duchu. Vrátila se do obývacího pokoje a položila podnos na římsu cihlového krbu. Vidličkou rozkrájela kůrky upečeného těsta, z něhož se zvedly obláčky nádherně vonící páry.

„Nechceš si ještě promluvit o zločinech, dokud nám jídlo trochu nevychladne?“

„Samozřejmě,“ řekl Jake a přesunul kůrky na kouřící pokrm. „Co máš nového?“

„Skončila jsem ohledání toho utopeného.“

„A co?“

„Jsem přesvědčena, že to žádná nešťastná náhoda nebyla.“

Jake se pousmál. „To jsem čekal. Právě to jsem čekal.

Tak co jsi zjistila?“

Joanna mu vyprávěla o proražené lebce a o velkém subdurálním hematomu pod ní. „Předpokládám, že Rabba někdo udeřil do hlavy a shodil přes palubu.“

„A obstojí to před soudem?“

„Pravděpodobně ne,“ připustila. „Nález vyvolává podezření, ale sám o sobě ještě nic nedokazuje.“

„Udělala to jeho žena,“ prohlásil Jake bez váhání.

„Mladá brunetka s velkým poprsím a pěkným zadečkem ho poslala k ledu buď sama, nebo si na to někoho najala. Na to bych si vsadil.“

„Je o hodně mladší než on?“

„Tak o třicet let.“ Jake ochutnal kuře zapečené v těstě.

Bylo stále příliš horké. „Ten věkový rozdíl ještě nic neznamená, ale naznačuje to i leccos jiného.“

„Co například?“

„Snažila se předstírat zármutek,“ vzpomínal Jake. „A potom ten její pohled. Pokoušela se mi a Farellimu dívat přímo do očí, jenže se při tom pořád ohlížela po mladých pěkných klucích v přístavu. Prostě se nedokázala ovládnout.

Určitě ji to v kalhotkách svrbí a vrhne se na chlapy hned, jakmile toho svého starého pohřbí.“

„A bude mít hromadu peněz, aby si mohla vyhazovat z kopýtka. Kolik podle tebe asi zdědí?“

Jake zaváhal. „To je těžké určit přesně, protože Rabbova závěť je složitá. Zřejmě investoval zhruba do deseti podniků. Většinu dostanou jeho synové z prvního manželství. Něco půjde na dobročinné účely a něco té dámičce, co ji svrbí v kalhotkách. Kromě toho závěť obsahuje mnoho ustanovení o opcích na akcie, kdo si je může koupit, ale musí za ně zaplatit.“

„Ale kolik jí přibližně zůstane?“

„Něco kolem dvaceti milionů dolarů.“

„Hm, to už je pořádný důvod k vraždě.“

„A nezapomeň ani na dvoumilionovou životní pojistku.“

„To je ještě jeden důvod navíc.“

„Jenže všechno naznačuje, že to té potvoře projde a vynese jí to dvaadvacet melounů po zdanění,“ poznamenal Jake trpce.

i

„Třeba budeme mít štěstí,“ řekla Joanna s trochou optimismu. „Pořád jsem ještě neviděla výsledky mikroskopických rozborů. Třeba se při nich něco objeví.“

„Projde jí to,“ opakoval Jake.

„Pravděpodobně ano. Ale musíme zkusit tomu zabránit.

Mohl bys mi zařídit, abych se porozhlédla po Rabbově jachtě?“

„Jo, řekl bych, že to půjde.“ Jake rozžvýkal kus horké kůrky a zapil ji douškem piva. „Co tam chceš najít?“

„Ráda bych se tam přesvědčila, jestli se nedá nějakým rozumným způsobem vysvětlit, jak Edmond Rabb zakopl, rozbil si lebku a ještě dokázal přepadnout přes zábradlí.“

„Ale když nenajdeš vysvětlení, myslíš, že o tom přesvědčíš i soud?“

„Nejspíš ne.“

„Jak už jsem řekl, projde jí to.“

Mobil v Jakeově plášti zapípal. Sáhl pro něj, prohodil několik slov a přístroj vypnul. Potom dlouhých třicet vteřin netečně zíral do plamenů. Jeho myšlenky se zatoulaly kamsi daleko. Pomalu se zvedl a začal sbírat šaty. „Musím jít.“

„Co se děje, Jaku?“

„Billy Cunningham právě zemřel.“

Kapitola 12

V poušti zuřila vichřice a hnala přes silnici mračna písku s uvolněnými snítkami pelyňku. Joanna se nakláněla nad volantem svého auta a snažila se nespustit zrak ze střední dělicí čáry. Vše před jejíma očima bylo hnědé. Úplně všechno bylo hnědé. Obloha, vzduch, země. Neočekávaný poryv vrhl její vůz do strany a ona jej jen s námahou udržela na silnici. Zpomalila a doufala, že do ní nikdo nenarazí zezadu. Viditelnost dosahovala stěží deseti metrů.

Joanna se soustředila na vozovku před sebou a hledala plot obklopující budovu Bio-Teku. Člověk, který jí vysvětloval cestuji ujišťoval, že to místo nemůže minout.

Prostě stačí vyjet po silnici z Lancasteru, na velké křižovatce odbočit doleva a pokračovat tak dlouho, dokud nenarazí na stavbu obehnanou vysokým plotem. Prý ji nemůže přehlédnout. Jenže v takovéhle písečné bouři bych dokázala přehlédnout i Empire State Building, postěžovala si v duchu.

Po chvíli se vzduch před ní poněkud vyjasnil, ale Joanna nespatřila nic než poušť a zase poušť. Opět jí blesklo hlavou, proč se Bio-Tek usídlil na tak opuštěném místě. Eric Brennerman to vysvětloval tím, že půda tam byla laciná a snadno se tam zajišťovala bezpečnost. Ale muselo to být právě na okraji Mojavské pouště? V okolí Los Angeles se nabízelo mnoho jiných míst, která jí připadala vhodnější.

Uvažovala o možnosti, že by suché klima mohlo nějakým způsobem prospívat genetickému výzkumu. Ne, usoudila nakonec. V laboratoři se teplota a vlhkost snadno udržují na stanovené výši pomocí přístrojů. Kvůli tomu není potřeba se odstěhovat do pouště.

Znenadání vítr ustal a obloha se vyjasnila. Poušť najednou získala světlejší žlutohnědou barvu a obloha zmodrala. Po své pravé ruce Joanna uviděla plot nahoře ještě zakončený ostnatým drátem. Hlavním důvodem bude asi bezpečnost, pomyslela si. Genetické inženýrství se stalo obchodem, v němž šlo o miliardy dolarů. A po vyluštění lidského genomu a zjištění, k čemu každý z genů slouží, se v tomto odvětví měly otáčet dokonce biliony dolarů. Samotné izolování genu produkujícího inzulín vyneslo na trhu miliardové zisky.

Joanna se přiblížila k vysoké kovové bráně hlídané mužem v strážním domku. Zpomalila, odbočila vpravo a stáhla okénko.

„Jsem doktorka Blalocková a přijela jsem za doktorem Brennermanem,“

představila

se

uniformovanému

pracovníkovi ochranky.

„Potřebuju doklad s fotografií,“ odpověděl.

Joanna mu podala řidičský průkaz a všimla si přitom, že člen bezpečnostní služby je ozbrojen. Ve strážním domku zahlédla panel s elektronickými vypínači a knoflíky a nad ním řadu malých obrazovek.

Muž jí vrátil průkaz a stiskl tlačítko. Kovová brána se pomalu otevírala. „Jeďte rovně po cestě. Auto můžete nechat na VIP parkovišti vedle hlavního vchodu.“

Joanna opatrně řídila po úzké asfaltové silnici stále ještě pokryté pískem naneseným větrnou bouří. Ve zpětném zrcátku sledovala, jak se brána za ní zavírá a strážný v domku telefonuje.

Hned však soustředila pozornost na pozemek kolem budovy. Všechno bylo holé, nikde žádná tráva či stromy, ba ani žádný pokus o úpravu terénu. Vlevo od ní se rozkládalo vyasfaltované parkoviště, ale jinak vše kolem pokrývala hmota připomínající štěrk.

Zabočila na odstavnou plochu pro auta před mohutnou stavbou, která připomínala stodolu. Zdi byly z vlnitého plechu, bez dřeva či jakýchkoli ozdob. Nikde žádná okna.

Joanna vystoupila z auta a zamířila k budově. Prošla jedněmi skleněnými dveřmi, potom druhými a dostala se do prázdné recepční místnosti bez nábytku a dekorací. Pouze na bílé štukové stěně před ní se skvěl modrý znak Bio-Teku, globus obklopený slůvky Bio a Tek.

Otevřely se postranní dveře a vstoupil další ozbrojený strážný. Podal jí kartičku pro návštěvy a pozoroval Joannu, jak si ji připíná. „Prosím, noste ji pořád na šatech.“

Následovala ho dveřmi a do úzké chodby bez dveří a oken. Nad sebou uslyšela vrčení, a proto zvedla hlavu.

Sledovala ji kamera bezpečnostního systému. Na konci chodby vyčníval ze zdi panel s tlačítky. Strážný na něm navolil čísla a ustoupil, když se dveře samočinně otevřely.

Joanna se ocitla v obrovské laboratoři, přesné kopii té, kterou měl Eric Brennerman v Ústavu biogenetiky, jenže tato byla snad trojnásobně větší. Barvy rostlin a zeleniny pěstované v zasklených pracovnách zářily tak jasnými barvami, až oči přecházely.

„Ahoj, Joanno,“ zavolal na ni Brennerman a vydal se jí naproti. „Vítej v Bio-Teku.“

„Promiň, že jdu pozdě,“ omlouvala se. „Zdržela jsem se v písečné bouři.“

„Ty tady máme pořád. Rychle přicházejí a brzy se ztiší.“

„Nepronikne nikdy písek do laboratoří?“

Brennerman zavrtěl hlavou. „Dvěma vrstvami vlnitého ocelového plechu se dovnitř nedostane ani zrnko. A okna nad hlavou jsou z plexiskla zapuštěného do kovové střechy.“

Joanna se zadívala na okno ve střeše, velké a kulaté.

Zdálo se, že každá zasklená pracovna měla svůj zdroj přirozeného světla. Její pozornost upoutala ta nejbližší, v níž rostly zelené popínavé keříky s červenými plody. „To jsou kávové boby?“

Brennerman přikývl. „Speciální druh.“

„A co je na nich tak speciálního?“

„Neobsahují kofein.“

Joanna se naklonila, aby si pracovnu lépe prohlédla.

Sklo bylo na omak teplé a suché, ale vše ostatní uvnitř se zdálo vlhké a chladné. „Jak jste to dokázali?“

„Odstranili jsme z rostliny gen, který produkuje kofein.“

„A jak ta káva chutná?“

„Stejně jako ta v obchodech.“

Přistoupili k další zasklené místnosti. Uvnitř mrzlo a na stěně i podlaze se tvořil led. Výzkumník v zimním kabátu uvnitř ošetřoval rajčata. Plody vypadaly zdravě a lákavě.

„Mráz ty rostliny nespálí?“ otázala se Joanna.

„Ne.“ Brennerman zaklepal na plexisklo, aby pracovníka uvnitř přivolal. Posunkem ho požádal, aby mu utrhl rajské jablíčko.

Dveře se otevřely. Joanna ucítila závan chladu a muž jí podal plod.

„Osahej si ho,“ vyzval ji Brennerman.

Joanna rajče opatrně stiskla. Bylo zralé a měkké. Na slupce neviděla ani jediný krystalek ledu. „Neuvěřitelné.“

„Ani ne. Dosahuje se toho přenesením genů. Existuje druh platýze, který může celé dny plavat v ledové vodě. Je to proto, že ta ryba produkuje nemrznoucí tekutinu, která ji chrání. Izolovali jsme gen, který to působí, a přenesli jsme jej do rajčat. Výsledkem je rajče odolné proti mrazu.“

„To je obdivuhodné,“ řekla Joanna a mínila svá slova vážně. Ale představa přenosu genů mezi tak odlišnými druhy, jako jsou ryby a rajčata, ji znepokojila. Co přijde dál?

Muž a kůň, aby člověk běhal rychleji? Žena a růže, aby žena krásně voněla? Seznam možných kombinací by byl nekonečný. Vytvoření Frankensteinovy stvůry se teď ocitlo na dosah ruky, a to zvláště v soukromém biotechnologickém sektoru, kam vládní úřady nechodily na kontroly vůbec nebo jen minimálně.

„Ale tady jsme narazili na opravdový problém,“

rozhovořil se Brennerman a vedl ji k dalšímu skleníku. V

něm, zalitá slunečními paprsky procházejícími střechou, zrála zlatá pšenice. „Geneticky jsme ji modifikovali tak, aby se zvýšil obsah proteinů. V podstatě by to zemědělcům umožnilo méně sít, a přesto nakrmit víc lidí.“

„A jaký to je problém?“

„Pšenice zároveň produkuje cosi, co ji činí velice odolnou proti antibiotikům.“

Joanna přimhouřila oči a snažila se domyslet tento problém. Pomalu se obrátila k Brennermanovi. „Chceš tím říct, že by ty rostliny mohly být schopny tuto rezistenci rozšířit?“

Vědec přikývl. „Třeba ji přenést na bakterie, které žijí na kořenech pod zemí. A pokud by tomu tak opravdu bylo, mohla by vzniknout skupina bakterií odolných proti antibiotikům, a to by bylo pro lidstvo velice zlé.“

„Proboha,“ vydechla Joanna tiše.

Ticho v laboratoři prolomil hlasitý, rozzlobený mužský hlas. Oba se obrátili a spatřili výzkumníka v dlouhém bílém plášti, jak plísní laborantku asijského původu. Vztekle se na ni mračil a hrozil jí prstem do obličeje, až se vylekaně nahrbila. Žena vypadala, jako kdyby chtěla utéct a někam se skrýt. Joanna se neubránila soucitu s ní. „To je Alex Mirren,“ řekl Brennerman. „Šéf vědeckého týmu, o kterém jsem se ti zmínil už minulý týden.“

„To vždycky přivádí techniky do trapné situace před ostatními?“ podivila se Joanna.

„Alex moc na zdvořilost nedá,“ odpověděl Brennerman.

„Ale je to skvělý odborník, který má za sebou několik důležitých objevů. Mimochodem to byl on, kdo prováděl pokusy s lipolytickým enzymem na zvířatech.“

„Pojď, promluvíme si s ním.“ Joanna se přiblížila k Mirrenovi a slyšela ho, jak laborantce vyčítá její nešikovnost, kvůli níž se prý nepodařil nějaký experiment.

Zavinila prý, že buňky přestaly růst a množit se.

„Postupovala jsem přesně podle vašich instrukcí, doktore Mirrene,“ bránila se žena.

„Tak proč, k čertu, ty buňky odumřely?“ štěkl Mirren.

„To nevím.“

„Protože jste to zvorala,“ vztekal se dál. „Proto.“

Brennerman si hlasitě odkašlal. „Alexi, máš volnou chvilku?“

„Nemám.“

„Tohle je doktorka Joanna Blalocková,“ pokračoval Brennerman. „Přijela se podívat na výsledky pokusů s lipolytickým enzymem na zvířatech.“

„Tak bude muset počkat,“ odsekl Mirren a obrátil se k techničce. „Ztratili jsme drahocenný týden času, a to jen kvůli vám. Nedokázala jste udržet při životě prostou buněčnou linii. Zdá se, že nejste schopná dokázat ani něco tak jednoduchého.“

Laborantce se rozechvěl dolní ret. „Ale já…“

„Nepřerušujte mě!“ okřikl ji Mirren. „Prostě mě poslouchejte a možná se vám potom ten zatracený pokus podaří.“

Žena pokorně sklonila hlavu. Zvedla ruku a neúmyslně tak zakryla jmenovku s nápisem Nancy Tanaková.

„Budu se vám dívat přes rameno a sledovat každý krok, který při tom experimentu uděláte,“ pokračoval Mirren.

„Musíme zjistit, kde jste to zbabrala. A vůbec mi nezáleží na tom, jestli nám to zabere celý den a celou noc.“

„Ano, pane,“ pípla Nancy Tanaková.

Mirren se náhle obrátil k Joanně. „Tak, a co chcete vy?“

„Chci vidět všechny výsledky pokusů s lipolytickým enzymem,“ odpověděla Joanna.

„Myslíte ty na zvířatech?“

„Pro začátek.“

Mirren kývl hlavou k nedaleké poličce. „Vzorky z mikroskopu najdete tamhle.“

Joanna obrátila zrak k poličce, na níž neuspořádaně ležely desítky krabic se vzorky. Některé byly označeny jmenovkou, jiné popsány římskými číslicemi. „Co znamenají ty římské číslice?“

Mirren zpražil Joannu pohledem, jako kdyby byla hloupá. „A co by podle vás měly znamenat?“

„Nevím,“ řekla Joanna trpělivě. „A proto se ptám.“

„Proboha?“

zabručel

Mirren.

„Čísla

označují

chronologické pořadí pokusů a kdy byly vzorky zhotoveny.“

„Výborně,“ řekla Joanna. „To vše usnadní. A také budu potřebovat knihy se záznamy z pokusů, které k nim patří.“

„Ty knihy tady zůstanou,“ zdůraznil Mirren okamžitě.

„Nesmějí opustit budovu.“

„Jenže já se bez nich neobejdu,“ ohradila se Joanna.

„Tak to je mi líto.“

Joanna se zhluboka nadechla, aby nedala najevo podráždění, a potom pohledem požádala Brennermana o pomoc. Ten však pouze pokrčil rameny. „Knihy tady opravdu musejí zůstat, Joanno. Jsou to originály a žádné kopie nemáme.“

„A vzorky tady taky zůstanou,“ dodal Mirren. „Ani od nich nemáme žádné kopie.“

„Dobrá,“ spustila Joanna vyrovnaně, ačkoli to v jejím nitru vřelo. „Všechno tady musí zůstat. Alespoň to bude mít Úřad pro kontrolu potravin a léčiv snazší, až tu začne vyšetřovat.“

Brennermanovi se náhle z obličeje vytratila barva. „Co tím chceš říct? Úřad pro kontrolu potravin a léčiv s tím nemá nic společného.“

„Ale už brzy bude mít,“ pronesla Joanna. „Protože hned po návratu do Memoriál zajdu za Simonem Murdockem a společně napíšeme dopis úřadu o vašem výzkumu lipolytických enzymů a o tom, jak dva z pacientů zemřeli na zhoubné nádory, které pravděpodobně nějak souvisejí s vaší procedurou. Kopii pošleme na ministerstvo zdravotnictví.

Vrhnou se sem dřív, než stačíte mrknout. A samozřejmě to tady na dobu vyšetřování zavřou. Ale to vám vadit nebude, viďte? Protože zatímco to tady budou vyšetřovatelé převracet vzhůru nohama, bude vás hřát krásný pocit z toho, že vaše knihy a vzorky nikdy neopustily tuto budovu.“

Joanna se obrátila k odchodu. „Cestu ven si najdu sama.“

„Ale ne,“ ozval se Brennerman bez váhání. „K čemu ten spěch? Pojď, rozvážíme si to.“

„Já už si to rozvážila,“ odsekla Joanna suše. „Už jsem vám jasně sdělila, co žádám. Knihy a diapozitivy. A teď nechci od vás nic než odpověď. Ano, nebo ne?“

Mirren už pohnul rty, jak chtěl něco namítnout, ale rozmyslel si to.

Joanna se na něho zle podívala. „Chcete snad něco říct?“

„Ne.“

„Výborně,“ pokračovala. „Protože teď není na ostýchavost vhodný čas.“ Nespouštěla z něho zrak, ale vůbec nic se jí na něm nelíbilo, ani jeho vzhled. Byl to podsaditý muž s kulatým obličejem, tlustými rty a řídnoucími černými vlasy. Jeho voda po holení páchla, jako by ji koupil v nejlevnějším krámku.

Mirren na ni pohlížel s takovým vztekem, až se mu ruce mimoděk sevřely v pěsti.

Nadále se na sebe nasupeně mračili a nikdo ani nemrkl, natož aby ustoupil.

Nancy Tanaková je po očku pozorovala. Na tváři se jí objevil náznak úsměvu. Rychle zvedla ruku, aby jej zakryla.

„No, možná se dohodneme na kompromisu,“ promluvil Brennerman, a prolomil tak napjaté mlčení. „Vzorky si samozřejmě můžeš odnést, Joanno. A z písemných záznamů o pokusech pořídíme kopie. Co ty na to?“

„V pořádku,“ prohlásila Joanna. „Pokud si budu moct odnést originální zápisy s sebou.“

Brennerman na krátký okamžik zaváhal a potom přikývl. „To mi připadá přijatelné.“

Zatímco Brennerman vysvětloval Nancy Tanakové, které knihy má okopírovat, Joanna se rozhlížela po velikánské laboratoři. Přemítala, proč se oba vědci tak úporně bránili představě, že by si měla odnést záznamy z budovy. Bylo možné, že je opravdu měli jen v originálu a obávali se jejich ztráty. Na druhé straně, říkala si, se v nich možná něco ukrývá, co by před ní chtěli zatajit. Měla v úmyslu prostudovat si sešity velmi pečlivě. A zařídit, aby je prověřil i výzkumník a lékař zároveň, třeba Wallace Hoddings.

Její pohled zabloudil ke kovovým dveřím na druhém konci laboratoře za zasklenými pracovnami. Nápis na dveřích hlásal:

UZAVŘENÝ PROSTOR VSTUP ZAKÁZÁN

„Co tam máte?“ zeptala se Joanna a ukázala tím směrem. „Tam pracujeme s kmenovými buňkami,“

odpověděl Brennerman.

Joanna se na něho tázavě zadívala. „A proč potřebujete na práci s kmenovými buňkami uzavřenou laboratoř?“

„Protože vždycky, když nám rostla dobrá linie kmenových buněk, se nakazila nějakým zatraceným virem.

Proto jsme museli vybudovat laboratoř, která vypadá jako nedobytná pokladna.“

Brennerman ji uchopil v podpaží. „Pojď, ukážu ti ji.“

„Zabýváte se kmenovými buňkami hodně?“ zeptala se Joanna.

„Každý se jimi zabývá. Mohou totiž objasnit největší záhadu ze všech.“

„A která to je?“

„Jak se utvářejí a vyvíjejí lidské bytosti z jediné buňky.“

Joanna začala rozjímat, zda bude vůbec někdy tato otázka zodpovězena, s kmenovými buňkami nebo bez nich.

Jako pro většinu lidí, tak i pro ni bylo nepředstavitelné pochopit konečný výsledek spojení jediné spermie a jediného vajíčka v jedinou buňku s celkem šestačtyřiceti chromozomy. V těchto šestačtyřiceti chromozomech je sto tisíc genů, které předurčují všechny rysy budoucího člověka.

Počáteční dělící se buňky se nazývají kmenové a jsou stále nediferencované a nepředurčené k tomu, aby se staly tím či oním druhem tkáně. Ale potom se v nich aktivují příslušné geny a o osudu buňky je rozhodnuto. Stane se játry, srdcem, plícemi či čímkoli jiným, jak to určí geny. Vědci již dokážou získávat kmenové buňky z dospělých jedinců. Kdyby zjistili, jak je přinutit, aby se proměnily v ten či onen druh tkáně, medicína by se jednou provždy změnila. Potom by bylo zcela reálné pěstovat lidská srdce, játra či ledviny v laboratořích a transplantovat je lidem.

„Odkud získáváte ty kmenové buňky?“ zeptala se.

„Většinou z periferní krve, ale někdy z kostní dřeně,“

řekl Brennerman. „Dřeň je nejlepší zdroj, ale dárcům musíme platit tisíc dolarů za každý vzorek.“

To není moc, usoudila Joanna. Odběry dřeně bolí jako čert a místo odsátí může zlobit celé týdny.

„A jsme tady,“ řekl Brennerman a navolil čísla na panelu. Dveře cvakly a otevřely se.

Vstoupili do místnůstky s velkým oknem z plexiskla, přes něž bylo možné pozorovat dění v laboratoři. Vypadá to tady jako v kosmu, blesklo hlavou Joanně. Laborantka uvnitř měla na sobě objemný skafandr s helmou a tmavým průhledem. Ze stropu vedla do její helmy trubice a dodávala jí kyslík.

„Každá linie kmenových buněk, kterou jsme vypěstovali, se nakazila nějakým adenovirem,“ vyprávěl Brennerman. „A tak jsme museli postavit tuhle laboratoř, i když nás stála přes milion dolarů. Než se naše technická oblékne do toho skafandru, musí projít místností s ultrafialovými paprsky. Ty zabijí každý virus, který má na šatech nebo na kůži. Potom si natáhne dvojité rukavice.

Samozřejmě to není dokonalé, ale zatím všechny naše kmenové buňky zůstaly čisté.“

Joanna sledovala techničku, jak opatrně přenáší pipetou jakousi tekutinu do ampulek. Latexové rukavice těsně obepínaly rukávy skafandru. „Dosáhli jste už s kmenovými buňkami nějakých úspěchů? Podařilo se vám z nich vypěstovat nějaký specifický typ buněk?“

„Kéž by,“ povzdechl si Brennerman. „Jedna infikovaná linie vytvořila takové kapsičky, které se skoro nelišily od vznikající plicní tkáně. Nebyli jsme si ale jisti a nedokázali jsme z ní vypiplat kulturu, kterou bychom mohli udržet dlouhodobě.“

„Už jste opravdu viděli alveoly?“ Brennerman pokrčil rameny. „Vyrostlo tam něco jako alveolární membrány. Ale jak jsem říkal, působilo to velice primitivním dojmem.“

Joanna přistoupila blíže k oknu. Laborantka teď přenášela do zkumavek hustou červenou tekutinu. „Stejně si těžko dokážu představit, jak se pěstují lidské plíce z buněk na Petriho misce.“

„Jednou se to stane,“ ujistil ji Brennerman sebevědomě.

„Jenom doufám, že to Bio-Tek dokáže jako první.“

To ti věřím, pomyslela si Joanna. Takový objev by ti vynesl Nobelovu cenu a miliardové zisky.

Technická v laboratoři šlápla na pedál v podlaze, a tím otevřela postranní dveře. Zmizela v nich. Dveře se za ní automaticky zavřely.

„Všechen pohyb v takové specializované laboratoři je jednosměrný. Můžeš tam vstoupit jen odsud a odejít výhradně posuvnými dveřmi.“ Brennerman se obrátil a ukázal na panel ve zdi vedle sebe. „A když neznáš kódové číslo, do laboratoře se nedostaneš.“

„Kolik tady pracuje laborantek?“

„Pouze jedna. A ta může dovnitř jen tehdy, pokud jí Mirren nebo já vyťukáme kód.“

Malý přístroj na Brennermanově plášti tiše zabručel.

Vědec stiskl tlačítko a umlčel jej. „Knihy se záznamy už jsou okopírované.“

Vrátili se do hlavní laboratoře. Na stolku u zdi byly pečlivě srovnány desítky krabiček se vzorky. Vedle nich ležely čtyři tlusté sešity se záznamy. U nich postával ozbrojený strážný v uniformě.

„Eddie ti odnese všechen tenhle materiál do auta,“

oznámil Brennerman. „Pokud budeš ještě něco potřebovat, dej mi, prosím, vědět.“

„Dám,“ řekla Joanna a pozorovala muže z bezpečnostní služby, jak skládá diapozitivy a sešity do kartónové krabice.

Tu si pak hodil na rameno.

Joanna ho následovala ven z místnosti. Koutkem oka zahlédla Alexe Mirrena, jak stojí nad laborantkou asijského původu. Pořád něco křičel. Ten člověk je tak nesympatický, řekla si v duchu. A litovala Nancy Tanakovou, která musela dennodenně pracovat s tak protivným šéfem.

Prošli recepční místností do potemnělého dne. Vítr už opět foukal a zvedal do vzduchu oblaka písku.

„Snad ne další písečná bouře,“ postěžovala si Joanna.

„Jo,“ zabručel strážný, kterému se evidentně nechtělo pouštět do rozhovoru. Rychle naložil krabici do auta.

Na předním skle auta se usadily velké nánosy písku.

„Prosím vás, nepřinesl byste mi mokrý hadr, abych si mohla otřít okno?“

„To zvládnou stěrače s ostřikovačem,“ zabručel strážný.

„To by mi tam nadělalo jenom bláto,“ namítla. „Buď mi sežeňte hadr vy, nebo to udělám sama.“

Strážný zaváhal, potom se odvrátil a řekl: „Zůstaňte tady.“

Joanna muže provázela pohledem, jak kvapně mizí za rohem budovy. Její zrak zabloudil k opuštěné silnici a pustině za ní. Vše vypadalo tak neútěšně a zanedbaně, nikde ani známka života. Nemohla stále pochopit, proč si někdo zvolil práci v tak nudném, monotónním prostředí. Platit tady musejí skvěle, usoudila.

Joannu napadlo, že si před návratem do Los Angeles protáhne nohy. Pomalu se procházela po vydlážděné silnici k parkovišti. Všechna auta byla pokryta prachem. Některá měla karosérii poničenou písečnými bouřemi, které z ní dokážou sedrat lak. Další argument proti práci tady, řekla si v duchu.

Obrátila se a teď se jí již naskytl pohled na budovu Bio-Teku ze strany. Dveře na jejím konci byly otevřené a k nim si nacouvala neoznačená dodávka. Zpočátku si pomyslela, že je to zásobovací vozidlo. Vykládací rampa tam však nebyla. Ani ke dveřím nevedla zpevněná cesta.

Za dodávkou se vynořil ozbrojený strážný a spěchal k ní. Zdálo se, že na ni mává, aby si na něco dala pozor.

Joanna se ihned rozhlédla po okolí, ale neuviděla nic kromě aut a černého asfaltu.

„Tam se nesmí,“ zavolal na ni pracovník bezpečnostní služby.

Joanna nechápavě zvedla obočí. „Cože? Na parkoviště?“

„Ne, o to nejde, madam,“ řekl už klidněji. „Jsou tam chřestýši. Drží se na teplých místech, a proto si zalézají pod auta.“

Joanna se mu zadívala do obličeje a vůbec si nebyla jista, zda mu má uvěřit. Ale uvědomovala si, že chřestýši jsou studenokrevní živočichové, jejichž tělesná teplota záleží na prostředí. V noci ve vychladlé poušti vyhledávají zahřátá místa, aby zvýšili svou tělesnou teplotu. „Našel jste nějaký hadr?“

„Tady máte,“ řekl a podal jí starý ručník. „U brány zahněte doleva, a to vás dovede k silnici. A potom doprava.“

Joanna se vracela k autu se skloněnou hlavou a opatrně došlapovala. Zatracení hadi, zaklela v duchu, ti ještě v tomhle bohem opuštěném místě scházeli. A opět začala rozjímat, proč někdo postavil supermoderní podnik uprostřed pustiny, Očistila si přední sklo mokrým ručníkem, vyjela hlavní branou a odbočila doleva. Vítr nabýval na síle a přes opuštěnou silnici poletovaly snítky pelyňku.

Ve zpětném zrcátku si Joanna naposled prohlédla rozlehlý areál Bio-Teku. Podivné místo, říkala si, velmi podivné. Zvlášť ta laboratoř, v níž se technická pohybovala ve skafandru. Něco se jí však nezamlouvalo. Něco tam nesedělo. Jenže Joanna nevěděla, co. K čertu! Co to jen mohlo být?

Vítr náhle zesílil a nahnal na silnici oblaka písku.

Vzduch se zkalil a zbarvil dohněda. Joanna se naklonila nad volant a soustředila se na řízení. Proud jejích myšlenek se přerušil. Nestarala se už o nic jiného než jak překonat písečnou bouři a bezpečně se vrátit do Los Angeles.

Kapitola 13

Seržant Lou Farelli si odškrtl další adresu. Obešel již oblast osmi bloků kolem samoobsluhy, kde byl přistěhovalec z Ruska naposled spatřen živý. Navštívil desítky obchodů a penzionů a víc než stovku soukromých domů. Nikdo však Rusa nepoznal, ani si na něho nevzpomínal.

Policista právě postával před potravinářským obchodem Juna Miho, popíjel Coca-Colu Light a čekal. Majitelé obchodu byli Korejci a mluvili tak špatně anglicky, že jim seržant téměř nerozuměl. Jejich dcera se však měla každou chvíli vrátit z nedaleké školy. Farelli se rozhodl, že na ni počká, ačkoli pochyboval, zda mu majitelé krámku dokážou pomoci. V obchodu balili potraviny do plastových tašek, a ne do papíru. A žena z pekařství vypověděla, že si Rus vždy jídlo nosil v papírové tašce.

Seržant dopil plechovku a odhodil ji do nedaleké popelnice. Byl horký, dusný den a policista se pod stejnokrojem potil. Odtáhl si límeček od krku a opět přelétl pohledem čtvrť obývanou lidmi z nižší střední vrstvy.

Domky tam měly štukové fasády a všechna okna do ulice zamřížovaná. Nápisy Pozor na psa se zdály všudypřítomné.

Přímo proti němu stál starý dvoupodlažní činžák pomalovaný nápisy a potřísněný rezavými skvrnami.

Zkontroloval si hodinky. Byly již téměř tři hodiny odpoledne a on stále nenarazil ani na sebemenší stopu po mrtvém Rusovi.

Opřel se o stěnu obchodu a otřel si pot za límcem.

Rozhodl se počkat na to děvče ještě čtvrt hodiny.

Před činžákem na druhé straně ulice zastavila malá poštovní dodávka. Vystoupil z ní doručovatel a protáhl si záda.

Farelli se odlepil od zdi a rychle přešel ulici. „Dobrej den,“ zavolal.

„Dobrej.“ Pošťák byl vysoký, hubený Afroameričan s předčasně prošedivělými vlasy. „Můžu pro vás něco udělat?“

„Snad jo.“ Seržant vytáhl fotografii mrtvého Rusa a ukázal mu ji.

Pošťák si pečlivě obrázek prohlédl. „Proč má tak srandovní hlavu?“

„Dostal tam dvě kulky. Nepotkal jste ho tu někdy?“

„Ne.“

„Pracujete v téhle čtvrti pravidelně?“ Doručovatel přikývl. „Už pět let každej den kromě nedělí.“

„Díky a promiňte, že jsem vás zdržel,“ rozloučil se Farelli a vrátil fotografii zpět do své kapsy. Nerozladilo ho, že pošťák Rusa nepoznal. Přistěhovalec byl dělník a sotva by se vyskytoval ve svém bytě přes den, kdy se roznáší pošta. Koutkem oka Farelli zahlédl dospívající dívku s orientálními rysy.

Ihned přešel přes ulici zpátky a vstoupil do obchodu.

Dívka za pultem mluvila se svými nervózními rodiči korejsky. Otočila se k Farellimu a zhluboka se nadýchla, jako by v sobě sbírala odvahu. „Je snad něco v nepořádku?“

„Ne,“ odpověděl přátelsky. Vytáhl fotografii Rusa a ukázal jim ji. „Jenom si potřebuju ověřit, jestli jste někdy neviděli tohoto muže. Je to oběť zločinu a my se ho snažíme ztotožnit.“

Školačka něco rychle řekla korejsky svým rodičům a počkala, až si nasadí brýle na čtení. Ti si pečlivě obrázek prohlédli a zavrtěli hlavou.

„Nikdy ho neviděli,“ ohlásila dívenka.

„Oukej.“ Seržant uklidil fotografii a unaveně vydechl.

„Jsou tady v okolí ještě nějaké malé potravinářské obchody?“

Školačka ukázala na západ. „Blok o ulici dál je obchod s dietními potravinami.“

„Děkuju za pomoc.“

Dívka se obrátila k Farellimu, který se už chystal k odchodu. „Seržante, omluvte mé rodiče, že mluví tak špatně anglicky.“

„Nemusejí se omlouvat. Má babička už žila v téhle zemi pětadvacet let a stejně měla potíže s tím, aby dala dohromady pořádnou větu.“

Školačka se podívala na své rodiče, usmála se na ně a zase se obrátila k Farellimu. „Pracují čtrnáct hodin denně a na učení jim zbývá málo času. Ale moc se snaží.“

„Tak jim popřejte, ať jim to vydrží.“

Dívka se zdvořile uklonila a Farelli vyšel na ulici.

Venku se zatahovala obloha a zdálo se, že se vlhkost vzduchu zvyšuje minutu od minuty. Policista si rozepnul sako a začal se ovívat jeho klopou. Rozhodl se, že navštíví ještě jeden obchod a potom podá hlášení Jakeovi.

Začal stoupat do nepříliš prudkého, ale táhlého kopce.

To ho donutilo víc namáhat pravou, tu nezhojenou, nohu a v ní se mu brzy ozvala tepající bolest. Snažil se ji nebrat na zřetel a přemýšlel, jestli se jeho zranění jednou opravdu vyléčí tak, jak mu lékaři slibovali.

Před dvěma roky překvapil Farelliho a Jaka jakýsi sveřepý gangster se samopalem. Jedna ze střel roztrhla seržantovi čtyřhlavý sval. Chirurgové kulku vyňali a rána se zahojila. Při každé větší námaze se však staré zranění ozývalo. Lékaři nepochybovali, že bolesti jednou ustoupí, jenže ta doba, pomyslel si policista, ještě nenastala.

Před sebou spatřil krám s dietními potravinami a vedle něj malý železářský obchůdek. Farelli by se bez váhání vsadil, že se mrtvý Rus o dietu nikdy nezajímal. Byl to pořádný piják. Dvakrát až třikrát týdně do sebe obracel dvojité dávky vodky. A takoví lidé se nestarají o vyvážený přísun vitaminů a minerálů.

Majitel krámku vypadal jako kulturista, i přes bílé tričko se mu jasně rýsovaly svaly. Rusa prý nikdy neviděl. Pokusil se Farellimu prodat nový antioxidantový vitaminový přípravek proti stárnutí. Pouhých 12,95 dolarů za lahvičku.

Seržant zdvořile odmítl.

Za okamžik už vstoupil do přecpaného obchodu nazvaného Železářský materiál Hermana Ruckera. Zboží bylo naskládáno na regálech od podlahy až ke stropu.

Zápach v místnosti jako by prozrazoval, že se tam tavilo cosi kovového.

„Čím můžu posloužit?“ zvolal Herman Rucker z drátěné klece vzadu.

„Potřebuju, abyste se podíval na jednu fotku,“ zavolal na něho Farelli.

„Jste od policie?“

„Jo.“

Za drátěnou klecí se vynořil Rucker. Byl to hubený, téměř holohlavý mužíček s kostěnými brýlemi a jestřábími rysy v obličeji. „Co ten chlap proved?“

Farelli otázku ignoroval a držel obrázek železáři před očima. „Znáte ho?“

„Jasně. To je Vladie. Co proved?“

„Zapletl se do cesty dvěma střelám z osmatřicítky.“

„Do prdele,“ zabručel Rucker. „Tahle podělaná čtvrť už není bezpečná pro nikoho.“

„Bylo Vladie jeho křestní jméno?“

Majitel obchodu si pečlivě promýšlel odpověď.

„Křestní, aspoň myslím. Říkal jsem si, že je to zkrácený Vladimir. Ten chlap byl Rus, to víte?“

„Jo, vím.“ Farelli vytáhl tužku a blok. „Neznáte příjmení toho člověka?“

„Nikdy mi ho neřek.“

„A co adresa?“

„Tu mi taky nedal.“

„Platil v hotovosti, nebo úvěrovou kartou?“

Rucker ukázal na nápis na drátěné kleci u pokladny.

Hlásal: Plaťte jen v hotovosti. Nic nebereme zpátky.

„Co obvykle kupoval?“ vyptával se Farelli.

„Elektropotřeby. Dráty, zásuvky, koncovky, pojistky.

Většinou jednoduchý věci, ale v elektrice se vyznal, za to dám ruku do vohně.“

„Jak to víte?“

„Vobčas jsme chvilku pokecali. Třeba vo proudu, napětí a tak podobně.“

„Podle vašeho názoru to byl elektrikář?“

Rucker se odmlčel a potom pomalu přikývl. „Nejspíš jo.

Určitě vím, že spravoval elektriku u nich v baráku. Vždycky říkal, že něco musí spravit pro tuhle nebo tamtu starou.“

Farelli zpozorněl. Výraz „stará“ se v okolí používal pro manželky. „Byl ženatý?“

Rucker pokrčil rameny. „Nejspíš jo.“

„Nevšiml jste si, jestli nenosil prsten?“

„Nikdy jsem se nedíval.“

Farelli si zamyšleně promnul bradu. Kdyby byl Rus ženatý, manželka by určitě už dávno zavolala na oddělení pohřešovaných osob. Jenže tam se nikdo neozval. „Povídal jste, že opravoval ve svém domě elektřinu?“

„Jo.“

„A nezmínil se, kde ten dům je?“

„Ne.“

„Ale jste si jistý, že mluvil o svém domě?“

„Alespoň tak mi to připadlo,“ odpověděl Rucker.

„Vysvětlil mi, že musí vyměnit televizní kabel, a to asi bylo v domě.“

„Taky bych řekl.“

„Kabelovka v tyhle oblasti stojí za prd,“ pokračoval Rucker. „Tady si stěžuje na mizernej signál každej druhej.“

Farelli se zarazil. „Počkejte! Počkejte!“

„Co je?“

„Říkal jste, že měl kabelovku?“

„To říkal.“ Rucker evidentně přemýšlel, co může být tak zvláštního na kabelové televizi. „Všichni v okolí si ji tu pořídili. Bez ní nemáte slušnej vobraz.“ Pokrčil rameny.

„Ale nemáte ho ani s ní. Lidi tady pořád nadávaj. Zavoláte tam, opraváři přijdou, ale ani nehnou prstem. Vobraz je pořád hroznej.“

„A proto si Vladie chtěl sám vyměnit televizní kabel?“

„Tak mi to alespoň vykládal,“ přitakal Rucker. „Jeho stará několikrát volala do firmy, co jim to zavedla, a ti k němu dvakrát nebo třikrát poslali vopraváře. Ale vobraz pořád nestál za nic. Proto si Vladie všechno u mě nakoupil.

Chtěl si to spravit sám.“

„Nevzpomínáte si, jak se ta firma jmenovala?“

„Jestli se nepletu tak Centunon.“

„Můžete mi to hláskovat?“

Rucker jméno pomalu odhláskoval písmeno po písmeni, ale stále nechápal, co může být tak důležitého na firmě spravující kabelovou televizi. „Snad si nemyslíte, že měli něco společnýho s Vladieho smrtí?“

Farelli jeho otázku ignoroval. „Kde máte telefon?“

Kapitola 14

„Proboha!“ podivila se Joanna. „Tohle není jachta, ale hotový zaoceánský koráb.“

Procházela právě s Jakém přístavem sportovních lodí Marina Del Rey. Bezpečně přivázaný u zdi tam kotvil Argonaut, nablýskaná, téměř čtyřicet metrů dlouhá jachta opravdu schopná zaoceánské plavby. Pečovala o ni osmičlenná posádka a vlastnila ji firma spravující majetek zesnulého řeckého loďařského magnáta. V posledním roce si ji pronajímal Edmond Rabb.

„Platil za ni dva tisíce dolarů denně,“ vyprávěl Jake.

„A vsadila bych se, že v tom ještě není zahrnuto všechno,“ dodala Joanna a zadívala se na lana, jimiž byla jachta upoutána.

„To není. Za alkohol, mejdany a luxusní potraviny se platí zvlášť.“

Z otevřených oken do podpalubí uslyšeli zvýšené hlasy a hučení vysavače. Kdesi v pozadí se ozývala hudba. Joanna si prohlédla bok lodi a naleštěné mosazné zábradlí. Ve slunci se lesklo jako zlaté. „Předpokládala bych, že když má někdo sto milionů, na dvou tisících denně mu tolik nesejde.“

„Edmond Rabb si s tím určitě hlavu nelámal,“ připustil Jake. „Podle správce přístavu jachta vyplouvala na moře jen několikrát měsíčně. Povětšinou ale kotvila v přístavu.“

„Dva tisíce denně.“

„Plus přístavní poplatky.“

Dorazili k můstku na palubu. U něj hlídal mohutný muž s vyholenou hlavou. Oblečen byl celý v bílém a na očích měl tmavé široké brýle. Jake mu ukázal odznak.

„Máte k tomu odznaku ještě nějaké papíry?“ zeptal se hlídač a dál mu blokoval přístup na palubu. Mluvil s cizím přízvukem, možná východoevropským.

„Ne,“ odsekl Jake.

„No tak se vraťte, až budete mít papíry.“

Odehrálo se to tak bleskově, že to Joanna málem ani nepostřehla. Jake vrazil předloktí muži do krku a přitiskl ho k můstku. Hlídač začal lapat po dechu, až celý zrudl.

„Příště až uvidíš policejní odznak, tak honem pohneš prdelí a uvolníš cestu,“ zavrčel Jake.

Ramenatý muž se snažil přikývnout, ale poručík ho tlačil do krku ještě silněji.

„A uděláš to pěkně rychle,“ pokračoval Jake. „Jinak se rozzlobím.“

Hlídačův obličej zbrunátněl.

Jake muže pustil, ustoupil a pozoroval ho, jak se snaží popadnout dech. „Až se vrátím sem k můstku, dej si pozor, abys stál přesně tady na tomhle místě. Možná se tě na něco zeptám.“

Svalovec přikývl, ale nebylo to jasně zřetelné, protože byl ohnutý jako člověk, který začne každou chvíli zvracet.

Jake vzal Joannu za ruku a vyšli po můstku na palubu.

Dvě hlavy, které je pozorovaly přes zábradlí, ihned zmizely.

„Ten hlídač vypadal nebezpečně,“ poznamenala Joanna.

„Opravdu?“

„Takový chlap by dokázal svrhnout člověka přes palubu a klidně hned potom usnout.“

„Mohl by to být jeden z těch, kdo odpravili Edmonda Rabba?“ zajímal se Jake.

„Možná. Ale samozřejmě by to udělal jen na něčí příkaz.“

„Ne,“ namítl Jake ihned. „Na to je příliš pitomý. Nikdy by mu takovou práci nesvěřili.“

Na Argonautu se jich ujal námořník v bílém tričku a okrových krátkých kalhotách a odvedl je po nablýskané palubě z týkového dřeva na záď. Joanna si prohlédla mosazné zábradlí i týkovou hranu pod ním. Obojí bylo dost tvrdé, aby při pádu na ně mohla prasknout lebka, usoudila v duchu.

Za kajutou kormidelníka se otevíral rozsáhlý prostor s lehátky a přenosným barem. Na osušce tam ležela atraktivní bruneta a slunila se. Vedle ní postával vysoký, pohledný a opálený muž v tmavomodrém obleku od Armaniho s bílou košilí a žlutou kravatou.

„My už jsme se setkali, poručíku,“ prohodil muž jakoby mimoděk a ani mu nepodal ruku.

„Jo,“ utrousil zatrpkle Jake, který v něm ihned poznal Mervina Tucha, právníka, který se mu vůbec nezamlouval.

„Postaral jste se, aby chladnokrevného vraha odsoudili jen za neúmyslné zabití.“

„K tomu ho odsoudila porota.“

„Výborně, vysvětlete to rodičům té dívky, kterou připravil o život.“

Mervin Tuch nenuceně pokrčil rameny. „Soudní projednávání případu už skončilo, poručíku.“

„No, skvěle,“ zabručel Jake a obrátil se k velice přitažlivé brunetě. „Paní Rabbová, chtěl…“

Právník se postavil mezi poručíka a Lucy Rabbovou.

„Mou klientku znepokojují ještě jiné záležitosti.“

Jake v duchu zaúpěl a posteskl si, že nejdelší vzdálenost mezi dvěma body se nazývá advokát.

„Tak především ten hlídač, kterého jste právě napadl, byl najat paní Rabbovou, aby ji chránil,“ pokračoval Tuch.

„Paní Rabbová se domnívá, a já s ní souhlasím, že jste vůči tomu člověku použil nepřiměřeně a neoprávněně fyzické násilí.“

„Mluvíte o policejní brutalitě?“ zeptal se Jake netečně.

„Alespoň odsud to tak vypadalo.“

„Hmm.“ Jake vytáhl svůj odznak a ukázal jej právníkovi. „Tady máte mé číslo. Zapište si ho, abyste ho mohl uvést ve stížnosti.“

Tuch začal hledat po kapsách pero.

„Samozřejmě,“ pokračoval Jake, „budete muset přijít na stanici, vyplníte hromadu dotazníků a bude vás vyslýchat vyšetřovatel. Potom se bude konat líčení, na kterém budete muset svědčit. Vám i paní Rabbové to zabere pěkných pár hodin.“

Tuch vytáhl ruku ze saka a pero nechal v kapse.

„A mezitím, než si to rozvážíte, si to tady s doktorkou Blalockovou prohlédneme.“

„To je druhá záležitost, o které si s vámi chtěla paní Rabbová promluvit,“ pokračoval Tuch. „Má klientka se domnívá, že neoprávněně narušujete její soukromí. Požádala mě, abych zkontroloval vaše povolení k prohlídce.“

„Když jsem včera mluvil s paní Rabbovou, ujistila mě, že povolení k prohlídce nebudeme potřebovat.“

Jake se zadíval na Lucy Rabbovou, která se okamžitě odvrátila a začala studovat vrstvu laku na svých nehtech. V

duchu si nadával, jak byl pitomý, když nepožádal o povolení k prohlídce. Spolehl se na slovo Lucy Rabbové, a to byla od něho hloupost.

Tuch sledoval policistův obličej. „Máte povolení, viďte?“

„Ne,“ musel přiznat Jake.

„V takovém případě vám musím doporučit, abyste si ho obstaral.“

„Co se dá dělat?“ povzdechl si poručík a sáhl po svém mobilu. „Potrvá to sotva čtyři pět hodin.“

Advokát se přemohl, aby se neusmál. „Vraťte se, až si ho vyřídíte.“

„Vrátím se určitě,“ řekl Jake a začal volit čísla na svém mobilu. „Jenom zavolám pohotovostní jednotku, aby uzavřela tuto loď. Dokud čekáme na povolení, nikdo a nic nesmí opustit palubu.“

Tuch zvedl obočí. „Určitě nepředpokládáte, že tady budu sedět tak dlouho.“

„Byl jste na palubě toho večera, kdy zabili Edmonda Rabba. Je to tak?“ „Byl jsem hostem…“ Tuch se zarazil v polovině věty a nechápavě se zadíval na poručíka. „Řekl jste, že byl zabit. Má to znamenat, že nešlo o nešťastnou náhodu?“

„Vy jste byl na té party, viďte?“

„To odpovídá.“

„Takže vás budeme muset vyslechnout, jak se to tehdy večer odehrálo,“ pokračoval Jake. „Můžete se s námi projít po lodi a předvést nám, kde přesně jste byl a co jste dělal, když pan Rabb spadl přes palubu.“

Lucy Rabbová a její advokát se na sebe neklidně podívali, jako kdyby si vyměňovali němé poselství. Nad hlavami jim přelétl křičící racek.

„No tak co?“ zeptal se Jake.

„Co kdybychom se dohodli na omezené prohlídce?“

navrhl Tuch.

„Ne, to nejde,“ ozvala se Joanna a přistoupila blíž.

„Buď mi povolíte přístup, kam chci, nebo nic prohlížet nebudu.“

Právník přimhouřil oči. „A kdo jste vy?“

„Jsem doktorka Joanna Blalocková a zastupuji tady úřad koronera. Pro vaši informaci, my žádné omezené prohlídky neprovádíme.“

Tuch se ji rychle změřil pohledem a vzpomněl si, jak ji jednou viděl v televizním interview. Ve skutečnosti byla ještě hezčí. „Omezená prohlídka je lepší než prohlídka žádná.“

„Tak mi vysvětlete, jak to má fungovat,“ řekla Joanna advokátovi a Lucy Rabbové. „Buď to zkontroluju teď, nebo se vrátím za několik hodin s deseti techniky z úřadu koronera. Pročešeme tuhle loď od přídě k zádi jako jemným hřebenem a potrvá nám to několik dní. Mezitím poručík Sinclair a jeho lidé budou prohledávat všechny domy a kancelářské budovy pana Rabba. Každý osobní předmět i věci v kancelářích půjdou pod mikroskop.“

„K tomu budete potřebovat balík soudních příkazů,“

ohradil se Tuch.

„To nebude žádný problém,“ odsekla Joanna. „Soudci nám jdou na ruku, když jim řekneme, že tady řešíme případ možné vraždy.“

„Vraždy?“ Lucy Rabbová téměř vyskočila ze svého místa. „Říkáte, že mého manžela někdo zavraždil?“ Joanna se zadívala na Lucy Rabbovou a přemýšlela, jestli mladá žena úlek jen předstírá, nebo zda jde o opravdový šok.

„Naznačujete nám, že máte důkazy svědčící o vraždě?“

otázal se advokát.

„O tom se víc dozvíte u soudu,“ blufovala Joanna.

Jake se usmál. Přelstili Tucha tak, že si to vůbec neuvědomil. Nechal ho, aby se ještě chvíli trápil nejistotou, a potom prohodil: „Na vašem místě bych dovolil doktorce Bialockové prohlídku. Žádný soudce neslyší rád, že se někdo pokouší mařit vyšetřování vraždy.“

„Co sou to za hovadiny?“ vyštěkla Lucy Rabbová.

„Přece se nemůžou hrabat ve věcech mýho mrtvýho manžela?“

„Samozřejmě můžeme,“ odpověděl Jake a pomyslel si, že se nakonec vždy ukáže, kdo má úroveň. I kdo ji nemá: Lucy Rabbová se svou nádhernou postavou působila impozantním dojmem. Dokud ovšem nepromluvila.

„Mervine,“ vztekala se Lucy Rabbová, „pověz těmhle votra…“

Tuch si ihned položil prst na ústa, a tím ji utišil. Potom se obrátil k Jakeovi. „Rád bych se na okamžik poradil se svou klientkou.“

„To je v pořádku,“ přikývl Jake a pozoroval Lucy Rabbovou, jak vstává a odchází s Tuchem k zábradlí na druhé straně. Byla vysoká, měla pěkně tvarované nohy a zadeček pevný, jako by byl vymodelovaný. Její prsa mu však připadala až příliš velká a zvednutá. Silikon, usoudil v duchu.

Joanna se k němu přiblížila a šeptem se zeptala: „Co si o ní myslíš?“

„Podle mě je dokonalá, snad až na to poprsí,“ odpověděl zamyšleně.

„Má celulitidu,“ prohodila.

Jake si prostudoval zadní část stehen Lucy Rabbové.

Spatřil tam jasně patrné důlky. Usmál se a napadlo ho, že je zajímavé, čeho všeho si ženy nevšimnou. „Vlastně vůbec není tak dokonalá.“

„A kdy zase začneš myslet na práci?“ napomenula ho Joanna jemně.

„Myslím na ni,“ odpověděl šeptem. „Říkal jsem si, že když měl starý Rabb sto milionů dolarů, mohl si pořídit něco opravdu mimořádného. A to něco mimořádného ho nechalo oddělat.“

„Jeho smrt ji zrovna nezdrtila, viď?“

„Proboha,“ vyhrkl Jake hlasitěji, než chtěl. Tuch se obrátil a poručík ztišil hlas. „Ten ubožák je dva týdny po smrti a ona o něm mluví jako o „mým mrtvým manželovi.“

Nemá ani dost zdravého rozumu, aby předstírala zármutek.“

„Možná. Ale má skutečně slušnou naději, že jí to projde a odnese si metráky peněz s sebou. A samozřejmě její fešný právník bude stát po jejím boku.“

Jake si změřil pohledem párek u zábradlí a obrátil se k Joanně. „Co myslíš, táhnou to spolu?“

„Vsadila bych se, že ano.“

Tuch a Lucy Rabbová se vrátili. Jakeovi neušlo, že se jejich ruce téměř dotýkaly.

„Paní Rabbová se rozhodla, že vám umožní prohlídku bez soudního příkazu,“ oznamoval Tuch. „Pokud byl její manžel zavražděn, přeje si, aby pachatele dopadli a potrestali tak tvrdě, jak to zákon připouští.“

Tak fajn, oddychl si Jake. Kdyby najednou starý Rabb vstal z mrtvých, Lucy Rabbová by se zvencla vztekem.

„Začneme v hlavním salonu.“

Joanna a Jake prošli otevřenými dveřmi a dolů po schodech krytých kobercem do prostorné kajuty sloužící jako salon. Všechen nábytek byl pečlivě přišroubován ke stěnám. Tým mexických uklízečů vysával podlahu a při práci poslouchal hudbu se svého rádia.

„Que?“ zeptal se nejstarší z uklízečů.

Jake mu posunkem naznačil, že Mexičany nepotřebuje.

Muž se vrátil k vysávání.

„Proč se asi pokoušeli oddálit prohlídku?“ zeptala se Joanna.

„Možná chtěli něco vyhodit nebo třeba přestavět věci.“

„A které?“

Jake pokrčil rameny. „Kdoví?“

Prošli salonem a vydali se k hlavní ložnici.

„A k čemu vlastně Lucy Rabbová potřebuje drahého advokáta, specialistu na obhajoby?“ „Tuch jako advokát vyřizoval všechny Rabbovy právní záležitosti,“ vysvětlil jí Jake. „Ale když se objeví případ vraždy s velkou publicitou, skočí na něj. Najme si tým špičkových obhájců, kteří se vlastně o kauzu postarají sami.“

„Stejně musí být šikovný, když dokáže takový tým dát dohromady.“

„To asi je,“ připustil Jake. „Má zatraceně dobrou reputaci. Dostal na svobodu už hodně lidí.“

„Jako toho vraha, co vyvázl s neúmyslným zabitím?“

„Jo,“ zabručel.

„Vyprávěj mi o tom případu.“

„Pitomý syn prachatého bankéře se rozhodl, že oblbne svou holku velkou dávkou extáze,“ rozpovídal se Jake chraplavě. „A zatímco si stahoval kalhoty, ona začala mít potíže s dýcháním. Tak ji odvezl před pohotovost, vyhodil ji tam z auta a zmizel. Než ji našli, udusila se vlastními zvratky.“

„Ach, bože!“

„Měl dostat vraždu druhého stupně,“ pokračoval. „Jenže ten usmrkanec z toho vyvázl se zabitím. Odseděl si tři roky a pustili ho.“

„Ale dal jí extázi a ona ještě dýchala, když ji vysadil.

Kdyby ji odvezl až do nemocnice, mohl jí zachránit život.“

„To vysvětluj tomu pánovi v obleku od Armaniho.“

Vstoupili do hlavní ložnice. Obrovská postel byla neustlaná, pokrývky rozházené. Z otisků na polštářích bylo možné poznat, že na nich v noci ležely dvě hlavy.

„To je mi pěkné,“ poznamenala Joanna a ukázala na dva župany přehozené přes židli. „Všechno nasvědčuje tomu, že spolu chodili už dřív.“

„To jo. Rozdávali si to spolu, ještě když byl starý Rabb naživu.“ Ukázal na židli. „Noví milenci se nezdržují tím, aby si pečlivě skládali župany.“

Joanna se zadívala na rozházené pokrývky na lůžku.

„Ale co když v posteli spal nějaký jiný pár?“

„Jako třeba kdo?“

Joanna pokrčila rameny. „Jen přemýšlím nahlas.“

Poručík přistoupil k židli a prozkoumal bílé froté župany. Jeden měl na přední straně vyšity iniciály ER.

Druhý měl iniciály LR. Sebral z jejich zadní části vzorky vlasů. Ty na županu s LR byly tmavohnědé, na ER našel černé. „Edmond Rabb byl prošedivělý, viď?“

„Měl vlasy skoro bílé,“ odpověděla Joanna.

„No, uvidíme, co nám z nich vyčtou v laboratoři.“ Jake uložil vlasy do průhledných sáčků, sebral župany a pečlivě očichal jejich límce. Joanna ho chvíli sledovala a uvědomila si, že její společník má podivuhodně vyvinutý čich. Často dokázal rozeznat pachy, které většina ostatních ani neucítila.

„Tuch používá nápadnou vodu po holení,“ poznamenal.

„Všimla sis toho?“

Přikývla. „Připomínala mi Polo.“

„A stejně je cítit Rabbův župan.“

Spát s milencem tak brzy po manželově smrti je opravdu pitomé, pomyslela si Joanna. A pitomci se obvykle dopouštějí chyb z neopatrnosti. Pomalu prošla ložnicí a metodicky prozkoumala každý těžký předmět, který se dal zvednout. Dvě mosazné lampy, telefon se záznamníkem, malou kovovou repliku Michelangelovy sochy Davida.

Všechny byly bez poskvrny. „Nikde žádná krev,“ podotkla.

„Ten, kdo ho praštil po hlavě, se hned zbraně zbavil,“

namítl Jake. „Ta už dávno leží na dně oceánu.“

„Já vím.“ Joanna ustoupila a znovu se rozhlédla po místnosti. „A ať už ho udeřil kdokoli, sotva by nesl zkrvavenou zbraň salonem plným hostů do ložnice. Přesto ale…“ Zmlkla, přistoupila k otevřenému kulatému oknu a pečlivě prozkoumala jeho kovový rám. „Taky žádná krev,“

ohlásila znovu.

Jake se obrátil od otevřeného okna k veliké posteli.

Představil si na ní Lucy Rabbovou a Tucha, jak souloží až do umdlení. Potom si zapálí cigaretu a dohodnou se, že nejvýhodnější pro ně bude starého muže odpravit. Byla za tím hrabivost, usoudil Jake. Ta nezná konce. Je jak prokletá bezedná díra.

Potom se soustředil na telefon a ověřil si, zda na záznamníku nezůstaly nějaké vzkazy. Byl prázdný. Potom se začal zajímat o telefonní čísla. „Podíváme se, komu Lucy volala nejčastěji, když jí odpravili manžela.“

„Vsadila bych se, že to byl Mervin Tuch,“ usoudila Joanna.

„To určitě. A protože to byl její právník, hovory byly přísně důvěrné a šlo o pouhé porady.“

„Ovšem.“

Přesunuli se do velké koupelny. Vše v ní bylo z tmavého dřeva, včetně sedátka na toaletě. Polička u umyvadla byla plná dámské kosmetiky, krémů na ruce, parfémů a vedle nich stál košík s mýdly. Lékárnička vypadala, jako by ji používal Edmond Rabb. Vitaminové přípravky proti stárnutí, přípravky na zubní protézy, testosteronové náplasti a lahvička Viagry.

Jake po ní sáhl. „Na etiketě se píše, že to jsou stomiligramové tablety. Je to velká dávka?“

„Větší se neprodává.“

„Zdá se, že se stařík alespoň snažil.“ Zavřel lékárničku.

„Vůbec nic. Podíváme se ještě na palubu.“

Prošli salonem, kde uklízeči stále vysávali prach a leštili nábytek. Jake se zarazil, chvíli je pozoroval a potom přistoupil k nejstaršímu z nich. „Umíte anglicky?“

„Ano,“ odpověděl hubený šedovlasý muž.

„Nečistili jste tady na lodi nějaké krvavé skvrny?“

„Ne, seňore.“

„Nenašli jste v poslední době krev v ložnici, koupelně nebo na palubě?“

Muž třikrát zavrtěl hlavou.

Joanna a Jake vyšli na sluncem ozářenou palubu. Lucy Rabbová si již přes bikinky přetáhla lehkou sukni. Tuch si zase svlékl sako a popíjel Coca-Colu z malé, tlusté láhve.

„Vždycky podáváte kolu v těchhle lahvích?“ zeptal se Jake.

„Ano,“ odpověděla Lucy. „Edmond ji tak pil nejradši.“

Dokonalá zbraň, když chcete někoho praštit po hlavě, pomyslel si Jake. „Podíváme se na druhou stranu. Tam stál váš muž, když spadl přes palubu. Je to tak, paní Rabbová?“

„Podle mě ano,“ odpověděla brunetka netečně.

Je bezcitná, blesklo Jakeovi hlavou. Opravdu bezcitná.

Tak zatraceně pěkná, ale pod fasádou nic než led. Vzal Joannu za ruku a odvedl ji stranou, aby byli z doslechu.

„Vidělas tu láhev od koly? S tou můžeš dát člověku pořádnou do hlavy.“

„A hned ji odhodit do vody.“

„To také,“ řekl Jake a zahleděl se na racka letícího nad jejich hlavami.

Joanna se zamyslela. „Myslím, že by se střepinka zeleného skla urazila a uvízla v kosti.“

„Překontroluj to.“ Jake si nasadil tmavé brýle a přistoupil k zábradlí na samém konci lodi. „Tak tady viděli Edmonda Rabba chvíli před smrtí. Podle jednoho svědka se přes ně nakláněl, jednou rukou se držel zábradlí a v druhé měl drink.“ Jake takovou pozici zaujal, ale hned se zase narovnal. „Nikdo vedle něho nestál. Moře bylo klidné. Vítr nefoukal. A plavili se rychlostí pouhých pět uzlů.“

„Není možné, že se posadil na zábradlí?“

Jake zavrtěl hlavou. „Tak hloupý zase Rabb nebyl. Jako mladík sloužil na dopravní lodi. Na moři se vyznal.“

Joanna pečlivě prozkoumala mosazné zábradlí a tvrdé dřevo pod ním. Z paluby tam nevyčníval žádný výstupek ani ostrý okraj. Naklonila se a zjistila, že žádná lišta nevystupuje ani z hladkých boků lodi. Prohledala okolí, zda tam neobjeví příhodnou skrýš. Žádnou nenašla.

Odstoupila od zábradlí a představila si vraždu Edmonda Rabba. Nakláněl se přes zábradlí, ale přesto mu nic nehrozilo. Pravděpodobně se zahleděl na moře. Kolem bylo ticho, a tak určitě slyšel, jak se k němu někdo blíží. Otočil se, ale zůstal klidný, protože znal svého vraha. Opět se opřel. Vtom dostal ránu do hlavy. Padl na zábradlí a vrah ho svrhl přes palubu.

„Tak co?“ vytrhl ji z úvah Jake.

„Musela to být vražda,“ řekla Joanna. „Kdyby uklouzl a udeřil se o zábradlí, našli bychom zlomeninu vpředu nebo v týlu.“

„Co kdyby skočil po hlavě do vody a zasáhl ho lodní šroub?“

Joanna zavrtěla hlavou. „Pohybovali se rychlostí pět uzlů. Lodní šroub by ho rozmašíroval.“

„A přesto, mi říkáš, že při předběžném líčení by se vražda neprokázala?“

„To nevypadá pravděpodobně. Někdo by namítl, že skočil šipku a narazil hlavou na nějaké prkno ve vodě. A to by mu způsobilo frakturu na temeni.“

„Existuje vůbec taková možnost?“

„Jistě. Jenže ve skutečnosti se stalo něco úplně jiného.“

Oba se vrátili zpět na záď. Den byl stále parnější a vzduch se ani nepohnul. Nad kormidelníkovou kajutou líně visela řada vlajek.

Jake kývl na Lucy Rabbovou a jejího právníka. „Díky za váš čas.“

„Paní Rabbová doufá, že další prohlídky lodi už nebudou nutné,“ pravil Tuch úředně.

„To vám nemůžu slíbit,“ namítl Jake.

„Jestli se ještě jednou vrátíte, přineste si soudní příkaz.“

„Budu to mít na paměti.“

Jake a Joanna sešli po schůdcích na molo. Vyholený svalovec v bílém tam stále ještě hlídal.

„Vy jste tady pracoval tu noc, co se to stalo?“ oslovil ho poručík.

„Jo.“

„A vstoupil jste tenkrát na palubu?“

„Ne,“ řekl hlídač, ale nedokázal se podívat Jakeovi do očí. „Já zůstávám na zemi.“

„Jste si tím jistý?“

„Jesli někdo říká, že sem byl na palubě, tak lže,“

zabručel muž.

„To se uvidí.“

Jake a Joanna šli dál, oba ponořeni do svých úvah. Za sebou slyšeli, jak Lucy Rabbová křičí na svalovce příkazy. S

čímsi nebyla spokojená.

„Tak jaký máš na to názor?“ zeptala se Joanna.

„Bojím se, že jim to projde.“

Z přístavu náhle zavál prudký poryv větru. Vlajky nad kormidelnickou kajutou Argonauta se rozvinuly. Byly tři: americká, státu Kalifornie a třetí s firemním znakem. Na ní modrý globus na bílém pozadí. Globus obepínal nápis Bio-Tek.

Joanna a Jake opustili přístav bez ohlížení, a proto ani nezpozorovali, jak se ve větru třepotá vlajka Bio-Teku.

Kapitola 15

„Oliver Rhodes tady mohl být věčně,“ pronesla Lori McKayová a vstala ze židle. „Jen se na to koukni.“

Joanna se předklonila a prostudovala si vzorek tkáně pod mikroskopem. Buňky srdečního svalu se zdály být mladé a zdravé, nikde ani stopa po jizvách či atrofii. Některé arterioly byly roztažené a bez známek aterosklerózy.

„Vypadá jako srdce dvacetiletého.“

„A stejně tak bylo i výkonné.“ Lori ukázala na hromadu záznamů na stole. „Podívej se na jeho funkční testy a neuvěříš vlastním očím. Jeho EKG a thaliový stres jsou naprosto v pořádku a ejekční frakce činila 110 procent předpokládané hodnoty. Sakra! To srdce mohlo tlouct dalších padesát let.“

„Kdyby na něm nevyrostl rhabdomyosarkom.“

„A v tom druhém případě to probíhalo obdobně,“ přidal se Dennis Green, odborník na onkologickou patologii.

Odstrčil svou židli od mikroskopu na stole v laboratoři soudního lékařství. „Když se podíváte na mozkovou tkáň téhle pacientky, přísahali byste, že pochází od nějakého teenagera. Žádné jizvy, infarkty ani atrofie, přestože ji v minulosti opakovaně postihly mozkové cévní příhody.“

„A zlepšila se jí i činnost mozku?“ zajímala se Joanna.

„Bylo to neuvěřitelné,“ odpověděl Green. „Všechny její motorické i smyslové funkce se úplně obnovily. A na tom zřejmě je nejpozoruhodnější to, že trpěla progresivní formou demence, podobnou Alzheimerově chorobě. I to se vrátilo do původního stavu.“

„To zní jako kouzla,“ poznamenala Lori.

„Spíš jako černá magie,“ pokračoval Green. „Protože uprostřed mozku té ženy vyrostl astrocytom, a to je jeden z nejzhoubnějších nádorů, jaké vůbec existují.“

Joanna si zhluboka povzdechla. „A my pořád nevíme proč.“

„Mohla by to být shoda okolností,“ nadhodila Lori. „Ta možnost tu je. Uvědom si, že jde jenom o dva pacienty.“

„To v žádném případě.“ Green zavrtěl hlavou. „Našli jsme dva velice vzácné tumory ve skupině třiceti pacientů.

To nemůže být shoda okolností. Vsadil bych se, že to má něco společného s tím lipolytickým enzymem, který jim podali.“

Otočil se na své židli k Joanně. „Narazila jsi na něco v Bio-Teku?“

„Všechno vypadalo dobře. Mají tam velmi kvalitní kontrolu. Jednu laboratoř si tak dokonce zařídili…“ Joanna se zarazila a znovu si promítla před očima techničku ve skafandru. A v obyčejných latexových rukavicích. To ji znepokojovalo. Takové rukavice přece nemůžou ochránit člověka v nebezpečném prostředí. „Omluvte mě na okamžik.“

Zamířila k telefonu na zdi, chvíli s někým mluvila a zase se vrátila.

„Oč jde?“ zeptal se Green.

„Jednu z laboratoří Bio-Teku zamořil virus,“

odpověděla Joanna.

„No a?“

„A technická v té laboratoři nosila skafandr jako ve vesmíru.“

Green si ji nechápavě změřil pohledem. „Skafandr?“

„Za chvilku si to snad vysvětlíme. Právě jsem volala Mackovi Brownovi z virologického výzkumu. Je na cestě sem. Třeba nám to dokáže vysvětlit.“

„Skafandr jako ve vesmíru?“ podivil se Green znovu.

„Počkáme na Macka.“

Joanna sáhla do kapsy svého laboratorního pláště pro tabulku čokolády. Pomaluji rozbalila a v myšlenkách se vrátila k neobvyklým nádorům. „Pojďte, soustředíme se na enzym vyráběný v Bio-Teku. Mají tam hodně důkladnou výstupní kontrolu. Jejich enzymové preparáty by měly být čisté. Ale pro jistotu si je prověříme sami.“

„Nemyslíš, že se mohly kontaminovat během přípravy?“ zajímal se Green.

„Nedá se to vyloučit,“ připustila Joanna. „Určitě ještě nikdo z nás nezapomněl na L-Tryptofan.“

Green i Lori přikývli.

L-Tryptofan, v přírodě se vyskytující aminokyselina, se prokazatelně osvědčil jako látka navozující spánek a uvolňující svaly. Nakonec jej s pomocí genetické techniky začala vyrábět jedna japonská farmaceutická firma a prodávala jej ve velkém v obchodech s dietními potravinami po celé Americe. U některých z pacientů užívajících L-Tryptofan se však projevily příznaky stupňující se a nakonec smrtelné neurologické choroby. Mnozí z nich na její následky zemřeli. Nemoc způsobila znečišťující příměs v L-Tryptophanu. Farmaceutická firma byla žalována o stamiliony dolarů a preparát byl stažen z prodeje.

Joanna si ukousla čokolády. „A tak kontaminace v preparátech Bio-Teku zůstává vysoko na seznamu možných příčin. Ale přesto to mohl způsobit ten enzym samotný.“

Green mávl rukou. „Ještě nikdy jsem neslyšel o kancerogenním enzymu. Ani jednou.“

„To nepochybně,“ přikývla Joanna. „Jenže tento enzym byl produkován prostřednictvím geneticky pozměněné bakterie. A to nemusí být tvůj běžný enzym.“

„To máš pravdu,“ přiznal Green.

Joanna si olízla čokoládu z prstů. „Jenže to nás nepřibližuje k odpovědi, viď?“

„Ať už je to cokoli,“ řekl Green, „asi se shodneme, že původcem byl ten enzymový preparát.“

Joanna rozhodně přikývla. „Na to můžeš vsadit i svůj dům.“

„Dva pacienti už umřeli na rakovinu,“ pronesl Green spíš jen pro sebe, „a jistě to postihne i další.“

Lori se zamyslela. „Dovedete si představit, jak se bude cítit těch osmadvacet zbývajících, až zjistí, co se děje?

Budou jen vystrašeně čekat, kdy je skolí rakovina. A nemám ani tušení, co by se proti tomu dalo podniknout. Naše vyšetřování jim nepomůže.“

„Já vím,“ přitakala Joanna tiše. Uvědomila si, jak polekaní a rozzlobení budou ti pacienti. Jednoho dne se cítí skvěle, jako kdyby vystoupili na vrcholek světa, a druhý den ztratí naději a čekají na to, až se objeví smrtící nádor.

Zaplašila chmurné myšlenky a opět se soustředila na hledání původce tumorů. Ukázala na nesčetné krabice laboratorních vzorků naskládané na nedalekém stolku. „Ty byly odebrány z pokusných zvířat, kterým podali preparát.

Musíme je prohlédnout jeden po druhém.“

„Proboha,“ zasténala Lori. „Na tom stolku je přinejmenším sto krabic. To nám zabere celé týdny.“

„Ještě víc,“ dodal Green zdrceně.

Joanna jejich stesky nevzala na zřetel. „Každý z nás zkontroluje jednu krabici denně. Ale nestačí je jen přeletnout pohledem. Prostudujte je pečlivě a soustřeďte se na srdce a mozek.“

„Nemohli bychom si vzít na pomoc praktikanty?“

navrhla Lori.

„Ne,“ řekla Joanna okamžitě. „Nemůžeme si tady dovolit nezkušenost. A pamatujte si, že i malé změny můžou být důležité, zvlášť když naznačují počátek zhoubného bujení.“

„Má žena zapomene, jak vypadám,“ postěžoval si Green. Byl nešťastný, kolik mu přibylo práce, chápal však její nezbytnost. Opět mu blesklo hlavou jeho manželství, které se den po dni dál rozpadalo. A když se každý večer vracel domů stále později, tak potíže se ženou ještě dál prohluboval. Green pokrčil rameny nad svými manželskými problémy. Byly zanedbatelné ve srovnání s tím, jak osmadvacet pacientů čekalo na to, kdy je zabije rakovina.

Dveře do laboratoře se otevřely a vstoupil J. Mack Brown. Byl to hubený čahoun z Texasu s hranatou bradou a hnědými vlasy, které měl neustále rozčepýřené, ať už si je česal sebečastěji. Všichni říkali, že se podobá herci z reklamy na cigarety Marlboro. A nebyli daleko od pravdy.

Jméno dostal po slavném filmovém kovboji Johnniem Mackovi Brownovi a narodil se a vyrostl na ranči poblíž Del Ria v Texasu. Byl to proslulý virolog a světově uznávaný odborník na horečku Lassa, nemoc, jejímž původcem je jeden z nejnebezpečnějších virů světa. Mack Brown strávil mnoho času výzkumem prováděným ve skafandru.

„Jak se máš, Joanno?“ zeptal se s měkkým, líným texaským přízvukem.

„Celkem to ujde.“

„Vypadáš opravdu pěkně,“ prohodil Mack a podrbal se za uchem. „Jak se ti daří zůstávat pořád tak mladá?“

„Žiju zdravě,“ usmála se Joanna.

„Chacha,“ oplatil jí úsměv Mack. Posadil se do židle na kolečkách a natáhl si nohy na stůl. Vysoké boty měl staré a obnošené, ale dobře naleštěné.

„Dennise a Lori, myslím, znáš,“ řekla Joanna a posadila se na stůl s mikroskopy.

„To víš, že znám.“ Mack na ně kývl a zase se obrátil k Joanně. „Tak co má být s těmi skafandry?“

„To, co ti povím, se musí udržet v tajnosti.“

„Klidně spusť.“

Joanna mu vyprávěla o lipolytickém enzymu a o tom, jak zřejmě způsobil ve dvou případech zhoubné nádory.

Popsala svou návštěvu v Bio-Teku a podrobně Mackovi vykreslila tamní uzavřenou laboratoř.

Mack zašilhal na Joannu. „Skafandr s průhledem a vším?“

Joanna přikývla. „I s hadicí připojenou k helmě, kterou se přivádí kyslík.“

„A co tam, k čertu, prováděli?“

„Tvrdí, že jejich kmenové buňky napadl adenovirus.

Domnívají se, že jej tam přenesli laboranti. Skafandr prý má zabránit tomu, aby lidé kontaminovali kmenové buňky.“

Mack pomalu strávil informaci a rukou si pročísl vlasy.

„Něco mi na tom nehraje.“

„A co?“

„Obvykle se nosí skafandry na ochranu lidí, aby se nenakazili nebezpečnými viry laboranti,“ pustil se do vysvětlování Mack. „Když například pracuješ s viry Ebola nebo Marburg, potřebuješ skafandr proto, aby se nedostal dovnitř, k člověku, a ne ven. Jenže v Bio-Teku ho používají, aby ho nikdo nezanesl do laboratoře.“ Pomalu zavrtěl hlavou. „Ještě nikdy jsem neslyšel, že by to v nějakém ústavu dělali. Proč utrácet tolik peněz, když to není nutné?“

„Podle tebe není skafandr nezbytný, abys zabránil přístupu virů?“

„My to tak neděláme,“ řekl Mack. „Stačí, když si laborant oblékne masku, chirurgický plášť a latexové rukavice. To zabrání přenosu HIV i virů hepatitidy. A zcela určitě by to zastavilo i adenovirus.“

„Možná proto měla technická na sobě jen obyčejné latexové rukavice, a ne ty velké, které se obvykle používají se skafandrem,“ zauvažovala nahlas Joanna. „Jenže to nevysvětluje, proč měla na sobě skafandr.“

Mack se zhoupl ve své židli a přemýšlel o tom, který z virů by mohl znečistit linii buněk pěstovaných in vitro.

Obvykle nepůsobily kontaminaci adenoviry, nýbrž Epstein-Barrův virus. Potom si Mack vzpomněl na něco podivné ho, na modifikované formy adenovirů používané v genetických laboratořích. „Zeptala ses jich, který adenovirus konkrétně jim způsobil ty potíže?“

„Ne,“ připustila Joanna. „Záleží na tom?“

„Mohlo by,“ usoudil Mack. „Při genetickém výzkumu se často užívají modifikované adenoviry k přenášení genetické informace z jedné buňky na druhou.“

Uviděl překvapené výrazy v jejich obličejích, a tak se pustil do podrobnějšího výkladu. „Přiblížím vám to na příkladu. Řekněme, že chcete přenést DNA nebo geny z buňky A do buňky B. Jako nosič můžete použít virus.

Především vezmete adenovirus a modifikujete ho tak, že odstraníte část způsobující nemoc. Potom vezmete DNA z buňky A, vložíte ji do upraveného viru a potom buňku B

vystavíte působení vašeho výtvoru. Virus přenášející DNA z buňky A pronikne do buňky B. A ejhle. Právě jste přenesli DNA nebo geny z jedné buňky do druhé.“

Joanna chvíli o této informaci přemýšlela, ale potom namítla: „Nejsem si jistá, jestli se takové pokusy v Bio-Teku vůbec provádějí.“

„Dělá se to v každé genetické laboratoři,“ pokračoval Mack okamžitě. „Podle nich to je klíč ke kouzelnému království. Podobnou technikou se přenášejí i geny z jednoho zvířete na druhé.“

„Jestli je to opravdu tak,“ přemítala Joanna, „proč by se lidé v Bio-Teku tak obávali modifikovaného adenovirů, který nemůže způsobit nemoc?“

„Možná se jim modifikovaný virus nepovedl tak, jak předpokládali. Třeba se z něj stalo něco hrozně nebezpečného.“

Joanna přikývla a začala to vše chápat. „Takže opravdovým důvodem, proč se používá skafandr, může být snaha zabránit, aby se laborant nakazil nějakým nebezpečným virem?“

„Tak bych to alespoň předpokládal já,“ dodal Mack opatrně. „Jenže nezapomínej, že je to jen domněnka.“

„A neexistuje způsob, jak ji potvrdit nebo vyvrátit.“

„Můžeš se jich zeptat přímo.“

„To by nikdy nepřiznali.“

„Tak se zeptej jejich zaměstnanců,“ poradil jí Mack.

„Zjisti si, jestli někdo neonemocněl nějakou hroznou infekcí.“

„Otázky a další otázky,“ postěžovala si Joanna. „A žádné odpovědi. Přitom je tu velká možnost, že ten virus nemá nic společného s rakovinou způsobenou tím prokletým enzymem.“

Mack pokrčil rameny. „Člověk nikdy neví, dokud se nepřesvědčí.“

Dveře do laboratoře se otevřely a dovnitř nahlédla sekretářka. „Paní doktorko Blalocková, děkan Murdock by si rád s vámi co nejdřív promluvil. Je v konferenční místnosti.“

Joanna se obrátila k Mackovi. „Díky za pomoc. Dám ti vědět, jestli zjistíme něco nového.“

„Kdybys chtěla, abych se tam podíval s tebou, stačí, když mi zavoláš,“ nabídl Mack. „V tom se celkem vyznám.“

Joanna ihned vyšla z laboratoře a doufala, že Simon Murdock nepřináší další špatnou zprávu. To by znamenalo ještě víc práce. Už teď byla vytížena na maximum, pracovala šestnáct hodin denně, a dosud se nemohla pochlubit žádným pokrokem. Žádným. Ani sebemenším.

Jediné, co odhalovala, byly nové otázky, na které neznala odpověď.

Modifikovaný virus! Sakra! Co ten s tím má společného? Nejspíš nic. Ale ona se bude muset po té stopě vydat a zjistit, kam vede. Napadlo ji, zda má na to dost času.

Vstoupila do konferenční místnosti. Simon Murdock obcházel kolem oválného stolu. Závěsy v místnosti byly stažené, knoflíky u telefonu blikaly.

„Zamkni za sebou, prosím,“ řekl Murdock vážně.

Joanna otočila zámkem a podívala se na šéfa zdravotnického centra. Tvářil se znepokojeně, vrásky v obličeji se mu ještě prohloubily. „Špatné zprávy?“

„Ty nejhorší možné,“ odpověděl Murdock. „Zdá se, že ve skupině pacientů, u nichž byl použit enzym, máme další rakovinu.“

„Proboha!“ zasténala Joanna a posadila se do židle s vysokým opěradlem. „Kde ten nádor našli?“

„V ledvinách.“

„A pacientovi čistili renální arterie lipolytickým enzymem. Ne?“

„Přesně tak.“

„Je to hrůza, Simone,“ povzdechla si Joanna tiše.

„Lékařská katastrofa.“

„Pořád ještě zbývá špetka naděje,“ řekl Murdock.

„Existence nádoru ještě nebyla prokázána.“

Joanna vytáhla pero a kartičku na záznamy. „Jaké jsou podrobnosti?“

Murdock dál přecházel po místnosti. „Jde o šedesátiletého pacienta, který měl renální arterie zablokované rozsáhlými ateromatickými pláty. Kvůli tomu trpěl hypertenzí a ledviny mu začaly selhávat. Absolvoval proceduru čistění arterií a všechno se zlepšilo. Dařilo se mu skvěle až do včerejška, kdy začal močit krev. Rentgen ukázal blíže neurčenou hmotu v pravé ledvině.“

„To bude rakovina,“ poznamenala Joanna.

„Jenže zatím ji neprokázali,“ namítl Murdock. „Příští týden půjde na operační stůl a provedou mu biopsii.“

Joanna zvedla zrak od své kartičky. „Proč ty odklady?“

„Protože se právě zotavuje po pneumonii.“

Joanna se nad případem zamyslela a soustředila se na hmotu v ledvinách. „Byla ta hmota viditelná na rentgenu, než pacient dostal lipolytický enzym?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Bude to nádor,“ opakovala Joanna. „Musíme se s tím smířit.“

„Ale diagnostikovali ho jen v jedné ledvině,“ připomněl Murdock. „Možná se po jejím odstranění z toho vyléčí.“

„Možná na čas. Jenže uvědom si, že mu ten preparát vstříkli do obou renálních arterií. Je jen otázka času, než se tumor objeví i v druhé ledvině. Ten pacient sedí na časované bombě.“

„Do prdele,“ zabručel Murdock, kterému neslušné slovo vylétlo z úst jen výjimečně. „A aby nebyl všem problémům konec, ten člověk také sedí v redakční radě Los Angeles Times“

Joanna pozorovala Murdocka, jak se sesouvá do židle na druhém konci stolu. Vypadal jako velice unavený stařec.

„Tuhle hrůzu už nemůžeme dlouho tajit,“ řekla. „Budeme muset vydat nějakou zprávu pro tisk.“

„A co v ní řekneme?“

„Pravdu,“ doporučila Joanna. „Půjdeme s ní jednoduše a jasně k věci, aby ji každý pochopil.“

Murdock si smutně povzdechl. „Další skandál v Memoriál. Další skvrna na naší dobré pověsti.“

„Bylo by hloupé se to snažit utajit. Tím bychom si jenom zkomplikovali situaci do budoucna. Měl bys vysvětlit veřejnosti přesně to, co už víme.“

Murdock váhavě přikývl. „Rád bych, aby ses podívala na tu zprávu dřív, než ji vydáme.“

„Samozřejmě.“

„Budeš tady celý den?“

„Až do noci.“

Joanna odešla z konferenční místnosti a tentokrát jí bylo Simona Murdocka líto. Neexistoval však způsob, jak zaobalit prohlášení pro tisk, aby vyznělo lépe. Ať už se použila jakákoli slova, byla to lékařská tragédie. Memoriál vlastně způsobil, že lidé onemocněli rakovinou. Bylo to mnohem otřesnější než jen pouhý skandál. Byla to katastrofa, která na dlouhé roky pošpiní jméno nemocnice.

Joanna vstoupila do předsálí oddělení soudního lékařství, nalila si kávu do plastového šálku a zamířila k laboratořím vzadu. Mack a Green byli už pryč. Lori právě zavěšovala telefon na zdi.

„Hádej, co je nového?“ otázala se Lori.

„Co?“ Joanna jen zadoufala, že to nejsou žádné další špatné zprávy.

„V lebeční fraktuře Edmonda Rabba našli nějakou podivně vypadající hmotu.“

Joanna položila šálek a upřeně se na Lori zadívala.

„Kdo ji našel?“

„Lidé, co ji zkoumali pod elektronovým mikroskopem,“

řekla Lori. „Objevili stopy cizorodé látky v místě zlomeniny. A kousek z ní dokázali izolovat.“

Joanna se v myšlenkách vrátila na palubu Argonauta a k tlustým lahvím od Coca-Coly, které se tam podávaly.

Napadlo ji, že se v lebce Edmonda Rabba našly střepinky skla. „Byli schopni určit, co je to za látku?“

„To je na tom právě to divné,“ řekla Lori. „Podle nich je ta látka obyčejná stará kůže.“

Joanně se rozšířily oči. „Bouchli ho peškem.“

„Cože?“

„Praštili ho do hlavy peškem.“

Sáhla po telefonu a vytočila Jakeovo číslo do kanceláře.

Nebyl přítomen. Odešel na pohřeb Billyho Cunninghama.

Lori sledovala Joannu, jak zavěšuje telefon.

Nepochopila, oč vlastně přesně šlo. „Promiň, jestli to zní hloupě, ale můžu se tě zeptat, co je vlastně ten pešek?“

„Krátký, kůží potažený obušek,“ pronesla Joanna zachmuřeně. „A dokonalý nástroj na zlomení něčí lebky.“

Kapitola 16

Sara Ann Mooreová pozorovala lékařův dům ze zaparkovaného auta a uvažovala, zda v něm žena, jež vstoupila dovnitř, zůstane přes noc. Při příchodu si s sebou nepřinesla kufřík s toaletními potřebami a nezajela s autem na trávník, ale nechala je stát na ulici. Pravděpodobně přišla jen na návštěvu.

Ve zpětném zrcátku se náhle zjevila potkávací světla.

Sara jako blesk vklouzla pod volant a zůstala tam, než auto přejelo. Okolní čtvrť obývala horní střední třída, vládl v ní klid a provoz na ulici byl jen minimální. Kromě občasného štěkání psů kolem panovalo ticho.

Sara si zkontrolovala hodinky. Bylo deset hodin večer a vše naznačovalo, že ji čeká další promarněná noc. Sledovala lékaře již sedmý den, ale jak se zdálo, ten muž nedělal nic jiného, než jedl, spal a pracoval. Až do dneška vše naznačovalo, že se ani s nikým nestýká.

Sara si vybavila v paměti ženu, která vstoupila do domu krátce před devátou. Její oblečení bylo lacině honosné a nevkusné. Na nohou měla kozačky na vysokých podpatcích, minisukni a krátký kabátek z jakési kožešiny. Připomínala šlapku. Šlapku? A co když je to opravdu prostitutka?

Prohlédla si ženino auto. Starý otlučený ford, který ve čtvrti plné mercedesů a lexusů působil jako bolák na zdravé pleti. Určitě to bude prostitutka, pomyslela si Sara znovu.

Třeba z nějaké eskortní agentury. Vše teď do sebe zapadalo.

Lékař byl tak zaměstnán, že jedl jenom jídla objednaná telefonicky a pravděpodobně také šukal jen ženy objednané přes telefon. Pokud ho opravdu navštívila callgirl, otevírala se řada možností, jak narafičit smrtelné neštěstí. Sara vystoupila z auta a opatrně za sebou zavřela. Využila toho, že měsíc zakryly mraky, a rychle přeběhla ulici k lékařově garáži. Ukryla se ve stínu za domem. Ve vedlejší budově bylo všude zhasnuto kromě jednoho rozsvíceného okna v patře. Sara z něj slyšela dětský hlas a občasné ňafání malého psa, ale znělo to, že to bylo dál od okna.

V lékařově domě se svítilo. Přitiskla se k fasádě, pomalu se přesunula k prvnímu oknu a nakoukla dovnitř.

Uviděla malou knihovnu se stolem, otočným křeslem a poličkami plnými knih. Jednu stěnu pokrývaly zarámované diplomy a fotografie.

Vtom Sara zaslechla ženský hlas a ucouvla. V té chvíli k ní dolehl jakýsi rozhovor, následovaný smíchem. Ozvalo se zaštěkání velkého psa, ale to muselo být o několik domů dále. Měsíc opět jasně svítil a vrhal ostré stíny.

Sara si počkala, až jej zase zakryjí mraky a přistoupila k dalšímu oknu. Teď už rozhovoru rozuměla. Uslyšela rozzlobený mužský hlas: „Nenamlouvej mi, že sis zapomněla ten zatracený mentol.“

„Přísahám, že jsem si ho dávala do tašky, když jsem sem šla,“ ohradila se žena.

„Prd!“

Sara se velmi opatrně zvedla a nakoukla dovnitř růžkem okna. Rychle se však zase sklonila a nemohla uvěřit svým očím. Proboha! Úchylácké představení. Znovu se pomalu zvedla a nahlédla dovnitř.

Alex Mirren ležel roztažený na posteli se všemi končetinami přivázanými černými punčochami k pelesti.

Kdosi mu namaloval rtěnkou červené kroužky kolem bradavek a genitálií.

„Ta mentolová mast tady někde musí být,“ trvala na svém prostitutka a dál rukou šátrala v kabelce. Byla to vysoká, hubená žena s kudrnatými rusými vlasy a malým poprsím. V ústech se jí pohupovala cigareta. Měla na sobě kozačky s vysokými jehlovými podpatky, růžové kalhotky a síťové punčochy, které nezakrývaly její celulitidu. „Určitě jsem ji někde ztratila.“

„Tak ji, sakra, někde sežeň,“ obořil se na ni Mirren.

„Bydlím až ve Valley,“ postěžovala si prostitutka.

„Trvalo by mi hodinu, než bych dojela tam a zpátky.“

„U Wilshire a Dorseyho mají otevřeno celou noc. Zajeď tam pro ni a hned se zase vrať. A dávej pozor, ať koupíš tu mast s dvojnásobným účinkem.“

„No jasně,“ přitakala prostitutka nešťastně. „Já vím.“

Sara ji sledovala, jak se obléká, a modlila se, aby žena před odchodem Mirrena nerozvázala. Naskýtala se jí dokonalá šance. Alex Mirren zemře, bude to vypadat jako neopatrnost a možná obžalují někoho jiného. Dokonalost sama. Jen ale ať nechá tu jeho perverzní prdel přivázanou k posteli.

Prostitutka si zastrčila blůzku do minisukně. „Jenže na to si budeš muset připlatit. Je ti to jasný?“

„Hlavně přines ten prokletý mentol.“

Sara věděla, k čemu takový prostředek slouží. Jedna z jejích spolužaček na univerzitě používala mentol se svým přítelem pravidelně. Mastička se nanese na mužský penis a šourek. Jakmile má muž erekci, žena si na něho nasedne a začne po něm pomalu přejíždět. Teplá ženská vagina promění mentol na jeho genitáliích v erotické dráždění, které trvá a trvá. Její přítel začal prožívat místo jednoho orgasmu za večer tři.

„Stejně si musím koupit cigarety,“ prohodila prostitutka a sebrala kabelku.

„Nechceš mě rozvázat?“ zeptal se Mirren poddajně.

Žena zaváhala. „Jak daleko je ten obchod?“

„Asi pět bloků odsud.“

Poklepala na Mirrenův penis ukazováčkem. „Mám, nebo nemám?“

„Prosím.“

Prostitutka ho chytila za varlata a stiskla, až Mirren hlasitě zasténal a zvedl pánev proti její ruce. „Pěkně vydrž tak, jak jsi, tygře.“

Sara ženu pozorovala, jak vychází z místnosti. Mirren zůstal přivázaný k posteli. Jako kuře před vykucháním.

Vchodové dveře se hlasitě zabouchly. Určitě za sebou nezamkla, pomyslela si Sara. Mirren by nikdy nesvěřil klíče prostitutce.

Mraky opět odhalily měsíc a ten rozházel po okolí strašidelné stíny. Sara se zadívala na rozsvícené okno ve vedlejším domě. Na okamžik se jí zdálo, že tam něco zahlédla, hned to však zmizelo. Čekala a čekala. Ať se tam ale pohnulo cokoli, již se to ztratilo. Třeba to byl pouhý stín, vydechla si Sara, ale dál nespouštěla okno z očí. Vtom se přihnal mrak a úplně zastínil měsíc.

Sara rychle přeběhla ke vchodu do domu a vstoupila odemčenými dveřmi dovnitř. Prohlédla se v zrcadle v hale a urovnala si svou blond paruku. Prošla obývacím pokojem a chodbou. Vytáhla revolver a nasadila na něj tlumič.

Zhluboka se nadýchla, uklidnila se a vtrhla do ložnice.

Mirren se na ni nechápavě zamračil. „Co to…?“

Sara mu přiložila revolver k hlavě. „Ještě slovo, a jsi mrtvý. Rozumíš?“

Muž na posteli bez váhání přikývl. Nemohl odtrhnout zrak od tlumiče na hlavni. Ona mě zabije, křičel jeho mozek.

Ustřelí mi hlavu.

„Jde mi jen o tvý prachy,“ prohodila Sara nevzrušeně.

„Pěkně udělej, co ti říkám, a nic se ti nestane.“

Mirren dál zíral na blondýnu, ale nevěřil jí. Ona a ta děvka si naplánovaly loupež. A on by je mohl obě identifikovat. Nejdřív ho okradou a potom zabijí.

„Kde máš peněženku?“

„V horním šuplíku nočního stolku,“ vykoktal Mirren.

„Výborně,“ řekla Sara mile. „A kam si schováváš peníze?“

„Do šatníku,“ zaskřehotal Mirren. V krku mu vyschlo tak, že sotva mohl mluvit. „V modrém saku.“ „Výborně,“

opakovala Sara. „Teď pěkně otevři pusu a já ti tam nacpu par papírových kapesníků. Nechci, aby ses tady ukřičel, až odejdu.“

Mirren si tiše oddechl. Přece jen ho nezabije. „Ale jak se rozvážu?“

„Něco už si určitě vymyslíš.“

Sara sáhla po krabičce s papírovými kapesníky u postele. „Pořádně ji otevři.“

Muž na posteli uposlechl. Jeden kapesník za druhým mu nacpala do úst. Tváře se mu nafoukly, jako kdyby pod vodou zadržoval dech.

Blondýna odešla do koupelny a přinesla nůžky. U

postele vzala za volný konec černé punčochy a natáhla jej.

Odstřihla asi půlmetrový kus a zastrčila si nůžky do kapsy.

Uchopila konce punčochy a začala jí kroutit, až byla jako provázek.

„Co… to…?“ bručel Mirren přes kapesník.

„K čemu to je?“ opáčila Sara. „To je pro větší potěšení.

Hele, ukážu ti to.“

Mirren si náhle uvědomil, že je něco ve strašném nepořádku. Vůbec se nezdržovala hledáním jeho peněženky ani peněz ukrytých v šatníku. Teď se k němu přiblížila s černou stočenou punčochou v rukou.

Rychle mu omotala punčochu kolem krku a zkřížila její konce. „Zatím dobrý, viď?“

Mirrenovy oči málem vylezly z důlků.

„A teď se dívej.“

Sara utáhla smyčku kolem krku tak, že nemohl dýchat.

Mirren vykulil oči ještě víc a tvář mu zbrunátněla. Vší silou se kroutil a snažil se otočit na posteli, ale pouta ho udržela na místě. Marně se pokoušel vyplivnout papírové kapesníky z úst.

Sara utáhla smyčku ještě víc a posadila se mu na břicho jako na hřbet vzpínajícího se koně. Mužův odpor postupně slábl, až ustal úplně. Zemřel s očima a ústy otevřenými dokořán.

Honem mu vytáhla papírové kapesníky z pusy a spláchla je do záchodu. Vzala nůžky z kapsy a uložila zpět do lékárničky, kde je našla. Vrátila se do ložnice a pečlivě zkontrolovala mrtvolu, zda je vše podle jejích představ. Na prostěradle pod Mirrenovým šourkem objevila zaschlé skvrny od semene po jeho předchozím styku s prostitutkou.

Moc pěkný detail, napadlo ji. Ještě jednou si ověřila, zda je všechno, jak si přála. Spokojeně se vrátila do koupelny a horečně uvažovala, jestli se někde nedopustila chyby. Také všechno v pořádku. Navíc ještě v umyvadle zůstalo několik zrzavých prostitutčiných vlasů. Paráda, usmála se.

Vyšla z domu a zavřela za sebou vchodové dveře.

Kapesníkem otřela z kliky otisky prstů.

Měsíc jasně zářil, jasněji než dřív. A mraky kolem něj se nehýbaly. Sara se rozběhla ke svému autu a nastartovala je. Právě chtěla rozsvítit světla, jenže vtom ve zpětném zrcátku uviděla reflektory blížícího se vozu. Skrčila se v sedadle, ale motor nechala běžet.

Stará fordka odbočila na trávník ke garáži Alexe Mirrena. Prostitutka vystoupila s balíčkem v ruce, kvapně zamířila do domu a zabouchla za sebou.

Sara se pomalu rozjela se stále ještě zhasnutými světly.

Kapitola 17

„Ale proč?“ divil se Girish Gupta, patolog z úřadu koronera. „Proč by všechno riskoval kvůli takovému nesmyslu?“

„To nevím,“ připustil Jake a dál obcházel mrtvolu Alexe Mirrena, stále ještě roztaženou na zádech a přivázanou k posteli. Obličej měla tmavě rudý a oči se jí málem vyvalily z důlků.

„Prostě tenhle člověk měl na světě všechno,“

pokračoval Gupta. „A zřekl se toho kvůli chvilce sexuálního uspokojení.“

„Takže vy se domníváte, že tady šlo jenom o potěšení?“

„Téměř jistě.“ Gupta ukázal na černé punčochy, jimiž bylo tělo uvázáno. „Jde o názorný příklad techniky nazývané bondage. A ten člověk se jí účastnil dobrovolně.“

„Z čeho usuzujete, že to bylo dobrovolné?“

„Ze dvou důvodů,“ vysvětloval Gupta již úplně věcně.

„Především tu nenalézám žádné stopy po boji. A za druhé si, prosím, povšimněte, jak jsou ony červené kruhy kolem bradavek a genitálií pravidelné. Kdyby kladl odpor, rtěnka by nutně občas ujela do strany.“

„To máte pravdu,“ přitakal Jake a začal studovat odřeniny na krku mrtvého a hlubokou rýhu v kůži. Potom přistoupil k nohám postele a prohlédl si odstřihnutý konec černé punčochy. „Jenže je tu také pár věcí, které mi nesedí.“

Gupta přistoupil blíže. „A co třeba?“

„Dejme tomu hluboká rýha po škrcení kolem krku toho chlápka. Je nad úrovní límce a byla by alespoň týden vidět.

Lidem by to neušlo. A on by to nedokázal vysvětlit.“ Jake váhavě zavrtěl hlavou. „Ne, ne. To nesedí. Šlapka, která se na tyhle masochistické praktiky specializuje, by ho přiškrtila níž na krku a tolik by smyčku neutahovala.“

„Třeba byla nezkušená,“ mínil Gupta.

„Ani ta rýha kolem krku není v pořádku,“ pokračoval Jake. „Punčocha byla zkroucená jako provaz. A proto po sobě zanechala tak hlubokou stopu. To by profesionálka neudělala. Použila by ji naplocho. Potom by tam nezůstaly tak nápadné odřeniny.“

„I to mohla způsobit nezkušenost.“

„Možná ano,“ řekl Jake, ale přesvědčen nebyl. Prohlížel si vědcovo mrtvé tělo a přemýšlel o lidech, kterým pomáhá k sexuálnímu ukojení, když se jim znemožní dýchat.

Orgasmus se údajně vystupňuje, je-li na chvíli mozek zbaven přísunu kyslíku. Někteří lidé to však přeženou a skončí stejně jako doktor Alex Mirren.

Jake se podíval pod Mirrenovy genitálie. Prostěradlo bylo potřísněno dvěma zaschlými skvrnami po spermatu. To zaplatil pěkně vysokou cenu za orgasmus, pomyslel si poručík. A také jeho rodiny se to pořádně dotkne. Veřejnou ostudu a pokoření si ponesou s sebou až do konce života.

„Měli jsme štěstí, že dnes přišla jeho uklízečka,“

přerušil jeho úvahy Gupta. „Přichází sem jen jednou týdně, a tak tady tělo mohlo ležet šest dní. Z mrtvoly by se do té doby stala odporná hmota. A to by pro nás bylo zlé. Hodně zlé.“

Jake přikývl. Nenáviděl případy, kdy nalezli tělo oběti ve vysokém stupni rozkladu. Nejenže se většina důkazů nenávratně ztratila, ale pach z lidských ostatků mu utkvíval v nose po dlouhé dny. Vzpomněl si na posluhovačku, která objevila tělo krátce po desáté hodině odpoledne. Mexičanka křičela tak dlouho, až se seběhli sousedé. Nalezli to, co ona, a přivolali policii. Přinejmenším pět sousedů vstoupilo dovnitř a všichni přísahali, že se ničeho nedotkli. Ale to je nesmysl, říkal si Jake. Osahali telefon, dveře a noční stolek a pošlapali všechny stopy, které mohly zůstat na koberci či podlaze. Všichni sousedé byli viditelně rozrušení, přesto se alespoň jeden z nich obtěžoval tím, aby zatelefonoval místní televizní stanici.

První policisté dorazili na místo činu těsně před televizním mikrobusem. Zpráva se rozšířila jako lesní požár.

Teď to již před Mirrenovým domem vypadalo jako na pouti.

Televizní přenosové vozy s anténami parkovaly na druhé straně ulice a novináři vykřikovali otázky na každého, kdo vstoupil do domu nebo z něj vycházel. Zatracený cirkus, vztekal se Jake rozmrzele, a Alex Mirren má v něm své poslední vystoupení.

Jake vstoupil do koupelny a rychle se rozhlédl. Vše bylo v pořádku. Ručníky byly pečlivě složeny, miska na mýdlo čistá a suchá. Lékárnička neobsahovala nic neobvyklého, lahvičku s aspirinem, vodu po holení, zubní kartáček s pastou nůžky. Jake ji zase zavřel a zadíval se dolů do umyvadla, kde zůstalo několik vlasů. Byly dlouhé, hrubé a zrzavé. Alex Mirren měl vlasy krátké a černé. Jake opatrně uložil vlasy do sáčku.

Vrátil se do ložnice, kde Girish Gupta právě zvedal proti světlu teploměr.

„Podle tělesné teploty,“ ohlásil ohledávač, „je mrtvý asi dvanáct hodin.“

„Takže zemřel včera kolem jedenácté?“ ujistil se poručík.

„Přesně tak.“

Jake v duchu zaklel. Jedenáct večer bylo příliš pozdě. V

tu dobu už většina lidí spí. Těžko se budou hledat svědci.

„Budete potřebovat nějaké zvláštní vyšetření, pane poručíku?“

„Jako obvykle,“ řekl Jake a pomalu procházel ložnicí, aby se ujistil, že nic nepřehlédl. Telefon byl vedle postele a u něj dvě krabice s papírovými kapesníky. Jedna byla prázdná, druhá neotevřená. Jake se podíval do odpadkového koše. Byl také prázdný. Napadlo ho, kam se ztratily poslední použité kapesníky. A proč neskončila prázdná krabice v koši? Sklonil se pod postel, ale když ani tam nic nenalezl, pokračoval v prohlídce.

Dveře šatníku zůstaly zavřené, uvnitř visely pečlivě pověšené obleky. Nic nenaznačovalo, že by byt někdo vykradl. Vrátil se k posteli a opět prozkoumal prostěradlo.

Mezi Mirrenovými koleny objevil další dlouhý rusý vlas.

Byla to zrzavá šlapka, usoudil, a tím zúžil seznam podezřelých zhruba na deset tisíc.

Vtom si všiml, že na punčoše, již měl mrtvý uvázanou jednu nohu, je konec ustřihnutý. Okraj byl hladký, takže vrah použil ostrý nástroj. Nůž nebo žiletku? Ne. To by bylo místo řezu otrhanější. Jake se zamyslel, kam se asi oddělený kus punčochy poděl.

Opět se vrátil pohledem k šatníku. Na něm spatřil bílou plastovou tašku. Přistoupil k ní, otevřel ji a našel v ní mast s obsahem mentolu. Se zdvojeným účinkem. Na účtence stálo, že byla zakoupena předchozího večera v 22.20 v nedalekém obchodě. Jaka napadlo přinejmenším pět způsobů, jimiž prostitutka mohla mast použít na Alexi Mirrenovi.

Do místnosti se vřítil Lou Farelli. Na okamžik se zastavil, aby popadl dech. „Asi jsme měli štěstí,“ oznámil.

„Máš svědka?“ zeptal se Jake okamžitě.

„Možná,“ vysvětloval Farelli. „Sousedka odvedle, ta, co zavolala policii, povídala svému synovi, že se v noci stalo Mirrenovi něco zlého. A ten kluk jí vyprávěl, že včera pozdě večer viděl, jak z Mirrenova domu odcházejí dvě ženy.“

„Dvě ženy?“

„Tak to alespoň ten kluk vykládal své matce.“

Jake zavrtěl hlavou. „To nedává smysl. Ledaže by si ten chlap chtěl vyzkoušet sendvič se dvěma.“

„Ta sousedka mě varovala, že dítě má bujnou fantazii, prostě je to osmiletý kluk,“ doplnil Farelli. „A proto si není jistá, jestli to tak bylo doopravdy.“

„Mluvil jsi s tím klukem?“

„Nemohl jsem. Má prý hodně těžké astma a právě je u něho doktor. Dává mu inhalace a ještě něco. Prý si s ním budeme moct promluvit asi za hodinku.“ Jake si promnul bradu a přemýšlel, do jaké míry lze brát vážně výpověď tak malého chlapce. A i kdyby se na jeho slova mohl spolehnout, kolik toho mohl chlapec rozeznat ze vzdálenosti kolem patnácti metrů? Přesto svědek je svědek. „V kolik hodin viděl kluk ty ženy?“

„Kolem půl jedenácté.“

Jake přikývl. To odpovídalo. Podle účtenky kdosi zakoupil mentolovou mast ve 22.20. Obchod byl vzdálený necelých deset minut. Jake se obrátil k Farellimu. „Ale nebylo to o půl jedenácté trochu pozdě na tak malého kluka?

Neměl už dávno spát?“

„Jak jsem ti zmínil, ten kluk má astma,“ vysvětloval Farelli. „Včera večer měl záchvat, a proto zůstal dlouho vzhůru. Jeho matka mi potvrdila, že se někdy dívá na televizi až do půlnoci. Prý alespoň zapomene na potíže s dýcháním.“ Seržant se na chvíli odmlčel. „To mi připadá přijatelné.“

„Mně taky,“ přitakal Jake. „Postav policistu v uniformě před ten dům. Dovnitř nesmí nikdo kromě rodiny a policie.“

Oba detektivové vstoupili do úzké chodby. Tam jednotka techniků vše oprašovala, hledala otisky prstů a vysávala koberec, zda v něm nenarazí na stopy neviditelné pouhým zrakem.

„Ještě mi to všechno do sebe nezapadá,“ postěžoval si Jake.

Farelli zvedl obočí. „Našel jsi něco?“

„Pár drobností, které si nedokážu vysvětlit.“

„Možná nám ten kluk pomůže.“

„Možná,“ řekl Jake. Trápil se pocitem, že něco přehlédl.

Co to, k čertu, mohlo být? Určitě to mělo něco společného se dvěma ženami, o kterých hovořil ten chlapec. Rozhodl se, že tato otázka může počkat. „Musíte vyslechnout sousedy po obou stranách ulice. Přeptejte se, jestli v okolí neparkovalo nějaké neznámé auto.“ Podal Farellimu účtenku na mentolovou mast. „Pravděpodobně ji včera koupila ta šlápota. Přesvědčte se, jestli si ji někdo nepamatuje.“

„Třeba zaplatila kartou.“

Jake se pousmál. „O takovém štěstí bych si netroufl uvažovat ani ve snu.“

Jake se ohlédl za odcházejícím Farellim a přitom se nepřestával trápit obavami, že něco zanedbal. Muselo to mít něco společného s těmi dvěma ženami a užuž to měl na jazyku. Sakra! Určitě si vzpomene později.

Jake vstoupil do Mirrenovy malé knihovny, posadil se na kraj stolu a zapálil si cigaretu. Jeho pozornost upoutala stěna pokrytá zarámovanými diplomy, osvědčeními a fotografiemi. Mirren vystudoval medicínu na Michiganské univerzitě, doktorát z genetiky si udělal na Stanfordu.

Významný lékař, který si hrál s ohněm a spálil se, říkal si Jake. Pitomec, takový pitomec!

Jake se podíval na velkou zarámovanou fotografii a trhl sebou. Pomalu vstal a přistoupil blíž. Na snímku si Alex Mirren potřásal rukou s Edmondem Rabbem. A tomu hrdě přihlížela Lucy Rabbová. Pod fotografií visela kovová plaketa s nápisem:

Rabbová cena za objevy v oblasti genetiky Alexander Mirren, M. D.

„Do prdele,“ zabručel Jake tiše a sáhl po telefonu.

*

Televizní reportér poznal Joannu Blalockovou, hned když vystoupila z auta.

„Doktorko Blalocková,“ křikl na ni, „proč vás zavolali k tomu případu?“

Druhý reportér zavolal: „Nepracujete s doktorem Mirrenem v Memorial?“

Joanna otázky ignorovala a spěchala po trávníku do vědcova domu. Na okolních dvorcích postávali sousedé a dělníci a zvědavě pozorovali, co se děje. Všude se pohybovalo mnoho uniformovaných policistů. Nad ulicí kroužil vrtulník místní televizní stanice Channel 14 a přijímal obrazový signál, který se přes něj vysílal dál do studia.

Joanna se sklonila pod pásku ohraničující místo činu a prošla kolem hustého živého plotu. Policista hlídkující před vchodem ji poznal a ležérně jí zasalutoval. Jake už čekal v obývacím pokoji.

„Venku to vypadá jako v divočině,“ prohodila Joanna a překročila vysavač.

„To mi povídej.“ Jakeův hlas zněl skřípavě, jako by byl překouřený. Cigaretu, kterou měl právě v ruce, proto uhasil v popelníku. „Zmínila ses mi po telefonu, že ses před několika dny setkala s Mirrenem. O co šlo?“

„O experimentální proceduru, která se nevydařila.“

Joanna mu vyprávěla o lipolytickém enzymu používaném k čistění tepen, který zřejmě vyvolal u tří pacientů rakovinu. Podrobně popsala svou návštěvu v Bio-Teku, kde se s Mirrenem setkala. „Zatím nemůžeme definitivně prokázat spojení mezi enzymem a rakovinou, ale zřejmě je to jen otázka času, než se to podaří.“

„Takže ten enzym byl opravdu vyroben v Bio-Teku?“

Joanna přikývla. „A injekčně aplikován pacientům Memoriál.“

„Proboha! To se advokáti zase jednou vyřádí!“

„To bych řekla.“

Jake se na okamžik zamyslel nad Bio-Tekem, enzymem, žalobami a nesmírnými sumami peněz, které změní majitele. Napadlo ho, zda na tom zavražděný neměl nějaký podíl. „Nebyl to Mirren, kdo vyrobil ten enzym?“

„Ne,“ odpověděla. „Objevil ho Eric Brennerman. To je šéf výzkumného týmu a jeden ze zakladatelů Bio-Teku.“

„Takže Mirren tam byl jenom zaměstnanec.“

Joanna zaváhala a potom pokrčila rameny. „Pokud vím, tak ano.“

„A jaký člověk byl ten mrtvý?“

„Velký tyran. Vyžíval se v šikanování lidí, kteří se nemohli bránit.“

To sedí, řekl si Jake. Podle jeho zkušeností se muži, kteří se rádi nechávali svazovat, zdáli svému okolí jako tvrdí a nesmlouvaví, ale hluboko v nitru to byli poddajní malí hlupáci, kteří si libovali v pocitu bezmoci. Bývají jako Jekyll a Hyde, vyprávěl mu jednou policejní psycholog.

„Kdybych měla hádat,“ pokračovala Joanna, „řekla bych, že to byl typ úplně bez přátel. Pochybuju, že by se s ním někdo chtěl sblížit.“

„No, včera se někdo k němu dostal opravdu blízko.“

Jake ji vzal za ruku a vedl ji do chodby. „Chci, aby ses podívala na jeden obrázek.“

Vstoupili do nevelké knihovny. Jake ukázal na zarámovanou fotografii na stěně.

Joanna přistoupila blíž a pečlivě si prohlédla fotografii Mirrena a Edmonda Rabba, jak si podávají ruce. Stáli před budovou Ústavu biogenetiky v Memoriál. Joanna se zahleděla na Lucy Rabbovou. Usmívala se a držela se po boku svého muže. Na první pohled hrdá a oddaná manželka.

Joanně blesklo hlavou, zda v okamžiku, kdy byl snímek pořízen, už Lucy neplánovala vraždu.

„Pěkné, viď?“ prohodil Jake.

„Opravdu nádhera.“ Joanna se zadívala na kovovou desku pod fotografií. „Zajímalo by mě, proč Rabbovi vypsali cenu za výzkum genetiky.“

Jake pokrčil rameny. „Proč obvykle lidé takové odměny vyhlašují?“

„Protože sami nebo někdo z příbuzných trpí nějakou genetickou vadou,“ odpověděla Joanna. „Chtějí, aby výzkumníci našli nejlepší léčebné postupy a možná dokonce zjistili, jak se dá nemoci předcházet.“

„No, ale my už víme,“ přemýšlel nahlas Jake, „že Rabbová první žena zemřela na nějaký druh rakoviny a že on sám žádnou genetickou poruchou netrpěl, viď?“

„Ne, netrpěl.“

„Mluvil jsem s jeho dvěma syny a oba se zdáli v pořádku.“

„Můžeš si být jistý, že Lucy Rabbová by ze svého budoucího dědictví neobětovala na vědu ani cent.“

„To je zatraceně jisté.“

Joanně nešla tato otázka z hlavy. „Přece nevypsal takový grant na genetiku pro nic a za nic. Multimilionáři nikomu nic nedarují, pokud k tomu nemají pádný důvod.“

„Existuje nějaký způsob, jak se to dá zjistit?“

Joanna přikývla a ukázala na fotografii. „Ta cena byla udělena v areálu Memoriál. Zeptám se Simona Murdocka.

Bude o tom určitě vědět víc.“

Jake se postavil vedle ní a také se podíval na obrázek.

„Edmond Rabb tady vypadal docela mladě, viď?“

„Pravděpodobně si nechal udělat desítky fotek a nakonec si vybral tu, na které mu to slušelo nejvíc.“

Jake se usmál. Na to přijde jedině žena. „Ale teď už se stárnutí nemusí bát.“

„To určitě nemusí,“ přitakala Joanna. „Vražda je spolehlivý způsob, jak zastavit stárnutí.“

Jake trhl hlavou. „Máš nějaký důkaz?“

„Nepochybný.“ Joanna mu pověděla o stopách staré kůže, které byly nalezeny v Rabbově zlomenině lebky. „A úder byl veden v době, kdy oběť stále ještě žila. Ta kůže byla prosáklá krví.“

„Obušek,“ řekl Jake. „Zatracený obušek. Ideální zbraň pro takový případ. Dá se ukrýt v kapse nebo kabelce, bez velkého rozmachu se jím může vyvinout značná síla, nenadělá hluk, a když ho hodíš do vody, klesne rovnou na dno.“

„Budeš muset znovu povolat k výslechům všechny, kdo byli v době Rabbovy vraždy na palubě Argonauta.“

„Včetně Lucy Rabbové a Mervina Tucha.“

„Ty hlavně.“

Jake se potměšile usmál. „Je to čím dál zajímavější, viď? Na téhle fotce se setkávají dva lidé. Jeden byl určitě zavražděn, druhý zřejmě také.“

„Domnívá se Gupta, že byl Mirren zavražděn?“ zeptala se Joanna.

„Ne. Považuje to za sexuální hrátky, které se vymkly zpod kontroly.“

„A ty ne?“

„Řekněme, že jsem narazil na věci, které do sebe nezapadají.“

Jake ji odvedl do ložnice. Gupta se tam skláněl nad tělem a odebíral vzorky rtěnky, aby je dál analyzoval.

Vzduch byl teď plný odporně sladkého pachu deodorantu.

Gupta zvedl zrak a zamával. „Vida, doktorka Blalocková! Rád vás zase potkávám. A to tak brzy.“

„Doufám, že vám nebude vadit, když se tady poohlédnu,“ řekla Joanna přátelsky.

„Vadit?“ Gupta jako by chtěl pohybem ruky rozptýlit takovou obavu. „Vaše znalosti jsou vždy vítané.“

„Děkuju.“

Gupta ustoupil od postele, aby ji pozoroval, a přitom jako vždy přemýšlel, co asi přehlédl. Joanna Blalocková totiž měla dar všímat si věcí, které ostatní přehlíželi. A pokaždé se zdálo, že z malé stopy dokáže nesmírně mnoho vytěžit. Jako by tam vždy nějaký důkaz čekal pouze na ni.

Nesmysl, řekl si Gupta, mám oči stejně tak propojené s mozkem jako ona, jenže ona má mozek lépe vyladěný.

Joanna si natáhla latexové rukavice a obešla Mirrenovo tělo, prozkoumala stopy po škrcení na krku a jejich hloubku.

Obličej mrtvého byl tmavě rudý, přeplněný krví. Nadzvedla Mirrenova spodní víčka a rozeznala malé petechie, tečkovité krevní výrony, které signalizují smrt uškrcením.

Prostudovala si genitálie mrtvého a stopy po spermatu na prostěradle pod nimi. Potom se zabývala hrudníkem a břichem. Uviděla kroužky nakreslené rtěnkou, nikoli však podlitiny po ranách bičem nebo páskem. Její pohled se potom upřel na černé punčochy, jimiž měl mrtvý svázané ruce a nohy. Na uzlu u jedné nohy si všimla, že je konec punčochy odříznut. A potom opět pečlivě prozkoumala stopy po nylonových poutech na Mirrenových končetinách.

„Tak co?“ zeptal se Jake.

„Nemůžu si být jistá,“ odpověděla váhavě. „Ale podle mého názoru nešlo jen o radovánky.“ „Myslíš, že to byla vražda?“ „Možná ano.“

Musí to být vražda, uvažoval Jake. Jinak to není možné.

Tři lidé na fotografii a dva z nich zemřou za podezřelých okolností během několika málo týdnů. Nějaká spojitost mezi nimi musí být. „Vysvětli mi, proč.“

„Tak především kvůli stopám po škrcení,“ spustila Joanna. „Smyčka byla jako provaz, a proto po sobě nechala stopy, které by mohl každý vidět. To by profesionálka nikdy neudělala.“

Správně, pomyslel si Jake. Uvažovala stejně jako on.

„Možná to ta prostitutka udělala z nezkušenosti,“ namítl znovu Gupta.

„Tomu bych nevěřila,“ pokračovala Joanna. „Na zápěstí a kotnících ho svázala správně. Tam utáhla uzly pečlivě a pevně, ale nepříliš těsně. Nechala mu tam dost prostoru, aby se mohl pohnout. Proto se domnívám, že zatímco ho svázala profesionálka, uškrtil ho někdo jiný.“ Jake přimhouřil oči a vzpomněl si, jak se chlapec ze sousedství zmínil své matce o dvou ženách. „Chceš tím říct, že tu byly dvě ženy?“ „Říkám jen, že to je možné,“ upřesnila Joanna opatrně. „Ale také přichází v úvahu možnost, že se prostitutka, která ho svázala, rozzuřila a ve vzteku ho zabila.“

Guptovi stále činilo potíže utřídit si důkazy v hlavě.

Stále ještě nevěřil, že by mohlo jít o vraždu. „Ale přece by pochopil, že je něco v nepořádku. Určitě by si časem uvědomil, že se děje něco příliš nebezpečného. Proč nekřičel o pomoc? Třeba by ho uslyšeli sousedi a přišli mu na pomoc.“ „Nekřičel, protože nemohl,“ vysvětlovala Joanna.

„Pokud je tvůj scénář správný, pochopil by, že je něco v nepořádku, příliš pozdě. Punčochu by už měl utaženou kolem krku. A když někoho škrtí, nanejvýš dokáže chrčet, ale určitě nemůže křičet.“

Gupta si v duchu zhodnotil všechny shromážděné stopy.

„Takže promyšlená vražda by to mohla být. Ale důkazy jsou zatím slabé. Velmi slabé.“

Joanna přikývla. „Před soudem by to neobstálo.“

„Třeba nám víc ukáže pitva.“

„Tomu bych nevěřila.“

Joanna si stáhla rukavice a odhodila je do odpadkového koše. Opět se zadívala na mrtvolu Alexe Mirrena. Teď se zabývala především tím, podle čeho by bylo možné vystopovat dotyčnou prostitutku.

Farreli se vřítil do místnosti a kývl na Joannu. „Ahoj, doktorko,“ pozdravil ji s úsměvem. „Jak se vede?“

„Celkem dobře.“ Joanna oplatila úsměv úsměvem.

„Ošklivá práce, co?“

„Ta nejhorší.“

Farelli se obrátil k Jakeovi. „Tomu astmatickému klukovi se už ulevilo. Prý s námi může mluvit.“

„Copak se děje?“ zajímala se Joanna.

„Možná máme svědka,“ odpověděl Jake. „Nepůjdeš s námi?“

„To víš, že půjdu.“

Mikey Sellman vypadal jako dítě z obrázku. Hubený osmiletý klučina s rozcuchanými světlými vlasy a hlubokýma modrýma očima. Nohy se mu houpaly dolů z postele, nebyly však dost dlouhé, aby dosáhly až na podlahu.

Vedle něho seděl jeho pes, bígl jménem Sparky.

„Jak ti je, Mikey?“ zeptal se Jake.

„Už fajn,“ vydechl chlapec.

Poručík se posadil na židličku, aby měl oči ve stejné výši jako dítě. „Povídali mi, že to včera večer tak dobré nebylo.“

„To astma.“

„Ale maminka říkala, že už se ti vede líp.“

„Jo.“ „To jsem rád,“ pokýval hlavou Jake. Chlapcovo dýchání stále dosud provázely pískavé zvuky. „Jsem detektiv Sinclair a tihle lidé jsou další detektivové.“ Ukázal palcem na Joannu a Farelliho. „Cítíš se dost dobře, abys nám mohl odpovědět na několik otázek?“

„Jasně.“

„Tvá maminka říkala, že jsi včera večer zahlédl, jak z domu doktora Mirrena vycházejí nějací lidé,“ spustil Jake měkkým hlasem, jako kdyby vyprávěl pohádku. „Bylo to tak?“

„Hmm.“

„A co jsi viděl?“

„Nějaká paní vyšla ven.“

„A jak vypadala?“

Klučina pokrčil rameny. „Byla tma.“

„A nepamatuješ si aspoň na něco?“

Mikey podrbal psa na břiše a usmál se, když se bígl spokojeně natáhl na podlahu. Obrátil se zpět k Jakeovi.

„Měla hodně kudrnatý vlasy.“

Že by afroúčes? napadlo Jakea. „Byla to černoška?“

Mikey nesouhlasně zavrtěl hlavou. „A měla hodně dlouhé nohy.“

„No, výborně,“ povzbudil Jake chlapce. „To nám opravdu pomáhá. A teď, jak moc měla kudrnaté vlasy?“

Mikey si zvedl dlaně ke spánkům a držel je asi třicet centimetrů od sebe. „Asi takhle.“

Jakeovi se vybavily v paměti dlouhé, hrubé vlasy v Mirrenově umyvadle a usoudil, že tam zůstaly zřejmě po prostitutce. „Kolik bylo hodin?“

Mikey se obrátil k matce, postávající u dveří. „Bylo to asi uprostřed Dragnetu.“„Dragnetl“ Jake zamžoural. Tento populární televizní seriál se už dlouhá léta nepromítal.

„Hmm.“

„Mikey se dívá na kanál TV Land,“ dodala paní Sellmanová. „Tam často vysílají staré filmy a seriály.“

„A v kolik hodin Dragnet začíná?“ zeptal se Jake. „V

deset hodin.“

Je to půlhodinový program, vzpomněl si Jake. „To znamená asi ve čtvrt na jedenáct.“ Mikey přikývl.

Také Jake kývl hlavou. Prostitutka si koupila mast s mentolem ve 22.20. Obchod byl asi pět minut cesty od Mirrenova domu. „A co se stalo pak?“

„Pak šla dovnitř ta druhá paní,“ řekl Mikey bez váhání.

Sakra, pomyslel si Jake. Takže skutečně šlo o dvě ženy.

„A ta druhá vešla dovnitř hned potom, co odešla ta první?“

„Hmm. Stála tam za rohem po straně domu.“

„A jak vypadala?“

„Měla vlasy jako já.“

„Takže jsi je rozeznal dobře?“ zajímal se Jake. Mikey opět přikývl. „Když zase vyšel měsíc.“

„A jsi si jistý, že měla světlé vlasy?“

„Jo. A hodně dlouhé.“

Jake si rychle poskládal střípky chlapcovy výpovědi.

Blondýna stála po straně domu a čekala, až šlapka odejde, možná dokonce nahlížela dovnitř oknem. Po odchodu prostitutky blondýna vběhla dovnitř a uškrtila Mirrena dřív, než se druhá žena stačila vrátit. Ano, musela to udělat ta blondýna. Sakra! Mirrena oddělala blondýna. Možná je to ta samá, co odpráskla toho Rusa. Ale jen možná. Jenže co mohl mít ten Rus společného s význačným vědcem? Oba se pohybovali v úplně jiném okruhu lidí. Jake přemítal o dalších možnostech. Co když ta prostitutka s blondýnou spolupracovala? Ne, zavrhl to ihned. Šlapka se vrátila s mentolovou mastí, protože předpokládala, že je Mirren stále ještě naživu.

„Je vám dobře?“ zeptal se chlapec a pečlivě studoval výraz v detektivově obličeji.

„Jo, jen mám trochu rýmu,“ řekl Jake a přinutil se opět tvářit neutrálně.

„Tu mám taky pořád.“

„Tak, a teď bych rád, kdyby ses opravdu zamyslel, Mikey,“ pokračoval poručík. „Jak dlouho ta paní s blond vlasy zůstala uvnitř?“

„Jen několik minut.“

„A potom odešla?“

Mikey přikývl. „A ta paní s kudrnatými vlasy se vrátila.“

„V kolik to bylo hodin?“

Mikey se obrátil k matce. „Než začal Střelný prach“

„ To znamená asi po půl jedenácté,“ doplnila paní Sellmanová.

„A když se ta kudrnatá paní vrátila, nesla něco v ruce?“

zeptal se Jake.

Mikey se na okamžik odmlčel. „Když vystoupila z auta, měla nějakou tašku.“

Mentolová mast, uvažoval Jake. Nesla ji… Najednou se však vrátil k vozidlu, jímž přijela prostitutka. „Neviděl jsi náhodou auto té kudrnaté paní?“

Mikey přikývl. „Viděl, před garáží.“

„A jak to auto vypadalo?“

Mikey pokrčil rameny. „Bylo takové staré. Už si nevzpomínám.“

„Děkuji ti, Mikey,“ řekl Jake a nechal Farelliho, aby ho vystřídal.

„Víš, Mikey, mám stejně starého syna a taky se hodně dívá na televizi.“

„A co má nejradši?“ otázal se Mikey.

„Beavise a Buttheada.“

Mikey bez váhání přikývl. „Já taky.“

„Jenže když se můj kluk kouká na televizi,“ pokračoval Farelli, „nemůže se od ní odtrhnout. Co kdyby v tom domě bylo víc lidí a ty sis jich nevšiml, protože ses koukal na televizi?“

Mikey rozhodně zavrtěl hlavou. „Když někdo venku chodí, Sparky hned začne štěkat a pobíhat. My vidíme každýho, kdo jde dovnitř nebo ven.“

„To potom samozřejmě vidíte.“

Jake se obrátil k Joanně. „Nemáš pro Mikeyho také nějakou otázku?“

„Jenom jednu nebo dvě.“

Joanna se posadila na postel vedle chlapce a podrbala bígla za uchem. „Víš, že mi jednou pes zachránil život?“

Mikeyho to okamžitě zaujalo. „A jak?“

„Jednou jsem se ocitla v sesuvu půdy a zasypala mě hlína a bláto. Nemohli mě najít, a tak přivedli psa stopaře a začali kopat přesně tam, kde jsem byla.“

„Jú!“

„Do té doby jsem neměla psy moc ráda, ale teď už mám, a moc.“

Mikey zvedl svého bígla a dovolil mu, aby mu olízl tvář. „Já mám Sparkyho hrozně rád.“

„To vím.“ Joanna uslyšela, jak chlapci píská na prsou a zalitovala, jak krutý je osud, když dítě tak vážně onemocní.

„Smím ti položit několik jednoduchých otázek?“

„Jasně.“

„Jak si můžeš být jistý, že ta světlovlasá paní stála za domem?“ zeptala se. „Co kdyby jen přešla přes váš trávník, aby si zkrátila cestu k Mirrenovu domu.“

Mikey zavrtěl hlavou. „Ne, viděl jsem ji, když přišla k panu Mirrenovi na trávník a potom šla dál kolem domu. To Sparky začal opravdu štěkat.“

„Nesla něco v ruce?“

Mikey opět zavrtěl hlavou.

„A jsi si jistý, že měla světlé vlasy?“

„Byly stejné jako moje.“

„Měla je vzadu svázané? Jako je nosím já?“

„Ne. Byly rovnou dolů.“ Mikey ukázal na svou matku.

„Trochu vypadaly jako maminčiny.“

Jake přikývl. Dlouhé blond vlasy až na ramena. Snad jich po ní několik zůstalo na místě činu a najdou se.

„Mikey, opravdu jsi nám moc pomohl,“ ocenila ho Joanna a vstala. „Vím, že maminka je na tebe moc hrdá.“

Paní Sellmanová je doprovodila po schodech před dům.

Když Joanna s detektivy překročila práh, reportéři na ně začali křičet otázky přes ulici.

Jake se obrátil k paní Sellmanové. „Madam, nechám vám před dveře postavit policistu, aby vás novináři neobtěžovali.“

„Děkuju, pane poručíku.“

Detektivové s Joannou přešli trávník k Mirrenovu domu. Pokřikující reportéry nebrali na vědomí. Opodál parkovaly už tři přenosové televizní vozy.

„Hotový zvěřinec,“ poznamenal Farelli. „Obrovské, prokleté zoo.“

Jake mávl na jednoho z vyšetřovatelů a odspěchal k němu. „Našli jste nějaké blond vlasy?“

„Zatím ne,“ odpověděl muž. „Proč?“

„Protože včera večer se na této straně domu pohybovala nějaká světlovlasá žena,“ vysvětlil Jake. „Zkontrolujte to.

Hlavně u oken do domu. Hledejte dlouhé světlé vlasy a otisky prstů na okně nebo na rámu.“

„Hned se do toho pustím.“

Jake vyprovodil vyšetřovatele pohledem a přemýšlel, kde ještě blondýna mohla zanechat daktyloskopické stopy.

Na klice u vchodu, na krabici s papírovými kapesníky a možná na nočním stolku. V duchu si přikázal, že na to nesmí zapomenout, a potom se obrátil k Joanně a Farellimu.

„Myslíte si vy dva to samé co já?“

„A co to má být?“ zeptala se Joanna.

„Napadlo mě, že Los Angeles je možná velké město, ale vsadil bych se, že v něm pobíhá jenom jedna mladá, světlovlasá nájemná vražedkyně.“

„Blonďatá

vražedkyně,“

přikývla

Joanna.

„Profesionálka, která se snaží vraždy zamaskovat.“

„Musí to tak být,“ přitakal Jake. „Velice pečlivě narafičila vraždu toho Rusa a totéž pak udělala s Alexem Mirrenem.“

„Vsadila bych se, že si ho vyčíhala,“ dodal Farelli. „Pro ste čekala. Potom se objevila ta prostitutka a svázala ho, a tím dala vražedkyni skvělou šanci.“

Jake přikývl. „Proto ty stopy po škrcení na Mirrenově krku neodpovídaly. Naše vražedkyně nemá s praktikami bondage dost zkušeností.“ Jake se ohlédl k zadnímu oknu Mirrenova domu. Vražedkyně to mohla celé zvládnout za pět minut. Uškrcení svázaného člověka netrvá dlouho. „A načasování bylo dokonalé. Podle Mikeyho prostitutka vyšla z domu asi ve 22.15 a jak víme, šla do obchodu koupit mast s mentolem. Zaplatila ji ve 22.20. A zatímco šlapka nakupovala, vražedkyně vstoupila dovnitř a zabila ho.“

„Jenže co by mohl mít Alex Mirren společného s Rusem, přenášejícím mrtvá embrya?“ přemýšlela nahlas Joanna.

„Zatím nic,“ odpověděl Farelli. „Kabelová televize v té čtvrti pracuje mizerně. Mají tam stovky stížností.

Prověřujeme jednoho stěžovatele po druhém.“ „Ověřili jste si, jestli v záznamech nemají ruská a podobně znějící jména?“

„Nic. Naprostá nula.“

Vstoupili do domu Alexe Mirrena. Tým techniků právě končil práci v obývacím pokoji a pomalu už balil své nádobíčko. Jake zamířil do kuchyně, kde si pustil vodu a napil se z kohoutku.

„Musíme najít tu prostitutku,“ povzdychl si poručík a otřel si ústa prstem.

„Předpokládáš, že se na tom podílela?“ zajímal se seržant.

„Nejspíš ne. Ale co kdyby narazila na nějakou stopu, po které můžeme jít dál? Možná že tu blonďatou vražedkyni zahlédla, třeba jenom na okamžik.“

„Sakra,“ zabručel Farelli. „Budeme muset vyslechnout milion šlapek. A stejně možná nenarazíme na tu pravou.“

„Možná existuje jednodušší způsob,“ vmísila se do rozhovoru Joanna.

„Jsme jedno velké ucho,“ usmál se Jake.

Joanna ukázala na neuklizenou kuchyňskou desku, na níž se povalovaly prázdné krabice od pizzy a čínského jídla.

Účty od donáškových služeb měly stále ještě přilepené na obalech. „Ten člověk si objednával jídlo telefonem. Co když si stejně opatřoval prostitutky? V telefonním seznamu určitě najdeme alespoň deset eskortních agentur.“

Seržant se usmál nejprve na ni a potom na Jaka. „Už se v téhle práci docela vyzná, viď?“

Jake se obdivně zadíval na Joannu. „A pravděpodobně si ji objednal z domova.“

„Nebo z auta cestou domů,“ dodal Farelli a ukázal z okna na Mirrenovo auto před garáží.

Nad zadním okénkem z něj vyčnívala anténa od zabudovaného telefonu.

Kapitola 18

Jake a Farelli stoupali do třetího patra staré kancelářské budovy. Dřevěné schody pod vahou jejich kroků hlasitě praskaly.

„A jak se dalo předpokládat, ten parchant si pořídí kancelář takhle vysoko,“ vztekal se seržant.

„Jak se dalo předpokládat,“ přitakal Jake.

„A samozřejmě výtah v tomhle podělaným baráku nefunguje.“

„I kdyby fungoval, netrouf bych si do něj vstoupit.“

„Ani se ti nedivím.“

Všechno v této budově v severním Hollywoodu bylo staré a omšelé. Růžová venkovní fasáda už dávno popraskala a místy opadala. Podlahy na chodbě byly prošlapané, strop místy hnědý mapami, jak jím protekla voda. Výtah připomínal starožitnost. Nápis na jeho mosazné kleci, zajištěné na řetěz, hlásal MIMO PROVOZ.

Na odpočívadle ve třetím patře se Farelli zastavil a sklonil se, aby si promasíroval stehno. Pálilo ho, jako by v něm měl rozpálený pohrabáč.

„Zlobí tě ještě noha?“ zeptal se Jake.

„Trochu,“ zalhal seržant.

„Možná by sis ji měl dát vyšetřit u doktora.“

„Už jsem u něho byl. Povídal mi, že si ji mám procvičovat.“

Farelli se narovnal a snažil bolest ignorovat. Vytáhl svůj zápisník a spustil: „Mám tady pár podrobností o tom chlápkovi, co vede eskortní agenturu. Je to obyčejný pasák a jmenuje se Frankie White. Podle mravnostního podniká v malém; má jen pět nebo šest holek. Všechno řídí odsud z kanceláře a šlapky kontaktuje přes pager.“

„Měl nějaký průšvih kvůli násilnostem?“

„V poslední době nic.“ Farelli otočil stránku a rychle si ji prohlédl. „Odkroutil si pět let v lapáku pro ozbrojené přepadení, jenže to bylo začátkem sedmdesátých let.“

„A potom se vrhl na něco výnosnějšího a záslužnějšího.“

„Jo,“ řekl a zavřel zápisník. „Teď dohazuje holky úchylákům.“

Prošli úzkou, zatuchlou chodbou ke dveřím 302. Na skleněné tabuli se vyjímal nápis: ESCORT EXTÁZE.

Uvnitř kdosi hlasitě kašlal. Jake zaklepal a vstoupil, Farelli ho ihned následoval.

Za kancelářským stolem trůnil muž středního věku, telefonoval a v ústech žmoulal doutník. „Jo? Co se děje?“

Jake mávl svým odznakem. „Frankie White?“

Muž spěšně dokončil hovor. „Zavolám ti zpátky,“ slíbil do sluchátka a zavěsil. Obrátil se k detektivům. „Jo. Sem White.“

„Potřebujeme si promluvit o vašich děvčatech.“

„To bych si asi měl zavolat právníka, ne?“

„Proč? Provedl jste něco?“ otázal se Jake.

White těkal pohledem od jednoho detektiva k druhému.

„Co ode mě chcete?“

„Potřebujeme vidět seznam děvčat, která jste včera večer poslal ven. Musíme zjistit, na jakou adresu šly,“

vysvětlil Jake.

„Já si žádný záznamy nevedu.“ White byl drobný, šlachovitý muž, až na zbytky vlasů nad ušima úplně holohlavý. Oči měl tmavé a netečné, zuby zahnědlé od tabáku. Narovnal se na své jednoduché dřevěné židli a zabafal z doutníku. „Nic si nezapisuju. A tak vám asi nemůžu vyhovět.“

Farelli se k němu přiblížil ze strany. „Vůbec žádné záznamy?“

„Kolikrát to mám vopakovat?“

Seržant mu kopl do židle tak, že doutník vyletěl do vzduchu a Frankie White dopadl se žuchnutím na zadek.

Hlavou se udeřil o dřevěnou podlahu. „Au! Sakra!“

„Musíš si dávat pozor na tyhle židle,“ pronesl Farelli klidně. „Někdy pod člověkem uklouznou.“

„Můžeme to vyřídit buď v klidu, nebo použít tvrdší metody,“ prohodil Jake a počkal, až si pasák znovu zapálí doutník.

„Už sem dostal do koulí nakopáno víckrát,“ odplivl si holohlavý muž. „Jestli si to slíznu eště jednou, tak mě to nerozhází.“

„Takhle si já představuju to klidnější řešení,“

pokračoval Jake. „Tvrdá metoda by byla posbírat tvý holky a vyslechnout je jednu po druhé. A potom jim za záda pověsit policajty. To obchodu vůbec neprospívá.“

Pasák netečně pokrčil rameny.

„A taky se třeba postarám, aby si s děvčaty promluvili lidi z berňáku. Vsadil bych se, že ti holky odvádějí provizi, ale ty ji nehlásíš jako příjem.“

Whiteovi se pomalu rozšířily oči.

„Potom holky proti tobě začnou svědčit pro daňový únik, aby je pustili. Jenže ty nevyklouzneš, Frankie.“ Jake si zapálil cigaretu a zhluboka vdechl kouř. „A ti lidi z finančáku jsou opravdu potvory. Pošlou tě do díry na deset let kvůli podělanýmu desetníku.“

Holohlavý muž sáhl do kapsy a vytáhl černý diář, z Jaka však nespouštěl zrak. „Žádnej finančák. Oukej?“

„Oukej.“

„A žádný policajti za mejma holkama.“

„Žádní.“

White otevřel černý diář. „Co chcete vědět?“

„Někoho jsi včera večer poslal na Royal Drive 252,“

řekl Jake. „Chceme její jméno.“

Pasák pečlivě listoval svými záznamy. „Říká si Princezna.“

„Víš, kde bydlí?“

„Kousek odsud,“ odpověděl White. „Adresu ale nemám.“

„A maká taky přes den?“

„Jasně.“

„Tak jí pošli vzkaz, ať pohne prdelí a objeví se tu co nejdřív.“

Oba policisté se rozhodli, že počkají na Princeznu v chodbě před jedinou místností kanceláře Frankieho Whita.

Ten zatím vyřizoval své kšefty po telefonu, ačkoli dveře nechal otevřené a detektivové ho slyšeli. Pokoušel se hovořit jen v náznacích, stejně však nebylo obtížné uhodnout, že nezprostředkovává jen návštěvy prostitutek u zákazníků, ale provozuje i ilegální sázkovou kancelář.

„Ten chlap má koule jako slon,“ řekl seržant, když poslouchal Whita, jak vychvaluje koně jménem Sunrise.

„My tu stojíme a on si klidně přijímá sázky.“

Jake pokrčil rameny. „Pochopil, že se o něho samotného nezajímáme.“

„Tají to tak mizerně, že ho hned prokoukne i největší blbec.“ Farelli nahlédl do kanceláře a znovu se obrátil k poručíkovi. „Co kdyby Princeznu tajně varoval a ona někam zmizela?“

„Takový pitomec to zase není.“ Jake chvíli listoval ve svém zápisníku. „Dozvěděli jste se něco od Mirrenových sousedů?“

„Moc toho nebylo.“ Seržant otevřel svůj vlastní zápisník. „Jeden chirurg, který žije o několik domů dál v té samé ulici, se včera večer vracel kolem desáté. Vypověděl, že šikmo před Mirrenovým domem parkovalo nějaké auto.

Nepamatuje si ale, že by v něm někoho zahlédl.“

Jake si vzpomněl, jak se mu zmínil Mikey Sellman o vozu prostitutky. „Bylo to auto nové, nebo staré?“

„Prý dost nové,“ lovil Farelli v paměti. „Možná chevrolet nebo buick. Ale všichni sousedi mají auta z ciziny.“

„Co když patřilo té blonďaté vražedkyni?“

Farelli přikývl. „Kdybych Mirrena sledoval já, zaparkoval bych na stejném místě.“ Podrbal se na hlavě.

„Víš, Jaku, bereme jako hotovou věc, že ta blondýna, co odpravila Rusa, zavraždila i doktora. Ale po tomhle městě běhá zatraceně moc blondýn.“

„To sice běhá, ale zatraceně málo se jich nechává najímat na vraždy.“

„To určitě,“ přikývl seržant nepříliš přesvědčeně. Opět sklonil zrak ke svému zápisníku. „V Santa Monice po sobě zakryla stopy velmi důkladně. Nikdo si nepamatuje, že by jí prodával benzin, a to jsme prověřili všechny ženy v okolí, co si kupují benzin na platební karty. Podělaná hromada práce a všechno zbytečné.“

„A co motely nebo bary?“

„Zase všechno marný,“ pokračoval Farelli. „Ale možná jsem narazil na něco v putyce, kde naposled viděli toho Rusa. Pamatuješ si na tu babku, co popíjela na konci barpultu?“

Jake přikývl. „Na tu strašně zmalovanou?“

„Jo. Vyptával jsem se jí a ona začla mluvit o blondýně, co odešla s tím Rusem. A tvrdila, že to není pravá blondýna.“

„Proč nebyla pravá?“ „Protože podle ní ta ženská měla na hlavě paruku.“ Farelli si položil ruku na temeno a předváděl. „Prý několikrát udělala takhle rukou, jako by si ji urovnávala.“

„To je mazaný. Zatraceně mazaný. Vražedkyně ví, že si každý všimne jejích blond vlasů. A kdyby se snad dostala do potíží, paruku zahodí a hned ji nikdo nepozná.“

„Takže hledáme ženu, která bývá blondýna jenom občas.“

Jake si zapálil cigaretu a nadýchl se modrého kouře.

„Život vůbec není jednoduchý, viď?“

„A vůbec nic jsme nezjistili ani o tom Rusovi.“

„Vyzkoušeli jste ruskou ortodoxní církev?“

„Byli jsme ve dvou kostelích,“ přisvědčil Farelli. „Ani v jednom ho neznají.“

„Ale toho Rusa nějak vystopovat musíme,“ uvažoval Jake nahlas. „Mohl by být klíčem ke všemu.“

Farelli zašilhal po Jakeovi. „Zdá se mi, že ten Rus bude jen nastrčená figurka. Prostě poslíček, kterého přistihli, že nosí zakázané zboží.“

„Malá figurka to bude určitě,“ souhlasil poručík. „Jenže pro nás znamená hlavní pojítko mezi blond vražedkyní a mrtvými dětmi.“

Seržant přikývl. „A protože doktora Mirrena oddělala taky blondýna, domníváš se, že mají něco společného…“

„Musí to tak být.“ Jake se ponořil do úvah, proč se jim nepodařilo vypátrat totožnost mrtvého přistěhovalce. Určitě musel bydlet někde v okolí. Prostě musel. „Říkal jsi, že ten Rus byl ženatý?“

„To mi alespoň tvrdil ten chlap v železářství.“

„Ale jeho žena ho neohlásila jako pohřešovaného, viď?“

„Určitě ne policii v Santa Monice ani na centrální evidenci pohřešovaných,“ potvrdil Farelli. „Ověřujeme si to každý den.“

Jake zavrtěl hlavou. „To nepochopím.“

„O tom mi povídej.“

Na schodech se rozlehl klapot vysokých podpatků. Jake ihned uhasil cigaretu a vrátil se do kanceláře. Lou Farelli za oběma zavřel a posunkem naznačil Frankiemu Whiteovi, aby zůstal sedět.

Za okamžik se rozlétly dveře a dovnitř vstoupila Princezna. Zadívala se na Jaka a Farelliho a po vteřince v nich poznala policisty. Celá pobledla. „Do prdele,“ vydechla zoufale.

Frankie White sebral papíry ze stolu a honem zamířil ke dveřím. „Zabouchněte dveře, až budete odcházet.“

Princezna se na něho vztekle obořila: „Takýs mě moh varovat, ty čuráku.“

„Varováním se neživím,“ odsekl White a zavřel za sebou.

„Posaď se,“ nařídil jí poručík a ukázal na ušpiněné křeslo před stolem.

„Myslím, že budu potřebovat advokáta,“ prohlásila Princezna a jedním pohybem se posadila a překřížila své dlouhé nohy.

„Možná jo, možná ne.“ Jake si prostitutku dlouho prohlížel. Vypadala přesně tak, jak ji klučina ze sousedství popsal. Vysoká, hubená, s hustými kudrnatými vlasy rusé barvy. Obličej však měla jiný, než Jake očekával. Měkké rysy, malý nos a dokonale tvarované rty.

„Opravdu si myslím, že budu potřebovat právníka,“

opakovala.

„Poslouchej dobře, protože tohle ti povím jenom jednou. Jestli nám dáš informace, které potřebujeme, necháme tě na pokoji. Jestli nám ale budeš lhát, překrucovat nebo zamlčovat pravdu, vznesu proti tobě obvinění, že jsi napomáhala k vraždě, a postarám se, aby sedělo. Pěkné holce jako ty se v lochu moc dobře nepovede. Věř mi, že za ty kousky, co se jimi tady živíš, se tam neplatí.“

Princezna polkla naprázdno. „Nezabila jsem ho.“

Jake ignoroval její tvrzení. „Kolikrát jsi už obsluhovala toho chlapa?“

„Třikrát.“

„Včera večer to bylo potřetí?“

Princezna přikývla.

„V kolik hodin jsi tam dorazila?“

„Chvilku po deváté.“

„Vrhla ses rovnou na věc?“

Prostitutka pomalu zavrtěla hlavou. „Ne, nejdřív se osprchoval.“

„A pak?“

„Pak jsem ho uvázala k posteli a začali jsme.“

„Čím?“

Obrátila se k oknu. „Začali jsme orálem. Rád mi to dělal, když byl přivázaný.“

„A pak co?“

„Chtěl to dělat s mentolem, jenže…“

„Zapomněla sis přinést mast.“ Doplnil za ni Jake konec věty. „Proto jsi odjela do obchodu? Koupit tu mast?“

Princezna si poručíka nechápavě změřila pohledem.

„Jak to víte?“

Jake neodpověděl.

Princezna sebou náhle trhla. „Čekali jste v tom zatraceným auťáku přes ulici, ne?“

„V jakém autě?“ zeptal se Jake okamžitě.

„V toyo…“ Zarazila se uprostřed věty, jen rty se jí tiše pohybovaly dál. Nakonec však zavrtěla hlavou. „V tom autě jste nemohli bejt. Kdybyste tam byli, chytli byste toho, co to proved.“

„Říkala jsi, že to byla toyota.“

„Ano, to je pravda,“ přikývla. „Nový typ toyoty.“

Jake a Farelli se na sebe ušklíbli, potom se obrátili k prostitutce a civěli na ni.

„No, fakt to byla podělaná toyota,“ trvala na svém zřejmě z obavy, že ji podezírají ze lži.

„Proč tě to auto tak zajímalo?“ zeptal se Farelli.

„Jenom jsem si dávala pozor,“ vysvětlovala. „Co kdyby si to místo obhlídnul váš parťák z mravnostního a počíhal si tam na mě?“

„Proto sis to auto pořádně prohlížela?“ tlačil dál Farelli.

„No jasně! Vy byste si nedal bacha?“

„Viděla jsi řidiče?“

Princezna zaváhala a přemýšlela. „Tenkrát ne. Možná ale později.“

„Tak co jsi vlastně viděla?“

„Když jsem se vrátila z krámu, zajela jsem k tomu kořenoví na trávník,“ vzpomínala. „Když jsem vystoupila, podívala jsem se přes ulici na auťák, co tam parkoval. Zdálo se mi, že se něco za volantem pohnulo. Hned to bylo pryč.

Nemůžu tvrdit, že jsem tam někoho určitě viděla.“

Blonďatá vražedkyně v té době již seděla v autě, pomyslel si Jake. A Mirren byl mrtvý teprve chvilku.

„Potom ses vrátila zpátky do toho domu?“

Princezna přikývla. „Jenže hned jsem zase vylítla jako splašená, když jsem našla toho doktora ležet mrtvýho.“

„Stála tam ještě ta toyota, když jsi vyšla?“ zeptal se Jake.

Prostitutka pokrčila rameny. „Toho jsem si nevšimla.

Jenom jsem chtěla honem vypadnout.“

Jake se rozhodl zkusit výstřel naslepo. „Nepotkala jsi někdy během svých návštěv u toho doktora světlovlasou ženu?“

„Potkala,“ odpověděla bez váhání. „Viděla jsem nějakou blondýnu toho večera, kdy zemřel.“

„Kde?“

„Na trávníku u vedlejšího domu. Když jsem jela pro tu mast, zahlédla jsem ji tam. Byla jsem přesvědčená, že je to nějaká sousedka odvedle.“

Jake a Farelli se na sebe podívali a oba přikývli.

Prostitutčina výpověď do písmene odpovídala vyprávění Mikeyho Sellmana. Blondýna na trávníku za domem vraždila.

„Jsi si jistá, že to zaparkovaný auto byla toyota?“ otázal se Jake.

„Jo. Už nějakou dobu se chystám, že si pořídím novej auťák, a tak jsem si prohlídla všechny modely. To auto byla nová toyota.“

„Jakou měla barvu?“

„Tmavou. Možná černou nebo tmavozelenou.“

Princezna chvíli vzpomínala. „A mělo kalifornskou značku.“

Jake

se

pousmál.

„To

číslo

sis

náhodou

nezapamatovala?“

„Začínalo číslem čtyři. Po něm přišly nějaký písmena.

Jaký konkrétně, to už si ale nepamatuju.“

Jake si ji skepticky změřil pohledem. „A to sis zapamatovala jen tak náhodou?“

„Hmm. Na to si vždycky dávám pozor, protože auta policajtů v civilu obyčejně mívají označení zaměstnanců města. To je to malý E před čísly. Jenže tentokrát poznávací značka začínala čtyřkou a žádný E tam nebylo.“

„Ty nejsi jen mazaná, jak bývají holky z ulice,“

poznamenal Jake a pomyslel si, že to děvče je chytré, má pozorovací talent a umí mluvit jako někdo vzdělaný. „Jsi pěkně chytrá. Proč, ksakru, šlapeš chodník?“

„Chcete dlouhou, nebo krátkou verzi?“

„Tu krátkou.“ Prostitutka pohodila svými rusými vlasy a přemýšlela, kolik toho má říct. „No, začne to takhle. Děláte v mateřský školce učitelku za čtyřiadvacet tisíc ročně a jen tak tak vyjdete s penězi. Pak vám kamarádka poví, jak si můžete přivydělat. Kývnete na to a slíbíte si, že to bude jenom jednou. Uvěříte, že vždycky můžete přejít tu čáru zpátky. Jenže prachy jsou příjemný, vydělávaj se snadno.

Uděláte to a ta čára, co jsem o ní teď mluvila, je najednou nedostupná.“

„Ale ta tvá dostupná je,“ namítl Jake.

„Jasně že je,“ přitakala Princezna odevzdaně a zvedla se z křesla. „Chcete se ještě na něco zeptat?“

„Ne. To bylo všechno.“

Detektivové

vyprovodili

pohledem

prostitutku

vycházející z kanceláře. Zavřela za sebou tak tiše, že to skoro nebylo slyšet.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se Farelli.

„Mám takový pocit, že naše blonďatá vražedkyně tentokrát udělala velikou chybu.“

Kapitola 19

Joanna spěchala po můstku na palubu Argonauta.

Na přídi již stál Jake a rozdával instrukce dvěma uniformovaným policistům.

„Chci ho tady mít,“ zdůrazňoval.

„Ale co když ho nenajdeme?“ zeptal se menší z policistů.

„Hledejte tak dlouho, dokud ho neseženete,“ trval na svém Jake. „Začněte v baru před vchodem do přístaviště.

Tam prý pracuje jeho přítelkyně.“

Joanna si počkala, až oba muži v uniformách odejdou, a teprve potom k němu přistoupila. „Co se tady děje?“

„Jeden z mužů, kteří tu byli toho večera, kdy zabili Rabba, podle svědků ztratil botu.“

„No a?“

„Bota může posloužit jako výborná zbraň, když potřebuješ někoho praštit do hlavy,“ vysvětloval Jake.

Joanna svraštila obočí, jak si představovala použití pánské boty jako zbraně. „Vrah by chytil botu za špičku a podpatkem by udeřil oběť do temene.“

„Přesně tak.“

„Jenže dnes se většinou pánské podpatky vyrábějí z gumy, kdežto v Rabbově lebce jsme našli kůži.“

„To je pravda,“ přitakal. „Ale čas od času bývají vidět podpatky, které jsou alespoň částečně kožené nebo kůží lemované.“

„To spíš budou boty vyráběné na zakázku.“ Jake přikývl. „Lidé, co tu byli, si je mohou dovolit.“

„Poslal jsi ty policisty pro člověka, co ztratil botu?“

„Ne. Hledají toho, co ji našel.“

Detektiv jí vysvětlil, že si jedna z pozvaných žen vzpomněla, jak některý z mužů ztratil během večírku botu.

Našla ji prý ochranka na lodi.

„A proč vůbec posíláš pro toho bouchače?“ zajímala se Joanna. „Proč se prostě nezeptáš hostů, jestli ji někdo neztratil?“

„Už jsme se přeptali. Ale všichni popřeli, že by se to stalo jim. Navíc se nám na tohle dnešní setkání podařilo sehnat jenom šestnáct z dvaceti hostů. Další dva páry jsou v Evropě. Mohl to být jeden z nich.“ Jake se podrbal za uchem. „Možná nám ten bodyguard ukáže na toho, kdo to byl.“

„A možná nám prozradí i to, jak ta bota vypadala.“

„To také,“ pousmál se Jake. „Zkusíš hádat, kdo byl ten hlídač?“

Joanna pokrčila rameny.

„Pan Čistý,“ pokračoval Jake. „Ten holohlavec v bílém, co stál u můstku při naší první návštěvě.“

Joanna chvíli vzpomínala. „A tvrdil nám, že ten večer, co zabili Rabba, vůbec nevkročil na palubu.“

„Na to se ho taky přeptáme.“

Ze salonu uvnitř lodi se ozval výbuch smíchu a po něm hlasitý rozhovor.

„Zdá se, že už nikdo nedrží smutek,“ prohodila. „Život jde dál,“ dodal Jake suše.

„U těchhle lidí ani nevíš, jestli se alespoň na chvíli zastavil.“ Joanna vystavila obličej proti slunci a nechala dopadat jeho paprsky na svou pleť. V dáli se ozvalo houkání lodi. „Jaku, doufám, že jsi mě sem nezavolal jenom proto, abychom si promluvili o ztracené botě a bouchači, který ji našel.“

„Máš hodně práce?“

Joanna si unaveně povzdychla. „Nedovedeš si ani představit, kolik jí mám. Dnes jsem se pustila do těch mrtvých embryí a snažila jsem se zjistit, proč jsou bez vnitřností. V poledne jsem to vzdala a pustila se do těch enzymových preparátů, jestli v nich nenarazím na něco kancerogenního. A právě jsem chtěla napsat další velkou nulu, když zazvonil telefon a dostala jsem tvůj vzkaz. Takže jestli tady nemám co na práci, ráda bych se vrátila do laboratoře a dál docházela k velkým nulám.“

„Něco se tady ještě pro tebe najde.“

„A co například?“

„Například seznam hostů.“ Jake sáhl do kapsy a vytáhl kus papíru. „Nepřehlédni dvě poslední jména.“

Joanna rychle přelétla soupis a oči se jí rozšířily údivem, když zjistila, kdo jej uzavíral.

Wallace Hoddings, M. D.

Biogenetický ústav

Zdravotní centrum Memoriál Eric Brennerman, M. D. CEO

Bio-Tek Corporation „Proboha,“ vydechla Joanna.

„Předpokládám, že tihle dva budou vědět o Edmondu Rabbovi a o jeho ceně za genetiku pro Alexe Mirrena všechno.“

„Tak to je jisté,“ přitakala Joanna a vrátila seznam poručíkovi. „A znamená to, že museli být dobří kamarádi s Rabbovými, když si je pozvali na party.“

„Je to čím dál zajímavější, viď?“

Jake pokynul policistovi u vchodu do salonu a potom se opět obrátil k Joanně. „Uvědom si, že tady jde o podnikání s genetikou. To spojuje Rabba s Mirrenem. Nenechávej těm dvěma žádný manévrovací prostor, až je budeme vyslýchat.

Když to bude nezbytné, tvrdě je zmáčkni.“

Za okamžik se na palubě objevili Brennerman a Hoddings. Zamávali na Joannu a přistoupili blíž. Tvářili se uvolněně, jako by vše bylo v nejlepším pořádku.

Joanna jim podala ruku. Hoddings ji pevně stiskl. Po něm totéž učinil i Brennerman. Oba měli chladné dlaně.

„Doufám, že jsme vám nepřidělali potíže,“ řekla.

„Vůbec ne,“ odpověděl ihned Hoddings. „Je to ošklivá patálie. Skvělý člověk jako Edmond Rabb a zavraždili ho na jeho vlastní jachtě.“ Hoddings se odmlčel a tázavě pohlédl na Joannu. „Byla to vražda, viď?“

„Ano, byla,“ ujistila ho.

Hoddings se díval na Joannu a odmlčel se, jako kdyby od ní očekával, že mu odrecituje celý pitevní nález. Uběhlo několik trapných vteřin. „Předpokládám, že výsledky pitvy jsou jednoznačné,“ pobídl ji.

„Jsou,“ přisvědčila netečně, ale rozhodla dát oběma mužům na srozuměnou, že tentokrát nepůjde o přátelskou akademickou debatu mezi kolegy. „Kdy jste viděl během toho večírku Edmonda Rabba naposled živého?“

Hoddingsovi ztuhly svaly kolem čelistí. „Jak už jsem řekl tady detektivovi, seděli jsme u baru a popíjeli.“

Joanna se obrátila k Brennermanovi. „A vy?“

„Totéž,“ odtušil Brennerman. „Jestli se nemýlím, diskutovali jsme o nejnovějších objevech v oboru dělení genů, Pan Rabb se na člověka, který nepatří do branže, překvapivě dobře v genetice vyznal.“

„Jaký měl zájem na genetice?“ zeptala se Joanna, která právě vzpomínala na Rabbovu cenu udělenou Alexi Mirrenovi.

„Měl pětadvacet milionů důvodů,“ usmál se Brennerman a ukázal na vlajku třepetající se ve větru nad kormidelnickou kajutou. Na ní bylo vyšito logo Bio-Teku.

„To Edmond Rabb nám poskytl kapitál na založení firmy.

Vlastnil velkou většinu akcií Bio-Teku.“

„Aha.“ Joanna se snažila tvářit netečně. Množství peněz, o něž při této vraždě šlo, bylo příliš vysoké, než aby se dalo přesně spočítat. Odhadovalo se, že podnik má cenu v řádu stovek milionů dolarů a majoritní podíl držel on.

Přikývla a připomněla si, že velké peníze vždy přitahují zločince. „Kdo ještě vlastní větší počet akcií?“

Brennerman zaváhal a zadíval se na Hoddingse. Jestli si něco pověděli pohledem, Joanna to nepostřehla.

„No tak?“

„Je tohle také součást vyšetřování?“ podivil se Brennerman.

„To, sakra, je,“ zabručel Jake. „Všechno, co má s Edmondem Rabbem něco společného, se musí vyšetřit.“

„To asi ano,“ připustil Brennerman. „Pan Rabb vlastnil pětasedmdesát procent akcií, já dvacet. Zbývajících pět procent je rozděleno mezi několik lidí.“

Jake zpozorněl. „A kdo jsou ti ostatní?“

Brennerman polkl naprázdno tak, že to mohli všichni vidět. „Rodinný trust Jeanetty Hoddingsové má čtyři a Mervin Tuch jedno procento.“

Joanna zpražila Wallace Hoddingse tak přezíravým pohledem, až celý zrudl a odvrátil se. Takže vysoko postavení a mocní jsou také na prodej, pomyslela si.

Hoddings vložil akcie pod správu své manželky v naději, že to takhle utají před veřejností. Tímto způsobem se směl podílet na vlastnictví firmy podnikající ve zdravotnictví a zároveň zůstat profesorem v Memoriál.

„Má… rodina mé manželky se tam rozhodla investovat,“ vyhrklo z Hoddingse na omluvu.

„Moudrá investice,“ prohodila ironicky Joanna. Veškerá její dosavadní úcta k tomuto vědci se vytratila. „Co se stane s akciemi majitele, který umře?“

„To bude poněkud složité,“ odpověděl Hoddings.

„Tak nám to vyložte jednoduše,“ vyzval ho poručík stroze.

„No, prostě, jsou… jsou tam klauzule, kterým úplně nerozumím,“ vykoktal Hoddings a pohledem požádal svého kolegu o pomoc.

„Je to opravdu složité,“ spustil Brennerman. „Akcie mohou být převedeny na dědice zesnulého, ale ostatní akcionáři mají mít možnost je vykoupit za spravedlivou tržní cenu. Takový prodej se ale nesměl uskutečnit bez souhlasu Edmonda Rabba. A právě on měl mít právo rozhodovat, co je spravedlivá tržní cena.“

„Takže Edmond Rabb vše ovládal?“ usoudil Jake.

„Železnou pěstí,“ přitakal Brennerman.

„Jenže teď je to Lucy Rabbová, kdo převzal kontrolu,“

přemýšlel nahlas Jake.

„Pouze pokud ji nevykoupíme.“

Jake se podíval na šéfa Bio-Teku tázavě. „Jenže k tomu musí dát souhlas ona sama, ne?“

Brennerman zavrtěl hlavou. „Ona zdědí akcie, ale nikoli právo veta svého manžela. To je jedna z komplikací, o kterých se právě zmínil Wallace.“

Do přístavu vplouvala loď a rámus z jejího naftového motoru přehlušil jejich slova.

Jake si zapálil cigaretu a zatímco je míjel remorkér, mlčky si třídil v hlavě nové poznatky. Každý z akcionářů měl zájem na Rabbové smrti. Šlo o nesmírně velikou částku a natahovalo se po ní mnoho rukou. Edmond Rabb ovládal největší díl, jenže ten teď připadne Lucy. Potom tu byli Hoddings a Brennerman, kteří si melouchem vedle své vědy vydělávali miliony. A konečně Mervin Tuch, který dostal jedno procento a zároveň si užíval s milionářovou manželkou.

Kdo na Rabbové vraždě vydělá? Qui bono? Jistě Lucy Rabbová a advokát, se kterým souloží. Ale možná i oba výzkumníci, s nimiž teď hovoří. Ti teď ovládnou Bio-Tek.

Ačkoli většinu akcií získá mladá vdova, je příliš hloupá, než aby dokázala podnikat ve vědeckém oboru.

Jake odhodil nedopalek cigarety do vody a otočil se k šéfovi Bio-Teku. „Pracovalo se vám s Rabbem dobře?“

„Velmi dobře,“ ohlásil Brennerman bez váhání.

„Nepletl se vám do práce?“

„Co tím myslíte?“

„No, zmínil jste se před chvílí, že se trochu vyznal v genetice,“ připomněl Jake. „Nevynucoval si, aby se pracovalo podle něho?“

Brennerman zavrtěl hlavou. „Nikdy. Musíte pochopit jednu věc, poručíku. Edmond Rabb byl především finančník, investor. Nezáleželo mu na ničem jiném, než aby vydělával, a měl na to dokonalý recept. Vybral si správné lidi, zasadil je do správného prostředí a poskytl jim volnost. Na genetice ho nezajímaly objevy, ale peníze.“

„Ale nějaký zájem o vědu musel mít,“ namítl Jake.

„Ostatně vypsal v Memoriál cenu za genetiku.“

Brennerman se usmál. „To bylo jen na oko. Jako většina bohatých lidí se chtěl předvést světu, že přes všechny své miliony je docela slušný chlapík.“

„A byl?“

„Ano, řekl bych, že ano.“

Lucy Rabbová vyšla na palubu a rychle zamířila k této skupince. Měla na sobě lehoučké žluté šaty s výstřihem tak hlubokým, aby odhalil co největší část údolíčka. „Pane poručíku, doufám, že nás nebudete dlouho zdržovat. V

salonu je nesnesitelné dusno.“

„Už jsme skoro hotoví,“ řekl Jake a snažil se necivět na její poprsí.

„Čím dřív, tím líp.“

„To ano,“ přitakal Jake. Blesklo mu hlavou, že vzpomínka na Edmonda Rabba už v mysli vdovy silně vybledla.

Lucy se obrátila k Eriku Brennermanovi. „Můj právník a já bychom se s vámi rádi velmi brzo sešli.“

Šéf Bio-Teku se lehce uklonil. „Kdykoli vám to bude vyhovovat, paní Rabbová.“

„Ano,“ přitakala Lucy blahosklonně. „Kdykoli mi to bude vyhovovat.“

Proboha, zaúpěl v duchu Jake. Napadlo ho, zda má Brennerman tušení, s kolika nesmysly se bude muset vyrovnat.

Skupinka se podívala k můstku. Vcházel na něj holohlavý hlídač provázený dvěma policisty. Jake je mávnutím přivolal.

Bodyguard spatřil poručíka a polkl naprázdno. Pokorně sklopil zrak.

„Lhal jste nám,“ řekl Jake klidně.

Hlídačovi poklesla čelist. „O čem?“

„Že jste prý tu noc, kdy se konal večírek, vůbec nevstoupil na palubu.“

Hlídač namáhal svou paměť a pokoušel se soustředit.

„Zůstal jsem na svém místě,“ řekl a zvedl pravou ruku.

„Přísahám při Bohu, že jsem zůstal v přístavu.“

„Vyšel jste nahoru, abyste hledal botu.“

Hlídač se opět odmlčel. „Jo, to vyšel. Ale pan Rabb na mě křičel, že mám jít nahoru. Ale určitě to netrvalo ani dvě minuty, než jsem tu zatracenou botu našel a vrátil se zpátky.“

„Kde jste ji našel?“

„Právě tady.“ Holohlavý silák ukázal na schůdky do kormidelníkovy kajuty. „Nějakej člověk tady ztratil tenisku.“

„Obyčejnou botu na tenis?“

„Jo. Víte přece, takovou tu bílou s gumovou podrážkou.“

„A pak vám pan Rabb nařídil, abyste se vrátil na místo?“

„Nic mi nenařizoval,“ odpověděl bodyguard. „Právě mluvil s tou blondýnou.“ Ukázal prstem k mosaznému zábradlí na přídi. „Stáli tam, pan Rabb a ta blondýna. Dívali se ven z přístavu.“

Jake se obrátil k Lucy Rabbové. „Byla mezi vašimi hosty nějaká blondýna?“

Lucy pomalu zavrtěla hlavou. „Nevzpomínám si.“

„Ale ona nebyla host,“ zvolal hlídač. „Patřila ke skupině číšníků.“

„Jak to víte?“ otázal se Jake.

„Pouštěl jsem je na palubu. Byli to tři nebo čtyři chlápci a ona.“

„Můžete nám ji popsat?“

„Vysoká, hubená a měla dlouhý blond vlasy,“ vybavil si bez potíží. „Mohlo jí bejt něco málo přes třicet.“

„Bylo na ní něco zvláštního?“

„To né. Vypadala docela obyčejně.“

Jake a Joanna si vyměnili pohledy a oba si vzpomněli na světlovlasou nájemnou vražedkyni z dalších dvou případů.

„Povídám vám pravdu,“ trval na svém strážný. „Vrátil jsem tu botu a honem padal zpátky na svý místo. Pak loď vyplula na moře a vrátila se za pár hodin. To přísahám…“

„No dobrá, dobrá,“ rychle ho zarazil Jake, který přemýšlel o něčem jiném.

„Můžeme teď už jít?“ ztrácela trpělivost Lucy Rabbová.

„Jo,“ zabručel Jake a mávnutím ruky jim pokynul, že je již nepotřebuje. „Všichni můžou odejít. Ale neopouštějte město, aniž byste nás předem upozornili. Možná se vás budeme chtít ještě na něco zeptat.“

Otočil se k Lucy Rabbové. „Potřeboval bych jméno a telefonní číslo firmy, která tady zajišťovala obsluhu.“

„Proč?“

„Prostě to sežeňte.“

Lucy Rabbová vztekle odcházela a něco si pro sebe brblala.

Joanna počkala, až je Lucy neuslyší, a potom se šeptem zeptala: „Myslíš, že to bude zase naše blondýna?“

„Vypadá to na ni.“

„Jestli je to ona, tak už má tři podařené zásahy. Nejdřív Rabb, po něm ten Rus a nakonec Mirren.“ Joanna si prohrábla rukou vlasy. „Podnikatel, vědec a ruský přistěhovalec přenášející mrtvá embrya. Nějaké spojení mezi nimi určitě existuje. Ale jaké?“

„To mi pověz, a budeme mít všechny tři případy vyřešené.“ Jake se zadíval na racka křičícího nad jeho hlavou. „Nepodařilo se vám najít alespoň nějaký náznak, odkud ty mrtvé děti pocházely?“

„Prověřili jsme místní nemocnice. Nikde prý žádné féty nepostrádali.“

„Ani na andělíčkářských klinikách.“ Jake počkal, až nad nimi přeletí další racek. „Tak odkud se, k čertu, ta embrya vzala?“

„Jedno je jasné. V popelnici je nenašel.“

Jake přikývl. „A kvůli tomu by ho nikdo nezabíjel.“

Joanna se soustředila na dobře naplánované vraždy. „Ta blondýna si dělá domácí úkoly pečlivě, viď?“

„To tedy dělá. Je ve svém oboru špička.“

„Ráda bych věděla, kolik údajných nešťastných náhod vlastně ta ženská způsobila.“

„Vsadil bych se, že jich bylo hodně.“

Lucy Rabbová se vrátila. Podala Jakeovi kousek papíru a hned zase odkráčela za hosty do salonu.

Jake zavolal mobilem do firmy zajišťující catering.

Chvilku s kýmsi hovořil, ale brzy hovor ukončil.

„Tak co?“ zajímala se Joanna.

„Tenkrát večer tam žádnou blondýnu jako obsluhu neposílali,“ oznámil Jake.

Kapitola 20

Dennis Green vstoupil do laboratoře soudního lékařství a zdrceně se sesunul do otočné židle. Chirurgickou halenu i čepici měl propocenou. „Nesu špatné zprávy z operačního sálu.“

„Copak se stalo?“ Joanna zvedla zrak od mikroskopu.

„Teď už máme třetího pacienta s prokázanou rakovinou po aplikaci toho enzymového preparátu,“ oznámil Green a natáhl si nohy na druhou židli. „V ledvinách toho muže rostl vysoce maligní tumor. Právě teď se ho pokoušejí vyndat.“

„Rozšířil se?“

„Po celém retroperitoneu. Jako by už byl mrtvý.“

Joanna vstala od svého mikroskopu a přistoupila k velké tabuli s údaji o všech třech pacientech, jimž byl přípravek aplikován a onemocněli rakovinou. Vymazala otazník za jménem třetího člověka, u něhož teď již byl zhoubný nádor na ledvinách prokázán.

Ustoupila o krok a studovala údaje o pacientech.

Všichni tři byli běloši, středního věku, dostali enzymový preparát a po něm u nich nastalo zhoubné bujení. Jiné společné jmenovatele nenašla. Joanna odsunula tabuli a na její místo se vysunula druhá. Ta byla popsána vlastnostmi a účinky různých enzymových preparátů, které byly pacientům podány. Koncentrace proteinů a biologické aktivity přípravků byly téměř totožné. Podívala se do sloupce o použitých stabilizačních prostředcích. Tyto kolonky zůstávaly prázdné.

Joanna stiskla tlačítko interkomu a požádala Lori McKayovou, aby se vrátila do hlavní laboratoře. Potom se obrátila ke Greenovi a zeptala se: „Nevšiml sis něčeho neobvyklého na novotvaru, který jsi právě viděl?“

„Vlastně ani ne,“ odpověděl lékař.

„Nepodobal se něčím rhabdomyosarkomu nebo astroblastomu u prvních dvou pacientů?“

Green zavrtěl hlavou. „Šlo o úplně odlišné nádory. Ale všechny vypadaly hodně šeredně.“

„A všechny jsou stoprocentně smrtelné.“

„To také.“

Lori McKayová vstoupila do laboratoře se složkou karet v ruce a lízátkem s třešňovou příchutí v puse. Pustila karty na stolní desku a posunula si lízátko do koutku úst. „Nesu další špatné zprávy.“

„Neříkej mi, že máme dalšího pacienta s rakovinou,“

polekala se Joanna.

„Ne.“ Lori se posadila na stůl a nechala z něj viset nohy dolů. „Ale přesto jsou špatné. Jednomu z pacientů, který dostal enzymový preparát, se znovu ucpaly věnčité tepny.“

„Tak brzy?“

„Deset měsíců po proceduře. Přijali ho na kardiologii na pozorování.“

„No, nikdo snad nečekal, že nový postup zabere dokonale.“

„Nikdo ale ani nepředpokládal, že bude vyvolávat rakovinu.“

Joanna přistoupila k tabuli a ukázala na jméno třetího pacienta. „Dennis se před chvilkou vrátil z operačního sálu, Lori, kde ho právě mají na stole. Odstraňují mu bez sebemenší pochyby zhoubný nádor v ledvině.“

„Sakra,“ sykla asistentka tiše. „To znamená, že tři z třiceti už jsou jistí. A další to teprve čeká.“

„Probírám si ty enzymové preparáty podané těm třem lidem,“ pokračovala Joanna. „A zdá se mi, že jsem narazila na něco nezvyklého. Třeba mi to vysvětlíš.“

Lori se naklonila a upřela zrak na tabuli. „Zkusím to.“

„Podívej se na ty kolonky se stabilizátorem preparátů.“

„Ano?“

„Ty kolonky jsou prázdné.“

Asistentka přikývla. „Ano, to znamená, že žádný nebyl přítomen.“

„Jenže

mně

říkali,

že

preparáty

stabilizují

benzylalkoholem.“

„V těchhle dávkách ho určitě nepoužili. Nenašli jsme tam žádný alkohol ani jiný stabilizátor.“

„Ráda bych věděla proč.“

Joanna přemýšlela o použití stabilizačních činidel.

Přidávají se proto, aby zabránily znečištění účinné látky mikroorganismy. V případě enzymových preparátů by měly zneškodnit všechny mikroorganismy, které by se v nich mohly vyskytnout. „Proč je nepoužili?“ zeptala se spíš sama sebe než ostatních.

Lori pokrčila rameny. „Třeba nebyly potřebné. Mohli látku vyčistit jinými prostředky, například ultrafiltrací.“

„To zní rozumně.“ Joanna se rozhodla, že se na to zeptá Brennermana. Ale hned si uvědomila, že zjištění, proč nějaká látka v preparátu chyběla, nepomůže vyřešit klíčový problém. Ve skutečnosti totiž nezáleželo na tom, co v preparátu nebylo, ale co tam bylo a způsobovalo rakovinné bujení. A co by to mohlo být, jí unikalo.

„Sneseš ještě jednu špatnou zprávu?“ zeptal se Green Joanny.

„Z tvého tónu usuzuju, že nemám moc na vybranou.“

Green si zhluboka povzdychl. „U mé manželky diagnostikovali lupus a léčba u ní moc nezabírá.“

„To mě mrzí,“ řekla Joanna účastně.

„Budu muset omezit čas, který můžu tomuhle výzkumu věnovat.“

„To chápu.“

„Stejně ti ale pomůžu se vzorky a se vším, co budeš potřebovat, ale večery a víkendy tím trávit nemůžu.“

„Budu ti vděčná za všechno, co pro nás stihneš udělat,“

ujistila ho Joanna. „A jestli ti můžu nějak pomoct osobně, tak mi prostě dej vědět.“

„Díky, Joanno.“ Green se zvedl ze židle. „Musím zase jít dřít jako horník v dolech.“

Lori počkala, až Green odejde a zavře za sebou dveře.

„Lupus může být pěkné svinstvo, zvlášť když zasáhne ledviny nebo mozek.“

„Já vím,“ přisvědčila Joanna. Bylo jí líto Greena a jeho manželky, ale zároveň si uvědomovala, že to pro ni samotnou bude znamenat ještě větší pracovní zatížení. „A dá se předpokládat, že se nám bude moct věnovat ještě méně, než se zatím domnívá. Budeme to muset zvládnout samy.“

„To půjde snadno,“ podotkla asistentka mile. „Jen mi vysvětli, jak mám vměstnat čtyřicet hodin práce do čtyřiadvacetihodinového dne.“

„Budeme muset požádat praktikanty na patologii, aby zkontrolovali vzorky z pokusů na zvířatech,“ pokračovala Joanna. „Nevysvětluj jim, oč nám jde. Prostě je požádej, aby hledali jakékoli známky zhoubného bujení.“

„Zvlášť na srdci, mozku a ledvinách.“

„Přesně tak.“

Lori se zamyslela. „Praktikanti určitě zjistí, o co nám jde. K čertu! Nejsou přece pitomí. Zaručuju ti, že se budou pořád vyptávat.“

„Tak ať,“ prohodila Joanna klidně. „Hlavně jim neodpovídej. Alespoň prozatím.“

Joanna se vrátila k tabulím a studovala je. Pečlivě si probírala údaje o pacientech a enzymových preparátech.

Proč se vyvinuly nádory? Co odstartovalo bujení? Co když byl kancerogenní samotný enzym? Možná se časem u každého z pacientů vyvine nějaký prapodivný novotvar.

Joanna se při tom pomyšlení otřásla.

Na dveře kdosi hlasitě zaklepal.

Joanna se otočila a uviděla, jak dovnitř vstupuje Jake Sinclair. V podpaždí nesl kartónovou krabici.

„Máš pro mě chvilku?“ zeptal se Jake.

„Jistě.“ Joanna upřela zrak na krabici, kterou už policista položil na stůl. „Co v tom je?“

„Pyžamo a další věci.“

Lori se podívala na detektiva. Potěšilo by ji, kdyby směla zůstat v místnosti, ale nepochybovala, že bude muset odejít. Poručík neměl rád, když se pletla do zajímavých případů, na nichž s Joannou pracoval. Považoval ji za začátečníka, který jim ničím nemůže být ku prospěchu. A navíc se mezi nimi vyvinula osobní antipatie. Od samého počátku ji Sinclair neměl rád, ani ona jeho. Co na tom? Měla jiné práce až nad hlavu. Začala se pomalu sesouvat ze stolu.

„Asi si přejete, abych odešla, viďte?“

Jake se obrátil k Joanně. „Ví něco o Mirrenově případu?“

„Všechno do posledních podrobností.“

Poručík tedy pokynul asistentce, aby zůstala sedět.

„Zůstaňte tady.“

Lori se zase uvelebila, rychle vyndala lízátko z úst a odložila je do šálku z umělé hmoty. Sledovala Jaka Sinclaira, jak otevírá krabici. Vytáhl dva listy obyčejného papíru a rozložil je vedle sebe na stůl. Na každém z nich byl uprostřed namalován velký čtverec. Ve čtvercích pak byly roztroušeny červené tečky. Jeden byl nadepsán SMV, druhý CC.

Joanna si je bedlivě prohlédla. „Co to je?“

„Tyhle papíry jsme našli schované pod košilemi v Mirrenově skříni.“

„Schované, říkáš?“

„Jo. Ležely vzadu mezi košilemi v celofánu,“

vysvětloval poručík. „Nechtěl, aby na ně někdo narazil.“

„Proč?“

Jake pokrčil rameny. „Doufal jsem, že mi to vysvětlíš ty.“

Joanna opět prostudovala archy papíru. Čtverce vlastně vypadaly spíš jako obdélníky, narýsované modrým inkoustem. Červené tečky byly také inkoustové. Kromě písmen SMV a CC na nich nebyly žádné jiné nápisy ani vysvětlivky.

Joanna zvedla archy proti světlu a dlouho je studovala.

Potom je obrátila a prohlížela je dál.

„Nenapadá tě nic?“ zajímal se Jake.

„Nic,“ konstatovala Joanna. „Zdálo se mi, že by ty tečky mohly být srovnány tak, aby vytvářely nějaký vzor nebo kód.“

„A nejsou? Už jsme to také zjištovali. A v kriminalistické laboratoři si ověřovali, jestli tam nenajdou mikrotečky. Ale není tam nic, žádný nápis.“

Joanna ukázala prstem na písmena v záhlaví každé stránky. „Tohle bude klíč.“

„Jak to víš?“ zeptala se Lori.

„Protože to je titulek,“ vysvětlovala Joanna.

„Naznačuje, co ty čtverce představují. A protože použil…“

Zarazila se a obrátila se k Jakeovi. „Jste si jistí, že to je Mirrenův rukopis?“

Policista přikývl. „Náš expert to porovnal se vzorky jeho rukopisu. Ano, psal to on.“

„Jenže to vypadá, že Mirren používal zkratky, kterým rozuměl jen on sám.“

„Nic tě nenapadá?“

Joanna pokrčila rameny. „Pravděpodobně ta písmena jsou iniciály nějakého jména, možná adresa. Ale to jen hádám.“ „To nás taky napadlo,“ řekl Jake a sebral archy.

„Porovnáváme si to se jmény všech lidí v Memoriál a Bio-Teku, jestli se náhodou neshodují.“

„Mirrenovi na tom asi opravdu záleželo,“ řekla Joanna zamyšleně.

„To určitě záleželo,“ souhlasil poručík. „Nejenže to popsal vlastně šifrou, ale velmi pečlivě papíry ukryl.“

„Tak proč je neuložil do bezpečnostní schránky?“

zeptala se Lori.

Jake zaváhal a zamyslel se nad touto otázkou. „Z

nějakého důvodu to nechtěl udělat.“

„Ale co když to udělal?“ namítla Joanna. „Třeba má někde v bezpečnostní schránce v bance uložené kopie.“

„A možná tam najdeme i něco jiného, podle čeho zjistíme, co ty iniciály znamenají.“ Podíval se na Lori.

„Výborný nápad.“

Asistentka se rozzářila. Zvedla si ruku k obličeji, aby zakryla, jak zčervenala.

Jake sáhl do krabice a vyňal z ní dvě černá hedvábná pyžama. V horní části byla žlutou barvou vyšita krásná japonská kaligrafie. „Co tomu říkáš?“

„Nádhera,“ řekla Joanna s obdivem. „Kde jsi je vzal?“

„V horní zásuvce Mirrenova prádelníku.“

Joanna zaúpěla. „Nepovídej mi, že byl taky transvestit.“

Lori potlačila výbuch smíchu.

„Pravděpodobně nebyl,“ řekl Jake. „Jsou na Mirrena příliš malá. Navíc mají u krku štítek z čistírny a na něm písmena NT.“

„Proboha,“ povzdychla si Joanna. „Divnější to už být nemůže.“

„Copak?“ podivil se poručík.

„V Bio-Teku jsem narazila na laborantku japonského původu. Byla podřízená Alexe Mirrena a jmenuje se Nancy Tanaková.“

Jakeovi se rozzářily oči. „Ona je taky na perverzní sex?“

Lori se předklonila, aby jí neuteklo ani slůvko.

„Podle mého názoru není,“ usoudila Joanna opatrně.

„Ale kdo to může vědět určitě?“

„Neměla jsi pocit, že mezi Mirrenem a jeho technickou něco je? Víš, třeba kradmé pohledy nebo dotyky?“

Joanna zavrtěla hlavou. „Právě naopak. Nadával jí a pokořoval ji před ostatními. Choval se opravdu jako mizera.“

„Třeba to patřilo k jejich hrátkám,“ vmísila se do rozhovoru Lori. „Víte, myslím tím takové ty vztahy mezi pánem a otrokem.“

„Anebo ji opravdu nenáviděl,“ rozváděla Joanna. „Co když kdysi byli milenci a ona ho opustila?“

Jake mávl rukou nad spekulacemi o sexu. „Pro nás je ale důležité to, co víme určitě. Nancy Tanaková u Mirrena v domě strávila víc než pouhou jednu noc. V koupelně jsme objevili spoustu ženských věciček a několikrát ji tam zahlédli i sousedé. Proto můžeme předpokládat, že spolu spali. A lidé, kteří spolu spí, také spolu hovoří. Tahle ženská by nám toho mohla vypovědět o Mirrenovi zatraceně moc.“

Jake si promnul ruce. „Tak mám takový pocit, že si s touhle Nancy Tanakovou pěkně popovídám.“

„Dávej si ale pozor,“ varovala ho Joanna. „Ženy se jen nerady svěřují mužům se svými sexuálními eskapádami.“

Jake se pousmál. „Chceš mi tím snad naznačit, že si ženy o těchhle dobrodružstvích radši povídají s jinými ženami?“

„Přesně tak.“

„To zní rozumně.“ Poručík sebral pyžama, vrátil je do krabice a zakryl víkem. „Co takhle zítra ráno v devět?“

„A co má být?“

„Že bych pro tebe přijel a odvezl tě do Bio-Teku?“ Jake zvedl krabici a zamířil ke dveřím. „Nancy Tanakovou ale budeš vyslýchat ty sama.“

Kapitola 21

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptala se Joanna.

„Ideálnější místo pro stavbu nového vězení těžko najdeš,“ poznamenal Jake a dál se rozhlížel po okolí areálu Bio-Teku.

„Protože si nic izolovanějšího nemohli vybrat?“

„A nejen proto. Je tady naprostá rovina, není kam se ukrýt. Vede sem a odsud dál jen jedna silnice. Každý pohyb by tu byl nápadný.“

„Odhadovala bych, že někdo opravdu zoufalý by se mohl pokusit přejít poušť pěšky.“

Jake zavrtěl hlavou. „Čekaly by ho stovky kilometrů písku a jistá smrt. Nenajde tady vodu ani jídlo, nic, čím by se udržel při životě. A kdokoli oblečený do obyčejných šatů by do několika dní zemřel vyčerpáním. Prostě ideální místo pro stavbu vězení.“

Přešli přes parkoviště, oba schoulení proti chladnu. Bylo studené, podmračené odpoledne se silnými poryvy větru, dotírajícími z pouště. Narazili na hromádku psích výkalů a vyhnuli se jí.

„Velcí psi,“ poznamenal Jake. „A navíc plot s ostnatým drátem a ozbrojení hlídači. Koho tady, k čertu, chrání?“

„Genetický výzkum v hodnotě miliard dolarů,“

odpověděla Joanna. „A jeho výsledky uvidíš vevnitř.“

Vstoupili hlavním vchodem do recepční místnosti, kde už na ně čekal pracovník bezpečnostní služby. Podal jim kartičky návštěvníků, pozoroval je, jak si je upevnili na šaty, a provedl je úzkou chodbou. Vrčící kamera nad jejich hlavami je sledovala. Na konci chodby navolil hlídač kód na panelu a dveře se samočinně otevřely.

Joanna a Jake vstoupili dovnitř. Dveře se za nimi zase tiše zavřely.

„Ježíši Kriste!“ podivil se Jake bujné vegetaci ve velkých zasklených pracovnách. „Co to je?“

„Svět zítřka.“

Joanna předvedla poručíkovi geneticky upravené rostliny, včetně kávových bobů bez kofeinu a nemrznoucích rajčat. Ta zajímala Jaka nejvíce.

Postoupili k další zasklené místnosti, mnohem větší než ostatní. Trvalo jim chvíli, než si uvědomili, že to je velká nádrž pro ryby. Kolem nich plavali obrovští lososi.

„Neříkej mi, že tady taky pěstují ryby,“ prohodil ohromený Jake.

„Vypadá to tak.“

Joanna zírala na veliké vodní dravce a to, co viděla, v ní vyvolávalo odpor. Geneticky upravená rostlina byla něco jiného, ale podobné pokusy na živých zvířatech ji odpuzovaly. Pokud tohle výzkumníci dokážou udělat s rybami, dá se to provést i na lidech. Možná že už představa Frankensteinovy zrůdy není žádná science-fiction.

„Proč jsou tak velké?“ divil se Jake.

„Geneticky je modifikujeme,“ ozval se Brennerman, který se objevil za jejich zády. „Vložíme jim do DNA gen ovlivňující

produkci

růstového

hormonu,

a

tím

zdvojnásobíme jejich velikost.“

Jake pozoroval rybu, jak se převalila ve vodě a potom se jako blesk spustila ke dnu pro potravu. „Existuje nějaká hranice, kam až mohou vyrůst?“

Brennerman se zamyslel, než odpověděl. „Snad bychom dokázali jejich délku a snad i váhu ještě jednou zdvojnásobit, kdybychom chtěli.“

„Ale čím by se, proboha, taková ryba uživila?“

„To je hlavní faktor, který nás omezuje,“ připustil Brennerman, jejž překvapilo, jak rychle detektiv pochopil, v čem je jádro problému. „Čím jsou větší, tím víc potravy spotřebují. Nakonec by mohly žrát tolik, že by tím ohrozily menší živočichy v potravním řetězci.“

Jako lidé v Latinské Americe, uvažoval Jake. Ti bohatí mají tak velkou spotřebu, že pro ostatní zbude jen zatraceně málo. Ještě jednou se podíval na rybu a obrátil se k Brennermanovi. „Děkuju, že jste nás přijal takhle narychlo.“

„To nebyl žádný problém,“ řekl Brennerman a ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že nikdo nemůže jejich rozhovor slyšet. „Ta záležitost s Alexem Mirrenem je neuvěřitelná, přímo otřesná. Dokážete si představit ten šok pro jeho rodinu?“

„Jak velkou rodinu má?“ zeptal se Jake.

„Rozvedenou manželku a dceru. Obě žijí na Floridě.“

„Možná se při troše štěstí ty nejperverznější podrobnosti vraždy nedostanou do novin.“

„Vraždy?“ opakoval Brennerman hlasitě a hned se ohlédl, jestli ho někdo neslyšel. Laboranti dál pracovali se skloněnými hlavami. Brennerman ztišil hlas. „Nikdo se ani slovem nezmínil o vraždě.“

„Tak si pusťte televizní zprávy o šesté,“ prohodil Jake a vytáhl svůj zápisník. „Zdá se, že ho někdo uškrtil, když byl uvázaný k posteli.“

„A to se ve zprávách objeví se všemi podrobnostmi?“

Jake se na něho nechápavě zadíval. „A co jste čekal?

Nejspíš to nazvou případ škrtiče s hedvábnou punčochou.“

Brennerman smutně potřásl hlavou. „To bude tragédie pro jeho rodinu i pro celý Bio-Tek.“

Ale především pro

Alexe Mirrena,

napadlo

zachmuřeného poručíka. „Nevíte, jestli neměl Mirren nějaké nepřátele?“

„Žádné,“ odpověděl Brennerman bez váhání. „Byl to samotář, ale opravdové nepřátele neměl.“

„Jak vycházel s lidmi tady v Bio-Teku?“

„Pokud vím, dobře.“

Kecy, řekla si Joanna v duchu. „Ale na Nancy Tanakovou byl dost hrubý, ne?“

Brennerman pokrčil rameny. „To byla ta nešťastná Alexova nátura. Od každého vyžadoval dokonalé výkony, ale především od sebe.“

„Hmm.“ Joannu to nepřesvědčilo.

„Podívejte se,“ rozhovořil se Brennerman tentokrát přísnějším hlasem, „Alex se sice občas choval drsně, ale zároveň to byl i skvělý vědec a lidé s ním rádi spolupracovali. Nancy Tanakovou nevyjímaje. Kdyby se tu necítila dobře, mohla se kdykoli sebrat a odejít.“

„To je pravda,“ přitakala Joanna. Jenže tak jednoduché to nebylo, neboť Nancy s Mirrenem spala a možná si s ním vyzkoušela všemožné sexuální hrátky. A třeba se jí zalíbily.

„Nevíte, kdo finančně vydělá na Mirrenově smrti?“

„Nikdo.“

„Ani jeho bývalá manželka?“

„Ta ho obrala při rozvodu před dvěma roky a nenechala mu vůbec nic. Bylo to tak zlé, že si Mirren musel vypůjčit peníze a dát jako zástavu opce na akcie Bio-Teku.“

Brennerman zavrtěl hlavou. „Ne, poručíku, na Alexově smrti nikdo nevydělal.“

Určitě vydělal, řekl si Jake v duchu. Proto ho dali odrovnat. „A prodělává jenom Bio-Tek?“

Brennerman přikývl. „Byl to náš nejlepší vědec.

Zasloužil se o šest patentů, které teď Bio-Tek vlastní.“

„Měl Mirren nárok na příjmy z těchto patentů?“

„Samozřejmě,“ ujišťoval ho Brennerman. „Dostal by dvě procenta z čistého výnosu každého patentu.“

„Teprve by dostal?“

„Patenty zatím nejsou komerčně průchodné, ale po čase by začaly vynášet.“

„O jak vysokém obnosu asi mluvíme?“ zeptal se Jake.

„Zhruba o dvou milionech ročně.“ Jake tiše hvízdl. „To je pořádný balík.“

„Zasloužil si ho.“

Jake si to zapsal do svého notýsku. „Komu po Mirrenově smrti připadnou ty peníze?“

Brennerman rozhodil rukama. „Nemám ani tušení. To budete muset zjistit z jeho závěti.“

„Ano, to uděláme,“ přitakal mu Jake.

Objevil se laborant a předal Brennermanovi vzkaz. Ten si jej bleskově přečetl a zmačkal papír do kuličky.

„Omluvíte mě na okamžik? Mám naléhavý telefonát.“

Joanna ho vyprovodila pohledem, potom se obrátila k Jakeovi a zašeptala: „Co si o tom myslíš?“

„Mám takový pocit, že Mirrena kryje.“

„A co kryje?“

„Ty jeho radovánky. Ví o Mirrenovi všechno, o rozvodu, jeho bývalé manželce, o finančních problémech, prostě všechno. Podezírám ho, že věděl i o jeho sexuálních sklonech. Proto ho ani moc nevyvedla z míry ta jeho záležitost. Jo, tohle slovo použil. Záležitost. A jedině ho rozčílilo, když jsem řekl, že to byla vražda.“

Joanna přikývla. „Záleželo mu na tom, abychom uvěřili, že mezi Mirrenem a Nancy Tanakovou bylo všechno v naprostém pořádku.“

„To také,“ souhlasil Jake. „Vzpomeň si, že jsme našli její pyžamo v Mirrenově ložnici. Možná se zúčastnila i těch jeho podivných hrátek. A proto se Brennerman snaží ze všech sil zakrýt tu sexuální záležitost.“

„Ale proč?“

„To nevím.“ Ztišil hlas, protože se Brennerman vracel.

„Ale Nancy Tanaková by to vědět mohla.“

„Promiňte to vyrušení,“ omlouval se vědec. „Volali mi kolegové z Kanady, kteří s námi pracují na projektu obřích lososů. Kanadská vláda vyslovila souhlas s tím, abychom si zřídili rybí farmu v Novém Skotsku.“ Brennerman se zatvářil potěšeně. „Počet lidí, které tenhle projekt může nakrmit, je neuvěřitelný.“

A stejně neuvěřitelný je počet dolarů, které z toho vytřískáš, dodala Joanna v duchu. Stejně jediní lidé, které to nakrmí, jsou ti, kdo si můžou dovolit kupovat lososa.

Joanna se přinutila začít opět přemýšlet o své práci a sáhla do své tašky pro papírové kartičky. Zběžně si prohlédla tu horní. „Eriku, obávám se, že Alex Mirren není jediná katastrofa, se kterou se budeš muset vyrovnat. Máme další problém s tím lipolytickým enzymem.“

Brennerman velice zvážněl. „Co se stalo?“

„U dalšího pacienta se objevil nádor.“

Joanna mu popsala případ šedesátiletého muže s těžkou rakovinou ledvin. „Je to třetí maligní nádor ve skupině třiceti pacientů. To je desetiprocentní incidence. Jsem přesvědčena nade vši pochybnost, že tenhle preparát nějak vyvolává zhoubné bujení.“

„Pořád nemůžu uvěřit, že by kancerogenní byl ten enzym,“ řekl Brennerman, jímž ta zpráva viditelně otřásla.

„Enzymy tohle nedělají. V přírodě se nikdy nevyskytl enzym, který by způsoboval rakovinu.“

„No, možná jsme ho právě objevili.“

Brennerman si znepokojeně promnul bradu. „Asi nemůžeme vyloučit, že ten preparát byl něčím kontaminován. Ale jestli se tam opravdu objevila nežádoucí příměs, nepodařilo se nám zjistit, jaká.“

„Nám také ne,“ přitakala Joanna. „Zato jsme si všimli něčeho nezvyklého na preparátu podaném pacientům, kteří později onemocněli. Neobsahoval žádný stabilizátor. Nebyl v nich benzylalkohol.“

Brennerman svraštil obočí, soustředil se a vzpomínal.

Pomalu přikývl. „Jednu dávku enzymového přípravku jsme se rozhodli vyčistit ultrafiltrací. Ten proces měl odstranit všechny bakterie a viry a obejít potřebu stabilizátoru.“

„Proč jste použili ultrafiltrací jen u té jedné dávky?“

Brennerman se opět odmlčel. „Jestli se nemýlím, Mirren si přečetl nějakou novou publikaci, podle které může benzylalkohol znehodnotit působnost některých enzymů nebo ji alespoň omezit. Naštěstí se ukázalo, že v našem případě tomu tak není. Tak jsme se vrátili k benzylalkoholu, který je levnější a méně časově náročný než použití ultrafiltrace.“

„Pracoval se stabilizátory výhradně Mirren?“

Brennerman přikývl. „On a Nancy Tanaková. Můžeme si to u ní ověřit později.“

„Ráda bych si to ověřila hned teď,“ využila nabízené příležitosti Joanna. „Zatím si s poručíkem Sinclairem můžete probrat další informace o Alexi Mirrenovi.“

„Jo,“ připojil se k ní Jake okamžitě. „Potřeboval bych se o něm dozvědět pár maličkostí.“

„Jasně, ale…“ Brennerman se chystal něco namítnout, ale potom si to rozmyslel. „Jestli budeš potřebovat technické specifikace, dej mi o tom vědět.“

„Dám,“ přikývla Joanna.

Jak přecházela přes rozsáhlou laboratoř, cítila na těle kradmé pohledy laborantů. Hlavy měli skloněné, ale po očku ji pozorovali, zvědaví, koho bude chtít vyslechnout. A oč se bude zajímat. Joanna vycítila v místnosti napětí. Ne však smutek. Ani stopy po něm.

Joanna přistoupila ke stolu, kde Nancy Tanaková pečlivě nabírala pipetou průhlednou tekutinu do zkumavek.

Ve dle ní seděla skloněná nad mikroskopem mladá, tmavovlasá laborantka. Bylo však na ní znát, že napjatě poslouchá, aby jí neuniklo ani slovíčko.

Joanna jemně poklepala brunetě na rameno. „Byla byste tak laskavá a nechala nás na pár minut o samotě?“

„Samozřejmě,“ řekla technická, ačkoli si zoufale přála zůstat v doslechu. „Mám se přesunout o několik řad dál?“

„Ráda bych, abyste si zašla někam na kávu,“

odpověděla Joanna rozhodně.

„Oukej.“ Technická se zvedla od mikroskopu.

Joanna čekala, až mladá žena odejde, a potom se posadila vedle Nancy Tanakové. „Pamatuješ si mou první návštěvu v Bio-Teku?“

„Samozřejmě,“ řekla Nancy tiše. „Jsem ráda, že vás opět potkávám, doktorko Blalocková.“

„Musíme si promluvit.“

Nancy kývla hlavou. „Já vím.“

„O Alexi Mirrenovi.“

Nancy zaváhala a odvrátila zrak stranou. „Nebyl to zlý člověk. Nejspíš jste na něho narazila v den, kdy mu prostě nic nevycházelo.“

„Takže jsi ho měla ráda?“

„Byl to výborný vědec.“

Joanna se zadívala na Nancy a pozorně sledovala její výraz. „Na to jsem se ale neptala.“

„Vycházeli jsme spolu slušně,“ pravila Nancy a mimoděk zamrkala.

Lže, blesklo Joanně hlavou. Jake jí kdysi vysvětlil, že mrkající víčka často prozrazují lež. „Stýkali jste se společensky?“

„Ne,“ odpověděla dívka bez zaváhání.

Joanna se k ní naklonila a ztišila hlas. „Zatím ses mi pokusila během necelých dvou minut namluvit tři lži.“

„To není pravda,“ ohradila se Nancy vzdorně.

Joanna počítala na prstech. „Poprvé, když jsi mi nalhávala, že nebyl zlý člověk, jenže on zlý byl. Zadruhé jsi tvrdila, že jsi s ním vycházela v dobrém, ale to není pravda.

A do třetice jsi mi řekla, že jste se nestýkali společensky, ale vy jste se stýkali.“

„Nechtěla jsem…“

Joanna zvedla ukazováček, aby ji přerušila. „Nikdo tě nepovažuje za podezřelou, ale jestli budeš lhát dál, tak podezřelá budeš. Potom tě už nebudu vyslýchat já, ale policie. A věř mi, že ta dokáže být pořádně nepříjemná.

Zvlášť když sedíš v místnosti se zrcadlem průhledným z druhé strany, takže tě může kdokoli špehovat.“

Nancy se zhluboka nadýchla a slyšitelně polkla naprázdno. „Byl to zlý parchant. Zdálo se, že ho těší, když může ponižovat ty, kdo s ním pracují.“

„Proč sis to nechala líbit?“

„Kvůli

penězům,“

odpověděla

Nancy

věcně.

„Vydělávala jsem si tu padesát tisíc dolarů ročně plus odměny a opce na akcie. To je slušné pro absolventa mikrobiologie.“

„Ale společensky ses s ním stýkala také.“

Nancy přivřela oči, až z nich zůstaly jen štěrbiny. Ústa však neotevřela. „Policie našla tvé pyžamo v prádelníku v ložnici Alexe Mirrena,“ pokračovala Joanna. „A ve skříni byl župan. Navíc v koupelně ležely osobní předměty, na kterých určitě zůstaly tvé otisky prstů.“

„Já… já se tak stydím,“ zašeptala Nancy.

„Spala jsi s ním?“

Nancy přikývla. „Pětkrát nebo šestkrát. Ale ve skutečnosti jsem o něho nestála. Nebylo v tom nic.“

Dělalas to pro peníze? málem se zeptala Joanna, rozmyslela si to však. „Choval se zvráceně?“

„Když jsem u něho byla naposled, přál si, abych ho uvázala k posteli a bila ho.“ Nancy jen šeptala. „Zatraceným bičem.“

„Udělalas to?“

Nancy zavrtěla hlavou. „Utíkala jsem, jak jsem mohla nejrychleji, a všechny své věci jsem si tam nechala. Proto jste tam našli mé pyžamo a kimono.“

„Vsadila bych se, že se potom začal k tobě chovat v laboratoři nesnesitelně.“

„Bylo to opravdu k nevydržení. Stačilo, abych se dopustila sebemenší chybičky, a hned řádil jako pominutý.

Když se něco nepodařilo, vždycky jsem to prý zavinila já. A aby se mi pomstil, převedl mě z laboratoře, kde jsem dělala s kmenovými buňkami, zpátky na obyčejnou práci. A na tom jsem tratila pět tisíc dolarů ročně.“

„Proč jsi na tom tratila?“

„Protože laboranti v uzavřené místnosti dostávají příplatky,“ vysvětlovala Nancy. „To víte, musíte se převlékat do toho kosmického obleku a připojit se na dodávku kyslíku. To je zasraný a odporný.“

Joanna se usmála nečekanému vulgárnímu slovu. Ale to je dobré, řekla si v duchu. Nancy ztrácí zábrany a teď už bude mluvit pravdu. „Vysvětlil ti Mirren, proč tě překládá z té uzavřené laboratoře?“

„Žádný opravdový důvod neměl,“ zlobila se Nancy.

„Tak si ho vymyslel. Jednoho dne jsem zašla do vedlejší místnosti u uzavřené zóny, abych tam sehnala nějaké potřeby. Mirren mě tam nachytal, rozzuřil se a ječel na mě, že je to bůhvíjak superčisté pracoviště a já to tam prý kontaminuju, ale to byla pitomost.“

„Co bylo v té vedlejší místnosti?“ zajímala se Joanna.

„Nic, jenom malý ocelový stolek s chirurgickými nástroji. Nůžky, skalpely a podobné věcičky.“

„K čemu se tady používají chirurgické nástroje?“

Nancy pokrčila rameny. „Zřejmě na pokusná zvířata, se kterými tady pracují. Děláme tady dost experimentů na myších a krysách. No, stejně mě přeřadili a snížili mi plat o pět tisíc ročně.“

„Jenom protože jsi vkročila do té vedlejší místnosti?“

Laborantka zavrtěla hlavou. „To byla jen záminka.

Skutečný důvod byl ten, že jsem už s Mirrenem nechtěla spát.“

„No, v žádném případě to nebyl zrovna příjemný člověk,“ konstatovala Joanna a sáhla po svých kartičkách.

„Vážím si toho, že jsi byla ke mně upřímná.“

„Bude mě ještě vyslýchat policie?“

„To už teď snad nebude nutné.“

Nancy Tanaková vydechla úlevou tak, až to bylo slyšet.

Joanna se zadívala na svou kartičku s údaji o enzymovém preparátu. „Potřebovala bych ještě něco vědět o lipolytickém enzymu, který tady v Bio-Teku vyrábíte.“

„Jisté.“ Nancy viditelné změna tématu potěšila. „Co vás zajímá?“

„Do všech enzymových preparátů se přidával benzylalkohol, viď?“

„Ano, pokud vím.“

„V jedné dávce ale chyběl,“ pokračovala Joanna.

„Nebyl tam vůbec žádný stabilizátor.“

Nancy se zamračila. „To je divné.“

„Podle Brennermana byla tahle dávka údajně vyčištěna pomocí ultrafiltrace,“ dodala Joanna. „Nevzpomínáš si na to?“

Nancy přimhouřila oči a pomalu přikývla. „Ano. Už si to vybavuji. Báli se, že by alkohol mohl nějak ovlivnit činnost enzymů. Proto jsme u několika dávek použili ultrafiltrací. Trojnásobně jsme si prověřili, že v těch preparátech nic neroste, a tak se můžu zaručit, že tam žádné mikroorganismy nebyly.“

„A nic jiného jste do těch dávek nepřidali?“

„Nic,“ ujistila ji Nancy. „Nakonec jsme zjistili, že alkohol vlastně enzymům neškodí, a tak jsme ho začali znovu používat.“ „Tak dobrá,“ vydechla Joanna, ale v myšlenkách se ještě vrátila k uzavřené laboratoři a místnosti vedle ní. Napadlo ji, kolik dalších takových pracoven v uzavřené části budovy je. Kdyby se nad tím Nancy pořádně zamyslela, možná by jí to mohla vysvětlit.

Laborantka se nervózně ohlédla přes rameno.

Brennerman s detektivem se k nim pomalu blížili.

„Nancy, ráda bych si s tebou ještě promluvila, ale ne tady,“ řekla rychle Joanna. „Bylo by to možné?“

„Jistě.“

„Bydlíš tady někde poblíž?“

„Nedaleko. Mám dům v Canyon Country.“

Joanna si zapsala adresu. Canyon Country byla příjemná čtvrť středních vrstev na jižním okraji Lancasteru. „Co kdybychom si zaskočily na oběd? Alespoň bys mi mohla vysvětlit přípravu enzymů a uzavřenou laboratoř. A účet předložím své nemocnici.“

„To zní dobře. Dám vám ještě své telefonní číslo.“

„Tak díky za pomoc,“ řekla Joanna tak hlasitě, aby ji slyšel blížící se Eric Brennerman. Uložila své kartičky do kabelky a vstala.

„Vysvětlila ti Nancy tu záležitost s benzylalkoholem?“

zeptal se Brennerman.

„Důkladně,“ odpověděla Joanna. „Bylo to přesně, jak jsi říkal. Udělali to z obav, že by alkohol mohl poškodit enzymy.“

„A přípravek byl vyčištěn ultrafiltrací,“ dodal Brennerman. „Je to tak, Nancy?“

Laborantka přikývla. „Přesně tak. Žádné kontaminující faktory nebyly přítomny a nepoužíval se ani žádný stabilizátor.“

Brennerman se obrátil k Joanně. „Kdybys potřebovala enzym z téhle dávky, aby sis jej prověřila v laboratoři, rádi ti ho poskytneme.“

„Buď tak laskav,“ pravila Joanna a sebrala svou kabelku. „Nerada bych něco zanedbala.“

Brennerman je doprovodil přes laboratoř kolem zasklených pracoven k místu, kde stál pracovník bezpečnostní služby. Držel v rukou dvě krabice se vzorky.

„Málem jsem zapomněl,“ řekl Brennerman a luskl prsty.

„Objevili jsme ještě dvě krabice snímků z mikroskopického vyšetření zvířat, kterým byl vstříknut enzym. Mirren je určitě přehlédl.“

Joanna vzala krabice a uložila je do své velké kabelky a hlavou jí blesklo, co dalšího se ještě Alexi Mirrenovi hodilo přehlédnout.

„Jestli ti můžeme ještě nějak pomoci,“ pokračoval Brennerman, „dej nám vědět. Chceme tuhle katastrofu objasnit stejně jako ty. A jestli se vyskytnou nějaké nové skutečnosti, rád bych se o nich dozvěděl co nejrychleji.“

„Dozvíš se všechno jako první.“

Joanna a Jake následovali strážného úzkou chodbou do recepční místnosti, tam odevzdali kartičky pro návštěvníky a vyšli do chladného, podmračeného dne.

„Zjistila jsi něco důležitého?“ zajímal se Jake.

„Nic, co jsme dosud nevěděli,“ odpověděla Joanna.

„Přiznala, že s ním spala.“

„Zkoušel s ni něco perverzního?“

„Jednou, ale nevyhověla mu. Honem utekla a víckrát se už k němu do domu nevrátila.“ „Chytré děvče.“

Zvedl se poryv větru a hnal jim písek do obličeje.

Joanna se obrátila a čekala, dokud se nápor nezklidní.

„Kdyby Nancy chtěla, mohla by žalovat Bio-Tek o miliony za sexuální obtěžování.“

„Tak velký to byl mizera?“

„Větší, než bys předpokládal,“ pokračovala. „Jenže to nás nepřiblížilo tomu hlavnímu, kdo ho zabil. Zdá se, že nás zatím potkává jedno zklamání za druhým, ale žádné uspokojivé odpovědi nemáme. A ani mé zkoumání enzymů nedopadá o nic lépe.“

„Zatím žádné štěstí?“

„Ani náznak. Víš, Jaku, tentokrát se cítím bezmocná.

Obávám se, že jsem si toho na sebe naložila až příliš.“ „Tak si pořádně odpočiň.“

„To mám v plánu. Ale jenom jeden večer. Dneska se zavřu do kuchyně, nachystám si marsalu z telecího a špenátový nákyp. A možná i nějaké dobré víno na zapití.

Nemáš zájem?“

„Proboha, neumíš si představit, jak rád bych přišel.

Jenže dnes večer musím být v práci. Nedalo by se to odložit?“

„Budu o tom uvažovat,“ prohodila Joanna a laškovně ho strčila do boku.

Přešli vyasfaltované parkoviště a zamířili ke svému autu. Oba měli zrak sklopený k zemi, jak si dávali pozor na to, aby je nepřekvapil nějaký had, který se v noci připlazil z pouště. Koutkem oka však Joanna zahlédla dodávku zaparkovanou za budovou Bio-Teku. A opět si uvědomila, že tam nejenže chybí nakládací rampa, ale nevede tam ani cesta.

Joanna tam ukázala prstem. „Proč si ke skladu nepostavili cestu?“

Jake se zadíval tím směrem. „Nejspíš kvůli bezpečnosti,“ usoudil. „Když auta projíždějí pískem, nemohou jet příliš rychle. Mimochodem, totéž platí i o chodcích.“

„Takže svým způsobem ten podnik připomíná pevnost, viď?“

Jake přikývl. „Už jsem říkal. Je to ideální místo pro stavbu vězení.“

Vítr se opět zvedl, a tak se oba rozběhli k autu.

Kapitola 22

Lucy Rabbová a Mervin Tuch do sebe naráželi svými těly tak prudce, že postel málem vypadla z úchytů, které ji připevňovaly k podlaze. Tuch náhle jakoby ztuhl.

„Ach, bože, bože!“ sténal znovu a znovu.

„Ano, ano, ano!“ Lucy se k němu tiskla s prohnutými zády.

Potom, stále ještě v objetí, společně ochabli a hlasitě oddechovali. Zvenku k nim doléhal křik racků a šplouchání vln jemně pohupujících kajutou Argonauta. Otevřeným okénkem vál dovnitř chladivý vítr.

„To už snad ani nemůže být lepší,“ lapal po dechu Tuch.

„Doufám, že ne,“ vzdychla Lucy a vyprostila se zpod jeho těla. „Nevím, jestli bych to vydržela, kdyby to mělo být ještě lepší.“

„Ale to víš, že bys to vydržela,“ uchichtl se Tuch. „To ti pánbů řek, že jo!“

Tuch spustil nohy z postele a sáhl po cigaretách. Zapálil si dvě a jednu podal Lucy Rabbové. „To se nám to žije, viď?“

„Je to dokonalá paráda.“ „Ještě není,“ poznamenal Tuch a vyfoukl modrý kouř. „Dokonalá paráda to bude, až tenhle zmatek skončí a všechno budeme mít za sebou.“

„Už to skoro máme,“ prohodila Lucy bezstarostně.

„Ne, ještě ne.“ Tuch vstal a zabalil se do froté županu.

Podíval se na své zřetelně vystupující břicho a zatáhl je.

„Zdaleka ještě nejsme ze všeho venku.“

„Nevím, z čeho máš takový strach.“

„Mám strach z toho detektiva, je mazaný jak čert.

Pochopil, že tvůj manžel byl zavražděn. A můžu tě ujistit, že Sinclair je právě ten typ, který se nezastaví, dokud neobjasní, kdo ti manžela zabil a proč.“

Lucy pokrčila rameny. „Může to zkoušet, jak chce.

Nemá nic než nějakou blondýnu, kterou stejně nedokáže najít.“

„A to se o ní říkalo, že je to bůhvíjaká profesionálka,“

sykl Tuch. „Zaručovali se nám, že jeho smrt bude vypadat jako nešťastná náhoda.“

„To ty jsi ji najal.“

„Oba jsme ji najali,“ opravil Lucy Tuch. „A dostala zaplaceno tvými penězi.“

„Dostaneme peníze zpátky, když to ta profesionálka tak zpackala?“

Tuch si Lucy změřil nevěřícným pohledem. Před sebou měl ženu, která brzy bude mít nespočet milionů, ale přesto chce zpátky patnáct tisíc. „Nenecháš to radši být?“

„Patnáct tisíc je patnáct tisíc,“ štěkla Lucy. „A chci je zpátky.“

„Nebuď husa,“ odsekl Tuch. „Teď se od ní musíme držet co nejdál. Stačí jediná chybička a skončíme nadosmrti ve vězení.“

Chceš říct, že skončíš nadosmrti ve vězení, pomyslela si Lucy. Byl jsi to ty, kdo objednal vraždu mého manžela, a ty jsi za ni zaplatil penězi z jednoho manželova účtu. I když jsi mi vysvětlil podrobnosti, kdo, jak, kde a za kolik –, budu tvrdit, že jsem nic netušila a odpřísáhnu to s pravou rukou třeba na celé hromadě biblí. Stane se ze mě zarmoucená vdova, kterou jsi zneužil. Advokáti by přece neměli šukat čerstvě ovdovělé ženy, které zastupují.

Tuch studoval její výraz a znovu si připomněl, jak je Lucy hamižná a že jakmile dojde na peníze, dokáže být chladná jako led. „Snažím se ti vysvětlit, že si v téhle době musíš dávat mimořádný pozor.“

„A ty by sis ho měl dávat taky,“ opáčila Lucy netečně.

„Určitě. To mám v plánu.“

Tuch si zapálil další cigaretu a začal přecházet po kajutě. Prohlédl si Lucy Rabbovou, jak leží nahá na veliké posteli a tmavé vlasy jí zakrývají jednu tvář. Byla tak krásná a měla tak dokonalé tělo. Dokázala by ušukat muže k smrti a ještě ho donutit, aby se přitom usmíval. Ale proboha, ta její lakota! V tom je stejná jako většina žen, včetně jeho manželky, dnes už obtloustlé padesátnice neustále nadávající na svůj osud.

Pocítil záchvěv viny, když si vzpomněl na svou ženu, kterou si vzal před dvaadvaceti lety, a na své dva syny, tak úspěšně studující na vysoké škole. Ale brzy to vše nechá za sebou a začne vést nový život s Lucy Rabbovou, a s jejím bohatstvím. Tolik potřeboval Rabbovy miliony! Tuch hloupě investoval a spekuloval na burze, až se nakonec ocitl na pokraji krachu. Jeho dům v Brentwoodu a byt v Palm Springs byly zatíženy hypotékou. Dokonce si vypůjčil maximální možný obnos na svůj důchodový plán. Jediný jeho cenný majetek byly akcie Bio-Teku, ale ty mu na dividendách dosud nevynesly ani cent. Celý zisk se utratil na rozšíření podniku a nové zařízení. Tuch se v duchu vrátil k Rabbovým milionům. I pouhé pomyšlení na ně mu spravilo náladu.

Lucy pozorovala pohledného advokáta, jak přechází po kajutě. Je tak mazaný, uvažovala. Ale stejně jako mnoho chytrých mužů má i on nudnou manželku a nudný život a žádnou vyhlídku, že se to jednou zlepší. Takový chytrák, pomyslela si. A jak skvěle zapadá do jejích plánů.

Tuch se posadil na postel vedle ní a políbil ji na rameno.

„Jsi krásná.“

„Já vím,“ dýchla mu do ucha.

Tuche to vydráždilo. „Jsi přichystaná na další kolo?“

„Určitě ho zvládnu,“ odpověděla a přitáhla si ho nad sebe.

*

Lori McKayová vstala od mikroskopu. „Až uvidíš, jaké měl ten chlap ledviny, Joanno, nebudeš věřit vlastním očím.“

„To mluvíš o tom tumoru?“ otázala se Joanna.

Lori zavrtěla hlavou a uvolnila místo u mikroskopu.

„Mluvím o normální ledvinové tkáni vedle nádoru.“

Joanna se sklonila nad okulárem a pečlivě prostudovala vzorek z biopsie ledvin. Tkáň pocházela od třetího pacienta, který po nasazení lipolytického enzymu onemocněl rakovinou. Pomalu pohybovala vzorkem sem a tam a pozorovala velké shluky bizarních maligních buněk.

Nedotčená tkáň vedle nich vypadala překvapivě mladě.

„Kolik let je tomu pacientovi?“ „Šedesát.“

Joanna se soustředila na glomeruly, malé shluky kapilár, jimiž se filtruje krev. Byly jemné a beze stop po atrofii či jiném poškození. Renální tubuly se rovněž zdály být úplně zdravé. „Normální část těchhle ledvin by mohla patřit dospívajícímu chlapci.“

„A taky tak fungovala,“ dodala Lori. „Clearance kreatininu dosáhla 140 mililitrů za minutu.“

Joanna se narovnala. „Těžko uvěřit, že za tohle vděčil výhradně proceduře, která mu vyčistila renální arterie.“

„Jinak si to ale vysvětlit nedovedu. Ty ano?“

„Žádnou jednoduchou odpověď neznám.“ Joanna poklepávala prsty o desku stolu a snažila se tento problém pochopit. „Udělali tomu pacientovi biopsii ledvin předtím, než dostal ten lipolytický enzym?“

Lori přikývla. „Přede dvěma roky. Tenkrát konstatovali značnou atrofii a zjizvení a clearance kreatininu klesla na 40

mililitrů za minutu. Už se s ním počítalo jako s kandidátem na hemodialýzu. Potom podstoupil tu proceduru a najednou mu ledviny fungovaly skvěle. Jako kdyby ten enzymový preparát dělal zázraky.“

„Ale taky způsobil rakovinu.“ Joanna se zamyslela nad podobností těchto tří případů. Vždy po vyčištění arterií dostaly jejich nemocné orgány výrazně zvýšenou dodávku krve, a tedy i více kyslíku a živin. To bezpochyby vedlo ke zlepšení jejich činnosti, jenže sotva to mohlo odstranit projevy stárnutí a nemocí. To nedokáže ani nejmodernější medicína. Cosi však tak účinkuje. Srdce, mozek a ledviny těchto pacientů vypadaly, jako kdyby patřily dospívajícím.

Joanna se zadívala na tabule s klíčovými údaji o třech postižených pacientech a enzymových preparátech, které jim byly podány. Dlouho údaje studovala a hledala v nich odpověď, ale místo ní se stále objevovaly jen nové otázky.

Hrozila se představy, že další pacienti umřou dřív, než ona přestane tápat ve tmě a nalezne řešení této hádanky.

„S těmi vzorky z pokusných zvířat hrozně zaostávám,“

vytrhla Joannu z úvah Lori. „Ještě jsem pořádně ani nezačala.“

„Já taky ne,“ připustila Joanna bezmyšlenkovitě.

„A nezačala jsem ani s kontrolou tkáně z embryí.“

„Já se na to koukla. Není tam vlastně nic zajímavého.“

A má naprostou pravdu, řekla si Joanna v duchu.

Neukázalo se totiž nic než to, co už zjistila dříve. Embrya byla zbavena vnitřností a zbytky tělíček nebyly ničím abnormální. Nikde ani náznak, odkud zárodky pocházejí.

Jenže proč by to někdo dělal? K čemu potřeboval vnitřnosti?

Proč pohřbíval zbytek? Proč byl zavražděn přistěhovalec z Ruska na místě, kde byly zahrabány. A proč Rusa odpravila stejná nájemná vražedkyně se světlými vlasy, která zabila i Edmonda Rabba a Alexe Mirrena?

Jen samé otázky a otázky, povzdechla si unaveně. Zdálo se jí, že čím hlouběji do případu proniká, tím víc nových záhad nachází. Vůbec nepokročila, přestože mu věnovala stále více a více času. K dovršení všeho zlého se na ni řítila další práce v Memoriál. Předchozího dne zůstala v nemocnici do jedenácti hodin večer, aby dokončila pitvu, nadiktovala dopisy a připravila si vzorky pro přednášku studentům medicíny. Další dvě pitvy na ni čekaly. Joanny se opět zmocnil pocit, že všechno nemůže stihnout; připadala si, jako by se topila v povodni a přitom se na ni valil nový nápor vody.

Zničehonic se Joanna zvedla od stolu. „To stačilo.“

„Cože?“ nechápavě se otázala Lori.

„Řekla jsem, že pro dnešek toho bylo dost. Půjdeme domů.“

Lori se mrkla na hodinky. Bylo 20.40. „Můj kluk se vyděsí, že se stalo něco hrozného, když dorazím domů takhle brzy.“

Joanna sebrala plášť, kabelku a odjela výtahem do přízemí. Rychle prošla téměř prázdnou halou a skleněnými dveřmi a ocitla se v chladném, jasném večeru. Měsíc byl v úplňku a na černé obloze kolem něj blikaly hvězdy.

Před vchodem do Memoriál Joanna uviděla zastavující terénní auto. Do něj nastoupila Elaine Dentová, kardioložka z dětského oddělení, políbila manžela na tvář a vyšplhala na přední sedadlo vedle řidiče. Ze zadního sedadla ji nadšeně přivítali její synové, dvojčata. V Joannině nitru se ozvaly tikající biologické hodiny a snad potisící ji napadlo, co by asi čekalo ji, kdyby měla manžela a děti.

Život bych měla samý shon, usoudila. Každou vteřinku by jí zabrala buď práce, nebo rodina. Ani chviličku by neměla volnou, věděla však, že by se jí to stejně velice zamlouvalo, a celým srdcem po tom toužila. Snad jednou.

Snad s Jakém. Ihned však tuto myšlenku vypudila z hlavy.

Věřila totiž, že když se na něco myslí příliš intenzivně, nikdy se to nestane. Byla to jediná pověra, kterou brala vážně.

Na parkovišti na chvíli Joannu přemohla únava a zapochybovala, zda v sobě najde dost energie na vaření.

Telecí marsala a špenátový nákyp zaberou hodně času a žádný supermarket neměla při cestě. Možná že se staví v nějaké prodejně rychlého občerstvení. Při té představě zavrtěla hlavou. To zatracené telecí si uvařím!

Cestou po Wilshire Boulevard k Santa Monice se rozhodla, že maso sice uvaří, ale špenátový nákyp si koupí hotový, aby nemusela začínat od nuly. Alespoň v kuchyni neusne vstoje.

Před sebou spatřila Flannigan’s, oblíbený bar policistů, kam už ji Jake několikrát zavedl. Bylo to místo, kde si detektivové mohli opravdu odpočinout a vyprávěli si neuvěřitelné historky.

Zastavila na červenou a vybavil se jí jeden z poutavých příběhů, který tam slyšela. Jakýsi hloupý, záštiplný zločinec se rozhodl, že tento bar vykrade, jenže netušil, že se tam scházejí policisté. Donutil zákazníky, aby vyprázdnili kapsy.

Potom se však rozhodl předvést, jak je ostrý chlapík, udeřil servírku pistolí do hlavy a způsobil jí pěticentimetrovou tržnou ránu. Byl už téměř u dveří, když policisté zahájili palbu. Osmnáct střel zasáhlo cíl. Svobodomyslné deníky a ochránci menšinových práv spustili pravé peklo a tvrdili, že policie použila nepřiměřenou sílu. Jake s nimi souhlasil a všude rozhlašoval, že sedmnáct kulek by úplně stačilo.

Joanna se rozesmála. S něčím takovým mohl přijít jenom on.

Úsměv se jí však z tváře vytratil, když si vzpomněla, co asi Jake dělá a jak tráví večer. Řekl jí, že ho čeká nějaká práce, a to obvykle znamenalo nebezpečný zásah. Snažila se nemít o něj strach, ale ten se nakonec stejně dostavil. Snad už posté ji napadlo, jak by asi žila, kdyby Jake byl lékař nebo třeba advokát, a ne detektiv z oddělení vražd. Bylo by to zřejmě bezpečné, ale velmi nudné. Jake by totiž nebyl ten pravý Jake a ona by postrádala všechny ty zajímavé vraždy.

V duchu si povzdechla. V životě je vždy něco za něco.

Joanně zakručelo v žaludku a únava ji zmáhala stále víc.

Koupím si něco v rychlém občerstvení, rozhodla se. Potom půjdu hned spát. Snad se mi nebude zdát o světlovlasých nájemných vražedkyních a mrtvých dětech.

Kapitola 23

Mervin Tuch vystoupil z výtahu v desátém patře mrakodrapu Century City Tower. Celé toto podlaží zabíraly kanceláře advokátní firmy Matlin, Mason a Silverstein.

Minul velký recepční pult, u něhož dvě mladé ženy se sluchátky na hlavě spojovaly telefonáty.

Jedna z nich na něho zavolala: „Pane Tuchi, pan Matlin si s vámi přeje hovořit. Co možná nejdřív.“

„No jasně,“ odpověděl a vykročil dál do dlouhé chodby lemované kancelářemi, v nichž sídlilo šedesát právníků firmy. Mervin Tuch byl jedním z deseti společníků v jejím čele. Navíc pro podnik pracovalo padesát externích advokátů a zhruba tucet koncipientů bez řádně ukončeného vzdělání. Bylo jich tolik, že už některé z nich Tuch ani neznal podle jména.

Vstoupil do předpokoje své kanceláře a zastavil se u akvária plného bublinek, aby nakrmil rybičky. Zkontroloval kyselost vody a ověřil si, zda v ní nestoupá obsah čpavku.

Ten by dokázal zahubit exotické rybičky pozoruhodně rychle.

Přispěchala jeho sekretářka. „Pane Tuchi, má…“

Advokát zvedl ruku. „Nechte mě, prosím, ať se aspoň usadím.“

„Nejsem si jistá, jestli vám na to zbývá dost času.“

„Ale ano,“ namítl. „Na to vždycky čas zbývá.“

Tuch vstoupil do své prostorné kanceláře a v koutku s malou kuchyňkou a umyvadlem si nabral kávu do plastového kelímku. Potom se zastavil u velkého okna a obdivoval panoráma západní části Los Angeles na břehu Tichého oceánu. Byl jasný den a přístav soukromých rekreačních lodí Marina Del Rey byl v dálce zřetelně vidět.

Jeho myšlenky zabloudily k Lucy Rabbové s jejím neuvěřitelným tělem a parádními kousky, které dokázala dělat svými ústy.

„Pane Tuchi,“ promluvila na něho sekretářka vážným hlasem. „Máme tady k vyřízení opravdu důležité věci.“

„Tak jo.“ Tuch se neochotně odvrátil od okna.

„Spusťte.“

„Pan Matlin je už na cestě sem,“ začala sekretářka.

„Nezmínil se, o co se jedná?“

„Ne, ale musí jít o něco skutečně vážného. Volali sem každých pět minut a ptali se, jestli jste už přišel.“

Tuch si zapálil cigaretu a zamyslel se. „Určitě chce, abych převzal nějaký nový případ.“

Sekretářka pokrčila rameny, ačkoli věděla, že půjde o něco mnohem závažnějšího. Matlinova asistentka jí prozradila, že starý pán celé dopoledne vztekle přecházel po kanceláři. A to byl David Matlin, zakladatel a ředitel advokátní firmy, proslulý svým klidem a vyrovnaností.

Sekretářka se zadívala do bloku. „Pověděli vám už, že jsme tady měli včera celé odpoledne policii?“

Tuch jen mávl rukou. Informace ho neznepokojila.

„Prohledávali složku Edmonda Rabba, viďte?“

Sekretářka zavrtěla hlavou. „Sháněli záznamy o vašich telefonátech. Od telekomunikační firmy si nechali vytisknout soupis všech vašich hovorů.“

„K čertu,“ zabručel Tuch, teď už podrážděný. „Měli k tomu soudní povolení?“

Sekretářka přikývla a opět se podívala do svého bloku.

„Pořád se mě vyptávali na hovor do nějakého klubu West.“

Tuch zbledl. „Cože?“

„Club West se to prý jmenuje,“ opakovala sekretářka.

„V záznamech o nich nic nemáme.“

Tuch si vzpomněl, jak do toho baru zavolal, aby si dohodl schůzku s Davidem Westmorelandem. To ale provedl pitomost! Bylo by chytřejší, kdyby tam zavolal z veřejného automatu. Teď si bude muset vymyslet nějakou výmluvu, proč se s nimi spojil. Byl to slušný podnik v dobré části Los Angeles. Mohl se tam třeba přeptat, kdy otevírají, aby se tam sešel s klientem na skleničku.

„Tak dobrá,“ povzdychl si Tuch. „Co tam máte dál?“

„Volali z vaší banky. Potřebují prý, abyste jim poslal informace o svých akciích Bio-Teku.“

Tuch se málem zalkl kávou. „Co jste jim odpověděla?“

„Že vám to vyřídím.“

Tuch si dokázal zachovat netečný výraz, útroby se mu však svíjely a burácely. Akcie Bio-Teku byl jeho jediný majetek, který se mu podařilo ukrýt před bankou a ostatními věřiteli. O všechno ostatní už buď přišel, nebo to alespoň zatížil hypotékou. Nezůstalo mu nic kromě akcií, které budou mít jednoho dne mnohamilionovou hodnotu. I když firma zatím nikdy nerozdělovala dosažený zisk, potenciálně byla nesmírně výnosná zvláště díky vynálezům, které se konečně měly zpeněžit. Bože! Vždyť oni dokážou omladit lidské orgány! Jakou cenu to může mít? Jenže on teď o své akcie přijde. Banka se o nich nějak dozvěděla a snadno na ně najde kupce. Všechny peníze se rozdělí mezi věřitele a on se ocitne na mizině. Ti hajzli! Ti hajzli mizerní! Tuche pálilo v žaludku, jako kdyby vypil kyselinu.

Ozvalo se ostré zaklepání na dveře a dovnitř vstoupil David Matlin.

„Omluvíte nás?“ oslovil Matlin sekretářku. „Postarejte se, aby nás nikdo nevyrušoval.“

„Ano, pane.“

David Matlin, vysoký muž s pravidelnými rysy a vlnitými šedými vlasy, vyprovodil odcházející ženu pohledem a usadil se na okraji Tuchova stolu. Byl oblečen do dokonale elegantního tmavého obleku s jemným proužkem. „Musíme si promluvit o něčem důležitém.“

Tuch si nalil ještě šálek kávy. „Už mi to vyřídili.“

„Včera odpoledne jsme měli poradu společníků,“ spustil Matlin. „Zřejmě ses jí nemohl zúčastnit.“

„Měl jsem hodně běhání kolem pozůstalosti po Rabbovi,“ vysvětloval Tuch.

„Celé odpoledne?“

„Objevily se tam nové závažné okolnosti.“

„Jaké například?“

„Policie se teď domnívá, že Rabba zavraždili.“ Matlin přimhouřil oči. „Ale copak nespadl do moře?“

„To spadl, jenže podle policie s cizím zaviněním.“

„Už vědí, kdo to provedl?“

„Předpokládám, že ještě ne,“ odpověděl Tuch. „Všichni, kdo byli tehdy večer na jachtě, jsou podezřelí, a to včetně mě.“

„To proto si probírali záznamy o tvých hovorech?“

Tuch přikývl. „Nejspíš se hrabou ve všem a každému, kdo měl něco společného s Edmondem Rabbem.“

Matlin si prohlédl své pečlivě udržované nehty. Na tak vysokého muže měl nezvykle malé ruce. „Co myslíš, měla v tom prsty Lucy Rabbová?“

„To pochybuju,“ pronesl Tuch netečně. „Určitě mohla mít zálusk na takový balík peněz, ale jsem přesvědčen, že ho doopravdy milovala.“

„Hmm…“ Matlin se odmlčel. Vždy podezíral mladé a krásné ženy, které se provdaly za staré muže. „Ale ještě k té včerejší poradě. Ukazuje se, že tvé náklady v poslední době podstatně převyšují množství peněz, které firmě vyděláváš.

Když jsme to všechno spočítali, stojíš ji přinejmenším o dvacet procent víc, než kolik jí přineseš.“

„Za to můžou ty případy s velkou publicitou. Přece víš, že se při takových kauzách promarní hodně času vedlejšími záležitostmi, které si nemůžeš naúčtovat.“

„K tomu jsme přihlédli.“

„Možná by se tyhle velké případy měly přidělit někomu jinému,“ navrhl Tuch s vědomím, že nikdo jiný nezvládá složité případy stejně hladce jako on. „Alespoň bych se mohl soustředit na lukrativnější záležitosti.“

„Zatím to necháme při starém,“ rozhodl Matlin. „Ale jestli chceš dostávat od firmy tolik, co dosud, musíš jí zajistit vyšší příjmy.“

„Tak ano,“ přitakal Tuch. Zahleděl se z okna na oceán a zatoužil po tom, aby byl na palubě Argonauta s Lucy Rabbovou. „Máš ještě něco?“

„Obávám se, že ano,“ řekl Matlin. Tón jeho hlasu velmi zvážněl. „Naši účetní překontrolovali celé hospodaření firmy, a to i staré spící bankovní účty, které nám byly svěřeny do správy. Při tom narazili na několik závažných nejasností.“

Tuch se vylekal tak, až sebou málem trhl. S

vynaložením všech sil se ovládl, aby vypadal netečně. „O co jde?“

„Tři staré svěřené účty, které byly dlouho bez pohybu,“

pokračoval Matlin. „Konkrétně jde o konta Mary Marshallové, Benjamina Stonea a fondu Charlese Warringa.

Chybí na nich víc než čtyři sta tisíc dolarů.“

„A ověřili jste si to?“

„Třikrát.“

„Muselo tam dojít k nějakému nedorozumění,“ zabručel Tuch a zamířil do koutku, aby si znovu nalil kávu. „Možná ale byla část prostředků převedena na jiné, speciální účty.“

„Vzpomínáš si, že bys tam peníze převáděl?“

„Nech mě chvíli přemýšlet.“

Tuch si zapálil cigaretu. Ruce se mu třásly, přestože se snažil ovládat. Zahleděl se do stropu, jako by se soustředil na přemýšlení. Velice dobře si však pamatoval, kam se peníze ztratily. Sáhl na ta konta, aby pokryl ztráty ze svých burzovních spekulací. Na těchto spících účtech ležely peníze už dlouho, celé roky je nikdo nepoužil. A tak si jich část vybral s předsevzetím, že je tam zase hned vrátí. Jeho ztráty a dluhy však narůstaly dál, a proto si z nich bral ještě častěji a víc. Neuvědomil si však, že částka už narostla do takové výše. Čtyři sta tisíc dolarů. Proboha! „Ano, vzpomínám si, že jsem nějaké peníze převáděl,“ připustil znaveně.

„Co to bylo konkrétně?“

„Já… si to budu muset… zkontrolovat v záznamech,“

vykoktal Tuch. Metlin se zvedl z okraje stolu. „Tak to zkontroluj. Dnes je pátek, a tak na to máš celý víkend. Chci od tebe odpověď v pondělí dopoledne. Přesně v deset u mě v kanceláři.“

Tuch čekal, až se zavřou dveře, a pak utíkal k umyvadlu. Sklonil se nad ně a začal zvracet žluč a kávu.

Když už z něj nic nevycházelo, napřímil se, ale křeče neustaly. Znovu se sklonil a potom ještě jednou. Konečně nutkání ke zvracení ustalo.

Vypláchl si ústa, omyl si obličej studenou vodou a snažil se vzpamatovat. Celý svět se mu řítil na hlavu. Nešlo jen o peníze. V sázce byl celý jeho život. Dopustil se zpronevěry a za to by mohl být vyloučen z advokátní komory a ztratit živobytí. Možná ho dokonce pošlou do vězení. Pokud ovšem peníze někde honem nesežene.

Čtyři sta tisíc, opakoval si zmučeně. Čtyři sta tisíc. Bylo to pro něj jako čtyřicet milionů. Neměl kde ty peníze vzít.

Pravděpodobně by dluh dokázal pokrýt prodejem akcií Bio-Teku, ale ty už byly také ztracené. Banky mu je vycucnou v kapsy jako vysavačem. Neuvidí z nich ani niklák. A nemohl odčerpat už ani dolar ze svěřených kont. Účetní je teď budou sledovat jako ostříži. Kde, k čertu, vezmu čtyři sta tisíc?

Tuch přistoupil k oknu a zadíval se na modrý oceán.

Potěš se tím pohledem, říkal si v duchu, dlouho už ho mít nebudeš. Jeho zrak zabloudil k přístavu. Ten krásný život s Lucy Rabbovou na jachtě bude brzy… Náhle se zeširoka usmál. Lucy a Rabbovy miliony. Ano, to je přece řešení. Jo.

To bude brnkačka. Ta holka udělá přesně to, co jí řeknu. A kdyby snad odmítla, znám přece způsob, jak ji donutit, aby změnila názor. Trocha strachu dokáže dělat zázraky.

Tuch si pročistil ústa ústní vodou. Před zrcadlem nad umyvadlem si urovnal kravatu, rukou si pročísl vlasy a urovnal je. Usmál se na svůj obraz v zrcadle. Ty jsi ale mazaný darebák, viď?

Odešel z kanceláře kolem stolu své sekretářky.

Ta zvedla pohled. „Je všechno v pořádku, pane Tuchi?“

„Lepší to snad být ani nemůže.“

*

Lucy Rabbová si právě nasazovala náušnice, když do její ložnice na Argonautu vstoupil Tuch. Měla na sobě vybledlé džíny a bílý kašmírový rolák.

„Musíme si promluvit,“ spustil Tuch.

„Mám docela naspěch, Merve.“ Lucy sáhla po modrém blejzru. „Obědvám dneska v Ancienu.“

„S kým?“

Lucy se usmála jeho žárlivosti. „S kamarádkou.“

„Bude muset počkat.“

Mladá vdova se k němu obrátila a pečlivě studovala jeho výraz. „Stalo se něco zlého?“

„Dostal jsem se do finančních potíží,“ přiznal Tuch, posadil se na postel a zapálil si cigaretu. „Potřeboval bych půjčku, a to hned teď.“

„Kolik by to mělo být?“

„Půl milionu dolarů.“

„Cože?“ zvolala Lucy. „Kdo si myslíš, že jsem? Snad nějaká banka?“

„Ty peníze máš.“

„Nemám, dokud nebude vyřízena manželova závěť.“

„Existují způsoby, jak se to dá obejít.“ Lucy ho bedlivě sledovala. „K čemu potřebuješ tolik peněz?“

„Abych pokryl špatnou investici,“ zalhal Tuch bez potíží. „Polovina mého majetku patří manželce a měl bych problémy s uvolněním tolika peněz bez jejího souhlasu.“

Vtom si uvědomil svou chybu a ustoupil. „Ale abych se ti přiznal, moc mi toho na kontě nezbývá. Až na akcie Bio-Teku.“

„Tak proč si nevypůjčíš a nepoužiješ akcie jako záruku?“ zeptala se Lucy podezíravě.

„Protože manželka o nich nic neví a nepřeju si, aby se něco dozvěděla,“ improvizoval Tuch. „Nechci se o ně dělit, až se budeme rozvádět. Oba dobře víme, jakou hodnotu budou jednou mít.“

„Miliony,“ řekla Lucy bez dechu.

„A miliony,“ opakoval po ní. „Klidně udělám cokoli, jen abych si své akcie ochránil. Jednou je budu moct přidat k těm metrákům peněz, kterých si budeme společně užívat.“

„Ano.“ Lucy se usmála výrazu „metráky peněz“. „Bude to hrozně fajn.“

„To bude.“ Tuch si ji přitáhl k sobě a zabořil hlavu mezi její ňadra. „Já se tě prostě nemůžu nabažit.“

„Bohužel nemáme dost času. Hned bych s tebou skočila do postele,“ řekla Lucy již hrubším hlasem.

„Tak si ho udělej.“

„Opravdu nemůžu.“ Lucy se mu posadila na klín a letmo ho políbila na ústa a nos. „Pověz mi, jak se dostanu k penězům svého manžela dřív, než se vyřídí poslední vůle?“

„Prostě ukaž bance závěť a co ti odkázal. Strašně rádi si vezmou jako záruku akcie Bio-Teku, které zdědíš.“

Lucy ztuhla. „To neudělám. V tom je moje budoucí bohatství.“

„Bylo by to jen na čas,“ konejšil ji Tuch. „Na čas? To mi povídej!“

Lucy vstala, přistoupila k zrcadlu a vztekle si před ním kartáčovala vlasy. „Ty nebudu riskovat kvůli nikomu a ničemu.“

„Budeš muset, ať už chceš nebo ne,“ odsekl Tuch drsně.

„Jo? Ty mě k tomu přinutíš?“

Tuch se na ni přísně zadíval. „Nezapomínej, že v tomhle jedeme jako partneři. Dali jsme zabít člověka a za to by nás mohli nadlouho uvěznit.“

„Vyhrožuješ mi?“

Tuch zavrtěl hlavou. „Jenom se ti snažím vysvětlit, jak vypadá situace. Jestli nesplatím tu půjčku, mohli by mě vyloučit z advokátní poradny a poslat do vězení. Ztratil bych všechno a byl bych zoufalý. A zoufalí lidé dělají zoufalé věci. Mohou jít dokonce i svědčit, pokud jim za to žalobce slíbí úplnou beztrestnost. Samozřejmě bych to udělal jen nerad, protože to by znamenalo, že prohráváme všichni. A ty miliony by byly nenávratně ztracené.“

Lucy se na něho vztekle zamračila, ale nakonec pokorně sklonila hlavu. „Nebudeme se hádat. Máme před sebou ještě tolik pěkného.“

„No, a právě to ti chci říct.“

„Občas dobře neposlouchám,“ špitla Lucy omluvně.

„Co mám udělat, aby mi dali tu půjčku?“

„Všechno to zařídím sám,“ odpověděl s úsměvem. Šlo to tak snadno, radoval se v duchu, tak zatraceně snadno.

Dostal jsem půl milionu dolarů za necelých pět minut, jásal v duchu a uvažoval, jak dlouho mu potrvá, než získá všechny její miliony.

Zvedl k ní ruku. „Pojď ke mně.“

„Nemám čas se zase svlékat a všechno,“ namítla Lucy a nenechala se k němu přitáhnout. „Víš, chtěl jsem něco jiného.“

Lucy se svůdně usmála a klekla si. Rozevřela mu zip na kalhotách, zabořila mu obličej do klína a začala pracovat jazykem.

„Jé, jé,“ sténal Tuch a opřel si záda o polštář. Pozoroval její hlavu, jak se zvedá a zase klesá a byl sám se sebou nesmírně spokojen. Jednou získá kontrolu nad Rabbovými miliony a Lucy si nechá jako hračku. Bude mít to nejlepší na světě. Venku na boku Argonauta jemně šplouchaly vlnky.

Už to nejlepší na světě mám, radoval se.

Náhle ucítil, jak mu uvnitř Lucyiných úst buší srdce.

„Ach, bože,“ zasténal hlasitě a chytil se pelesti.

Lucy k němu zvedla zrak a polkla. „Tohle dělám ráda.“

„Já vím.“

„Chceš to ještě jednou?“

Tuch se přinutil k smíchu. „Ty bys mě snad zabila.“

„Ne, to bych strašně nerada,“ prohodila Lucy a vstala.

Tuch odešel do koupelny a omyl se nad umyvadlem.

Otevřenými dveřmi zavolal na Lucy. „Zaskočím dnes odpoledne do banky a nechám tam všechno připravit.“

„Dobře.“

„Potom můžeš přijít podepsat papíry a peníze mi převedou na účet.“ „Ano.“

Tuch se vrátil zpět do ložnice. „A věř mi, tvůj Bio-Tek bude absolutně bezpečný.“

„To je mi jasné.“ Lucy k němu přistoupila a objala ho.

„Nezlobíš se na mě, viď?“

„To určitě ne,“ ujistil ji Tuch a políbil ji na špičku nosu.

„Už budu muset běžet.“

„Zavoláš mi ještě?“

„Určitě,“ slíbil.

Když odcházel, Lucy mu poslala polibek a potom se odebrala do ložnice. Znovu si namalovala rty, vykartáčovala vlasy a prohlédla se v zrcadle. Napadlo ji, jestli opravdu vypadá jako tak velká hlupačka, za jakou ji Mervin Tuch považuje.

Vrátila se do hlavní ložnice, zvedla sluchátko a navolila číslo.

„Mám velké problémy,“ promluvila do sluchátka, aniž by se představila. „A musím je urychleně vyřešit.“

Kapitola 24

Pátrání

seržanta

Farelliho

po

totožnosti

přistěhovalce z Ruska dosud žádné nové poznatky nepřineslo. Firma Centurion, která ve čtvrti zaváděla kabelovou televizi, mu přichystala seznam všech svých zákazníků, kteří si v posledních třech měsících stěžovali.

Farelli je obešel a osobně vyslechl. Dohromady to byli sto čtyři stěžovatelé. Sto a jeden z nich nevěděl o Rusovi nic.

Zbývaly tři domácnosti, z toho dva manželské páry středního věku, které byly právě na dovolené, a dvaasedmdesátiletá

vdova,

nedávno

převezená

do

nemocnice. Nic, pomyslel si Farelli chmurně. Zase velká nula. Farelli však nepochyboval, že ten přistěhovalec určitě bydlel někde v okolí. Prostě tam musel bydlet. Jenže kde přesně?

Seržant právě minul Ruckerovo železářství a přemýšlel, které z možných pokračování si zvolí. Uvažoval o tom, že by mohl znovu obejít celé okolí a zkontrolovat každý rodinný domek, činžák a obchod. Jenže to by byla jen zbytečná a veliká ztráta času. Štval by se pro nic a za nic.

Před sebou Farelli spatřil dodávku s nápisem Centurion Cable. Napadlo ho, zda by se neměl vrátit do této firmy a vyžádat si seznam stížností za celých posledních šest měsíců. Byla by to strašná dřina, ale považoval za svou povinnost se do ní vrhnout. Kde mohl, k čertu, ten Rus bydlet? ptal se policista sám sebe už posté. A čí televizi to opravoval?

Když míjel auto Centurionu, uvědomil si, nač se ještě nezeptal. Tu otázku mu nemohla zodpovědět firma, opraváři však ano. Farelli ostře zabrzdil. Vrátil se k dodávce a zamával na opraváře. „Hej, máte vteřinku volnou?“

„Jasně.“ Opravář byl vysoký, mladý běloch s hnědými vlasy svázanými do ohonu. „Co potřebujete?“

Farelli ukázal odznak a ukázal muži fotografii přistěhovalce. „Neviděl jste někdy toho člověka?“

Opravář fotografii prostudoval a zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

Seržant se rozhodl, že to zkusí jinak. „Musel jste někdy opravovat kabel, který si někdo zkusil dát do pořádku sám?“

Opravář se na chvíli zamyslel. „Ne.“

„A nevíte o někom z okolí, kdo si to zkusil udělat sám?“

„Jenom o jednom člověku.“

Farellimu zaplály oči. „Povězte mi o něm.“

„U nějaké staré paní prohnilo podzemní vedení,“

vzpomínal muž. „Jenže vykopat kabel a vyměnit ho, to by znamenalo příliš velké náklady, a tak to podnik pořád odkládal. Jenže ta paní si zřejmě sehnala někoho zvenčí, kdo jí to opravil sám.“

„Udělal to dobře?“

„Naprosto správně. Nic nevykopával. Prostě natáhl kabel kolem jejího domu.“

Farelli vytáhl zápisník. „Jak se ta paní jmenovala?“

„Paní Andersonová.“ Opravář se otočil a ukázal k domu na druhém rohu. „Bydlí tamhle.“

Seržant se tam zadíval a uvědomil si, že dům patří dvaasedmdesátileté vdově, kterou nedávno hospitalizovali.

Nějaké potíže se srdcem, vysvětlil soused. „Nevíte náhodou, ve které nemocnici bych ji mohl najít?“

Opravář se na Farelliho nechápavě zamračil. „Není v žádné nemocnici. Alespoň tam nebyla dnes ráno.“

„Víte to určitě?“

„Jo,“ odpověděl muž bez váhání. „Zastavil jsem se u ní před několika hodinami. Stěžovala si, že nemá dobrý obraz.

Jenže nebylo to kabelem, ale obrazovkou. Televizor už nestojí za nic.“

„Díky, moc jste mi pomohl.“

„Rádo se stalo.“

Farelli rychle přešel ulici plný naděje, že konečně natrefil na ten správný dům. Nepotřeboval nic, stačilo mu Rusovo jméno. S jeho pomocí by zjistil číslo sociálního pojištění. A tím by se před ním otevřel celý svět toho přistěhovalce. Jenže pokud by náhodou ten Rus byl potulný fuškař placený jen v hotovosti, pátrání by narazilo na další neprostupnou zeď. V duchu zaklel a promnul si stehno, které ho opět začínalo pálit. Zpomalil a bolest v noze se zmírnila. Přešel přes trávník k hlavnímu vchodu do cihlového domu s fasádou. Zazvonil a ustoupil o několik kroků.

Dveře se pootevřely, ale zůstaly zajištěné na řetěz.

Škvírou vykoukla stará žena.

„Ano?“ zeptala se slabým hlasem.

Farelli jí ukázal odznak. „Madam, jsem od policie. Rád bych vám položil několik otázek, kdybych směl.“

„O čem?“

„O Rusovi, který tu pro vás pracoval.“

„Už jsem ho tak dlouho neviděla,“ postěžovala si paní Andersonová. „Nestalo se mu něco?“

„Zřejmě by bylo nejlepší, kdybychom si o tom promluvili uvnitř.“

Stařena odjistila řetěz a zavedla policistu do malého obývacího pokoje. Nábytek byl velmi starý, ale krásně naleštěný. V cihlovém krbu ještě doutnal popel a úlomky zuhelnatělého dřeva. Seržantovi připadal pokoj velmi teplý a útulný. Počkal, až se paní Andersonová usadí v čalouněném houpacím křesle, a potom se uvelebil na pohovce proti ní.

„Obávám se, že přináším špatnou zprávu,“ spustil.

„Vladieho zastřelili nějací lupiči.“

Žena smutně přikývla. „Toho jsem se bála. Víte, tady to není bezpečná čtvrť.“

„Ano, madam,“ přisvědčil Farelli a zadíval se na mříže v okně a řetěz a zámky u dveří. „Doslechl jsem se, že vám Vladie spravil televizní kabel.“

Žena si krátce změřila detektiva pohledem. „To snad není nic protizákonného, viďte?“ „Ne, madam. Jenom se snažím ověřit, jestli máme toho správného člověka.“ Sáhl do kapsy pro Rusovu fotografii. „Je tohle Vladie?“

„Ano, je to on,“ přikývla paní Andersonová.

„Neznáte náhodou jeho příjmení?“

„Belov,“ řekla a jméno pomalu hláskovala. Farelli si zapsal tuto informaci. „Bydlel tady někde poblíž?“

Stará žena ukázala rukou k zadní části domu. „Pronajal si byteček u mě vzadu na dvorku. Když ještě žil můj manžel, používal ho jako dílnu. Ale když mě opustil, přestavěla jsem ji na malý byt a pronajímala ho.“

„Mohl bych se tam podívat?“ zeptal se detektiv netrpělivě.

„Proč by ne? Ale radši dřív zavolám psa.“ Stařena ostře zahvízdala.

Farelli uslyšel dunění na podlaze ve vedlejší kuchyni. V

tu chvíli do obývacího pokoje vběhl velký rotvajler. Posadil se vedle své paní a nedůvěřivě pozoroval návštěvníka.

„To je Taffy,“ oznámila paní Andersonová. „Stará se, aby se mi nic zlého nestalo.“

„To se jistě stará dobře.“ Farelli si pomyslel, že Taffy je příliš sladké jméno pro psa, který by dokázal ukousnout zadek slonovi. „Proč neštěkal, když jsem přišel ke vchodu?“

„Protože jsem mu přikázala, aby zůstal zticha.“

Rotvajler přiběhl blíž a očichal Farellimu boty. Potom se zřejmě uspokojen vrátil k nohám své paní.

„Nebudu potřebovat klíč od toho bytu?“ zeptal se Farelli.

Stařenka zavrtěla hlavou. „Vladie vždycky říkal, že když tady hlídá Taffy, nemusíme zamykat.“

Farelli prošel kuchyní a udržovaným dvorkem. Trávník byl sestříhaný, živé ploty udržované. Po straně stála dřevěná chatka bez oken, jenom s dveřmi. Seržant vstoupil dovnitř.

Chatka měla pouze jedinou místnost. Nábytek byl starý a bylo jej málo. Na jedné straně umyvadlo plné skvrn a kuchyňská deska, rozkládací pohovka a poškrábaný stolek na straně druhé. Na podlaze telefon a pod ním telefonní seznam. Detektiv nahlédl do koupelničky s umyvadlem a mísou, avšak bez vany či sprchy. Na háčku ve zdi visel špinavý ručník.

Farelli přistoupil ke stolku a prozkoumal hromádku otevřených dopisů. Většinou přišly z Ruska s anglicky psanou adresou Vladimíra Bélova. Samy dopisy byly napsány rusky. Farelli se dostal k poslední obálce. Nebyla na ní známka, jen vytištěné Rusovo jméno a uvnitř se skrývala výplatní páska. Vladimir Belov pracoval v Lékařském středisku pro rodinné plánování.

Farelli sáhl po telefonním seznamu a listoval žlutými stránkami, dokud nenarazil na inzerát střediska. Zněl: Lékařské středisko pro rodinné plánování Přerušení těhotenství až do 24. týdne „Do prdele,“ zabručel Farelli a vytrhl žlutou stránku ze seznamu.

Kapitola 25

Mervin Tuch projížděl po bulváru Pico směrem k Century City ve svém sportovním BMW se zvednutou střechou. Spokojeně si pohvizdoval, protože všechny své problémy úspěšně vyřešil. Se zárukou akcií Bio-Teku Lucy Rabbové mu banka ochotně přislíbila půjčku půl milionu dolarů. Správce jeho bankovního účtu zvláště potěšilo, že sto tisíc bude použito na pokrytí dluhu, který si u nich Tuch udělal dříve. Kdyby dnes nebyla sobota, transakce by už byla podepsána, schválena a peníze převedeny. To však nebude sebemenší problém, říkal si Tuch spokojeně. V

pondělí na to bude času dost.

V duchu si začal plánovat, jak stráví konec týdne. Dnes půjde do kanceláře a opraví záznamy o svěřených kontech tak, aby se ukázalo, že peníze byly na jeho účet převedeny omylem. Chyba, jíž se dopustil v dobré víře. Společníci ve firmě o tom možná budou pochybovat, ale pokud se peníze řádně splatí, smíří se s tím. Zabere mu alespoň dvě hodiny, než papíry opraví tak, jak bude potřebovat, dokonce snad celé tři hodiny. Na čase teď ale nesejde. Až bude hotov, odmění se za tu námahu obědem v Beverly Wilshire. Dá si salát z grilovaného kuřete s hořčičnou omáčkou. Své oblíbené jídlo. Potom zavolá Lucy a zaskočí na Argonauta na jednu dvě rychlovky.

Pomyšlení na Lucy Rabbovou, její fantastické tělo a ještě úžasnější dílo, které umí udělat svými ústy, ho vzrušilo.

Je v posteli skvělá. A zároveň je úplně pitomá a nechá sebou tak jednoduše manipulovat. Stačilo, aby ji pravidelně oblažoval, a ona udělá, co od ní bude chtít.

Zabočil doleva na Avenue of the Stars a potom ještě jednou doleva a vjel do podzemní garáže v Century Tower.

Černé toyoty za sebou si nevšiml.

Sjel do druhého podzemního podlaží a zaparkoval na svém vyhrazeném místě. Všude kolem bylo prázdno; žádná auta v dohledu. Jak jsou ti lidé líní, usmál se Tuch. Kdyby byli stejně ctižádostiví jako on, také by mohli za pár hodin práce přijít k půl milionu. Udělám Lucy jedno číslo navíc, že je poslušná, říkal si. A taková husa.

Vtom uslyšel zvuk, jako kdyby praskla žárovka. Hned nato bouchly dveře jakéhosi auta opodál. Tuch se rozhlédl na obě strany. Když nikde nic nespatřil, podíval se do zpětného zrcátka. Blížilo se k němu černé auto.

Zastavilo vedle něho na místě určeném Davidu Matlinovi. Nebyl to však šéf, ale mladá blondýnka. Zřejmě nějaká pitomá sekretářka, pomyslel si Tuch. Vystoupila z toyoty a zamávala na něho. Zamával také a svlékl ji očima.

Příliš hubená, blesklo mu hlavou. Nemá žádná prsa.

Blondýna k němu přistoupila s rozzářeným úsměvem.

„Neznáme se odněkud?“ zeptal se Tuch, otevřel dveře svého BMW a chystal se vystoupit.

„Zůstaň, kde jsi,“ sykla na něho Sara Ann Mooreová a namířila mu do obličeje revolver s nasazeným tlumičem.

„Co…“

„Drž hubu a nic se ti nestane.“ Sara obrátila zrak k druhému konci podzemního parkoviště. Jakési auto projíždělo po rampě do dalšího podlaží. Počkala si, až zmizí, a potom se opět zahleděla na Tucha. „Chci tvý hodinky a peněženku.“

„Jasně, jasně,“ zamumlal advokát nervózně. Rychle si sundal zlaté rolexky a podal jí je i s peněženkou. „Dám ti všechno, co budeš chtít. Hlavně nestřílej.“

„Jsou uvnitř všechny karty?“

Tuch okamžitě přikývl. „Je tam všechno.“

„Teď se obrať k vedlejšímu sedadlu s rukama za zády,“

nařídila mu Sara.

„Ne… neubližuj mi,“ vykoktal Tuch polekaný tak, že pustil několik kapek moči do kalhot.

„Svážu tě a zalepím ti pusu,“ pokračovala. „Někdo tě časem najde.“

„Tak jo,“ podrobil se advokát a otočil se s rukama za zády. „Je to tak dobře?“

„Náramně,“ odpověděla a sáhla do své nadměrné kabelky.

Vytáhla z ní velký kuchyňský nůž a zarazila jej hluboko do zad Mervina Tuche.

Kapitola 26

Joanna se sklonila pod pásku ohraničující místo činu a seběhla po rampě do podzemního parkoviště v Century Tower. Policejní vyšetřovací tým procházel celé druhé podlaží a hledal stopy a důkazy. Joanna zpozorovala Jaka Sinclaira a Girishe Guptu ponořené do rozhovoru vedle tmavého BMW. Zamávala na ně a vykročila k nim.

„Ahoj,“ pozdravil ji Jake a mrkl na ni.

„Ahoj,“ odpověděla Joanna mile a otočila se ke Guptovi. „Doufám, že se vám nepletu do vašeho případu.“

Gupta zavrtěl hlavou. „Vůbec ne. Pan poručík se mi zmínil o spojitosti téhle vraždy s ostatními, na kterých pracujete. Velice mě těší vaše pomoc, i když smrt pana Tuche mi připadá jednoznačná.“

Joanna se sklonila k mrtvému tělu Mervina Tuche.

Leželo obličejem dolů s rukama podél boků a dlaněmi vytočenými vzhůru. Sako a košile byly rozříznuté a odhalovaly velkou otevřenou ránu mezi lopatkami. Skoro celá záda, podobně jako sedadlo a podlážku auta, pokrývala sražená krev. Joanna si natáhla rukavice a prozkoumala otvor v Tuchových zádech. „Je to jediná rána?“

„Ano,“ odpověděl Gupta, „i když kolem úst a nosu má také hodně krve.“

Joanna obrátila Tuchovu hlavu a prohlédla si ji. Všude byla zaschlá krvavá pěna, ale nejvíc se jí soustředilo kolem ústní dutiny. Rty měl mrtvý zkroucené do již posledního šklebu. Pohledná tvář Mervina Tuche se změnila téměř k nepoznání.

„Chybějí peněženka a hodinky,“ pokračoval Gupta. „Jak nám sdělili jeho společníci, nosíval Rolex Presidential.“

„Gupta tvrdí, že v tomhle případě šlo o loupežné přepadení,“ prohodil Jake a pousmál se na Joannu. „Co si o tom myslíš ty?“

„Nejdřív se na něho musím pořádně podívat,“

odpověděla Joanna neúčastně a vrátila se k ohledávání.

Jake ustoupil stranou a dospěl k přesvědčení, že to byla předem připravená vražda, ať už Joanna objeví cokoli.

Muselo to tak být. Všechny tři oběti, Edmond Rabb, Alex Mirren a nyní i Mervin Tuch, byly vzájemně propojeny a vraždy následovaly krátce po sobě. Někdo se jich potřeboval zbavit. Jenže kdo a proč?

Jake se opět zadíval na mrtvé tělo. Joanna si prohlížela prsten na jeho malíčku. „Pěkný briliant, viď?“ poznamenal.

„Odhadovala bych ho asi na karát.“

Gupta se naklonil, aby si jej lépe prohlédl. „Proč ho lupič nevzal také?“

„To je příhodná otázka,“ podotkl Jake.

„Třeba ho přehlédl,“ uvažoval patolog nahlas.

„Ale určitě si ho všimnul,“ ujistil ho Jake. „Tuch ho nosil na stejné ruce jako hodinky.“

Gupta si zrekapituloval všechny stopy, které prozatím objevili. „Takže vy se nedomníváte, že šlo o prostou loupež?“

„Podle mě to byla vražda naaranžovaná tak, aby vypadala jako loupež,“ usoudil Jake.

„Jenže to prozatím nelze prokázat,“ namítl klidně Gupta. „Stále se mi to spíše jeví jako loupežné přepadení.

Jinak řečeno, váš názor je pouhý dohad.“

„Ale dobře podložený,“ odpověděl mu Jake. „Leccos tady do sebe nezapadá, jak by mělo. Pojďme si zopakovat fakta. Především vražda samotná. Většina pachatelů loupežného přepadení nezabíjí. Za to by dostali pět až deset let, kdežto za vraždu doživotí nebo smrt. To ví každý.

Zadruhé, proč by ho zabíjel? Nebylo to vůbec třeba. Stačilo, aby ho pořádně praštil do hlavy, zavřel ho do kufru nebo si mohl najít desítky jiných způsobů, jak ho zneškodnit.“

Gupta pomalu přikývl a pomyslel si, že Jake Sinclair je výborný vyšetřovatel. Potom se obrátil k Joanně.

„Souhlasíte s poručíkovým názorem?“

„Ano,“ odpověděla. „Skutečný důkaz je ten briliantový prsten, který zůstal na ruce. I ten nejhloupější lupič dobře ví, že se desetkrát snáz zbaví briliantu než hodinek. Rolex Presidential mají navíc výrobní čísla, podle kterých se dají vystopovat. To brilianty nemají.“ Obrátila se k mrtvole a ukázala na zakrvácená záda. „A navíc rána sama o sobě. To není prostá bodná rána po noži.“

Gupta se sklonil, aby si otevřený otvor do těla prohlédl.

Nevšiml si však ničeho, snad kromě jeho délky. „Míníte tím velikost té rány?“

„Přesně tak,“ přikývla Joanna. „Ale ještě něco navíc.

Když pečlivě prozkoumáme okraje otvoru, uvidíme, že jsou hladké a pravidelné jako čistý řez nožem. Jenže hlouběji je už tkáň roztřepená a potrhaná. Jaký na to máte názor vy?“

Gupta se zahloubal, ale hned se mu rozzářily oči. „Vrah použil nůž s vroubkovanou čepelí. Dejme tomu kuchyňský nůž.“

„To bych také řekla. Navíc vrah prostě oběť nezapíchl.

Když byl nůž v ráně, použil ho jako pilku, aby způsobil co největší vnitřní poranění. Nesnažil se jen zneškodnit Mervina Tuche nebo ho umlčet. Chtěl ho usmrtit.“

Jake se sklonil nad tělem a prozkoumal ránu, která byla ve větší hloubce pod kůží roztřepená. Ušlo mu to stejně jako Guptovi. „Proto ten chlap krvácel jako prase na porážce.“

Joanna přikývla. „A vnitřní krvácení bylo ještě masivnější. Určitě měl značně poškozené plíce. Proto mu z úst vycházela krvavá pěna. V plicích se krev smíchala se vzduchem.“

„Zřejmě neměl ani čas, aby křičel o pomoc,“ prohodil Gupta.

„A i kdyby měl, nikdo by ho neslyšel,“ pokračovala Joanna. „Když má někdo plné plíce krve, tak křičet nedokáže. Je to stejné, jako kdyby měl hlavu pod vodou.“

Gupta vrhl na Joannu obdivný pohled. Opět se mu honilo myslí, zda tato žena nemá nějaký šestý smysl, nebo dokonce není obdařena něčím zvláštním, co jí umožňuje takhle poskládat nenápadné stopy. Nikdo jiný by to nedokázal.

Dokonce ani Jake Sinclair.

K jejich skupince přispěchal policista ve stejnokroji.

„Pane poručíku, seržant Farelli vám vzkazuje, jestli byste za ním nezašel do místnosti bezpečnostní služby.“

„Zjistil něco?“

„To mi neřekl,“ odpověděl policista a zase se vzdálil.

Jake se otočil k Joanně. „Nechceš se podívat na záznam z kamery?“

„Pochopitelně ano,“ Joanna si stáhla rukavice a odhodila je do nedalekého odpadkového koše. „Ale nemůžu se tady zdržet dlouho.“

„Hodně práce, viď?“

„Prostě se hromadí a hromadí.“

„Už sis udělala to telecí k večeři?“ zajímal se Jake.

„Zastavila jsem se v automatu na připálenou pizzu.“

„To bylo dost hrozné.“

„Vůbec to nejhorší. Pojď, podíváme se na to video.“

„Děkuji za pomoc,“ zavolal za ní Gupta. „Vždycky s vámi ráda pracuju,“ rozloučila se Joanna. Zatímco odcházeli, Jake ji vzal za ruku. „Vůbec se mi to nezamlouvá.“

„Mně taky ne.“

„Pořád nemáme nic, co tyhle vraždy spojuje.“

„Už dlouho o tom přemýšlím.“

Jake si unaveně povzdychl. „Pojď, začneme hlavní otázkou. Proč by se někdo potřeboval zbavit Mervina Tuche?“

Joanna pokrčila rameny a pomyslela si, že obvykle se vraždí z lásky, kvůli penězům nebo obojímu. „Vlastně s případem neměl nic společného až na to, že spal s Lucy Rabbovou.“

„Ale uvědom si, že to byl také advokát Edmonda Rabba.“

„Ano?“

„A tak se možná dozvěděl o Rabbových obchodech něco, čím by mohl být někomu nebezpečný.“

„Nebo se dovtípil, kdo zabil Rabba a proč.“

Jake zamyšleně přikývl. „To by byl ještě lepší důvod, proč se ho zbavit.“ Vyšli po kovovém schodišti do temné místnosti, která měla na zdi monitor s malou obrazovkou.

Na ní se pohybovaly černobílé obrázky označené v pravém dolním rohu ukazatelem data a času.

„To byste nevěřili, co tu máme,“ zavolal na ně Farelli.

„Co?“ zeptal se Jake.

„Vraždu na videu.“

Jake se nechápavě podíval na seržanta. „Chceš mi snad tvrdit, že se vrah neobtěžoval tím, aby zneškodnil kameru?“

„Ale jo. Tu, kterou viděla, vyřadila,“ upřesnil Farelli.

„Úlomky jedné kamery jsme našli na zemi. Předpokládám, že ji sestřelila.“

„Ale ona tam byla ještě druhá?“

Farelli přikývl. „Byla částečně schovaná za světly. Proto si jí nevšimla.“

„Už si přestává dávat pozor,“ poznamenal Jake.

„Nebo prostě není tak chytrá, jak si o sobě myslí.“

Farelli se otočil a pokynul muži u videa.

Ten přetočil pásek na sobotu 10.32 a potom spustil přístroj. Na obrazovce se objevilo Tuchovo BMW

zajíždějící na své vyhrazené místo. O okamžik později vedle něj zastaví černá toyota. Z ní vystoupí hubená blondýna a zamíří k BMW. Jeho dveře se otevřou, ale Tuch zůstává uvnitř. Zdá se, že blondýna a Tuch spolu hovoří. Ona sahá do kabely. Hovoří dále. Ona vytáhne velký nůž a zvedne jej nad hlavu.

Všichni v místnosti se předklonili, aby sledovali skutečnou vraždu na monitoru.

Nůž klesá dolů. Tuchovo tělo sebou trhne a zmizí z dohledu. Blondýna spěchá zpět ke svému autu a odjíždí.

„Do prdele,“ zabručel Jake tiše.

„To auto je určitě toyota,“ pokračoval Farelli.

„Poznávací značku jsme ale nerozluštili. Tabulka je příliš malá a rozmazaná.“

„Pusťte tam znovu ten záběr, jak pachatelka přichází k Tuchovu autu.“ Napjatě sledoval obrazovku, na níž se děj odehrával obráceně. „Stop. Tady to zastavte.“

Na nehybném záběru byla světlovlasá vražedkyně za svým autem. Poznávací značka se na monitoru jevila jako malý bílý čtvereček. Čísla a písmena byla nezřetelná a připomínala spíš šmouhu.

„Předejte to FBI, tam mají odborníky na zvětšování fotografií. Třeba dokážou číslo rozluštit.“ Jake se zadíval na vražedkyni. Hubená světlovláska, ale záběr nebyl dost ostrý, aby mohl odhadnout její věk. Něco přes třicet, odhadl. „A ať se pokusí také rekonstruovat portrét té ženy.“

„Vypadá tak mladě a bezbranně,“ poznamenala Joanna tiše.

„To se zřejmě domnívaly i její oběti,“ dodal Jake. „Až do chvíle, kdy je zavraždila.“

Jake podal Joanně ruku a odváděl ji ven. Na kovovém schodišti se zastavil a řekl: „Na takhle chladnokrevného člověka hned tak nenarazíš. Má k vraždění přirozené sklony.“

„Dávej si pozor, Jaku. Jestli na ni někdy natrefíš ty, buď moc a moc opatrný.“

Poručík se zatvářil přísně. „Když přijde na nájemné vrahy, řídím se jedinou zásadou.“

„A jakou?“

„Jakmile mu nevidím na obě ruce, začnu střílet.“

„To je rozumná zásada,“ dodala Joanna.

Kapitola 27

Sestra u přijímacího stolu Lékařského střediska pro rodinné plánování zakryla rukou sluchátko a zvedla zrak k Jakeovi a Farellimu. „Doktor Decker dnes dopoledne nemá čas. Má mnoho povinností, které ho svazují.“

„Tak ho rozvažte a pěkně rychle,“ zabručel poručík, „jinak se sem vrátím s příkazem k zadržení.“

„Co to znamená?“ zeptala se nevinně sestra.

„S tím ho odsud můžu vyvést v poutech na rukou.“

Sestra vychrlila několik slov do telefonu a přitom se po hledem vyhýbala Jakeovi. Čekala na odpověď, přemítala, proč přišla policie, a doufala, že její zaměstnavatelé neprovedli nic, do čeho by mohla být zapletena. Vždyť ona nikdy ani nenakoukla do zadních místností, kde dělali to, co dělali. A to byla Boží pravda. Byla by to ochotna odpřísáhnout.

Přitiskla si sluchátko k uchu a soustředěně poslouchala, potom přikývla a zvedla zrak k policistům. „Doktor Decker právě provádí zákrok. Bude se vám věnovat za několik minut.“

Farelli pomalu Jaka odvedl k automatu s vodou v rohu místnosti. Načepoval si ji do papírového kelímku a otočil se zády k recepční. „Doktor právě provádí zákrok,“ opakoval zamračený Farelli tiše. „Jako kdyby se nás snažili přesvědčit, že tam vzadu končí záslužné skutky.“

„Je to legální,“ připomněl mu poručík.

„To je neomlouvá.“ Farelli zmačkal kelímek do tuhé kuličky a odhodil jej do koše na odpadky. „Měl sis přečíst ten jejich inzerát v telefonním seznamu. Potraty až do čtyřiadvacátého týdne, psalo se tam. To už je šestý měsíc.

Nepovídej mi, že v téhle fázi už dítě není živé a nepohybuje se.“

„To asi ano.“ Jake se rozhlédl po elegantně zařízené místnosti pro příjem pacientů. Zdi byly pokryty světle žlutou tkaninou z kopřiv, nábytek čalouněný tmavou kůží. Na pohovce u okna seděla dospívající dívka se svou matkou.

Držely se za ruce a v jejich výrazu se mísil strach se smutkem. Jake se odvrátil s myšlenkou, že třetí generace této rodiny musí zemřít dřív, než se narodí.

„Co myslíš, neuteče nám ten doktor zadními dveřmi?“

prohodil Farelli.

„Takový hlupák to snad nebude.“ Jake si také natočil vodu do kelímku. „Ověřil sis, jestli ten Rus nepracoval kromě téhle kliniky ještě někde jinde?“

„Jenom tady, alespoň podle formulářů pojišťovny,“

konstatoval Farelli a vytáhl svůj zápisník a blok. „A určitě tě nepřekvapí, že ty projektily, co Rusa zabily, odpovídají kulce, kterou našli v garáži po vraždě Mervina Tuche. Ta blondýna je oddělala oba.“

Jake zavrtěl hlavou. „Co by, k čertu, mohl mít ten přistěhovalec společného s Tuchem?“

Seržant pokrčil rameny. „Tak daleko jsem se ještě nedostal. Ale něco budou mít určitě.“ Kromě světlovlasé vražedkyně žádný společný jmenovatel případů toho Rusa a Tucha neprokážu, uvažoval Jake. A nemáme ani svědka, který by nám jejich souvislost potvrdil. Nejlepší bude rozebrat se v Tuchových dokumentech, usoudil. Advokáti jich po sobě nechávají hodně. „Budeš muset důkladně, opravdu důkladně prověřit všechno, co se Tuche týkalo.

Jeho advokátní praxi, finanční poměry, dokonce i jeho telefonáty. Určitě se ukáže, že někde na toho Rusa narazil.“

„Pokud jde o ty telefonáty,“ spustil Farelli a začal listovat ve svém zápisníku. „V Tuchově kanceláři jsme opravdu něco našli. Volal do baru jménem Club West.“

„No a?“

„A někdo volal do toho podniku i z Argonauta.

Dokonce hned dvakrát,“ dodal Farelli. „Ověřil sis to?“

„Pracujeme na tom.“

„Bylo by fajn, kdyby se ukázalo, že tam ten Rus chodil.“

„To se asi nepodaří,“ zachmuřil se Farelli. „Je to hodně drahý podnik. Rus by tam nikdy ani nevkročil.“

„Sakra,“ zabručel Jake tiše.

„Jo.“ Farelli zalistoval v zápisníku. „Trochu větší štěstí jsme měli s poznávací značkou té blondýny. Je kalifornská a první číslo je čtyřka. Po ní přijdou nějaká písmena, ale ty se nepodařilo rozluštit, protože je někdo zašpinil.“

„Ani když ty záběry elektronicky zvětšili?“

„Ani potom,“ přikývl Farelli. „Lidi z FBI jsou přesvědčeni, že tu tabulku někdo zašpinil úmyslně. Ta naše blondýna není tak úplně hloupá.“

„Co ještě zjistili o tom autě?“

„Je to Toyota Camry.“ Farelli si zastrčil zápisník do kapsy. „Je to letošní model s kalifornskou značkou, která začíná číslem čtyři. Lidi z FBI se domnívají, že další písmeno by mohlo být W, V nebi U. Víc toho zjistit nedokázali.“

„Pokud mají pravdu, tak o kolik aut se může jednat?“

„Podle oddělení motorových vozidel tomu popisu odpovídají asi dva tisíce aut.“

Jake přimhouřil oči. „A to jen v jižní Kalifornii?“

„Jo.“

„To je příliš,“ zabědoval Jake. „Příliš mnoho.“

„A musíme je obejít jednoho po druhém.“

„Musíš ten počet zúžit,“ poradil Jake. „Vyber z majitelů jen ženy ve věku do čtyřiceti let.“

„A blondýny?“

„Ne,“ namítl Jake, který si okamžitě vzpomněl, že vražedkyně nosí paruku. „Neomezuj se na blondýny. Ženy dokážou změnit barvu vlasů dřív, než řekneš švec.“

„To mi povídej.“

Jake si naplnil další kelímek vodou a pomalu z něj upíjel. Byla vlažná. „Máš ještě něco?“

„Jenom k nám dnes ráno telefonovala z Floridy bývalá manželka Alexe Mirrena,“ odpověděl Farelli. „Ale to tě nebude zajímat.“

„Proč ne?“

„Protože to nemá v hlavě v pořádku,“ postěžoval si Farelli znechuceně. „Prvních pět minut rozhovoru mi vysvětlovala, proč se vrátila ke jménu, které měla za svobodna, a to bylo Faye Plumová. Plum jako švestka, zdůrazňovala mi, jako by mi to nebylo ukradený.“

„Prozradila ti něco na Alexe Mirrena?“

„Ale to jo. Zřejmě si Alex nepřál, aby Faye pozvala na svatbu jednu z jejích oblíbených tet. A kvůli tomu se pohádali tak, že se už nikdy neusmířili. Podle ní všechny problémy v její rodině způsobil Alex.“

Jake mávl rukou. „Toho mě radši ušetři.“

„Ale má to něco do sebe,“ pokračoval Farelli. „Alex byl na ni tak zlý, že ho proklela, a proto ho prý zabili. Vůbec ji jeho smrt nezarmoutila, na to můžeš vzít jed.“

Jake si promnul bradu. „Vydělala nějak na jeho smrti?“

„Alespoň podle závěti ne. Všechno připadne do fondu, ze kterého se bude platit výchova jejich dcery, dokud jí nebude jednadvacet. Potom dcera zdědí všechno.“

Jake chápavě přikývl. „Vsadil bych se, že Faye Plumová teď udělá všechno, aby mohla ten fond využívat podle svého.“

„Alespoň z toho, co mi napovídala do telefonu, to tak vyznělo. Ale samozřejmě mi především chtěla sdělit, proč si změnila jméno na Faye Plumová. To bylo velice důležité.“

„Že by se z toho zcvokla?“

„A nejen to. Připadala mi stejně nebezpečná jako chřestýš.“

„No jo, alespoň si s ní už Mirren nemusí dělat starosti, viď?“

„Na tomhle světě určitě ne.“

Obrátili se, protože se ve dveřích u recepčního stolu objevila mohutná zdravotní sestra. Pokynula policistům, aby šli dál, ale zůstala stát uprostřed dveří.

„Doufám, že to nepotrvá dlouho,“ zahlaholila sestra.

Okázale dávala najevo, že ji přítomnost policistů na jejím pracovišti nezastrašila ani v nejmenším.

„Máme na doktora Deckera jen několik otázek,“

odpověděl Jake rozvážně.

Sestra ze sebe vydala hrdelní zvuk na znamení nesouhlasu a potom se obrátila se slovy: „Pojďte za mnou.“

Jake a Farelli ji následovali po široké chodbě. Všechny místnosti kolem byly zavřené. Jakeovi se zdálo, že z dálky zaslechl přidušený sten, ale nebyl si tím jist. Zabočili do druhé chodby a dolehl k nim zápach plynu používaného k znecitlivění. Opět se ozvalo zasténání, tentokrát jasnější.

Sestra je zavedla do salonku pro lékaře a zavřela za nimi. Místnost byla ošuntělá, vymalovaná světle zelenou barvou a vybavená nábytkem s odřenou koženkou. V rohu stála hlučná lednička. Doktor Ted Decker seděl u jídelního stolku a žvýkal koblihu s marmeládou. Rychle ji spolkl a zapil vodou z láhve. Otřel si ruce, a aniž by se namáhal vstát, zvedl zrak k policistům. „Co pro vás můžu udělat?“

„Potřebujeme pár informací o Vladimíru Belovovi,“

spustil Jake. „Pokud jsme informováni, pracoval u vás.“

Decker ukázal palcem na sestru. „To ona najímá pomocný personál.“

Jake se k ní otočil. Byla to ramenatá, nepřitažlivá žena s vlasy stroze svázanými do drdolu. „Kdy jste viděla Vladimíra Bélova naposled?“

Sestra se na chvilku zamyslela. „Už to budou skoro tři týdny. Prostě zmizel.“

„Už se takhle ztratil někdy dříve?“ „Nikdy,“ řekla sestra okamžitě. „A určitě by to neudělal těsně před výplatou.“

„Takže máte pořád šek s jeho výplatou?“

„Pokud vím, tak máme.“

Jake si vytáhl zápisník a prolistoval jej. „Jakou tady měl práci?“

„Byl to správce domu a řemeslník,“ odpověděla žena.

„Smím se zeptat, o co tady jde?“

„Vladimir Belov byl zavražděn,“ pronesl poručík klidně.

„Aha,“ zabručela sestra bez známky vzrušení.

Doktor Decker na okamžik projevil o policisty zájem, ale hned se pustil do další koblihy. Jake si všiml, že tento mladý, kudrnatý lékař nosí k chirurgickému plášti tenisky.

„Byli jste s jeho prací spokojeni?“ zeptal se Jake.

„Tak normálně.“ Sestra teď hovořila zřetelně opatrněji.

„Víte, jak žil mimo kliniku?“

Sestra zavrtěla hlavou. „Přišel do práce, splnil si své povinnosti a odešel, když jsme zavírali. To je všechno, co o něm vím a co mě zajímalo.“

Farelli se zeptal: „Nenechal tady telefonní číslo nebo nějaké jméno, kam byste ho zavolali v případě potřeby?“

„O tohle se nestaráme,“ řekla sestra.

„Co uděláte s jeho poslední výplatou?“

Sestra pokrčila rameny. „To záleží na majitelích.“

„Komu tenhle podnik patří?“ zajímal se Jake.

Sestra zaváhala a podezíravě si ho změřila pohledem.

„Proč to potřebujete vědět?“

„Prostě mi na to odpovězte,“ odsekl poručík přísně.

„Skupině zdravotníků,“ zabručela.

„Neinvestoval sem nikdo zvenčí?“ otázal se Jake, kterého napadlo, že by v tom mohla spočívat souvislost mezi Mervinem Tuchem a Rusem.

„Jestli se nepletu, tak jsou to jenom lékaři,“ řekla sestra nejistě. „Třeba vám víc poví doktor Decker.“

Jake se obrátil k lékaři, který si právě olizoval prsty od marmelády. „Tak co?“

„Jaký co?“ utrhl se na něho Decker.

Jake k němu pomalu přistoupil. Opřel si pěst o stůl, předklonil se a dlouze se na lékaře zadíval. „Na vašem místě bych pozorně poslouchal každou otázku a odpovídal bych na ni co nejpřesněji. Protože jestli mi neodpovíte správně, udělám vám ze života hotové peklo. A až s vámi budu hotový, postarám se, abyste víckrát nesměl praktikovat v celé Kalifornii.“

Decker zbledl. „O co… co vlastně jde?“

„O mrtvé děti.“

„Cože?“

„O mrtvé děti,“ opakoval Jake. „Posloucháte už konečně?“

„To, co děláme, je naprosto legální,“ vyhrkla sestra.

„Nemáte…“

„Sklapněte!“ štěkl na ni Jake. „Odpovídejte na otázky, až budete tázána. Rozuměla jste?“

Žena chabě přikývla a přemýšlela, jestli by neměla raději zavolat majitele kliniky.

Jake se vztekle zamračil na Deckera a jen s námahou odolával nutkání udeřit lékaře do jeho drzého obličeje. „Tak a teď k těm mrtvým dětem.“

Decker se pokoušel vzpamatovat, ale nohy pod stolem se mu roztřásly. Položil si na ně ruce, aby se mu netřásly.

„Mluvíte o dětech, nebo o zárodcích?“

„Jaký je mezi tím rozdíl?“

„Zárodky jsou v děloze, dokud jim není devět měsíců,“

vysvětloval Decker. „Teprve po porodu se z nich stávají děti.“

„Tak dobrá, mluvíme tedy o mrtvých embryích,“

upřesnil Jake.

Decker pokrčil rameny a uvažoval, co se vlastně děje.

„Podívejte, poručíku,“ spustil klidně, „my tady provádíme interrupce. Embrya nejsou životaschopná, pokud jsou vyňata z vaginy.“

„A co děláte s těmi neživotaschopnými embryi, když je vyjmete?“

Decker opět pokrčil rameny. „To není má starost.“

Jake udeřil do stolní desky otevřenou dlaní, až láhev s vodou poskočila. „Tak se o to zatraceně rychle začněte starat.“

„Já tady jen pracuju,“ ohradil se Decker. „Provedu výkon, dostanu zaplaceno a vypadnu odsud.“

„Kdo se postará o ty mrtvé děti?“ trval na svém Jake.

„Já položím zárodky do hliníkové misky,“ odpověděl Decker, „a potom už je víckrát nevidím.“

„A kdo odnáší misku?“

Decker kývl hlavou směrem k sestře. „To ona.“ Jake se obrátil k ženě. „Jak s těmi dětmi nakládáte pak?“

„Zbavujeme se jich řádným způsobem,“ odpověděla rádoby učeně.

„Aha.“ Poručík vycítil, že mu žena lže. „Tak abych vám to vysvětlil. Pokud maříte vyšetřování vraždy v tomhle státě, dopouštíte se zločinu. Za to můžete jít do vězení.“ Zamračil se. „Uvědomte si to a zkuste to ještě jednou. Co děláte s těmi dětmi?“

Sestra zaváhala, ale potom se rozhodla. „Prodáváme je.“

„Komu?“

„Doktoru Alexi Mirrenovi.“

Jake zamrkal. Na takovou odpověď nebyl připraven.

Sáhl po svém zápisníku a chvíli v něm listoval, aby získal čas a urovnal si vše v hlavě. Takže zavražděný vědec vykupoval mrtvé děti, či spíše embrya, nebo ať se jim říká jakkoli. To znamenalo, že do případu je zapleten Bio-Tek.

„Nezmínil se Mirren, k čemu ty zárodky potřebuje?“

Ošetřovatelka zavrtěla hlavou. „Neříkal nic, jenom že zárodky musejí být čerstvé a nedotčené. A pokud takové budou, zaplatí za každý pět set dolarů.“

Jake byl evidentně u konce s dechem. Podíval se na Farelliho, který odpověděl nechápavým pohledem. Čerstvé a nedotčené, co to má, sakra, znamenat? „Proč měly být ty děti nedotčené? Copak to nebývají vždycky?“

„Ne na klinikách, kde se uměle přerušuje těhotenství,“

vysvětloval Decker. Potěšilo ho, že se sestra nezmínila, že polovina peněz od Mirrena skončila v jeho kapse. „Pokud se potraty provádějí kyretáží, a to je obvyklý postup, často bývají potrhané a někdy dokonce rozřezané. Proto nejsou nedotčené.“

„Jak se vám tedy daří zachovat zárodky nedotčené?“

zajímal se Jake.

„U nás se kyretáž nepoužívá,“ pokračoval Decker.

„Vyvoláváme potrat speciální pilulkou z Francie.“

„Někde jsem četl, že tahle metoda není v Americe povolena,“ klidně namítl Farelli. „To není, ale přesto ji užíváme. Potom fetus odsajeme. Pro matky je to mnohem šetrnější.“

„A Mirren dostane neporušené děti,“ dodal Jake.

„O jiné neměl zájem,“ připustil Decker, jako kdyby mluvil o nějakém druhu zboží. „Kdyby byly poškozené, Mirren by je od nás neodebral.“

Jake se zahleděl na gynekologa. Tak ten syčák se v tom veze taky. Otřesný černý trh s mrtvými dětmi. O něčem takovém dosud neměl Jake ani tušení. „Odebíral si Mirren ty děti osobně?“

Decker zavrtěl hlavou. „Nikdy jsme ho tu neviděli.“

„Tak jak je dostával?“

„Nechával si je doručit poslíčkem.“

„A kdo konkrétně mu je doručoval?“

„Náš údržbář,“ řekl Decker. „Vladimir Belov.“

Kapitola 28

Nancy Tanaková si nabrala vidličkou salát a přemýšlela, co má odpovědět na Joanninu otázku. Jaký vlastně ten Alex Mirren byl? Nakonec řekla: „Chvílemi dokázal být vlastně velice zajímavý člověk. Hodně toho přečetl o neobvyklých tématech.“

„O čem například?“ zajímala se Joanna.

„O nesmrtelnosti a o tom, jak jednou věda lidem umožní žít věčně.“

„Mám tomu rozumět tak, že tím mínil lipolytický enzym a to, jak dokáže vyčistit cévy a zlepšit funkci orgánů?“

„Ne, o to mu tolik nešlo,“ zamyslela se Nancy. „Spíš se zajímal o manipulaci s geny, která by mohla uchránit lidi před nemocemi a možná jim i prodloužit život na dvojnásobek.“

„Věřil, že to je reálné?“

„Považoval

to

za

hypoteticky

proveditelné,“

pokračovala Nancy a napíchla si na vidličku malé rajče.

„Tím by se ale samozřejmě podstatně zvýšil počet obyvatel světa a Alex měl obavy, zda by je bylo možné všechny uživit.“

„A měl na to nějakou odpověď?“ Nancy přikývla. „Byl přesvědčený, že jednoho dne budou všechny plodiny geneticky upravené tak, aby mohly bez problémů růst na jakékoli půdě a prakticky v kterémkoli klimatickém pásmu.

Podle něho by geneticky upravené rostliny zajistily dostatek potravy pro stále rostoucí počet geneticky modifikovaných lidí.“

„To mi nepřipadá právě přitažlivé.“

Nancy Tanaková pokrčila rameny. „Považoval to jenom za hypotézu. Ale zajímavě se o ní povídalo.“

Obě ženy seděly ve velké rodinné restauraci na okraji Lancasteru. Všechny stoly i boxy byly obsazeny obědvajícími hosty. Fronta dalších zájemců trpělivě čekala, až se pro ně uvolní místo.

Venku byl jasný, slunečný den. Joanna vyhlédla z okna a pomyslela si, že konečně jednou jí poušť připadá krásná.

Ale nikdy by v ní nedokázala žít ani pracovat. Lancaster je příliš izolovaná a monotónní osada. A ona je děvče z velkoměsta a vždycky už taková zůstane.

Joanna se v myšlenkách vrátila k Nancy Tanakové a Alexi Mirrenovi. Rozhodla se, že přejde k hlubším a osobnějším otázkám. „Takže jste se většinou bavili o vědě?“

„Skoro výhradně.“

„Nemluvil někdy o sobě a o svém životě?“

„Jen výjimečně,“ odpověděla Nancy. „Občas ho trápily noční můry. Několikrát dokonce křičel ze spaní.“

Joanna se předklonila nad stůl. „Povídej mi o jeho nočních můrách.“

Nancy se rozhlédla, aby se ujistila, že ji nikdo nepovolaný neuslyší. Potom se také naklonila. „Mělo to něco společného s mrtvými dětmi.“

„Pověz mi všechno, co říkal.“ Joanna ztišila hlas, až téměř šeptala. „Jak to bylo doslova?“

„Blouznil a vykřikoval, že jsou mrtvé, jsou mrtvé. Hned se ale převalil a probudil se celý zpocený a nervózní.“

Joannu napadlo, zda tím Mirren nemyslel mrtvá embrya nalezená ve výkopu v Santa Monice. Jenže dosud neměla ani tušení, co spojovalo Mirrena s mrtvým Rusem. A nabízelo se přinejmenším deset různých vysvětlení, proč mohl Mirren hovořit o mrtvých dětech. „Nezeptala ses ho někdy, co to má znamenat?“

„Několikrát. Odmítal ale o tom mluvit,“ konstatovala Nancy. „Jenom se zmínil, že to je osobní.“

„Co když měla jeho bývalá žena potrat?“ nadhodila Joanna.

„Na to jsem se ho vyptávala. Jenže on se o tom nikdy nechtěl bavit a tvrdil, že jeho manželka je potrhlá a nemá smysl se jí vůbec zabývat.“

„Takže se mu opravdu mohlo zdát o potratu jeho ženy?“

„Asi ano.“ Nancy se zamyšleně zahleděla na svůj salát a náhle talíř odstrčila. „Víš, nepřála bych si, aby to vyznělo, jako že byl nějaký lidožrout. Ve skutečnosti nebyl tak špatný.“

„Dokud se k tobě nezačal chovat jako zvrhlík?“

popíchla ji Joanna.

„Ježíši,“ vydechla Nancy. „Nemohla jsem tomu uvěřit.

Copak něco takového může člověku dělat dobře?“

„Zřejmě to Alexi Mirrenovi dobře dělalo.“

Nancy přikývla a zatvářila se přísně. „Potom se začal chovat jako parchant. Doslova mě vyšíval z uzavřené laboratoře, a to bylo hodně nepříjemné.“

„To kvůli snížení platu?“

„Nejen proto. Zadní laboratoř vlastně znamená budoucnost medicíny. Bylo to tam fascinující, úplně fascinující. Zvlášť práce s kmenovými buňkami.“

U stolu se objevila servírka a dolila jim kávu. Joanna se vzpřímila na židli a přemýšlela o kmenových buňkách, matkách všech ostatních buněk v lidském těle. Právě z této nediferencované kmenové buňky se vyvíjejí veškeré tkáně a orgány v těle. Jakýmsi způsobem bude jednou možné takový organismus naprogramovat, aby z něj vyrostlo cokoli.

Přestože se Joanna zabývala vědou, činilo jí potíže pochopit, jak se z jedné buňky mohou stát ledviny, mozek nebo játra.

Vyčkala, až se servírka vzdálí, a potom se zeptala: „Jak daleko jejich výzkum pokročil?“

„Moc daleko ne. Podařilo se jim pěstovat kmenové buňky jako kulturu, ale nevycházelo jim, když se je pokoušeli proměnit do jiných druhů buněk.“

„Vůbec nic jim nevycházelo?“ Nancy zaváhala a zamyslela se. „Z jedné z kultur vypěstovali cosi, co vypadalo jako plicní tkáň, jenže najednou buňky odumřely.

Mám takový pocit, že víc se potom už nikdy k diferenciaci buněk nepřiblížili.“

Joanna si vzpomněla, že se jí o tom zmínil Brennerman při jejich prohlídce uzavřené laboratoře Bio-Teku. Před očima se jí objevil obraz laborantky ve skafandru připojené k přívodu kyslíku. Za laborantkou tehdy zahlédla dveře, které vedly do další místnosti. „A pracovala jsi také v té další laboratoři v uzavřené oblasti?“

„Myslíš v té s malým chirurgickým stolem?“

„Ano.“

Nancy zavrtěla hlavou. „Tam mě potřebovali jen minimálně. Tam nesměl nikdo kromě Brennermana a Mirrena.“

„A čím se tam zabývali?“

„Ušima,“ odpověděla Nancy. „Implantovali kostry uší z plastu pokryté buňkami lidské kůže krysám na záda. Krysy byly geneticky naprogramované tak, aby přijímaly lidské kožní buňky jako své vlastní. Jakmile bylo ucho dostatečně porostlé lidskými buňkami, mohli je vyjmout a transplantovat člověku, kterému ucho chybělo.“

„Něco podobného jsem zahlédla i v genetické laboratoři v Memoriál,“ prohodila Joanna. „Zdá se, že tam prováděli úplně totožné pokusy.“

Laborantka přikývla. „Jestli se nepletu, tak šlo o společný projekt Memoriálu a Bio-Teku.“

Stejně jako ten zatracený lipolytický enzym, co vyvolává rakovinu, řekla si Joanna chmurně. Třetí pacient s nádorem zemřel předchozího večera v nemocnici na rozsáhlou plicní embolii. Joanna si naplánovala jeho pitvu na druhý den ráno.

V myšlenkách se vrátila do uzavřené laboratoře v Bio-Teku. Něco v ní nebylo v pořádku. Nepochybovala o tom.

Tušil to i Mack Brown. Ale co to jen mohlo být?

„Ráda bych se po té laboratoři rozhlédla,“ přemýšlela Joanna nahlas.

„Dovnitř tě nikdy nepustí,“ namítla Nancy. „A nemůžeš se tam ani vplížit tajně, protože neznáš přístupový kód.“

„A musela bych se taky převléci do toho zatraceného skafandru.“

„Možná ano, možná ne,“ špitla Nancy. Joanna se předklonila a nastražila uši. „Jenže tam ho přece nosí všichni?“

„Všichni ne. Laboranti se do nich musejí převléknout vždycky, ale vzpomínám si, jak tudy Brennerman a Mirren prošli do zadní místnosti jen v chirurgických rouškách.“

„Kolikrát jsi je tak viděla?“ zeptala se Joanna nedočkavě.

„Přinejmenším dvakrát.“

„A určitě tenkrát měla laborantka na sobě skafandr?“

Nancy rozhodně přikývla. „Já byla ta laborantka ve skafandru.“

„Připadá mi to čím dál divnější,“ usoudila Joanna, podívala se na hodinky a sáhla po účtu. „Ráda bych se tě zeptala ještě na tolik věcí, ale už opravdu musím běžet. Co kdybychom si zaskočily na oběd ještě jednou? Třeba příští týden?“

„To bych ráda.“

Obě ženy zamířily k pokladně, u níž stále ještě lidé čekali ve frontě na uvolněné stoly. Muž na konci řady si pečlivě prohlédl obě ženy z profilu. Když se přesvědčil, že se nemýlí, náhle se otočil a odešel z restaurace.

Potom tento zaměstnanec bezpečnostní služby Bio-Teku odspěchal k autu a ještě cestou vymačkával čísla na svém mobilu.

Kapitola 29

Joanna se právě odličovala, když se u dveří rozezněl zvonek. Rychle si přimalovala rty a přemýšlela, kdo by to mohl být. Bylo už po jedenácté večer, venku pršelo a foukal nepříjemný vítr. Zvonek se ozval znovu.

Pospíchala do obývacího pokoje a podívala se ven kukátkem ve dveřích. V dešti před domem stál Jake bez pláště a z vlasů mu stékala voda.

Joanna ihned otevřela a překvapeně si ho změřila pohledem. „Stalo se něco?“

„Ne,“ řekl Jake. „Jen potřebuju, abys mi něco vysvětlila.“

Joanna se zatvářila nechápavě. „Uprostřed noci a v bouřce?“

„Počkej, až uslyšíš, co mám za problémy.“ Joanna ustoupila stranou. „Pojď dál, nebo dostaneš zápal plic.“ Jake zamířil rovnou ke krbu a postavil se k hasnoucímu ohništi.

„Snažil jsem se ti dovolat, ale pořád jsi měla obsazeno.“

„Volala jsem Kate do Paříže.“

„Přes dvě hodiny?“

„Musely jsme si toho tolik povědět.“

„Nechybí jí nic?“ zeptal se Jake znepokojeně.

„Je v pořádku,“ zalhala Joanna. Její sestru Kate totiž trápily problémy s manželem, který ji podváděl se svou sekretářkou. A nestalo se to poprvé. Joannu opět jako už tisíckrát napadlo, proč muži a ženy spolu zřejmě nikdy nevycházejí tak, jak se patří.

„Nedáš si trochu brandy?“

„Pivo by bodlo víc.“

Joanna se obrátila a vydala se do kuchyně.

„Nepřihodil bys na oheň ještě jedno poleno?“ zavolala na něho přes rameno.

Jake přiložil do krbu a železným pohrabáčem zamíchal rudými uhlíky, až se plameny znovu rozhořely. Posadil se na pohovku, zapálil si cigaretu a vzpomněl si na kliniku zabývající se potraty a přistěhovalce z Ruska, který v ní pracoval. Souvislosti případu se již vyjasňovaly, stále však bylo třeba zaplnit velké mezery. Na některé otázky mohl odpovědět pouze odborník na medicínu. Třeba to Joanna zvládne.

„Už to nesu.“ Podala mu plechovku a posadila se vedle něho na pohovku. „A teď mi prozraď, co tě sem přivádí v takovém nečasu?“ Jake si upil piva. Bylo chladné a chutnalo mu. „Zdá se, že se Alex Mirren pustil do nějakého šíleného obchodu.“

„Do jakého?“

„Kupoval mrtvé děti, které pohřbíval ten Rus.“

Joanně zaskočilo její vlastní pivo v krku. „Cože?“

Poručík se pousmál. „Myslíš, že to stojí za půlnoční návštěvu v bouřce?“

„Ježíši Kriste,“ vydechla Joanna a mozek se jí roztočil na plné obrátky. Sáhla po Jakeově cigaretě a potáhla z ní.

„Chci slyšet všechno dopodrobna. Nic nevynechej.“

Jake jí vyprávěl o andělíčkářské klinice, kde byl zaměstnán přistěhovalec z Ruska, i o tom, jak tamní personál prodával embrya Alexi Mirrenovi po pěti stech dolarech. Vysvětlil jí, jak tam Rus pracoval a dodával zárodky. Nikdo nevěděl, nebo alespoň tvrdil, že neví, k čemu Mirren mrtvé děti potřeboval. „Tak co ty na to?“

Joanna si rychle uspořádala fakta v hlavě. „Jak se jim podařilo nepoškodit embrya? Ta se obvykle při kyretáži pořežou.“

„Podle jednoho doktora tam používají nějaké francouzské pilulky a potom zárodek odsají ven.“

„Jenže tahle pilulka je u nás v Americe zakázaná,“

namítla Joanna.

„Přece bys nevěřila, že to snad ty parchanty odradí?“

„Ne,“ přitakala Joanna a uvědomila si, že to je chytrý postup. Po takovém zákroku zůstává embryo opravdu netknuté. „A říkáš, že Mirren trval na tom, aby zárodky zůstaly nepoškozené?“

„Vyžadoval to bezpodmínečně. Jinak by je prý nekoupil.“

„Ale proč?“ divila se Joanna a v hlavě zvažovala možné odpovědi. „Co tam s nimi mohl provádět?“

„Možná nějaké pokusy,“ nadhodil Jake.

„Na mrtvých zárodcích? Jejich tkáně ani orgány se k ničemu využít nedají, nanejvýš si je můžeš prohlížet.“

Jake pokrčil rameny. „Nezjistil jsem nic víc, než že zárodky musely být neporušené.“

Joanna se opět zamyslela nad problémem. Mrtvá embrya jsou pro genetické experimenty bezcenná. Mrtvé orgány nemohou fungovat. Nemají žádné fyziologické ani biologické schopnosti. Jsou jednoduše mrtvé. Přesto Mirren na něco potřeboval nepoškozené zárodky, aby z nich mohl vybrat vnitrní orgány. Ale proč? K čemu je potřeboval? K

čemu mu byly mrtvé orgány?

Potom přimhouřila oči, neboť ji napadlo, zda byly zárodečné orgány skutečně mrtvé. „Povídal jsi, že ten Rus sloužil jako poslíček, který jim embrya dopravoval. Užili slova poslíček, aby popsali jeho úlohu?“

Jake se vzpomněl na svůj rozhovor na klinice. Pomalu přikývl. „Opravdu se zmínili, že jim dělal poslíčka.

Doručoval embrya Mirrenovi.“„Přeptej se, jestli se Mirren nezdržoval v době potratů poblíž kliniky. A ověř si také, jestli ten Rus nenosil zárodky zabalené do ledu.“

Jake si vzal zápisník a zaznamenal si, co musí učinit.

„Proč tolik záleží na ledu?“

„Protože orgány zabalené do ledu si dokážou uchovat své fyziologické funkce až dvanáct hodin,“ vysvětlila Joanna. „Proto se orgány určené pro transplantace ukládají před přepravou na led.“

Jake zvedl obočí. „Nenapadlo tě, že by se ty dětské orgány mohly používat pro transplantace?“

„Nevím, k čemu by mu mohly sloužit. Ale pokud je Mirren nechával podchladit, potřeboval, aby ty zárodečné orgány byly pořád ještě funkční.“

„A jsi si jistá, že je nemohl použít k transplantacím?“

„Možná některé mozkové buňky,“ odpověděla Joanna.

Vysvětlila mu, jak se kmenové buňky z embryí mohou implantovat do mozku pacientů trpících Parkinsonovou chorobou a že se to v některých případech osvědčilo. „Jenže to nevysvětluje, proč Mirren odstranil i srdce, plíce a všechny orgány břišní dutiny. Ty se transplantovat nedají.“

„Tak k čemu je, sakra, potřeboval?“

„To ti nepovím.“ Joanna si pomalu upila piva a snažila se najít odpověď. „Ze všeho nejdřív si musíme ověřit, jestli ty zárodky byly zabalené do ledu. To by nám naznačilo, kterým směrem máme pokračovat.“

„A kdyby zabalené do ledu nebyly?“

„Potom jsme narazili na další zeď a nevíme, co je za ní.“

Jake potřásl hlavou. Vzájemně si odporující fakta ho mátla. „Ať už byly zabalené do ledu nebo ne, proč by ně kdo chtěl uchovávat mrtvá embrya? Proč je ukládal do nádob a pohřbíval je? To mi nedává smysl.“

„Chytřejší by bylo zničit je,“ přikývla Joanna. „Proč by nechával po sobě důkazy?“

„A navíc konzervované tak, aby vydržely věčně,“ dodal Jake. „To nepochopím.“

Vstal a začal přecházet po obývacím pokoji s rukama, v nichž držel zápisník, složenýma za zády. U dveří se zastavil, obrátil a chystal se něco říct, jenže ihned tu myšlenku zavrhl a začal znovu přecházet. Zpomalil u krbu a zahleděl se na hořící poleno, jako kdyby mu mohlo poskytnout odpověď.

„Proberme si to znovu,“ rozhovořil se konečně.

„Předpokládejme, že ta těla patřila živým zárodkům. Proč by je ale chtěl někdo ukládat a pohřbívat? Jaký by to mělo smysl?“

„No, vědecký význam to určitě nemělo,“ rozjímala Joanna.

„Ale někomu na nich záleželo,“ namítl Jake. „Jinak by je neuchovával.“

„Tím by jen zbytečně riskoval. Kdyby je někdo našel, jako jsme je našli my, ukazovalo by to na protizákonnou činnost.“

„Ano. Proč risko…“ Jake se zarazil uprostřed slova a otočil se. „Do prdele!“

„Cože?“

Pousmál se. „Vydírání. Určitě šlo o vydírání.“

Joanna pomalu přikývla a začala znovu skládat fakta a předpoklady tak, aby z nich upletla souvislý řetěz událostí.

„Takže ty předpokládáš, že Rus vydíral Mirrena, ten si to nenechal líbit a dal Rusa zabít?“

Jake přikývl. „Přesně tak to vypadá. Rus se pravděpodobně dozvěděl, že doktor a sestra na klinice dostávají pět stovek dolarů za každý zárodek, a rozhodl se, že si na tom přivydělá.“

Joanna se na něho podívala úkosem. „Tvá teorie má jednu velkou mezeru.“

„Jakou?“

„Proč dostal ten Rus zárodky zpět, když už je Mirren nepotřeboval? Uvědom si to, ten Rus byl jenom poslíček.

Mirren by mu nikdy nesvěřil, aby se zbavoval rozřezaných zárodků, ne?“

„To máš pravdu.“ Jake se pustil do přehodnocování své hypotézy. „Mirren by tomu Rusovi rozřezané zárodky neukázal ani za nic. Tím by se vystavil ještě horšímu vydírání.“

„A všechno by se mu úplně vymklo zpod kontroly,“

dodala Joanna.

„Správně. Mirren byl sice protivný parchant, ale nebyl to žádný hlupák.“

„Tak jak se Rus dostal k těm zárodkům?“

Jake se nad touto otázkou zamyslel a potom usoudil: „Možná do toho byl zapleten ještě někdo jiný v Bio-Teku.

Možná tomu Rusovi dal ty rozřezané děti on.“

„Ale kdo?“

Jake pokrčil rameny. „Kdo to má, hergot, vědět? Ale určitě šlo o vydírání a nějak byl do toho zapleten Mirren a ten Rus.“

Joanna znechuceně zavrtěla hlavou. „Čeho všeho jsou lidé schopni pro peníze?“

„Zvlášť když jsou na tom bídně,“ přitakal Jake. „A my víme, že ten Rus peníze zoufale potřeboval.“

„Z čeho tak usuzuješ?“

„Z dopisů, které Farelli objevil u Rusa v bytě. Nechali jsme si je přeložit. Zdá se, že sháněl dvanáct tisíc dolarů, aby sem dostal svou matku a bratra z Ruska. Podle těch dopisů na tom byli jeho příbuzní prachmizerně.“

„A tak vydíral Mirrena, aby dostal těch dvanáct tisíc?“

„Přihořívá,“ odpověděl Jake. „Jenže ten Rus taky nebyl žádný hlupák. Vydržel ho vydírat dost dlouho. Dostával dvě stě padesát dolarů za dítě. Na bankovním účtu měl v posledním roce hodně úložek po dvou stech padesáti dolarech.“ Jake si zapálil cigaretu a vypustil kouř proti stropu. „Lámali jsme si hlavu, kde na tyhle úložky bral. Teď už to víme. Z vydírání.“

Joanně se rozzářily oči a usmála se na Jaka.

„Copak?“

„Kolikrát si ten Rus uložil peníze do banky?“ zeptala se Joanna.

„Hodněkrát.“

„Potřebuju znát přesný počet.“

Jake rychle listoval zápisníkem, dokud nenašel požadovanou informaci. „Uložil si je tam dvaatřicetkrát.“

„A kolik červených teček bylo na těch dvou listech papíru, které jsi našel u Mirrena ve skříni?“

Jake se potěšeně usmál. „Dvaatřicet.“

„Takže ty papíry byly ve skutečnosti mapy a zachycovaly, kde byly pohřbeny zárodky,“ pokračovala Joanna. „Mimochodem, kolik teček bylo na listu označeném SMV?“

Jake opět sklopil zrak k zápisníku. „Dvanáct.“

„A právě tolik zárodků se našlo na staveništi v Santa Monice.“

„Jenže v záhlaví stálo SMV.“

„Možná to znamená Santa Monica-Venice,“ usoudila Joanna. „Staveniště je skoro na hranici těchhle dvou měst.“

„A CC na druhém listě by mohlo být třeba Culver City,“

navrhl Jake.

„Nebo taky Century City a určitě alespoň deset dalších míst.“

Jake začal opět přecházet po místnosti. „Jenže proč si Mirren schovával ty mapy?“

„Řekla bych, že si nejspíš vedl evidenci.“

„Ale když dal Rusa zabít, tak už přece mapy nepotřeboval,“ uvažoval Jake nahlas a odhodil cigaretu do ohniště. „Většina lidí by je zničila.“

„Co když už mu na to nezbyl čas?“

„To je možné.“ Jake se zatvářil nerozhodně. „Možná měl svůj důvod, proč si je chtěl nechat.“

„A jaký třeba?“

Jake pokrčil rameny. „To nevím. Ale vsadil bych se, že Mirren byl spolčený s nějakými kriminálníky.“

„Co tě vede k myšlence, že do toho byl ještě někdo zapletený?“

„Protože si někdo najal profesionála, aby Mirrena zabil,“ vysvětloval Jake. „Musel tam být ještě někdo jiný, kolem koho se to všechno točilo.“

Oba mlčky popíjeli pivo a pokoušeli se poskládat všechny střípky mozaiky. Poleno v krbu hlasitě prasklo, rozpadlo se na dva kusy, až z něj vyletěly jiskry. Na okamžik plameny vzplály naplno, ale hned zase odumřely.

„Všechno ukazuje na Bio-Tek,“ řekla Joanna tiše.

„Všechno.“

„Můžeš to dokázat?“

„Ne,“ připustila. „Ale ta dětská stopa vede přímo do Bio-Teku. Děly se tam prapodivné věci.“

Joanna vyprávěla Jakeovi o uzavřené laboratoři a zřejmě zbytečném skafandru. Potom popsala malý chirurgický sál, kam měli laboranti zakázaný přístup.

„Co tam, k čertu, asi provádějí?“ zeptal se Jake mrzutě.

„Nancy Tanaková tvrdí, že tam pracují na pokusných zvířatech.“

„A věříš tomu?“

„Teď už ne,“ odpověděla Joanna. „Řekla bych, že tam pracují na něčem jiném, než jsou pokusná zvířata.“

„Dejme tomu na embryích?“

„Na lidských embryích.“

„Ale nemůžeš to nijak prokázat, viď?“

„Nemůžu. Přesto bych se vsadila, že kdybych si to tam směla prohlédnout, na něco bych určitě narazila. Zvlášť kdybychom se tam dostali nečekaně.“

Jake se zamračil. „Mluvíš o soudním povolení k prohlídce?“

Joanna zaváhala. „Asi ano.“

„Zapomeň na to. Nikdy mi to nepovolí, pokud se má žádost bude zakládat na spekulacích. To neprojde.“

„Jenže já jsem si jistá, že mám pravdu.“

„Mít pravdu a dokázat ji jsou dvě různé věci.“

„Kdybych se tam mohla alespoň na chvíli kouknout,“

povzdechla si spíš jen pro sebe.

Jake se jí zadíval do obličeje a snažil se z něj vyčíst, jaký je stav její mysli. „Hlavně neprováděj žádné hlouposti.

Vloupat se tam je zločin, ať už to uděláš se sebelepším záměrem.“

„Ne, to by mě ani nenapadlo,“ odpověděla vesele.

„Ani o tom neuvažuj,“ řekl Jake smrtelně vážně.

„Proč bych přemýšlela o něčem nemožném? Nikdo se nedostane přes ostrahu, kterou tam mají.“

Jake si opět prostudoval její výraz a snažil se přesvědčit sám sebe, že na to je Joanna příliš rozumná. Takovou pitomost by neprovedla.

Jake upřeně pozoroval její profil v záblescích světla z ohniště. Měla pěkné, měkké rysy, vlasy stažené do ohonu.

Připadala mu tak mladá a hezká, jako by ji roky vůbec nepoznamenaly. Jako by ani žádný věk neměla.

„Co má být?“ zeptala se Joanna a vrátila mu upřený pohled.

„Nic,“ odpověděl, zvedl k ní ruku a přitáhl si ji k sobě.

„Hlavně neprováděj žádné hlouposti.“

Kapitola 30

Lucy Rabbová a Eric Brennerman seděli proti sobě v hlučné, přeplněné restauraci v Encinu a vzájemně se dotýkali koleny pod stolem.

„Neriskujeme zbytečně, když se takhle scházíme?“

zeptala se Lucy. „Víš, úplně veřejně.“

„Naopak, nikde to není bezpečnější,“ odpověděl Brennerman. „Já šéfuju Bio-Teku a ty jsi jeho hlavní akcionářka. Proč bychom si nezašli na oběd do dobré restaurace? Stýkáme se přece služebně. Nemáme co skrývat.“

Lucy mu přitiskla koleno k vnitřní části stehna. „Radši bych teď byla na palubě Argonauta.“

„Já taky.“

Přistoupil k nim číšník, dolil jim do sklenic víno a potom vrátil láhev Mondavi Chardonnay ročník 1992 zpátky do kbelíku s ledem. „Budete si přát jídelní lístek, pane?“

„Až později,“ zabručel Brennerman a mávnutím ruky mu pokynul, aby odešel.

Lucy číšníka vyprovodila pohledem a potom se sklonila nad stůl. „Běží všechno v Bio-Teku tak, jak má?“ zašeptala.

„Všechny naše pokusy postupují podle plánu.“

„A co vedlejší účinky?“

„S těmi se už dokážeme vypořádat,“ ujistil ji Brennerman.

„Vypořádáte se s rakovinou?“ zeptala se Lucy až příliš hlasitě. Okolní hlavy se otočily a ona opět přešla do tichého hovoru. „Jak to můžete dokázat?“

„Vím, v čem je problém,“ řekl Brennerman tiše. „A dá se snadno napravit.“

To však byla jen polopravda. Znal sice mechanismus způsobující zhoubné bujení, ale zabránit mu bylo už mnohem obtížnější. Mohlo trvat hodně dlouho, než správný postup najde a uvede jej do praxe. Bylo to však proveditelné. Vyčištěný preparát, který by dokázal omladit staré orgány, byl zcela v jeho možnostech.

„Jak dlouho to potrvá?“ zeptala se Lucy.

„Několik měsíců,“ zalhal Brennerman s úsměvem. „A potom to už půjde snadno.“

„A nám to přinese miliardy,“ zasnila se Lucy.

„Miliardy a miliardy,“ dodal Brennerman. „Budem z toho mít celý oceán peněz.“

Lucy se zaškaredila. „Ale zatím jsem z toho neviděla ani cent.“

„Bio-Tek vydělává hodně na geneticky modifikovaných rostlinách, ale všechny zisky hned zase investujeme do výzkumu a vývoje. Díky tomu se z něj v budoucnu stane neuvěřitelně ziskový podnik.“

„Když mně z toho pořád nekápl ani cent,“ postěžovala si.

Brennerman přikývl. Dobře věděl, jak na Lucy Rabbovou. „Jestli si budeš přát, všem akcionářům Bio-Teku bude vyplacena dividenda.“

Rozzářila se. „To můžu?“

„Jistě. Jsi přece majoritní akcionář. Stačí, když prohlásíš: ‚Požaduji vyplacení dividendy 25 centů na akcii,‘

a my to budeme muset nějak zařídit.“

Lucy si olízla rty. „Máme na to dost peněz?“

„To snad máme.“

„A kolik peněz bych takhle dostala?“

Brennerman naklonil hlavu na stranu, jako kdyby v duchu počítal. Vymyslel si číslo. „Pravděpodobně asi sto tisíc ročně.“

„To by nebylo zlé,“ řekla Lucy a napadlo ji, že by mohla požadovat ještě vyšší dividendu. Třeba dolar na akcii.

„Jenže pokud se peníze vrátí zpátky do výzkumu a vývoje, tvé roční příjmy budou později mnohem větší.“

„O kolik větší?“ zeptala se bez váhání. „Až kolem dvou milionů ročně.“

„Proboha,“ vydechla. „To je hrozně velký balík.“

„To je, viď?“

Brennerman pozoroval, jak chamtivost v Lucyině výrazu převládá. Znal její odpověď dřív, než ji vyslovila.

„Tak to si radši počkám,“ řekla. „Bude to nejrozumnější.“

„Jo, počkám,“ opakovala Lucy. Věřila Brennermanovi víc než kterémukoli jinému muži, kterého kdy poznala, přesto to velká důvěra nebyla. Jenže on vlastnil dvacet procent Bio-Teku a miloval peníze stejně vášnivě jako ona. Jako každý jiný člověk na světě určitě jednal ve svém nejlepším zájmu.

A jeho nejlepší zájem se shodou okolností s jejím vůbec nerozcházel. „Upozorníš mě, kdy bude nejvhodnější čas vypsat dividendy?“

„Ovšemže ano.“

Číšník se vrátil s jídelními lístky a podal jim je.

„Nepřejete si vědět, jaké speciality jsme připravili na dnešek?“

„Přejeme,“ ozvala se Lucy dřív, než Brennerman stačil říct ne.

„Máme skvělý salát z langusty,“ spustil číšník. „Je připraven z kousků čerstvé langusty z Maine na…“

Brennerman přestal číšníka poslouchat a přes jídelní lístek pozoroval Lucy Rabbovou. Byla atraktivní, sexy a chytřejší, než se většina lidí domnívala. Mnohem chytřejší.

Byla dost mazaná, aby znala cenu akcií Bio-Teku a vycítila, co má zařídit, když se její manžel Edmond Rabb rozhodl darovat svůj podíl v podniku dobročinné organizaci pro léčbu rakoviny vaječníku, choroby, na niž zemřela jeho první žena.

To by byla katastrofa, pomyslel si Brennerman a při této představě se otřásl. Ti by kontrolovali všechno. Vytvořili by dohlížecí výbor a ten by se mu koukal přes rameno čtyřiadvacet hodin denně. Jenže Lucy včas vystihla, co musí zařídit. Nejdřív nalákala na svou krásu a tělo Mervina Tuche a přesvědčila ho, aby udělal přesně to, oč ho požádala.

Advokát dokázal pozdržet převod akcií Bio-Teku na dobročinnou organizaci a také se postaral, aby Edmond Rabb nezměnil závěť, dokud ho neshodili z paluby do moře.

Nakonec Lucy učinila nejchytřejší krok. Zvolila si Brennermana za partnera. Ano, ta holka dokáže být pěkně chytrá, když chce, říkal si v duchu. A zároveň i chladnokrevná a tvrdá jako led.

Vtom ucítil špičku Lucyiny nohy, jak mu pod stolem přejíždí po holenní kosti.

„Ty mušle by mohly být výtečné, ne?“ zeptala se.

„To určitě,“ přitakal Brennerman roztržitě.

„Jsou čerstvě dovezené z Austrálie,“ pokračoval číšník, „a uvařené v…“

Brennerman opět přestal vnímat a pozoroval číšníka, který pomrkával Lucy do výstřihu. Ta to s muži umí, říkal si. Hltali ji očima, i když se o to právě nesnažila.

Podobně to propuklo mezi ním a Lucy. Pohled.

Okamžitý zájem. Vycházeli spolu snadno a v posteli ještě lépe. Jenže jejich vztah v lásku nepřerostl a nikdy nepřeroste. To mu ovšem vůbec nevadilo. Nepochyboval, že jejich vztah vydrží, protože se budou vzájemně potřebovat.

A potřeba bývá mnohem spolehlivější pouto než láska.

„Co ty na to, Eriku?“ zeptala se Lucy.

„Já si dám salát z langusty.“

„Já také.“

Zatímco číšník sklízel ze stolu jídelní lístky, ještě jednou se kradmo podíval Lucy do výstřihu.

„To je hrozné, co se stalo Mervinu Tuchovi,“ prohodila Lucy, aby navázala na rozhovor.

„Hrozné,“ přitakal Brennerman.

„Ulice už nejsou vůbec bezpečné.“

„Je to čím dál horší.“

Číšník přikývl na souhlas, zkontroloval skleničky s vínem a odešel.

Lucy se předklonila a ztišila hlas. „Ta profesionálka tentokrát odvedla dobrou práci, viď?“

Brennerman zvedl prst ke rtům. „Pššt.“

Lucy se ohlédla, jestli nikdo není v doslechu. „Ale dobrá práce to byla, ne?“

„Možná ano, možná ne.“

Znovu se rozhlédla a naklonila se k němu ještě víc. „Co tím chceš říct?“

„Na místní televizi včera hlásili, že policie vyšetřuje, jestli v Tuchově případě nejde o nájemnou vraždu.“

„Sakra,“ sykla Lucy znechuceně. „Ta ženská to zase zbabrala.“

„Pořád jsme ale na tom dobře,“ zašeptal Brennerman, aby ji uklidnil. „Nic na nás neukazuje. A uvědom si, že advokáti mívají nepřátele. To patří k jejich práci.“ „Ale policie není tak pitomá,“ odpověděla Lucy také šeptem. „Ví, že Edmond a Mirren byli zavražděni. A teď to slízl i Tuch.

Někdo si určitě dokáže sečíst, kolik je jedna a jedna.“

„Nikdo nebude nic sčítat, dokud se nezjistí, co se děje v Bio-Teku,“ pravil Brennerman klidně. „Zbyli jsme jen my dva a kromě nás nikdo nic neví. A ani jeden z nás nepromluví, viď?“

„Proboha! Kdyby na to přišli…“ Lucy ztratila na okamžik nervy. „Měli bychom být rádi, že se policajti nevyznají ve vědě.“

„Policajti by na tohle nikdy nepřišli. Jediný, z koho musíme mít strach, je Joanna Blalocková. Jestli se v tom bude vytrvale vrtat, mohla by přijít na odpověď.“

„Ale říkal jsi přeci, že se už do Bio-Teku nevrátila.“

„To opravdu nevrátila,“ šeptal Brennerman. „Jenže se tajně setkala s jednou z našich nejschopnějších laborantek.“

„Do prdele,“ zanadávala tiše.

„Bohužel je to ta samá ženská, co spala s Mirrenem.“

„Do prdele,“ opakovala Lucy. „Blalocková je dost chytrá, aby se v tom dokázala rozebrat.“

„Ne, pokud bude mrtvá.“

Lucy se rozšířily oči údivem. „Další snad už ne.“

„Nedá se nic dělat.“

„Ale pokud ji zavraždí, policie nikdy nepřestane vyšetřovat.“

„A co kdyby prostě zmizela?“

„Jak to můžeš zařídit?“

„Mám už své způsoby.“

Lucy se nad tím znovu zamyslela. „Ale policie ji bude hledat.“

„Tak ať si ji klidně hledá.“

„Její zmizení nám nadělá veliké problémy.“ Lucy nespokojeně zavrtěla hlavou. „Neexistuje jiný způsob, jak si to s ní vyřídit?“

„Mám ještě záložní plán, jak se jí zbavit, a ten je možná ještě lepší.“

„Ale pořád by to byla vražda. Policajti zase nejsou tak pitomí.“

„V tomhle záložním plánu by to vražda nebyla.“

„Tak jak by se to dalo zvládnout?“

„Necháme přírodu, aby udělala špinavou práci místo nás.“

„Přírodu? Co tím chceš, sakra, říct?“ Brennerman se pousmál a sáhl do chladiče pro láhev s vínem. „To uvidíš.“

Kapitola 31

Žena, která řídila provozovnu Mail Boxes Etc., firmy pronajímající poštovní schránky, odmítla převzít příkaz k prohlídce od Jaka Sinclaira.

„Moc mě to mrzí, poručíku,“ omlouvala se, „ale nesmím vás připustit k žádné schránce bez souhlasu poštovního inspektora nebo FBI.“

„Můžete mi tedy alespoň popsat osobu, která si schránku pronajímá?“ zeptal se Jake.

„Bez souhlasu nadřízených nesmím.“

„A co když vám řeknu, že jde o vyšetřování vraždy?“

„Stejně vám nesmím pomoci.“

„Ani kvůli vraždě ne?“

Vedoucí bezmocně rozhodila rukama. „Co můžu dělat?

O předpisech nerozhoduju já, ale pošta, já se jenom musím podle nich řídit. Víte, lidi si platí za to, abychom byli diskrétní.“

Jo, dodal Jake v duchu, hlavně vrazi z povolání.

„Promiňte.“

Jake přikývl a obrátil se k Farellimu. „Postav ke schránkám člověka v uniformě a nařiď mu, aby legitimoval každého, kdo některou z nich otevře.“

„No, počkejte, počkejte!“ zvolala hned vedoucí. „Já tady mám podnik a ten musí běžet!“

Teď rukama rozhodil Jake. „Co můžu dělat? O

předpisech nerozhoduju já, ale policejní úřady. Já je jenom dodržuju.“

„Proboha,“ zabručela vedoucí a vrátila se za pult.

Jake a Farelli se vrátili ven na ulici zalitou jasným sluncem. Provoz na Wilshire Boulevard byl hustý stejně jako smog ve vzduchu, dráždící ke kašli. Jake se rozhlédl po okolních obchodech. Nikde kolem nebyla žádná vyhrazená parkoviště.

„Až ta vražedkyně přijde, bude muset zaparkovat na ulici,“ řekl Jake seržantovi. „Hledejte černou Toyotu Camry.

Poznávací značku máš?“

„Jo, tady.“ Farelli přikývl a poplácal si rukou po kapse.

„Díky počítači na evidenci motorových vozidel.“

Jake si zapálil cigaretu a spokojeně si pomyslel, kolik hodin namáhavé práce jim počítač dopravní policie ušetřil.

Vysvětlili jeho operátorovi, že hledají novou Toyotu Camry s poznávací značkou začínající číslicí 4 následovanou písmeny W, U nebo V. Počítač jim vyjel seznam více než tisícovky jmen. Potom byl výběr zúžen vložením údaje, že vlastníkem je žena ve věku do čtyřiceti let žijící v oblasti Los Angeles. Tím se výběr omezil na šestatřicet jmen, jež byla všechna pečlivě prověřena. Za necelé dva dny znala policie jméno a adresu nájemné vražedkyně. Chladnokrevné mrchy, jak si říkal Jake, která už zabila bůhvíkolik lidí.

Obrátil se k Farellimu. „Nesmíš riskovat ani v nejmenším. Sraz ji tvrdě na chodník s obličejem dolů a roztaženýma rukama.“

„Mazlit se s ní nebudu,“ přitakal seržant. „S tím si nemusíš lámat hlavu.“

Jake přikývl. „A odkopni její kabelku co nejdál. Tam bude mít pistoli.“

„Jasně.“

Poručík se obrátil k odchodu, ale hned se zastavil.

„Vyřiď tomu policajtovi uvnitř, aby se postavil tak, aby nebyl zvenčí nápadný. Nechci tu ženskou vyplašit.“

„Jak dlouho ti potrvá, než seženeš poštovního inspektora?“ zajímal se Farelli,“

„Při troše štěstí ho tu máme za pár hodin.“

Seržant vyprovodil pohledem odcházejícího Jaka a potom přistoupil ke svému autu, nenápadnému, dva roky starému chevroletu.

Z předního sedadla pozoroval provozovnu Mail Boxes Etc. a uvažoval o tom, jak je vraždící blondýna mazaná.

Profesionálka obratně zakrývající své stopy. Ačkoli získali její adresu, bylo jim to málo platné. Nejspíš se v domě, kde byla hlášena, ani jednou neobjevila a šlo jí pouze o krytí její poštovní schránky, na kterou jí třeba nepřicházela žádná jiná pošta než od dopravní policie. Evidence motorových vozidel se s uvedením čísla poštovní schránky nespokojila a vyžadovala při registraci auta řádnou adresu. Ale vražedkyně by neuvedla svou skutečnou adresu na žádný úřední dokument, podle něhož by ji mohli vystopovat. A tak se obrátila na Mail Boxes Etc, podnik, který poskytoval svým zákazníkům na Wilshire Boulevard adresu, a ne pouze číslo poštovní schránky.

Mazané, říkal si Farelli znovu, bylo to od ní zatraceně mazané. Ale stejně ji jednou dopadnou a ona začne vypovídat a vypovídat, aby se tak zachránila před dýcháním kyanidu v popravčí plynové komoře. Jo, určitě ji chytnou.

Teď už znali její jméno. Sara Ann Mooreová. A jestli tady má auto, určitě tu i bydlí. Nějak už zjistí její skutečnou adresu. Možná ze záznamů telefonní společnosti nebo od dodavatele elektrického proudu. Někde ji najdou.

Farelli se skrčil za volantem a čekal na Saru Ann Mooreovou.

*

Sara Ann Mooreová nenašla poblíž provozovny Mail Boxes Etc. místo k zaparkování, a proto zajela do myčky aut o dva bloky dál. Za 24 dolarů a 95 centů tam ošetřovali auta ochranným voskem, což trvalo asi hodinu. Sáře to nevadilo.

Měla celé odpoledne volné a teprve večer ji čekala schůzka s Davidem Westmorelandem.

Cestou od myčky si Sara nasadila velké brýle proti slunci, aby se ochránila před nepříjemně ostrými paprsky.

Bylo velmi teplo a ona si libovala, že si nenasadila svou blond paruku. Nesnesitelně bych se v ní potila, říkala si.

Navíc jí krátké hnědé vlasy rychle dorůstaly a světlý melír již nebyl tak výrazný. Této délce účesu nedávala přednost jen ona sama, ale jak zjistila, víc se tak líbila i mužům.

V myšlenkách se vrátila k Davidovi Westmorelandovi a uvažovala, oč vlastně půjde. Třeba má pro mě další akci, což by bylo milé. Zvlášť pokud by šlo o dobře placenou likvidaci nějakého prominenta. Ovšem nedalo se ani vyloučit, že někteří z nedávných zákazníků požádali o navrácení části jejího honoráře, neboť policie zjistila, že nešlo o nešťastné náhody, ale o úkladné vraždy. Jako v případě Edmonda Rabba. Jak jen mohli dokázat, že ten dědek nespadl přes palubu náhodou? Jak? Třeba se jenom dohadují a pojišťovna se snaží hrát si na mrtvého brouka a nikomu nic nevyplatit. To ti parchanti provádějí rádi.

Zastavila se na rušné křižovatce a čekala na zelenou.

Zadívala se k řadě obchodů, mezi nimiž byla i Mail Boxes Etc. Na rohu stála vietnamská provozovna nabízející manikúru a pedikúru. Sara se rozhodla, že si tam nechá dát do pořádku nehty. To jí zabere přinejmenším hodinu a potom už bude mít hotové auto. Nejdřív si ale vyzvedne poštu.

Na semaforu naskočila zelená a Sara přešla přes ulici.

Zastavila se u vietnamské manikérky, dohodla se s ní a slíbila, že se za chvíli vrátí. Nevšimla si chevroletu zaparkovaného o dva vchody dál s mužem přikrčeným za volantem, kvapně zamířila k provozovně se svou poštovní schránkou a vstoupila dovnitř.

Sara musela počkat. U zdi pokryté schránkami totiž stála podsaditá žena středního věku a zápolila s kombinačním zámkem.

„Sakra,“ ulevila si žena po dalším neúspěšném pokusu.

Zezadu z prostoru za schránkami k ní přistoupil policista se slovy: „Madam, neukázala byste mi své doklady?“

„Co… cože?“ zakoktala žena.

„Neukázala byste mi své doklady?“ opakoval policista.

Sara se ihned odvrátila a začala se zajímat o stojan s pohlednicemi. Jednu z nich si vybrala a zaujatě si ji prohlížela, zatímco koutkem oka pokukovala po policistovi.

„Co se děje?“ zeptala se podsaditá návštěvnice a vytáhla svůj řidičský průkaz.

„Měli jsme tady nějaké problémy s poštovními schránkami,“ zalhal policista krotce.

Kecáš, pomyslela si Sara s obličejem zabořeným mezi pohlednicemi. Kdybyste měli potíže se schránkami, zavoláte inspektora, a ne policii.

„Děkuji vám, madam,“ řekl policista, vrátil ženě řidičský průkaz a opět zmizel za zdí schránek.

Sara se podívala na vedoucí, která právě s někým horlivě telefonovala v zadní části místnosti. Opatrně vrátila pohlednici do stojanu, zhluboka se nadýchla a pomalu se přesunovala ke dveřím.

Ustoupila stranou, neboť v tom okamžiku vstoupila dovnitř jiná žena, vysoká, mladá blondýnka a zamířila ke své schránce.

V té chvíli se vynořil policista a namířil na ni pistolí.

„Stát! Ani hnout!“ Ve stejném okamžiku se dveřmi dovnitř vřítil policista v civilu a málem do Sary narazil. I on měl vytaženou pistoli a mířil na mladou ženu. „Ruce nad hlavu, zvedněte je a ani se nehněte.“

„Co… co jsem provedla?“ vykřikla zkamenělá strachem.

„Udělejte, co vám říkám,“ nařídil policista v civilu s pistolí stále namířenou na světlovlasou hlavu. „Tak zvedněte ty ruce!“

Sara vyklouzla z obchodu. Pomalu prošla kolem krámku manikérky a zahnula za roh. Před ní stály dva autobusy a z nich vystupovali účastníci prohlídky města. Většinou byli světlovlasí, měli bledou pleť a kolem krku fotoaparáty. Sara si pospíšila k autobusům a ztratila se v hloučku německých turistů.

Kapitola 32

Lori McKayová přistoupila k tabuli a zaškrtla tři jména pacientů, u nichž se po nasazení lipolytického enzymu objevily zhoubné nádory.

„Přezkoušeli jsme enzymový preparát Bio-Teku už potřetí, ale zase jsme nic nenašli,“ oznámila Joanně. „Nejsou v něm ani konzervační látky, ani nebyl ničím znečištěn.“

„Ale něco tam přece být musí,“ namítla Joanna a dál popíjela kávu se zrakem upřeným na tabuli. „Jenom jsme prozatím nezjistili co.“

„Měli bychom to radši objevit co nejdřív, protože už nám dochází jak materiál, tak místa, kde to hledat.“

„Znovu jste prostudovali vzorky z mikroskopu?“

„Málem mi z toho vypadly oči,“ odpověděla Lori. „Nic nového tam ale nebylo. Normální tkáň jejich orgánů se zdá být neuvěřitelně zdravá a nádory vypadají bizarně a hrozně nebezpečně.“

„A co vyšetření elektronovým mikroskopem?“ zajímala se Joanna.

„Dennis Green teď probírá výsledky. Ale když se jeho lidé neozvou, obvykle to znamená, že nic nenašli.“

Joanna si unaveně povzdychla. „Pořád ještě přešlapujeme na místě. Jednoduše tápeme ve tmě.“

„Tak abychom radši do toho vnesli nějaké světlo a pěkně rychle, jinak nás noviny rozcupují na kousky.“

Joanna přikývla. „Právě jsem četla ten článek, co včera otiskli na první stránce.“

„A to nebyl zdaleka tak hrozný jako dnešní úvodník,“

pokračovala Lori. „Napsali tam bez sebemenších okolků, že děláme pokusy na zoufalých pacientech a předem je nevarujeme před případnými vedlejšími účinky. Prý by měla být veřejnost náročnější na lékaře, hlavně na ty z Memoriál.“

„Nejspíš to napsal někdo z kolegů toho novináře, co se u něho objevila rakovina ledvin.“

„Pravděpodobně ano.“

„A víš, co mě na tom znepokojuje nejvíc?“ zeptala se Joanna.

„Co?“

„Že to, co napsali, je pravda.“

Zazvonil telefon. Sluchátko zvedla Lori, řekla několik slov a potom zakryla rukou mikrofon. „Volá tě Simon Murdock.“

Joanna v duchu zabručela a sáhla po telefonu. „Ano, Simone?“

„Byl bych rád, kdybys mi pomohla v poněkud složité situaci.“

„Co pro tebe můžu udělat?“

„Média vyžadují, abychom uspořádali tiskovou konferenci o té látce, která způsobila rakovinu,“ řekl jí Murdock. „Chtějí znát podrobnosti a já bych tě potřeboval, abys mluvila o vědeckých aspektech problému.“

„Na tvém místě bych tu tiskovku zatím odložila.“

„To se ti snadno řekne.“ Murdock popsal, jaký tlak je na něho vyvíjen, aby s celou záležitostí seznámil veřejnost.

Dotírali na něho ze všech stran. Dokonce i správní rada Memoriál požadovala plnou a otevřenou výpověď.

Joanna trpělivě poslouchala. Litovala Murdocka a chápala, že nemá jiné východisko.

Druhá linka na Joannině telefonu začala blikat. Rychle pokynula Lori, aby zvedla sluchátko na zdi.

Asistentka k němu přispěchala, chvíli poslouchala a potom zamávala na Joannu. „To je poručík Sinclair.“

Joanna zakryla mikrofon a tiše zavolala na svou asistentku. „Ať ti nechá vzkaz.“

Joanna se vrátila k rozhovoru s Murdockem, ale nespouštěla zrak z dívky a snažila se zaslechnout i její rozhovor s Jakém.

Lori právě říkala: „Hovoří na druhé lince. Můžu jí něco vyřídit?… Hmm, hmmm… Nanejvýš šest hodin… Hmmm.

Oukej. Určitě ji to vyřídím.“

Lori zavěsila.

Joanna se opět plně ponořila do rozhovoru s ředitelem Murdockem. „Nemůžu ti poradit nic lepšího, Simone, než abys tu tiskovou konferenci odložil. Pověz jim, že právě uzavíráme šetření a že jakmile bude hotové, rádi se s nimi sejdeme a oznámíme jim, k čemu jsme dospěli.“

„Myslíš, že jim všechno vysvětlíš, když dostaneš víc času?“ V Murdockově hlasu se ozval záblesk naděje.

„Moc bych na to nevsázela,“ odpověděla Joanna. „Ale pokud se mám postavit před novináře, chci mít všechny informace k dispozici.“

„Pochybuju, že se smíří s odkladem.“

„Smíří, když jim nedáš na vybranou.“

„Ještě ti zavolám.“

Joanna položila sluchátko a zadívala se na Lori. „Tak co? Co chtěl Jake?“

„Mám ti od něho vyřídit, že ta embrya byla zabalena v ledu,“ tlumočila Lori. „Že to důrazně požadovali. Jinak by je prý nekoupili.“

Joanna se předklonila s nastraženýma ušima. „A co znamenalo těch šest hodin?“

„Embrya měla být dodána do šesti hodin,“ řekla Lori. „I to prý bylo bezpodmínečně nutné.“

Joannu napadly další otázky, na něž mohl odpovědět pouze Jake. Kam byla embrya dodávána? Odebíral je Mirren opravdu přímo od Rusa? Existuje nějaký způsob, jak by se mohlo dokázat, že si je objednával Bio-Tek a nikdo jiný?

Sakra, zaklela Joanna v duchu a zalitovala, že si nepromluvila s Jakém sama.

„Proč balili embrya do ledu?“ přerušila její úvahy Lori.

„Potřebovali jejich orgány.“

„Ale k čemu?“ vyptávala se Lori dál. „Ty jsou přece nepoužitelné.“

„Určitě ty orgány byly pro někoho důležité,“ ujistila ji Joanna. „Proto musely být zabaleny do ledu a dodány nejpozději do šesti hodin.“

„Možná že z nich potřebovali kostní dřeň,“ uvažovala Lori nahlas. „Možná na něco potřebovali ještě nediferencované krevní buňky.“

„Jenže proč by potom vybrali i vnitřnosti a mozek?“

Lori přikývla. „Máš pravdu.“

„Bohužel, to nás k odpovědi nepřibližuje.“

Lori svraštila čelo a soustředila se. „A nezdá se ti pravděpodobné, že přišli na způsob, jak transplantovat zárodečné orgány pacientům?“

Joanna pokrčila rameny. „Bio-Tek se transplantacemi nezabývá. To není jejich obor.“ V duchu se začala touto otázkou zabývat a pokusila se ji posoudit z podnikatelského hlediska. „A nemají k tomu ani potřebné znalosti, ani zařízení.“

„Třeba transplantovali zárodečné orgány pokusným zvířatům.“

Joanna zavrtěla hlavou. „To by pro ně nebylo přitažlivé komerčně. O něco takového by se vůbec nezajímali.“

„Tak proč to nezkusit jednoduše?“ zeptala se Lori. „Co kdyby ses prostě přeptala lidí v Bio-Teku. Třeba se to dá vysvětlit docela jednoduše.“

„Jenže oni by popřeli, že o tom vůbec něco vědí,“

namítla Joanna. „Uvědom si, že se nikomu kromě Mirrena nedá prokázat, že měl se zárodky něco společného, a Mirren už je po smrti.“

„A co takhle požádat o povolení k prohlídce?“

„O to by zatím bylo zbytečné žádat.“

Otevřely se dveře a do laboratoře vstoupil Dennis Green. Vypadal unaveně a zdrceně. Těžce se sesunul do otočné židle.

„Tak jak se ti vede, Dennisi?“ zeptala se Joanna. „Za moc to nestojí,“ připustil Green. „Manželku mám v nemocnici. Zřejmě jí lupus zasáhl ledviny.“

„To mě mrzí,“ zašeptala Joanna.

„Revmatolog mě ujišťoval, že typ lupus nephritis obvykle reaguje na léčbu,“ pokračoval. „Dnes jí nasadí první dávku Cytoxanu.“

„Doufejme, že to dobře dopadne.“ Joanna se zamyslela nad tím, jak zlé to musí být, když životní partner onemocní chorobou, která může být smrtelná. „Budeme se za ni modlit.“

„Děkuju,“ usmál se Green vděčně a ještě chvíli zamyšleně zíral do prostoru. Potom sáhl do kapsy svého bílého laboratorního pláště a vytáhl z ní kartičku. Upřel na ni zrak. „Při vyšetření elektronovým mikroskopem našli na srdci Olivera Rhodese něco zajímavého. Ale vůbec mi není jasné, co to znamená.“

Joanna zpozorněla. „V buňkách srdečního svalu?“

„Správně,“ pokračoval Green. „Našli částice viru roztroušené po celém vzorku, a to jak v buňkách zasažených zhoubným bujením, tak i v nezasažených.“

Joanně se rozšířily oči. „Jsou si jistí, že jde o částice viru?“

„Ano, jsou.“

„Nedokázali nějak ten svůj nález vysvětlit?“

„Vlastně ani ne,“ odpověděl Green. „Někoho napadlo, že Rhodes vlastně mohl trpět na virový zánět nitroblány srdeční. Jenže to by nevysvětlovalo, proč se mu na srdci objevil nádor.“

„Je známo, že některé druhy rakoviny způsobují viry,“

ozvala se Lori. „Například u koček virus způsobuje kočičí leukémii.“

„Jenže u lidí se tohle nikdy neprokázalo,“ oponoval jí Green. „Možná s výjimkou Epstein-Barrova viru v Burkittově lymfomu. Ale tenhle pacient určitě netrpěl na lymfom.“

Joanna poslouchala vědeckou výměnu názorů jen jedním uchem, protože myšlenkami již byla úplně jinde.

Snažila se soustředit na částice virů a na to, co jejich přítomnost znamenala. Co tam dělaly? A jak se dostaly do buněk srdečního svalu? Nebyl to pouze případ virového zánětu nitroblány srdeční? Nešlo jen o náhodný nález, který se zhoubným bujením nijak nesouvisel?

„Ne,“ říkal právě Green Lori. „Ten virus se nám nepodařilo identifikovat.“

„To je špatné,“ usoudila Lori. „Známe přece viry, které občas způsobují myokarditidu. Viry, jako třeba Caxsackie, někdy…“

„Počkej! Počkej chvíli,“ přerušila ji Joanna netrpělivě.

„Z čeho usuzujete na virový zánět nitroblány?“

„Tím si nejsem jistý,“ připustil Green. „Jenže virus byl přítomen v buňkách srdečního svalu a…“

„Ne, ne!“ skočila mu znovu do řeči Joanna.

„Nepochopil jsi mě. Možná se ten virus najde u všech tří postižených.“

„Ale tím nic nemůžeme prokázat,“ namítla Lori.

„Možná můžeme, možná ne,“ řekla Joanna a obrátila se k Dennisi Greenovi. „Máme už výsledky z elektronového mikroskopu od dalších dvou pacientů?“

„Ještě jsem je neviděl,“ připustil Green.

„Takže dosud nevíme, jestli tyhle částice viru nebyly přítomny u zbývajících dvou, viď?“

Patolog sáhl po telefonu a vytočil číslo. Do sluchátka utrousil několik slov a potom čekal na odpověď.

Joanna vstala ze židle, začala přecházet po laboratoři a přemýšlela o virech, bujení a jejich vzájemném působení.

Jakou mohly mít souvislost částečky virů s lipolytickým enzymem, který zřejmě způsoboval rakovinu? Jakou asi?

Green položil sluchátko. „Ať mě čert vezme. Ve všech třech nádorech nalezli stejné částice viru.“

„Proboha,“ vydechla Lori. „Jak se tam ale virus mohl dostat?“

„Přemýšlej o tom,“ vybídla ji Joanna. Lori se zamračila.

„No, víme přece, že nemohl být v enzymovém preparátu, který pacienti dostali.“

„Z čeho na to usuzuješ?“

„Protože jsme neobjevili žádný virus ve vzorcích, které jsme dostali od Bio-Teku.“

Joanna se pousmála. „A jsi si jistá, že preparát, který nám dodali ke zkouškám, je stejný jako ten, který podávali pacientům?“

Lori stále nepochopila, jak to spolu souvisí. „Proč by se částice virů měly míchat do lipolytického enzymu?“

„To nevím,“ řekla Joanna. „Možná ale znám někoho, kdo mi to dokáže vysvětlit.“

Joanna sáhla po svém zápisníku a listovala jím tak dlouho, dokud nenašla číslo Nancy Tanakové.

Kapitola 33

Sara potáhla z cigarety a zadívala se do prostoru.

„Jdou po mně. Už kápli na to, kdo jsem, a hledají mě.“

„A víš to určitě?“ zeptal se David Westmoreland.

Sara rozhodně přikývla. „Za poštovními schránkami, odkud vybírám poštu, byl schovaný policajt. Kontroloval doklady.“

„Ano?“

„Najednou tam vešla nějaká blondýna, která se mi podobala, a policajt k ní hned přiběhl. Za vteřinku tam vtrhnul druhý v civilu s vytaženou pistolí. Chovali se k ní, jako by byla ozbrojená a nebezpečná.“ Sara opět potáhla z cigarety. „Do prdele! Šli po mně. Naštěstí jsem neměla na hlavě blond paruku.“

„Chtěli od tebe průkaz?“

„Ne, podařilo se mi vyklouznout během toho zmatku.“

Westmoreland si ji změřil pohledem. „A jsi si jistá, že tě cestou sem nesledovali?“

„Určitě ne. Jezdila jsem křížem krážem po městě dvě hodiny, sem a tam po dálnici, a potom zase zadními uličkami. Nikdo za mnou nebyl.“

„Výborně,“ řekl Westmoreland, ale stále ne zcela přesvědčeně. Opravdoví profesionálové by ji dokázali sledovat tak, aby o tom neměla ani tušení.

„Co mám dělat?“

„Zachovej klid,“ poradil jí. „Jinak naděláš další chyby.“

„Chyby se staly jen proto, že jste mi dávali příliš moc úkolů a příliš rychle za sebou,“ postěžovala si Sara. „Když mi ty a klient nedáte dost času na přípravu, nemůže všechno vyjít dokonale.“

„Dostalas dobře zaplaceno za to, aby to dopadlo líp,“

odsekl Westmoreland poněkud podrážděně. „Ty balíky peněz sis ale brala bez stížností, viď?“

„Ty peníze byly fajn,“ připustila Sara. „Až na ten prokletý spěch. Udělala jsem chybu, protože jsem to uspěchala.“ To je zatraceně pravda, chtělo se říct Westmorelandovi, ale rozhodl se držet jazyk za zuby. Zvedl se od stolu v rohu Clubu West. „Dám si pivo. Nechceš taky něco k pití?“

„Ne, díky.“

Westmoreland přistoupil k oknu vedoucímu do ulice a poodhrnul žaluzii, aby se podíval ven. Provoz na ulici byl hladký a poblíž neparkovala žádná auta. Na druhé straně ulice jakýsi řidič vykládal z dodávkového vozu potraviny pro čínskou restauraci. A u trafiky si dvě postavy prohlížely časopisy. Stařec a chlapec. Žádní policisté to nejsou, usoudil Westmoreland.

Zamířil za bar a otevřel si láhev piva z dovozu. Pomalu a opatrné je přelil do holby a pomyslel si, do jaké prekérní situace je oba přivedla Sara Ann Mooreová. Nějak se policii podařilo ji identifikovat. Věděli, že jde o vražedkyni, jinak by detektivové nemířili na onu blondýnu pistolí. A jakmile znají její totožnost, je jen otázkou času, kdy ji vystopují. A ona by je mohla zavést zase k němu.

„Asi si to pivo přece jenom dám,“ zavolala na něho Sara.

„Už se nese,“ odpověděl Westmoreland vesele, ale stále přemýšlel, co si počne dál. Nepochyboval, že se policie k Sáře přiblížila na dosah, ale netušil, jak blízko to je. Ještě nevyčmuchali její adresu, jinak by ji sebrali rovnou v bytě.

Zjistili jenom číslo její poštovní schránky. Ale dozvěděli se i její jméno, a tak pátrání bude jednoduché a rychle povede k cíli. Zbývalo jí už pouhých několik dní.

Westmoreland přinesl piva k jejich stolu a posadil se proti ní. Chvíli si Saru prohlížel. Vypadala vyplašeně a unaveně jako lovná zvěř čekající na poslední ránu. „Musíš honem zmizet z města,“ spustil.

„To chápu.“ Sara měla Davida ráda a cítila se v jeho přítomnosti bezpečná. „Kdy mám odjet?“

„Brzy,“ odpověděl. „Do šestatřiceti hodin.“

„To mi moc času nezbývá.“

„Musíš zmizet, dokud je ještě čas.“

Sara si v mysli začala připravovat odjezd. Nechá auto a byt, jak jsou, a odletí pryč. Rezervuje si letenku v cestovní kanceláři a zaplatí v hotovosti. Domů se dnes už radši nevrátí. Ubytuje se v motelu. Znovu začala uvažovat o letence. Neměla u sebe žádné kreditní karty a na hotovosti si s sebou vzala pouhých sto dolarů. „Co kdybych to riskla a vybrala si bezpečnostní schránku v bance?“

„To bych na tvém místě nedělal.“

„Máš pravdu,“ přikývla Sara. „Jenomže právě teď nemám dost peněz na hotovosti.“

„Já taky ne,“ zalhal Westmoreland. „Právě jsem splatil dluhy z kasina.“

„Asi to zkusím a až odsud odejdu, vrátím se do bytu.“

Sara si zapálila další cigaretu, aniž dokouřila první. Ruce se jí už netřásly. „Budu muset pobrat pár osobních potřeb a zlikvidovat pár věcí v počítači.“

„To bude dost riskantní.“

„Nic jiného mi nezbývá,“ trvala na svém Sara. „Některé záznamy v počítači jsou pro mě velmi důležité. A taky tam mám uložené nějaké peníze.“

„Buď ale opatrná,“ varoval ji Westmoreland. „Zavolej vrátnému a promluv si s ním dřív, než tam vejdeš.“

„To mám v plánu.“

„Seber jenom to nejnutnější a ztrať se.“

Sara si povzdychla. „Potřebovala bych víc hotových peněz. Nějaký čas se budu muset schovávat, a to je zatraceně drahé.“

Westmoreland pomalu zatřepal holbou piva a pozoroval zvedající se pěnu. „Znám člověka, který je ochotný zaplatit opravdu velký balík za rychlou akci.“

„Proboha!“ vylétlo ze Sary. „Už nechci nic uspěchaného.“

„Myslím tím opravdu, opravdu veliký balík.“

Sara se zadívala na Westmorelanda. „Kolik by mi to hodilo?“

„Ty bys dostala čtyřicet tisíc.“

Sara tiše hvízdla a opakovala. „Čtyřicet tisíc.“

„Tolik peněz by ti na cestu stačilo.“

„A koho mám zlikvidovat?“

„Joannu Blalockovou.“

Sara zavrtěla hlavou. „Jestli ji složíme, bude nás pronásledovat půlka světa.“

„Ne, pokud prostě zmizí.“

„Už tu akci někdo naplánoval?“

Westmoreland přikývl. „Na zítřejší večer. Můžeš to udělat a vyrazit na cesty se čtyřiceti litry v kabelce.“

Sara návrh důkladně zvažovala, přemýšlela o výhodách a nevýhodách narychlo přichystané vraždy. Bez důkladného naplánování se leccos mohlo zvrtnout, a to se také často stávalo. Jenže tak vysoká nabídka ji neodolatelně přitahovala.

„Tak co?“ naléhal Westmoreland. „Chci znát podrobnosti, než ti odpovím.“ Ledově se na ni podíval.

„Jakmile ti je jednou povím, už nesmíš couvnout.“

Sara zaváhala. Stále rozvažovala, jak se má zachovat.

V sázce byly velké peníze, ale i riziko. Zabití Joanny Blalockové vyvolá uragán potíží. Potom si opět vybavila, co by pro ni znamenalo 40 tisíc dolarů. To by vyřešilo tolik jejích problémů. Jenže to nebezpečí, to riziko uspěchané práce. Nakonec se však rozhodla. „Oukej, beru to.“

„Výborně,“ pochválil ji Westmoreland. „Odehraje se to asi takhle. Víme, kde Blalocková bydlí a kde u domu parkuje auto. Má vyhrazené parkoviště venku na severní straně velkého areálu. Hned jak vystoupí z auta, odstřelíš ji.

Dvě rány do hlavy. Nezapomeň si nasadit tlumič.“

„A jak zmizí?“

„Můj kámoš Scottie bude čekat se svou míchačkou betonu opodál. Blalockovou uložíme do pytle a odvezeme na místo, kde ji zalijeme čerstvým betonem.“ Westmoreland se přejel ukazováčkem po krku a nevesele se usmál. „Ztratí se a nikdy ji nenajdou.“

„A já budu moct zmizet se čtyřiceti litry?“

„Jasně,“ řekl Westmoreland. „Teď zavolám Scottiemu a povím mu, že jdeme na věc.“

Sara ho sledovala pohledem, jak odchází k telefonu.

Začala se opět zabývat úvahami, co vše musí zařídit ve svém bytě. Především potřebovala počítač, aby si stáhla informace o svých akciích. Díky nedávnému zdvojnásobení cen jejích cenných papírů měly dnes již hodnotu téměř půl milionu dolarů. A nedaly se vystopovat, protože je všechny nakoupila na jméno své matky a číslo její sociální pojistky.

Smutně si vzpomněla na matku, která pomalu umírala na Alzheimerovu chorobu a pro niž byla ustanovena opatrovnicí. Ta chuděra teď nepoznávala ani svou vlastní dceru. Sáře se před očima zjevil obraz matky. Rychle jej zaplašila a vrátila se k počítání peněz. Nashromáždila půl milionu v akciích a dalších padesát tisíc v hotovosti, pokud v to zahrnula i odměnu za příští akci. Žádné velké bohatství, ale dost na přežití, dokud nezdědí majetek po své matce. A to už dlouho nepotrvá. Možná nastal nejvyšší čas, aby nechala nájemných vražd, dokud, jak říkal David, je ještě čas.

David se vrátil ke stolu a podal Sáře proužek papíru.

„Všechno je připraveno. Tady máš napsáno, kde se sejdeš zítra v šest večer se Scottiem.“

„Určitě je na něho spoleh?“

„Absolutní,“ přitakal Westmoreland. „Je to nejlepší betonář, kterého máme.“

Sara se otřásla. „Nechci vidět nic z toho, co s betonem dělá.“

„To už půjde všechno mimo tebe,“ ujistil ji David.

Kapitola 34

Blížil se už soumrak, když Joanna dorazila k velkému, rušnému obchodnímu středisku v západní části San Fernando Valley. V přízemí se tlačily davy zákazníků, které tam přivábil výprodej pořádaný pravidelně jednou ročně. Před kinem ve středisku čekali další ve frontě na lístky na filmový horor.

Joanna se prodírala hloučky, dokud nezahlédla před obchodem firmy Nordstroms Nancy Tanakovou. Zamávala a vykročila k ní.

„Díky, že sis na mě hned udělala čas,“ spustila Joanna.

„Jsem ráda, že jsi zavolala,“ odpověděla mladá žena.

„Alespoň přijdu na jiné myšlenky a nebudu se chvíli trápit tím, co se děje v Bio-Teku.“

Joanně neušel nešťastný podtón v laborantčině hlase.

„Doufala jsem, že teď, když už tě nemůže šikanovat Alex Mirren, se všechno zase spraví.“ „Spíš se to ještě zhoršilo,“

postěžovala si Nancy. „Stala se tam ze mě hotová persona non grata.“

Kolem nich se s křikem prohnaly dvě děti a za nimi se přiřítily dvě ještě hlučnější.

„Pojďme odsud, ten rámus se nedá vydržet.“

Joanna vzala Nancy v podpaží a odvedla ji do velikého obchodního domu. Prošly uličkou plnou dámských kožených doplňků. „Pověz mi, proč tě tam považují za nevítanou,“ otázala se. „Vysvětlili proč?“

Nancy zavrtěla hlavou. „Nezáleží na tom, co mi říkají, ale na tom, co mi dělají. Odvolali mě ze všech projektů týkajících se enzymového preparátu. Odebrali mi dokonce i laboratorní deníky.“ „Bez vysvětlení?“

„Prostě se mi snažili namluvit, že už projekt pomalu končí, ale to není pravda. To jsou samé hloupé kecy.“

Nancy se zastavila a sáhla po drahé kabelce z ještěrčí kůže. Pozorně si ji prohlédla, potom se však zamračila na cenovku s cifrou tří set dolarů. „A k tomu všemu navrch mi dávají docela nepokrytě najevo, že brzy dostanu vyhazov.“

„Ach, proboha,“ povzdechla si Joanna, jíž bylo této atraktivní techničky líto. „Možná jsem to zavinila já. Třeba máš přijít o místo kvůli mému šetření.“

„To asi ne,“ pronesla Nancy a vrátila drahou kabelku na poličku. „Podle mého se všechno rozhodlo, když zemřel Alex Mirren. Pracovala jsem skoro výhradně pro něho.“

„Mohli ti přece najít jinou práci.“

„No, zřejmě se rozhodli jinak.“

Joanna se zamyslela a potom se zeptala: „Nestála bys o místo v Memoriál?“

„V mikrobiologii?“

„Ano.“

„To bych moc ráda,“ přiznala Nancy upřímně. „Ale povídá se, že u vás je seznam čekatelů kilometry dlouhý.“

„Znám pár zkratek.“

Laborantka se usmála. „To bych ti byla zavázaná navždycky.“

Procházely dál kolem pultů s kosmetikou, kde skupinka žen čekala, aby si vyzkoušela nový druh rtěnky. Zprava míjely oddělení s parfémy a elegantními prodavačkami v bílém. Vzduch zaplnila příjemná vůně.

„Chtěla bych ti položit ještě několik otázek,“ spustila Joanna tiše.

„Jen se klidně ptej.“

„Věděla jsi, že Alex Mirren pracoval s embryi?“

Nancy trhla hlavou. „Lidskými?“

„Ano.“

„Bože můj,“ vydechla mladá žena. „Nikdy mi nic takového ani nepřišlo na mysl.“

„Nevzpomínáš si na někoho, nebo na nějaký pokus, při kterém by se lidské zárodky používaly?“

Nancy rozhodně zavrtěla hlavou. „Dokonce ani nevím o tom, že by se u nás experimentovalo třeba jen se zvířecími zárodky.“

„Nemohli pracovat s těmi embryi v zadní místnosti uzavřené laboratoře?“ zeptala se Joanna. „Tam, kde stojí ten malý chirurgický stůl?“

„Vyloučit se to nedá,“ připustila Nancy váhavě. „Ale nikdy jsem neviděla nic, co by to dokazovalo.“

„Jenže ty ses do té zadní místnosti nikdy nedostala, viď?“

„Skoro nikdy.“

Další neprostupná zeď, posteskla si Joanna v duchu.

Mirren však s lidskými zárodky pracoval, o tom nepochybovala. A také jí už Jake vzkázal, že se interrupce prováděly přes den a embrya musela být dodána do šesti hodin. Do šesti hodin. To znamenalo, že je do Bio-Teku přiváželi nejpozději vpodvečer. „Nevšimla sis nějakých nezvyklých dodávek? Například vzorků zabalených do ledu, se kterými se potom spěchalo?“

Nancy se odmlčela a nakonec pomalu zavrtěla hlavou.

„Na nic takového si nevzpomínám. Jenže dodávky samozřejmě přiváželi přes zadní část budovy.“

„Chceš říct, že je vozili bočním vchodem?“

„Ne,“ ujistila ji laborantka bez zaváhání. „Zadem, tam kde je velká vykládací rampa.“

„Aha,“ řekla Joanna a vzpomněla si na boční vchod, u něhož při její předchozí návštěvě parkovala dodávka. K ní nevedla žádná cesta a nestála tam ani rampa.

Nancy ztišila hlas, až téměř šeptala. „Opravdu pracoval s lidskými zárodky?“

„Máme takové podezření,“ odpověděla Joanna nejasně.

„To jsem ráda, že odtamtud vypadnu.“ Nancy se obrátila přes rameno, aby se přesvědčila, zda ji nikdo neposlouchá. „Lidské zárodky, pro Kristovy rány.“

Joanna se na ni zadívala. „Všechno, o čem tady mluvíme, musí zůstat jenom mezi námi dvěma. To snad chápeš?“

„Samozřejmě.“

Vstoupily do oddělení dámské obuvi. Tam se právě konal velký výprodej. Nápis sliboval padesátiprocentní slevy. Boty ležely nepořádně rozházené na stole a jejich hromadami se probíral hlouček žen.

„Pracovali jste v Bio-Teku s viry?“ zeptala se Joanna šeptem.

„Občas.“

„Pověz mi o tom.“

„Zkoušeli jsme upravovat adenoviry tak, aby nevyvolávaly žádné nemoci.“ Nancy vysvětlovala, jak byl potom modifikovaný virus použit jako nosič genetické informace do buňky. „Prostě vezmeš část DNA, napojíš ji na virus a potom se to celé přimíchá k buňkám. Virus buňkami pronikne a přitom s sebou přenese i DNA. Konečným výsledkem je, že se nový genetický materiál dostane do buňky.“

„Takže tedy jde o přenášení genů.“

„Přesně tak.“

„Jaké geny jste takhle přenášeli?“

„Jeden z nich měl podnítit kmenové buňky k produkci heparinu, což je samozřejmě běžně užívaný antikoagulant.“

„Fungovalo to?“

„Ne,“ odpověděla Nancy. „Skončilo to totálním krachem.“

„Předpokládám, že se tohle všechno provádělo ve zkumavkách.“

Mladá žena přikývla. „Zvířata jsme při tom nikdy nepoužívali.“

„A neexistuje nějaký způsob, jak by se tyhle modifikované viry mohly dostat do lipolytického enzymového preparátu?“ zajímala se Joanna.

Nancy dlouho přemýšlela, než odpověděla: „Nevím, jak by to bylo možné.“

„S viry jsi pracovala jenom ty?“

„Jenom já.“

„A co Mirren?“

„Ten také. Ale většina ruční práce zbyla na mě.“

Další otázku se Joanna snažila formulovat co nejpřesněji. „Kdyby Mirren neměl na vybranou, dokázal by virus modifikovat vlastnoručně?“

„Pravděpodobně ne.“ Laborantka se zadívala na Joannu a chvíli si ji pozorně prohlížela. „Proč se tolik zajímáš o viry?“

„Protože jsme objevili jejich částice v tumorech tří pacientů, u kterých se po podání enzymového preparátu spustilo zhoubné bujení.“

Nancy se rozšířily oči. „Chceš tím říct, že v tom preparátu, který dostali pacienti, byly viry?“

„Asi být musely. Jinak nedokážeme vysvětlit přítomnost jejich zbytků ve třech tumorech a v okolní tkáni.“

„A ty si myslíš, že viry měly něco společného se zhoubným bujením?“

„Vypadá to tak.“

Nancy zbledla. „Neříkej mi, že vstříkli můj virus třem pacientům, a to způsobilo, že zemřeli na rakovinu.“

„Ale to se nedá prokázat.“

„Jenže ty jsi o tom přesvědčená, viď?“ Joanna přikývla.

„Asi ano.“

Mladší žena polkla naprázdno. Viditelně jí to otřáslo.

„Neměla jsem ani tušení, že chtějí udělat něco takového.“

„Já vím,“ přitakala Joanna tiše.

Nancy se odvrátila a zahleděla se do prázdna. „Člověk se snaží pracovat na výzkumu, aby pomáhal lidem. A pak přijde takový parchant jako Mirren a…“ Její hlas se vytratil do ztracena.

„K čemu jim mohl virus v enzymovém preparátu posloužit?“ zeptala se Joanna. „Co tam dělal?“

Nancy pokrčila rameny. „Nemám ani tušení.“

„Musíme to zjistit,“ ztišila Joanna hlas, protože kolem právě procházela skupinka lidí. „Kdybych se dozvěděla, co tam v Bio-Teku prováděli, pomohlo by mi to hledat léčbu pro ostatní pacienty, kteří tu injekci dostali.“

„Všechno to bude v Mirrenových laboratorních denících.“

„A kde jsou?“

„Pravděpodobně ještě u něho v kanceláři. Nebo možná v zadní laboratoři.“

Joanna si zoufale povzdychla. „Ale tam se nikdy nedostaneme, protože neznáme kód, který otevírá dveře.“

„Myslím, že ho znám,“ zašeptala Nancy.

Joanna se k ní naklonila. „Jak jsi ho získala?“

„Mirren byl sice mimořádně chytrý člověk, ale měl mizernou paměť na čísla, a tak si zapisoval třeba telefonní čísla na rukáv. Jednou jsem šla kolem věšáku v Bio-Teku, na který si pověsil svůj pracovní plášť. Na rukávu tam měl dvě čísla. Jedno z nich znám. Je to kód k hlavnímu vchodu.

Vsadila bych poslední dolar na to, že to druhé bylo heslo pro vstup do uzavřené laboratoře.“

„Zapsala sis to druhé číslo?“

Nancy se šibalsky usmála. „Náhodou ano.“

„Takže by ses tam kdykoli mohla dostat, viď?“

„Přes den by to nešlo. Hlídají mě tam jako ostříži.“

„A co v noci?“

„To by se možná dalo zařídit,“ špitla Nancy váhavě.

„Ale stejně by to bylo riskantní.“ Zhluboka se nadechla, vydechla a pokusila se rozhodnout. „Bylo by to hrozně riskantní.“

„A co kdybych tam šla s tebou?“ pobídla ji Joanna.

„Je tam příliš mnoho strážných.“

„To by se určitě dalo obejít,“ naléhala lékařka.

„Bude to chtít dobré naplánování,“ upozornila Nancy.

„A hodně štěstí, aby to vyšlo.“

„Je to opravdu důležité. Může při tom jít o lidské životy–“

Nancy se podívala Joanně přímo do očí. „Ty by sis tam opravdu troufla jít se mnou?“ „Určitě.“

Laborantka se pousmála. „Jsi odvážnější než já.“ „Nebo možná ne tak rozumná.“

Nancy vzala Joannu za ruku. „Pojď, skočíme si na kafe o patro výš. Napijeme se a promluvíme si o tom.“

Než pohyblivé schody vyvezly ženy nahoru, obě se zaposlouchaly do Gershwinových melodií, které opodál kdosi hrál na klavír. Nevšimly si však muže, který je sledoval.

Kapitola 35

Sara přijížděla na schůzku se Scottiem s desetiminutovým zpožděním. Šlápla proto na plyn, odbočila z dálnice na Mulholland Drive a řídila svou toyotu po silnici plné zatáček k západu. Když se podívala do zpětného zrcátka, zahlédla asi deset délek auta za sebou tmavý chevrolet. Nebylo to sice auto, které podezírala, že ji sleduje, ale aby získala jistotu, zastavila na krajnici a předstírala, že studuje mapu. Limuzína ji minula a zmizela v zatáčce před ní.

Sara pokračovala dál a hledala odpočívadlo, které mělo být 3,2 kilometru od sjezdu z dálnice. Znovu mrkla do zpětného zrcátka. Za ní nejel nikdo, silnice byla prázdná.

Zapálila si cigaretu. Napětí už poněkud polevilo. Ještě jednu záležitost zbývá vyřídit, a potom padám, říkala si v duchu.

Odrovnám Joannu Blalockovou, vyinkasuju si svých čtyřicet litrů a zmizím.

O vše ostatní se již postarala. Vrátila se do svého bytu nepozorována, sebrala si část osobních věcí a stáhla potřebné údaje z počítače na disketu. Všechno zvládla za dvacet minut. Celý svůj majetek si vezla v tašce na spolujezdcově sedadle. Opět se ohlédla do zpětného zrcátka.

Nic. Tachometr na přístrojové desce ukazoval, že urazila 2,5

kilometru od sjezdu z dálnice.

Projela ostrou zatáčkou, pak další a ještě jednou. Před sebou spatřila odpočívadlo. Stála na něm velká míchačka na beton a vedle ní nový cadillac. Něco se na tom Sáře nezamlouvalo. Co tam dělá osobní auto a míchačka na beton? Dvě auta znamenala dva lidi. Jenže ona se měla sejít pouze s jedním chlápkem jménem Scottie. Sáhla do kabelky a přesvědčila se, že pistoli má odjištěnou.

Odbočila ze silnice a zastavila na parkovišti. Pomalu vystoupila z auta s otevřenou kabelkou v ruce. Před ní se objevil hromotluk s tmavými vlasy a hrudníkem jako sud v džínách a kožené bundě. „Jsem Scottie. A ty jdeš pozdě.

Kde jsi, kruci, byla?“

„Bála jsem se, že mě někdo sleduje,“ vysvětlovala Sara.

„Proto jsem na dálnici několikrát zastavila, abych se ujistila, že sem za sebou nikoho nepřivedu.“

Scottie okamžitě zpozorněl a smysly jako by hned měl ostřejší. Neklidně se zadíval na silnici, ale žádná auta ani světla se neobjevila. „Určitě za tebou nikdo nejel?“

„Jestli jel, tak jsem ho setřásla.“

Sara se rozhlédla po opuštěném parkovišti a soustředila se na míchačku betonu. Za volantem seděl jakýsi muž, ale ona v šeru soumraku nerozeznala jeho tvář. „Proč je tu ten náklaďák?“

Hromotluk se potměšile ušklíbl. „Přece nechceš, abych zaparkoval tuhle šunku v nóbl čtvrti v Brentwoodu?“

„To asi ne.“

„Tak fajn. Projdeme si to.“ Scottie vytáhl cigaretu bez filtru, zapálil si a vdechl dým. Potom kouř vypustil do chladného večerního vzduchu. „Tohle je Davidův plán.

Budeme ho dodržovat do písmene. Jasný?“

„Jasný.“

„Ta děvka Blalocková se vrací domů každej večer mezi osmou a devátou. Parkoviště má vedle postranních dveří velkýho činžáku. Je tam sice pouliční lampa, ale postaral jsem se, aby nesvítila.“

„Nejsou tam poblíž nějaká okna?“ zeptala se Sara.

„Nic než cihlová zeď. Já zaparkuju na místě pro hosty O

pár řad dál. Ty zastavíš hned vedle ní na místě pro invalidy.“ Sáhl do zadní kapsy a podal jí povolenku k parkování pro tělesně postižené. „Zastrč si to pod vokno.

Kdyby tě chtěl někdo vopruzovat, namluvíš mu, že čekáš na matku a ta chodí o berlích.“

Sara přikývla. Už pochopila, proč si Scottie s sebou vzal i

osobní auto. „Kdy přijdu na řadu já?“

„No počkej, počkej,“ zarazil ji Scottie a gestikuloval, jako by mluvil rukama. „Ta Blalocková vyleze z auta a já nastartuju svý. Rozsvítím dálkový světla, takže se určitě vohlídne. Vtom ty vyskočíš a vodpráskneš ji. Dvě rány do hlavy. Ale nestůj tam a neobdivuj svou práci. Hned nastup do auta a vykliď pole. Nejezdi rychle, ale pěkně pomalu a kliďánko. Zbytek už zvládnu sám.“

Sara se zamyslela nad plánem a hledala jeho slabé stránky a rizika. „Co když bude někdo poblíž? Třeba tam někdo půjde vyvenčit psa, nebo se bude chtít proběhnout.“

„To si beru na starost sám,“ řekl hromotluk netečné.

Sara zvedla pohled k muži za volantem míchačky betonu. „A co bude dělat on?“

„Zůstane tady, dokud nepřivezu tu Blalockovou v pytli.“ Scottie naposled potáhl z cigarety a oharek rozšlápl.

„Nakonec vodjedem na vopuštěný místo a postaráme se, aby mrtvolu nikdo nenašel.“

„Výborně,“ utrousila Sara, přikývla na souhlas a v duchu se začala zabývat otázkou, kde si vyzvedne svých 40

tisíc. Nechtěla bez nich odjet z Los Angeles. Na směnky ani jiné přísliby vyplacení peněz Sara nevěřila. „Nenechal tu pro mě David nějaké instrukce?“

„Celou hromadu,“ přitakal Scottie. V dálce se objevily reflektory. Vzal Saru za ruku a odvedl ji za míchačku betonu. „Jestli někdo zastaví a bude zvědavej, zachovej klid.

Louie v náklaďáku se o něho postará.“

„A co když to bude dálniční policie?“ otázala se znepokojeně.

Scottie pokrčil rameny. „Tak je taky zalejem betonem.“

Dálková světla se blížila a blížila, dokud se bez zpomalení neprohnala kolem nich.

Sara si vydechla. „Neříkal jsi, že mi tady David nechal nějaké instrukce?“

„Celou hromadu. Tak poslouchej, protože to nechci vopakovat.“ Scottie si zapálil další cigaretu a vyplivl drobky tabáku. „Vodpráskneš ji a potom hezky pomalu a klidně zmizíš. Zabočíš na dálnici San Diego Freeway směrem k letišti a sjedeš z ní na Century Boulevard. O pár bloků dál uvidíš nápadnej neonovej nápis Bezpečné parkoviště s obsluhou. Máš to?“

„Bezpečné parkoviště s obsluhou,“ opakovala Sara.

„Tam dáš klíčky chlápkovi jménem José a ten ti zase předá malej kufřík, kerej si můžeš vzít na palubu letadla. Až ho votevřeš, najdeš v něm jenom svůj novej pas, jinak bude prázdnej. Naházej tam všechny osobní věci. Čalounění kufříku bude asi drobet vypouklý, protože pod ně nacpeme prachy, který ti David dluží. Chápeš všechno?“

Sara zůstala chvíli mlčet, než se zeptala: „Co udělám se svou pistolí? Do letadla si ji s sebou vzít nemůžu, nepronesu ji přes detektor kovů.“

„Nechej ji v přihrádce na rukavice. José ji zahodí místo tebe.“

„A co se stane s mým autem?“

„Už jsme ho prodali jednomu kunčaftovi v Tijuaně,“

vysvětlil Scottie. „Už zejtra ráno bude v Mexiku.“

„To je dobře vymyšlené,“ vydechla Sara. Blesklo jí hlavou, že si David vždy dává záležet na podrobnostech a plánování, a proto ho nikdy neuvěznili, ani ho nepřistihli při zločinu.

„Tvůj podíl z prodeje auta bude taky v čalounění kufříku,“ pokračoval Scottie. „Nedostali jsme tolik jako obvykle, protože jsme se ho museli zbavit hrozně nahonem.

Proto tam máš přibalený dva tisíce navíc.“

Starý dobrý David, usmála se Sara v duchu. Vždycky se o ni dobře staral a jednal s ní poctivě. Choval se k ní jako opravdový přítel a ona mu zůstane provždy zavázána. Vtom jí blesklo hlavou, jestli se s ním ještě někdy setká.

„Potom tě José naloží do jednoho z autobusů, co jezděj na letiště,“ pokračoval hromotluk. „Vystoupíš u přepážek Delty.“

„Ale já si koupila letenku na United.“

„Tu roztrhej. Letenka Delty odpovídá novému jménu v pasu.“

Scottie si všiml nerozhodnosti v jejím výrazu a začal ji podezírat, že si chce nechat letenku United proplatit. „Tu zatracenou věc roztrhej! To nařídil David.“

„Oukej,“ přikývla Sara, jenže letenka do New Yorku ji stála téměř dva tisíce dolarů, protože si ji rezervovala na poslední chvíli. Nechá si ji proplatit. „Je ta nová letenka do New Yorku?“

Scottie zavrtěl hlavou. „Do Miami. David říkal, že tam máš nějakej čas vydržet a potom uvažovat o cestě do Kostariky.“

Sara se usmála. To bylo skryté poselství od Davida. V

Kostarice jsou skvělí plastičtí chirurgové, kteří si počítají jen zlomek toho, co jejich američtí kolegové. Už několikrát mluvila s Davidem o tom, co by si počali, kdyby se museli dát na útěk a dostali se do vážných potíží. Odjeď do Kostariky, nech si udělat plastiku a dej se znovu vyfotit do pasu.

Potom se vrať do Spojených států s novou totožností.

„Takže do Kostariky?“

„Jo,“ přitakal Scottie. „Tak mi to alespoň David vysvětlil. Povídal mi, že tam jsou opravdu pěkný pláže.“

„Budu o tom uvažovat.“

„David taky povídal, že máš asi tak rok počkat a potom mu možná zavolat.“

„Do New Yorku, nebo sem?“

„To neříkal.“

Scottie odhodil cigaretu na zem a zašlápl ji. „Tak fajn.

Ještě jednu maličkost a mizíme vodsud.“ Zabouchal na dveře míchačky. „Pojď ven, Louie!“

Řidič míchačky vystoupil z auta se sadou poznávacích značek a šroubovákem. „Nestačilo by přehodit jen zadek?“

„Udělej i předek,“ nařídil Scottie. „Přece nechceme, aby nás nachytal nějakej pitomej dopravák, co si ještě nesplnil měsíční plán pokut.“

Sara se obrátila a pozorovala muže, jak mění poznávací značky.

„A poslední věc,“ poklepal jí na rameno hromotluk.

Rychle se otočila. „Copak?“

Scottie sáhl do kapsy a podal jí kousek papíru. „David chtěl, abych ti předal tohle. Je tam prej telefon na nějakýho doktora v Kostarice. Asi kdyby se ti tam udělalo špatně.“

Sara se pousmála. Pravděpodobně šlo o číslo nějakého výborného plastického chirurga. Určitě to tak bylo. Starý dobrý David, opět si řekla v duchu.

„Jsem hotovej,“ zavolal Louie a utáhl poslední šroubek na nevadské poznávací značce.

„Jde se na věc,“ rozhodl Scottie a pokynul jí rukou.

„Pojedu za tebou.“

Kapitola 36

„Jsi tam vzadu v pořádku?“ křikla polekaně Nancy Tanaková.

„Ujde to,“ odpověděla Joanna nahlas, ačkoli v temném kufru auta trpěla pocitem stísněnosti.

„Za pár minut už jsme v Bio-Teku.“

Joanna se pokusila protáhnout si nohy, ale nedokázala to. Kufr laborantčiny hondy byl příliš malý a prostor ještě ubírala tlustá přikrývka, kterou přes ni Nancy přehodila. A navíc ji obtěžoval pronikavý zápach výfukových plynů.

Kroužila kotníky, aby si rozhýbala krevní oběh, a přemýšlela přitom, co by si počala, kdyby se strážný u brány rozhodl prohledat kufr. Hlavně aby nenadzvedl deku. Jenže kdyby ji nazvedl… Ach, bože!

Auto vjelo do velké díry ve vozovce a Joannou několikrát hodilo nahoru a dolů, než se ustálilo. Po chvíli zpomalilo a ostře zahnulo vlevo. Joanna si v duchu vybavila své předchozí návštěvy v Bio-Teku. Uvědomila si, že odbočují ze silnice na úzkou příjezdovou cestu k osamělé budově.

Náhle se rozeznělo rádio auta. Bylo naladěno na countryandwesternovou stanici a jakýsi kovboj tam zpíval píseň s refrénem začínajícím slovy: Bubba se včera u jukeboxu rozšoup. Joanna zasténala, když popěvek uslyšela, chápala však, že i hlučné rádio má svůj smysl. Jak jí vysvětlila Nancy, strážný u brány Bio-Teku miloval country a ve strážnici ji neustále poslouchal. Kdykoli Nancy zastavila u brány, povídal si s ní o tomto druhu hudby a posledních hitech. Obvykle jen nahlédl do jejího auta a potom mávl rukou, aby jela dál.

Joanna cítila, jak honda přibrzďuje, pomalu zabočuje vpravo a nakonec zastavuje úplně. S bušícím srdcem se pod pokrývkou ještě víc schoulila do klubíčka. Rádio v autě se ztišilo, a tak k ní dolehl hlas Nancy Tanakové.

„Dobrý večer, Wille,“ pozdravila laborantka.

„Ahoj, mladá dámo,“ houkl na ni strážný žoviálně. „Tak to vypadá, že posloucháte prvotřídní country.“

„Na tuhle stanici mám rádio naladěné pořád.“

„Víte už, že Garth Brooks bude v létě koncertovat v Anaheimu?“ „Ještě ne.“

„Tak to si radši honem pořiďte lístek, než bude vyprodáno.“

„Pořídím.“ Nastalo ticho.

Joanna uslyšela kroky přicházející ze strany řidiče a zadržela dech.

„Tak copak pašujete?“ zeptal se strážný.

„Jenom basu lehkýho piva.“

Hlídač se rozesmál. „Zmizte odsud.“

Honda se dvěma ženami se pomalu rozjela a postupně zabočila vlevo a ještě jednou vlevo. Auto se zastavilo. Rádio ztichlo. O chvíli později se otevřel kufr.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Nancy.

„Jsem tu hrozně namačkaná,“ postěžovala si Joanna.

„Budeš tak muset ještě chvilku vydržet.“ Nancy si promnula ruce, aby ji v chladném nočním vzduchu nemrazily. „Proboha, tady je zima!“

Joanna si stáhla přikrývku pod bradu. „Nebude strážný podezíravý, že ses tu objevila takhle večer?“

Nancy zavrtěla hlavou. „Mám tu dneska nějakou práci.

Navíc jsem se mu odpoledne při odjezdu zmínila, že se budu muset vrátit, abych vytáhla něco z inkubátoru. Pěkně jsem nadávala, že musím takhle pozdě do práce. Připadá mi, že to sbaštil i s chlupama.“

Vítr foukal z pouště a zdálo se, že sráží teplotu ještě níž.

Zavál další nápor a Nancy se proti němu obrátila zády.

„Hlavně už dělej,“ zatřásla se Joanna.

„Zůstaň tady,“ řekla mladší žena a sáhla po krytu kufru.

„Za pár minut se pro tebe vrátím.“

Joanna se opět ocitla ve tmě, jenže teď už bylo chladněji, mnohem chladněji. Schoulila se pod přikrývku a sledovala svítící ručičky svých hodinek. Bylo právě 20.40.

Venku skučel vítr a Joanna slyšela, jak písek z pouště dotírá na boční stranu auta.

Bude tak muset vydržet asi deset minut. Tak dlouho Nancy potrvá, než všechno připraví. Navolí kód a vstoupí do hlavní laboratoře. Potom projde dozadu a otevře pomocí hesla, opsaného z rukávu bílého pláště Alexe Mirrena, vedlejší dveře do zadních místností. Nakonec se vrátí pro Joannu. Tak se vyhne kameře, která neustále sledovala chodbu do hlavní laboratoře. Až se Joanna dostane dovnitř, prostuduje si údaje v denících s výsledky pokusů. Tam naleznou všechny informace. Z těchto knih vyčte, co Bio-Tek prováděl s enzymovými přípravky, viry a mrtvými zárodky.

Vtom se přiblížily čísi kroky, stále hlasitější a hlasitější.

Joanna rychle zkontrolovala hodinky. „Bylo 20.“ Od odchodu Nancy uběhly pouhé čtyři minuty. Příliš málo na to, aby vstoupila dovnitř a zařídila všechno potřebné. To by nestihla. Kroky se teď ozývaly přímo u auta. Určitě strážný!

Nikdo jiný to být nemůže!

Joanna se schoulila a ztuhla, radši ani pod pokrývkou nedýchala. Modlila se, aby Nancy zamkla kufr.

Víko se nadzvedlo a po něm i přikrývka.

Byla to Nancy Tanaková.

„Polez ven,“ vyhrklo z ní. „Přálo nám štěstí.“

Joanna se těžce zvedla, vylezla ven a protáhla si zdřevěnělé nohy. V kufru jí zůstala kabelka, ale rozhodla se, že ji tam nechá. „Co se stalo?“

„Kamera, která sleduje vstup do laboratoře, je rozbitá.“

„Víš to určitě?“

„Určitě,“ přitakala Nancy. „Nejezdí po kolejnici a objektiv má namířený do stropu.“

Joanna se zamyslela. „Neuvidí nás strážný, jak tam vstupujeme hlavním vchodem?“

„Ne. Ale musíme využít chvíle, kdy k nám bude otočený zády.“

Joanna sáhla po víku kufru a tiše je zaklapla. „Jdeme.“

Rychle přeběhly přes vyasfaltované parkoviště. Světlo bylo slabé, vítr stále foukal a zvedal písek. Obě ženy měly na nohou vysoké boty jako ochranu proti hadům, přesto se však pozorně rozhlížely, kam šlapou.

Zastavily se ve stínu na rohu budovy a čekaly. Strážný v domku se díval jejich směrem, ne však přímo na ně.

„Co tam, proboha, dělá?“ zeptala se Joanna.

Nancy se obrátila k budce. „Vypadá, jako kdyby měnil pásek v kazeťáku.“

Čekaly, až se strážný odvrátí. Potom zamířily k hlavnímu vchodu a narazily přitom na psí výkal.

„A co hlídací psi?“ zeptala se Joanna.

„Vypouštějí je až o půlnoci.“

Proběhly po schodech do recepční místnosti a zavřely za sebou dveře. Tiše prošly po špičkách úzkou chodbou s očima upřenýma na kameru nad jejich hlavami. Mířila objektivem vzhůru a nehýbala se. Dorazily ke dveřím, kde Nancy navolila vstupní kód na panelu ve zdi. Dveře klaply a automaticky se otevřely.

Vstup do hlavní laboratoře měly volný.

Všechno bylo tmavé až na světélka v zasklených pracovnách kolem zdi. Velké rostliny a keře vrhaly kolem sebe strašidelné stíny. Joanna chytla Nancy za ruku a ztuhla.

Ukázala na pohybující se stín. Trvalo jim chvilku, než si uvědomily, že jej vrhá velký losos plavoucí v osvětleném akváriu.

„Ježíši, tady by se jeden bál,“ zašeptala Joanna. „Na to si radši zvykni,“ poradila jí Nancy, „protože tady nemůžeme rozsvítit.“

„Proč ne?“

„Světla taky ovládá počítač. Jestli se ho pokusíš překonat, spustí poplach.“

„A jak tedy uvidíme?“

Nancy sáhla do kapsy pláště po baterce a rozsvítila ji.

Opatrně prošly kolem skleníku, kde rostly kávové boby bez kofeinu, potom kolem rajčat, nemrznoucích ani při teplotách pod bodem mrazu. Velký losos připlaval ke sklu svého akvária a zdálo se, že pozoruje rušitele klidu.

„Nezačneme v zadní laboratoři?“ zeptala se Joanna.

„Ne,“ rozhodla Nancy. „Začneme ve staré kanceláři Alexe Mirrena. Tam najdeme záznamy nejspíš.“

„Ale stejně bych se ráda do zadní laboratoře podívala.“

„Tam se zastavíme cestou zpátky.“

Pokračovaly dál kolem pracovních stolů, velkých centrifug a inkubátorů. U posledního přístroje se Nancy zastavila a vyňala z něj dvě láhve s tekutinou připomínající mléko. Opatrně jimi zatřásla a potom je uložila do jiného inkubátoru. „Buňky rostou líp, když se na čas udržují při teplotě sedmatřicet stupňů.“

„Takže ses opravdu měla dnes vrátit, abys vybrala něco z inkubátoru?“

Nancy přikývla. „Občas štěstí člověku přeje, viď?“

Prošly kolem dalších pracovních stolů až k zasklené kanceláři. Dveře byly zavřené. Nancy je vyzkoušela. Byly zamčené.

„Co teď?“ zeptala se Joanna.

Nancy sáhla do kapsy, vytáhla klíč a otevřela jím.

Joanna se pousmála. „Asi bych se neměla ptát, kde jsi ho vzala, viď?“

„Alex a já jsme kdysi…“ Nancy se zarazila uprostřed věty a mávla rukou. „To je už dávno pryč.“

Obě vstoupily do Mirrenovy potemnělé kanceláře, v jejímž středu stál stůl plný papírů. Napravo uviděly poličky s knihami, vlevo skříně se složkami plnými záznamů. Na zdi za stolem visely zarámované obrázky, ale v příliš slabém světle Joanna nedokázala rozeznat, kdo na nich vlastně je.

Nancy zamířila baterku na skříň se záznamy a přistoupila k ní. Položila svítilnu nahoru, tiše otevřela zásuvku a začala se probírat složkami.

Joanna se rozhlédla po kanceláři mrtvého vědce. V

mnoha ohledech připomínala tu její. Knihy. Papíry. Zápisky.

Zarámované fotografie lidí a událostí z minulosti. Zadívala se na Mirrenův bílý laboratorní plášť pověšený na háčku ve zdi. Zamířila k němu. Vnitřek límečku byl špinavý, zřejmě dlouhé týdny nepraný. Jedna kapsa zůstala prázdná, druhá byla plná stránek vytržených z vědeckého časopisu.

Podržela stránky ve světle baterky a zběžně si pročetla jejich obsah; popisovaly novou metodu pěstování kmenových buněk. Když je vracela do Mirrenovy kapsy, všimla si čísel na rukávu jeho pláště. 60, 50, 42, 60, 50, 52. Joanna si v duchu opakovala ta čísla a říkala si, že by si je každý měl snadno zapamatovat, zvlášť kdyby je používal denně. Přemýšlela, proč někomu s tak obdivuhodným mozkem jako Mirren činilo takové potíže zapamatovat si čísla.

„Nic tady není,“ ohlásila Nancy a zavřela skříň.

„Zkusíme ještě stůl.“ Joanna otevřela velkou zásuvku ve stole a prohledala ji. Našla v ní tužky, sponky na papír a bloky, ne však laboratorní deníky. „Ani tady nic není.“

„Zkus postranní zásuvky,“ navrhla Nancy.

Joanna se je snažila nahmatat, ale marně. „Neposvítila bys mi sem?“

Nancy tam zamířila paprsky světla. „Stačí?“

„Už je to lepší.“ Joanna však stále nemohla nahmatat postranní zásuvku. Kromě té střední neviděla nic než pevné dřevo. „Víš určitě, že tady vůbec nějaká je?“

„Jsem si jistá. Pamatuju si, jak ji otvíral.“

Joanna si klekla na zem a osahávala stůl zespoda.

Nahmatala něco malého a kovového, ale nepoznala, co.

„Posviť mi sem dolů, prosím.“

Nancy namířila baterku přes Joannino rameno. „Našla jsi něco?“

„Možná.“ Joanna se rozhlédla a spatřila červený knoflík. Stiskla jej. Nic se nestalo. Zkusila to podruhé. Zase nic. Potřetí jej stiskla s co největší silou. Postranní zásuvka se otevřela. Joanna se zvedla na nohy. „Ten člověk měl hodně tajemství, viď?“

„Až přespříliš.“ Nancy vyprázdnila postranní zásuvku.

Obsahovala dva laboratorní deníky a dva archy papíru označené SMV a CC. Na každém byl narýsován velký obdélník posetý červenými tečkami. Nancy si je prohlédla a pokusila se je rozluštit. „To bych ráda věděla, co to má znamenat.“

„Mapy hřbitovů,“ odpověděla Joanna.

„Cože?“

„Vysvětlím ti to později.“ Joanna vzala archy a složila je. „Tak a teď se podíváme, co je v těch sešitech.“

Nancy rychle listovala stránkami prvního sešitu. „Tohle pojednává o přípravě a čistění lipolytického enzymového preparátu,“ zabručela spíš pro sebe než k Joanně. „Ale není tu ani slovo o virech nebo o zárodcích.“

Joanna sáhla po druhém sešitu a otevřela jej. První oddíl nesl název Embryonální transformační faktor. Ukázala nadpis Nancy. „Chápeš, o čem to pojednává?“

„Nemám ani tušení.“ „Podrž světlo o kousek výš, abych to mohla přečíst.“ Joanně chvíli trvalo, než rozluštila Mirrenův rukopis. Potom začala tiše předčítat: „K přípravě faktoru bylo nejdříve srdce zárodku rozděleno na části a důkladně omyto ve sterilním solném roztoku. Perikardium a velké cévy byly odpreparovány a zbývající tkáň myokardu podrobena ultrasonikaci, aby byly porušeny všechny buněčné membrány.“

Nancy se tázavě obrátila k Joanně. „Když porušíš buněčné stěny, buňky odumřou. K čemu by jim mohla být mrtvá srdeční tkáň?“

„To se snad ukáže později,“ řekla Joanna a četla dál.

„Srdeční emulze byla odstředěna rychlostí 20 tisíc otáček za minutu po dvacet minut a supernatant byl pečlivě odstraněn.

Supernatant byl později podroben chromatografii pomocí Sephadex G-100 a nakonec prošel imunoabsorbentní kolonou, aby se získal čistý embryonální transformační faktor.“ Joanna se nechápavě otočila k Nancy. „Jaký transformační faktor může být přítomný v mrtvé srdeční tkáni?“

Nancy pokrčila rameny. „To se mě moc ptáš.“

Vtom se celá laboratoř zalila světlem.

„Je to zázračný faktor,“ promluvil Eric Brennerman.

„Bude znamenat revoluci v celé medicíně.“

Stál ve dveřích do kanceláře Alexe Mirrena. Těsně za ním se zjevili dva ozbrojení hlídači.

Joannu to vyděsilo tak, že nebyla mocna slova. Sešit se zápisy z pokusů jí vypadl z ruky.

„Řeknu vám o tom všechno,“ pokračoval Brennerman.

„Ušetří vám to čas a nebudete se muset zdržovat Alexovými záznamy. Rukopis měl strašný, viďte?“

Joanna si odkašlala a snažila se vzchopit. „Vím, že jsme sem vnikly bez povolení, ale…“

„K tomu se dostaneme za chvíli,“ přerušil ji Brennerman. „Teď se ale vraťme k embryonálnímu transformačnímu faktoru. Předpokládám, že to je poslední důkaz, který potřebuješ, aby sis všechno poskládala dohromady.“

Joanna se pokusila pochopit, co se skrývá v Brennermanově výrazu. Zdál se být naprosto klidný a rozvážný, oči však měl chladné jak led. A strážní za ním drželi ruce na zbraních. Joanna se donutila soustředit a začít hledat cestu, jak z této prekérní situace vyklouznout.

„Už jste se někdy zamýšlely nad tím, jak brzy se embryonální kmenové buňky dokážou diferencovat do tuctu odlišných orgánů? Jak se tenhle zázrak může stát?“

Brennerman položil tuto otázku nevzrušeným hlasem vědce.

„Odpověď je překvapivě jednoduchá. Rané kmenové buňky produkují takzvaný transformační faktor, který mění kmenové buňky v zcela určitý typ buňky, například v srdeční nebo mozkovou tkáň. A embryonální srdeční buňky, o kterých jste si právě četly, produkují tento faktor až do doby, kdy je zárodek šest měsíců starý. Proto má každá dělící se buňka srdeční tkáně svůj vlastní transformační faktor.“

Brennerman

si

zamyšleně

promnul

bradu.

„Předpokládám, že tímhle způsobem si příroda zajistí, aby každá nová buňka zůstala například srdeční tkání a neproměnila se v něco jiného. Každopádně my ale vezmeme izolovaný transformační faktor a smícháme jej s lidskými kmenovými buňkami. Tím samozřejmě dáváme srdeční buňce příkaz, aby se proměnila v úplně novou srdeční buňku. Potom vezmeme nově naprogramovanou kmenovou buňku a odstraníme její DNA, která obsahuje gen indukující tvorbu nové srdeční buňky.“

Joanna pomalu přikývla, protože už vše začínala chápat.

„A DNA kmenové buňky se potom přenese pomocí modifikovaného viru a vstříkne pacientům.“

„Přesně tak,“ přikývl Brennerman. „Jsi velmi chytrá, Joanno. Nemýlil jsem se, že je jenom otázka času, kdy si všechno domyslíš.“

„A pro tebe bylo snadné zajistit, aby se geny přenesené pomocí viru dostaly do odumírajících orgánů pacientů,“

pokračovala Joanna, fascinovaná brilantním vědeckým experimentem. „Když někdo s nemocným srdcem prodělal čistění koronárních arterií, přidali jste geny do lipolytického enzymu. Směs šla přímo do srdce a modifikovaný virus přenesl geny do buněk srdečního svalu. A tak staré buňky najednou dostaly instrukci, aby se proměnily v nové buňky.“

„Totéž jsme udělali u vybraných pacientů, kteří podstoupí čistění tepen v nemocném mozku a ledvinách,“

řekl Brennerman hrdě. „Přivodili jsme tím zázrak.“

„A zároveň vyvolali zhoubné bujení,“ odsekla Joanna.

„Já vím,“ povzdychl si Brennerman s trochou lítosti.

„Za každý velký vědecký objev se platí určitá cena.“

„A vám nevadí, když ji zaplatí někdo jiný.“

Brennerman se náhle zatvářil nepřátelsky. „Říkáš to, jako kdyby šlo o mladé lidi, které čekal ještě dlouhý život.

Jenže nečekal. Všichni byli nemocní a stejně by do roka dvou zemřeli.“

„Samotný lipolytický enzym by je udržel při životě,“

namítla Joanna.

„Kecy!“ okřikl ji Brennerman. „Arterie se začaly znovu zanášet usazeninami po několika měsících. A víte proč?

Protože hlavní proces nemoci se nezastavil a protože se pacienti vracejí ke svým starým návykům. Kouří, jedí nevhodná jídla a necvičí. A než si to uvědomíte, cévy se zase zaplní novými nánosy cholesterolu.“

Odmlčel se a zhluboka se nadechl, aby se uklidnil „A pokud jde o rakovinu, jsem přesvědčen, že existuje způsob, jak jí předejít. Zřejmě nějaký faktor v genetickém materiálu naprogramoval buňky ke zhoubnému bujení. Musí to být v genech samotných.“ Brennerman netečně pokrčil rameny.

„Postupem času se to vyřeší.“

Joanna zvedla obočí. „Snad nepředpokládáš, že ti dovolí pokračovat v tomhle projektu?“

„A kdo mi v tom může zabránit?“

„Memorial,“ řekla Joanna. „Čím dál víc lidí bude umírat na rakovinu a budou…“

„Další rakovina se už neobjeví,“ skočil jí do řeči Brennerman. „Abys pochopila, jak to bylo, prozradím ti, že jsme podali kmenové buňky jenom třem pacientům ve skupině. A právě u nich nastalo to zhoubné bujení. Proto jsi také našla v jejich nádorech částice viru.“

„Proboha,“

povzdechla

si

Joanna

znechucená

Brennermanem a tím, co provedl.

„Jestli máš ještě nějaké otázky, můžeš se teď zeptat,“

pokračoval výzkumník. „Další příležitost už nedostaneš.“

Joanna si najednou uvědomila svou chybu. Mluvila s Brennermanem, jako kdyby byl pouze vědec. Jenže on byl ve skutečnosti vrah, který chladnokrevně nařídil popravu Rabba, Tuche a Mirrena. Nikdo jiný to provést nemohl.

Všichni, kdo měli něco společného s řízením Bio-Teku, byli mrtví kromě Brennermana a Lucy Rabbové, ale ta nebyla dost chytrá, aby to všechno zorganizovala. Joanna se snažila mluvit klidně, přesto se jí hlas roztřásl. „Co… Co chceš s námi udělat?“

„Nejdřív musím zjistit, kolik toho víte,“ odpověděl Brennerman.

„Moc toho není,“ namítla Joanna chabě.

„Ale naopak, už toho víš hodně,“ pokračoval Brennerman v nátlaku. „Jsi chytré děvče a několik kamínků mozaiky sis dávno poskládala, viď?“ Uhodla jsi, že diagramy v Mirrenově stole jsou ve skutečnosti plánky, které

ukazují,

kde

byla

pohřbena

embrya.

A

pravděpodobnější pochopila, že si Mirren najal toho Rusa, aby je pohřbil tak, aby později mohl Bio-Tek vydírat. Víš, Alex se nespokojil s nabídnutými opcemi na akcie. Žádal po nás podíl na vlastnictví podniku.14

Joanna polkla naprázdno. Ona i Jake se zmýlili. Nebyl to Mirren, kdo objednal vraždu toho Rusa. Byl to Brennerman.

Ten chvíli studoval její výraz a potom přikývl. „Takže to jsi pochopila. Teď ale potřebuju, abys mi pověděla, co víš ještě. Musím přesně zjistit, čeho ses se svými kolegy dopátrala.“

„Nevíme nic…“

„Nemarni můj čas,“ zarazil ji Brennerman. „Potřebuju přesné informace, jak daleko už vaše vyšetřování pokročilo.

Konkrétní fakta. Podle toho se rozhodnu, jestli přeruším projekt jenom na čas, dokud se všechno neuklidní, nebo jestli ho ukončím nastálo a zničím všechny důkazy, že vůbec existoval.“

Náhle se zamračil na Nancy Tanakovou. „A ty mi zase budeš opakovat všechno, co ses dozvěděla od Alexe Mirrena, když jste spolu spali. A taky mi pěkně vyklopíš, kam schoval kopie laboratorních deníků.“

Nancy ztuhla strachem. Sevřela ruce v pěsti, aby se jí neroztřásly. „A když vám to povím, co bude pak?“

„To se uvidí.“

Brennerman se obrátil ke svým strážným. „Chci vyslechnout každou tu ženskou zvlášť. Nancy v malém chirurgickém sálu a Blalockovou ve vedlejší místnosti.“

Obě ženy byly vyvedeny z kanceláře na konec laboratoře. Strážní se jich drželi tak těsně, že Joanna cítila jejich levnou vodu po holení. Rozhlédla se po velké laboratoři a hledala okna, dveře nebo jiná slabá místa, jimiž by se dalo uniknout. Žádná tam však nebyla. Zpomalila a zadívala se na strop, jestli tam nenajde žebřík vedoucí na střechu. Strážný ji hrubě strčil do zad a křikl: „Hni sebou.“

Dorazili ke dveřím do uzavřené laboratoře. Brennerman vymačkal čísla na panelu ve zdi. Joanna ho poočku sledovala. Čísla byla 60, 50, 42. Dveře se s klapnutím samy otevřely.

Joanna zaváhala, bála se vstoupit do této místnosti bez ochranného obleku.

„Tohle je tu jenom na oko,“ svěřil se jí Brennerman s úšklebkem. „Zařídili jsme to tady tak, aby sem nesměl vstoupit nikdo kromě Mirrena, mě a laborantky, která nevědomky pracovala na projektu se zárodky.“

Přesně jak předpověděl Mack Brown, pomyslela si Joanna. Teď ji mrzelo, že dřív nevěnovala jeho slovům dostatečnou pozornost. Byla to významná stopa signalizující, že se v uzavřené laboratoři ukrývá něco mimořádně důležitého.

Brennerman sešlápl pedál v podlaze a postranní dveře se otevřely. Vstoupili do malé místnosti zalité modrými ultrafialovými paprsky. Jedny dveře z ní vedly nalevo, druhé napravo.

„Zavřete Blalockovou sem,“ nařídil Brennerman a ukázal ke dveřím nalevo.

Joannu vyvlekli do temné místnosti. Dveře se zavřely a vše zčernalo. Zastavila se a pokusila se zorientovat. Za sebou nahmatala dveře. Na nich nebyla klika, zámek ani závěsy. A na zemi žádný pedál. Pravděpodobně další automatické dveře, uvažovala. Nedokázala však najít panel ve zdi.

Pomalu postupovala kolem zdi a rukou si osahávala cestu, až došla k jakémusi oknu. Zdálo se, že je vyrobeno z plexiskla. Nebyl však u něj ani parapet, ani zámek.

Zabudované okno z plexiskla, usoudila a přemýšlela, co by asi mohlo být na druhé straně. Šla dál a narazila na další zeď, ta však byla holá. Nikde žádné poličky, okna a vypínače. Nahmatala roh a vedle něj další dveře. Chyběla na nich klika i zámek, za to vedle nich trčel ze stěny panel.

Joanna ve tmě ucítila pod prsty tlačítka.

Místnost se náhle rozsvítila.

Joanna odskočila od panelu a podívala se do zdroje světla. Přicházelo plexisklem v okně z vedlejší místnosti.

Nad hlavou se rozezněl reproduktor.

„Radši odpovídej na každou otázku, jak nejlíp dovedeš,“ mračil se Brennerman, „jestli chceš zůstat naživu.“

Joanna přistoupila k oknu a nahlédla dovnitř.

Nancy Tanaková ležela připoutána k chirurgickému stolu. Ruce, kotníky i tělo měla pevně uvázané. V obličeji se jí zračilo naprosté zděšení.

„Co ti vyprávěl Mirren o své práci?“ vyslýchal ji Brennerman.

„O téhle práci s embryi mi neřekl ani slovo,“ kňourala Nancy. „To přísahám.“

„Nikdy?“

„Ani se mi nezmínil,“ opakovala ochable a potom se rozplakala.

Brennerman potřásl hlavou, jako kdyby si byl jist, že mu Nancy lže. „Ale připravovala jsi přece pro něho modifikovaný adenovirus. Věděla jsi, že ho chce použít k přenosu genetických informací. Nebo snad ne?“

Nancy ihned přikývla. „Ale on mi tvrdil, že ho chce použít jen k experimentům na zvířatech.“

„Jenže ty jsi mu nevěřila,“ pobízel ji Brennerman.

„Připravovala jsi velké dávky toho modifikovaného viru.

Chytrá laborantka jako ty musela pochopit, že se tu děje něco jiného.“

„Podezření jsem měla,“ připustila Nancy. „Ale nikdy jsem si tím nebyla jistá.“

„Ale určitě sis jistá byla,“ naléhal dál Brennerman. „A svěřila ses s tím Joanně Blalockové. Bylo to tak?“

„Ne, nic jsem jí neříkala. Přísahám!“

„Ale nelži, tys jí všechno vyslepičila,“ prohodil Brennerman klidně. „Jakmile o tom Blalocková uslyšela, pochopila, co znamenají ty částice viru v nádorech. A najednou se přesvědčila, že je na správné stopě. Nějak se dovtípila, že jsme pacientům vstříkli ten tvůj zatracený virus.“

„Ne! Ne!“ žadonila Nancy zoufale. „Nikdy jsem jí to neřekla. Přísahám při Bohu!“ „No, takhle se daleko nedostaneme.“ Brennerman ztrácel trpělivost. „Zařídíme to tedy jinak. Uvidíme, jestli si povedeš líp, když ti bude hrozit smrt.“

„O čem to mluvíte?“ zeptala se Nancy bez dechu.

Brennerman dal pokyn strážnému, který přinesl dvě malé klece. Zvedl je tak, aby laborantka na vlastní oči uviděla, že uvnitř jsou chřestýši.

Nancy málem vypadly oči z důlků.

„Teď tě uštknou dva chřestýši,“ oznámil Brennerman tónem odborníka. „Celkové množství jedu, které do sebe dostaneš, bude zhruba dvě stovky miligramů. To je víc než dvojnásobek smrtelné dávky.“

Nancy se vší silou pokusila vyprostit z popruhů, které ji držely na operačním stole, až jeho nohy začaly poskakovat po podlaze. Druhý strážný přistoupil blíž, aby stůl přidržel.

„Během první hodiny,“ pokračoval Brennerman, „místo, kam tě uštknou, zrudne, naběhne a začne bolet. Potom dostaneš žízeň, horečku a celé části těla ti strnou. To je špatné znamení. Jakmile se objeví trnutí, dostala ses do situace, když už tě sotva někdo může zachránit.“

Joanna nehybně zírala oknem, šokována hrůznou podívanou, která se chystala.

„Jestli se rozhodneš mluvit pravdu,“ pokračoval Brennerman, „podám ti protijed a ty přežiješ. Jestli mi ale budeš lhát dál, nechám tě umřít.“

Pokynul ozbrojenému muži a ustoupil stranou.

Strážný přiložil klec k horní části paže Nancy Tanakové. Zatáhl za západku, a otevřel tím malá dvířka.

Hadí hlava se mihla a Nancy vykřikla z plných plic.

Druhý strážný přispěchal a nacpal svázané ženě do úst ručník, který přidusil její výkřiky.

Joanna bušila na okno pěstmi, aby ozbrojence zarazila.

Volala na ně tak hlasitě, jak jen mohla, její hlas však ze zvukotěsné místnosti nepronikl.

Strážný přiložil druhou klec k druhé ruce ženy přivázané na stole a otevřel dvířka. I tento chřestýš se vrhl vpřed a zarazil jedové zuby do Nancyina ramenního svalu.

Mladá žena vykřikla znovu a znovu, její vřískot však utlumil tlustý ručník v ústech. Celá se roztřásla a tělo se jí zmítalo v křečích.

Joanna se na to dál nevydržela dívat. Odvrátila se a zakryla si obličej dlaněmi.

„Vrátíme se za půl hodiny,“ říkal Brennerman. Jeho hlas zněl v reproduktoru velmi zřetelně. „Radím ti, abys nám potom přestala lhát.“

Reproduktory ztichly.

Joanna se rozhlédla po místnosti. Strážci a Brennerman odešli. Nancy se neovládala a křičela, po tvářích jí stékaly slzy. Zdálo se, že křičí: „Pomoc! Pomozte mi!“ Joanna však ve zvukotěsné místnosti její volání neslyšela.

Ach, bože, bože, opakovala si v duchu, vždyť oni ji zabijí!

Joanna si sundala kozačku z nohy a vrhla ji vší silou proti oknu z plexiskla. Udeřila znovu a znovu, gumový podpatek však povrch okna ani nepoškrábal. Bušila do něj pěstmi a vrážela do něj ramenem, ale průhledná hmota nepovolila. Teď se zdálo, že na Nancy opět přišly křeče. Z

úst jí vytékala tekutina připomínající pěnu.

Joanna ucouvla před otřesnou scénou. Byla vyděšená k smrti a nevěděla, co si počít dál. Zády narazila na stěnu a sklouzla na podlahu a před očima stále měla zděšenou Nancy Tanakovou.

Bože, bože, bědovala v duchu. Ona zemře a já proti tomu nic neudělám. A já přijdu na řadu po ní. Zabijou mě, nechají mě uštknout chřestýšem stejně jako ji.

Zhluboka se nadýchla, aby se uklidnila a začala logicky přemýšlet. Uvažuj! Uvažuj! přikazovala si. Nějaké východisko musíš najít.

Zoufale začala hledat možnost útěku, ale pořád se jí před očima zjevovala Nancy a hrozná smrt, která ji čekala.

Dvě uštknutí od velkých chřestýšů víc než stačí k zabití člověka. A pokud Nancy nedostane včas protilátku, do několika hodin zemře.

Joanna zavrtěla hlavou. Nedělej si marné iluze! Stejně ji nenechají naživu, ať už jim přizná cokoli. Pro Brennermana teď znamená nebezpečí, protože by ho mohla poslat za mříže do konce života. Ne! Oni ji zabijí. A stejně tak i mě!

Joanna se zvedla z podlahy a vrátila se k oknu. Za ním Nancy stále ještě plakala, ale už ne tak neovladatelně, také zpěněná tekutina na ústech již zaschla. Zaklepala na plexisklo a snažila se upoutat Nancyinu pozornost, jenže zvuky zřejmě do vedlejší místnosti vůbec nepronikaly.

Rozhlédla se po malém operačním sále, v němž ležela Nancy. Podobal se místnosti, kde byla ona. Žádná okna vedoucí ven, dvoje dveře. Náhle se Joanna otočila a zahleděla se na dveře a panel s číselníkem vedle nich.

Napadlo ji, že by mohly vést ven z budovy do míst, kde s Jakém spatřili dodávku. Pokud tomu tak skutečně bylo, mohla by uniknout.

Vrhla se k panelu a snažila se vzpomenout na číselný kód, který viděla volit Brennermana. Myslí jí bleskly číslice.

60, 50, 42. Rychle je navolila na panelu. Nic se nestalo.

Neozvalo se klapnutí, dveře se neotevřely. Joanna to zkusila znovu, ale se stejným výsledkem. Nic.

Sakra! Tyhle dveře se otevírají jinou kombinací. Kolik jich můžou v tomhle prokletém baráku mít? Nikdo by si přece nepamatoval všechny ty…

Náhle si vybavila před očima rukáv bílého Mirrenova pláště a čísla, která byla na něm napsaná. První kombinaci, 60, 50, 42, použil Brennerman při vstupu do uzavřené laboratoře. Jaká ale mohla být ta druhá?

Joanna zavřela oči a pokoušela si vzpomenout na číslo na rukávě. První bylo 60, 50, 42. Ano. Druhá kombinace se velmi podobala té první. Soustředila se a přemýšlela.

Pomalu se jí začala vybavovat. Nejdříve šedesátka a po ní padesátka. Jenže jaké bylo další dvoučíslí? Vzpomínala ještě intenzivněji, ale poslední dvě cifry zůstávaly zamlžené.

Nepochybovala jen, že šlo o dvouciferné číslo. Mohlo to být 10, 99 nebo cokoli mezi tím.

Buduje muset všechny vyzkoušet, než narazím na správnou kombinaci. A potom doufat, že druhá série čísel bylo heslo k zadním dveřím.

Podívala se na hodinky. Bylo 21.50. Brennerman a jeho gorily se vrátí za dvacet minut.

Zbývá mi málo času! zaúpěla v duchu. Všechny kombinace vyzkoušet nestihnu. Ach, Ježíši, pomoci Rychle tiskla tlačítka na nástěnném panelu počínaje od 60-50– 10.

Kapitola 37

Vrchní komorník uvedl Jaka a Farelliho do elegantního salonu vily Lucy Rabbové v Bel Air. Čekala na ně u bílého mramorového krbu oblečená do bledě modrého hedvábného domácího županu. Na první pohled připomínal šaty a byl střižen tak, aby zdůrazňoval křivky jejího těla.

„Račte si ještě něco přát, madam?“ zeptal se majordomus.

Lucy mu mávnutím zápěstí pokynula, aby je nechal o samotě.

Jake se obrátil ke komorníkovi. „Zůstaňte v kuchyni.

Možná budu na vás mít několik otázek.“

„Jak si přejete, pane.“ Majordomus vycouval z místnosti.

Jaka upoutal bílý mramorový krb a nezapálená polena v něm. Blesklo mu hlavou, že jsou stejně studené jako Lucy Rabbová. Zahleděl se na Renoirův obraz pověšený na zdi za jejími zády. Kdo ví, zda jej také zdědí ona, blesklo mu hlavou.

„Měl byste mít hodně dobrý důvod, abyste ospravedlnil, že sem vtrhnete v deset hodin večer,“ zavrčela Lucy.

„Připadá vám vražda jako dostatečný důvod?“ Jake se uvelebil na starožitné francouzské pohovce, aniž byl k tomu vyzván. „Radši se posaďte, paní Rabbová. Chvíli tady zůstaneme.“

„Zavolám svého advokáta,“ pohrozila.

„Váš advokát je mrtvý, nezapomínejte na to.“

Lucy sáhla po mobilu na kávovém stolku. „Určitě se v té firmě najde jiný právník, který mě ochotně začne zastupovat.“

„Zavolejte mu,“ usmál se Jake mile. „Vyřiďte mu, že se sejdeme v centru města.“

Lucy odtáhla ruku od telefonu. „Proč bysme tam jezdili?“

„Protože tam odvážíme lidi obviněné z vraždy prvního stupně.“

„Cože?“

„No ano,“ přitakal Jake žoviálně. „Chvíli nám to trvalo, než jsme to všechno poskládali do kupy, ale podle mého názoru jsme už teď na tom celkem dobře.“ Podíval se na Farelliho. „Co myslíš, Lou?“

Seržant přikývl. „Případ je pevný jako skála, když se ptáš.“

„To je šílenství!“ vzbouřila se Lucy.

„Soudce a porota budou mít úplně jiný názor,“

pokračoval Jake, „až uslyší, co proti vám máme.“

„A co vlastně máte?“ Lucy nehodlala ustoupit.

„Je toho spousta.“ Jake z ní nespouštěl zrak a čekal, kdy mladá žena začne ztrácet nervy. Zatím však zůstávala klidná. „Začneme telefonáty z paluby Argonauta do baru, který se jmenuje Club West. Byly dva. V tom podniku, jak se ukázalo, sídlí newyorský gang, který se specializuje na nájemné vraždy.“

„Opravdu?“ Lucy pokrčila rameny a zapálila si cigaretu.

„První hovor tam odešel týden předtím, než byl zavražděn váš manžel. A druhý den předtím, než zlikvidovali Mervina Tuche. To přece nemůžeme odepsat jako náhodu, viďte?“

Lucy opět pokrčila rameny. „Tam mohl volat kdokoli.

Já to určitě nebyla.“

„Aha,“ přitakal Jake netečně. „Předpokládám, že jste neznala tu blond osobu, co přišla na palubu jachty a zabila vašeho manžela. Viďte?“

Lucy zavrtěla hlavou. „Ne, neznala jsem tu ženu.“

„Ženu?“ opáčil Jake okamžitě. „Neřekl jsem, že ta osoba byla žena.“

„Aha,“ zamumlala Lucy a rychle přemýšlela. „Měla jsem takový pocit, že jste to řekl.“

„Kdy?“

„Když jste nás všechny vyslýchal na Argonautovi.“

Je dobrá, pomyslel si Jake. Lucy Rabbová sice není chytrá, ale pálí jí to rychle. A umí lhát. „To jsem neříkal,“

pokračoval Jake. „Znala jste ji. Přivedla jste ji na jachtu sama.“

„To jsem neudělala,“ zapírala rozhodně.

„Ale ovšemže jste ji přivedla. Rád vám prozradím, jak jsme se to dozvěděli.“ Jake se odmlčel, aby si zapálil cigaretu, ale nespouštěl zrak z Lucy. Ta si dvakrát za sebou přehodila nohu přes nohu. „To vy jste objednávala číšníky na tu party na lodi, viďte?“

„Nejspíš ano,“ odpověděla Lucy teď už mnohem opatrněji.

„Vy jste zařizovala vůbec všechno na tu party, viďte?“

„Skoro všechno.“

„A ta vražedkyně měla přesné informace, v kolik hodin cateringová firma dorazí na loď. Věděla dokonce, co budou mít číšníci na sobě, a proto si mohla obléct podobný bílý blejzr a zapadnout mezi ně. Tak se dostala na jachtu.“

Lucy zůstala mlčet. Nechám ho, ať si mluví sám, uvažovala. Žádné důkazy proti mně nemá. Jenom se dohaduje.

„A jak to tedy všechno zjistila?“ zeptal se Jake a vyfoukl kouř ke stropu. Počkal chvíli a potom si na otázku odpověděl sám: „No, existuje jen jediný způsob, jak se to vražedkyně mohla dozvědět. Prozradil jí to někdo zevnitř.“

„Já jsem to nebyla.“

„Ale byla,“ tlačil dál Jake. „Přivedla jste ji na palubu a představila ji hostům. Ti si na vražedkyni vzpomněli podle fotografie, kterou jsme jim ukázali.“

„Na Argonautovi nikdo tenkrát večer nefotil,“ namítla Lucy.

„V tom máte naprostou pravdu.“

Lucy přikývla celá spokojená, že ho přistihla při lži.

„Fotografie, kterou jsme jim ukázali, pochází ze záznamu kamery v garáži, kde byl zavražděn Mervin Tuch.

Vražedkyně byla vlastně nafilmována, jak pana Tuche zabíjí. FBI se potom skvěle podařilo zvětšit obraz a udělat z videozáznamu fotografii. Nechcete se na ni kouknout?“

zeptal se Jake a sáhl ke kapse kabátu.

Lucy se odvrátila.

„Ne? Tak dobrá. Třeba později.“

Jake uhasil cigaretu v čínském porcelánovém popelníku na kávovém stolku. Rozhodl se zvýšit tlak, ale jen opatrně.

Nepřál si, aby zavolala právníka. „Je toho mnohem víc, co vás spojuje s vražedkyní. Pamatujete si na pana Čistého?

Toho holohlavého hlídače, co měl tenkrát v noci službu u můstku? No, jeho paměť se najednou podstatně zlepšila.

Vzpomíná si, že viděl vás a tu vražedkyni s blond vlasy, jak se bavíte a smějete spolu s vaším manželem. Podle něho to prý působilo dojmem, jako kdybyste vy tři byli staří přátelé.

Seznámila jste ji s vaším mužem?“

„Ten hlídač se plete,“ prohlásila Lucy.

„Jsem si jistý, že neplete.“ Jake mávl rukou. „On si totiž pamatoval příliš mnoho podrobností. Vzpomněl si třeba, že se mu zdálo divné, že se vy a manžel přátelíte s najatou servírkou.“

„To nic nedokazuje.“

„Máme toho ale víc,“ pokračoval Jake. „Když Mervina Tuche zabili, museli jsme probrat všechny jeho věci v kanceláři. A on po sobě nechal zajímavé poznámky a spisy.

Popravdě řečeno, paní Rabbová, nevypadáte v nich dobře.

Bylo tam mnoho osobních věcí, které… No, víte přece…“

Jake ztišil hlas tak, aby se vytratil do ztracena.

„Mezi námi nic nebylo,“ namítla Lucy spěšně.

„Bylo toho mezi vámi dvěma hodně, obchodně i jinak.“

Jake se rozhodl, že nastal čas prolomit obranu Lucy Rabbové. Musel proti ní použít několik lží a polopravd, ale tím se netrápil. Hlavně aby od ní uslyšel pravdivou výpověď a aby mu nezatajila to, co se potřeboval dozvědět. „Mervin Tuch si všechno pečlivě zapisoval,“ rozpovídal se. „Zmínil se ve svých záznamech o vašich společných plánech a o tom, jaké to všechno bude nádherné, až bude váš manžel odklizen z cesty. Vy dva byste kontrolovali Bio-Tek a všechny ty miliony by byly vaše. K čertu! Dokonce se tam zmínil i o plánu starého pana Rabba věnovat Bio-Tek nějaké dobročinné společnosti. To ale musel být šok, viďte?

Všechny ty peníze měly zničehonic ulétnout oknem.“

Lucyina tvář zpopelavěla.

„Je to stejné legrace, že tak mazaný právník po sobe nechal něco tak inkriminujícího.“ Jake potřásl hlavou nad advokátovou údajnou hloupostí. Otočil se k Farellimu. „Je těžké si domyslet, proč to udělal, ne?“

„Možná si chtěl jen krýt svůj vlastní zadek,“ prohodil Farelli. „A třeba se bál, aby ho jednou neobvinila a nesvedla všechno na něho.“

„No, teď už se toho bát nemusí,“ poznamenal Jake a obrátil se znovu k Lucy. „Dnes je mrtvý, a tak všechno to padá na vás, paní Rabbová.“

„Vy si to odskáčete všechno, madam. A pořádně,“ dodal Farelli.

Jake se zeširoka rozmáchl a ukázal kolem sebe. „S

tímhle vším se můžete rozloučit. Tam, kam půjdete, nemají Renoiry na zdi.“

Lucy ztratila klid. Do očí jí vyhrkly slzy. Pokusila se je zaplašit. „To byl nápad Mervina Tuche. To on všechno naplánoval. Já o tom neměla ani tušení. A potom… potom mě svedl.“ Sáhla po kapesníku a přitiskla si jej na oči.

„Zneužil mě.“

Správně, pousmál se Jake v duchu. Stejně jako těch dvě stě chlápků, které jsi měla před ním. „Takže on to všechno naplánoval?“

„Všechno.“

„A dokonce i objednal vraždy?“ Lucy přikývla.

„Všechno to sám připravil, ano?“

Lucy přikývla. „Do posledních podrobností.“

„Tak kdo nechal zabít jeho? Kdo to zařídil?“

Lucy otevřela ústa, nepromluvila však.

„Byla jste to vy. Musela jste to být vy.“

„Ne!“

Jake se předklonil a zpražil ji tak zlým pohledem, až se zachvěla. „Proč jste to udělala? Vydíral vás?“

„Asi radši zavolám svého advokáta.“

„Jistě,“ zabručel Jake drsně. „Budete mu ale muset zavolat z města.“

Lucy se podívala na svůj mobil, nesáhla však po něm.

„Tuch právě jednal s bankou o půjčce půl milionu dolarů,“ pokračoval Jake. „Víme o tom všechno. A taky nám oznámili, že jste mu měla poskytnout své akcie Bio-Teku jako záruku. To vypadá jako vydírání.“ Ohlédl se na Farelliho. „Co tomu říkáš ty, Lou?“

Seržant pokýval hlavou. „Tak by si to určitě vyložila skoro každá porota.“

Lucy Rabbová náhle uviděla východisko ze svých obtíží. „Bylo to vydírání a já proti tomu nemohla ani pohnout prstem. Tuch se snažil shodit všechnu vinu na mě.

Ale já nic nevěděla. To je pravda, boží pravda.“

„Jak se to snažil na vás shodit?“ zeptal se Jake.

Lucy pokrčila rameny. „Víte přece, jak jsou advokáti mazaní. Neumějí nic než obírat lidi.“

„Jo, jo, to tak bývá,“ přitakal Jake netečně. „Byl tak zatraceně mazaný, že se nechal zabít.“

„Já ho zabít nenechala! Přísahám!“

„Ale nechala.“

„Ne, přísahám…“

Jake mávl rukou nad jejím lhaním a obrátil se k Farellimu. „Přečti jí její práva. Pak jí nasaď náramky.“ „Ne!

To nedělejte!“ vykřikla. „Nedáváte nám na vybranou.“

„A co kdybych všechno přiznala?“ začala smlouvat Lucy. „Mohla bych dostat beztrestnost?“ „Beztrestnost za co?“ „Za vraždu,“ špitla.

„Nic vám slíbit nemůžu,“ odpověděl Jake. „Ale promluvím si o tom se státním návladním.“ „Co to znamená?“

„To znamená, že budete mít šanci dostat se z vězení dřív, než budete stará, vrásčitá žena.“

Lucy zaváhala a snažila se rozluštit výraz v detektivově tváři. „Slibujete mi, že si promluvíte se státním návladním?“

„Udělám, co budu moci.“

Lucy sklonila hlavu k prsům. „Tak jo,“ vydechla smířeně.

Farelli jí pomalu a pečlivě přečetl, jaká má práva.

Jake vytáhl z kapsy malý kazetový magnetofon a postavil jej na kávový stolek. Spustil jej a podíval se Lucy Rabbové do očí. „Tak povídejte.“

Kapitola 38

Joanna zoufale mačkala tlačítka na panelu ve zdi, ale správnou číselnou kombinaci stále hledala marně.

Dopracovala se zatím k 60, 50, 42.

Reproduktory se znovu rozezněly. Brennerman a jeho hlídači se vraceli, aby pokračovali s výslechem Nancy Tanakové.

„Jenom

několik

otázek,“

spustil

Brennerman

konejšivým tónem.

Nancy se opět rozplakala. „Prosím, pomozte mi.“

„Pomůžeme,“ slíbil Brennerman. „Ale jenom jestli budeš odpovídat popravdě.“

Joanna se rychle ohlédla přes rameno a hlavou jí bleskla naděje, že je okno průhledné jenom z jedné strany. Muselo to tak být. Proto mě Nancy nepoznala, když jsem bušila na plexisklo, říkala si v duchu.

Vrátila se k panelu na zdi a navolila 60, 50, 43. Ani teď však zámek neklapl.

Ve vedlejší místnosti se Brennerman začal vyptávat.

„Vraťme se k těm embryím, na kterých pracoval Mirren. O

těch jsi věděla, viď?“

„Nikdy mi neřek ani slovo,“ vypravila ze sebe Nancy roztřeseným hlasem.

„Ale vědělas o nich,“ provokoval ji Brennerman. „Byl bych rád, kdybys přiznala pravdu. Jinak budu muset zase vypustit hady.“

„Ne! Jenom to, prosím, ne!“

Joanna navolila 60, 50, 44. Čekala. Nic se neozvalo.

„Tak jak se policie dozvěděla o té potratové klinice, odkud bral Mirren embrya?“ vyzvídal Brennerman. „Svěřil se ti s tím, tys to řekla Joanně Blalockové a ta zase dál policii, viď?“

„Ne. Přísahám, že jsem jí nic neřekla.“

„Jsme si jistí, že Joanna věděla o embryích všechno,“

pokračoval Brennerman. „A vsadil bych se, že nám to poví hned, jak ji začneme za pár minut vyslýchat. Nebude tak odvážná jako ty, protože ví, jak se člověk trápí, než umře na uštknutí chřestýšem.“

Joanna již byla u 60, 50, 46. Stále nic. Ruce se jí roztřásly, když si představila strašnou smrt, kterou hadí jed způsobí. Uklidni se, uklidni! přikazovala si v duchu. Uklidni se, jinak tyhle zatracené dveře nikdy neotevřeš. Potom už rozvážněji mačkala tlačítka s čísly. 60, 50, 47. Dveře zůstaly zamčené.

„A přesně jsi věděla, kam Mirren schovával své záznamy o výzkumu embryí,“ naléhal dál Brennerman.

„Určitě ti ukázal, kam je schovává.“

„Ne! To jsem jenom uhodla.“

„Schovával svou dokumentaci ještě někam jinam?“

„Nevím. Nikdy se mi s tím nesvěřil.“

„Lžeš!“

„Prosím, pomozte mi,“ prosila Nancy a dala se opět do pláče. „Nenechte mě zemřít.“

Joanna už byla u 60, 50, 48. Stále žádné klapnutí.

Polkla naprázdno a přemýšlela, zda volí správná čísla.

Pokud ne, znamená to její smrt. Srdce se jí rozbušilo ještě divočeji. Navolila 60, 50, 49. Nic.

Brennerman se ptal: „A co těch 250 dolarů týdně, které ti Mirren platil navíc?“

„To bylo za přesčasy,“ odpověděla Nancy.

„To byl tvůj podíl z vydírání,“ štěkl Brennerman.

Joanna náhle nastražila uši. Nepodílela se Nancy opravdu na vydírání? Poslouchala dál a přitom vymačkala další číslo.

„Ne,“ bránila se Nancy. „To bylo za přesčasy.“

„Měla bys konečně začít mluvit pravdu,“ varoval ji Brennerman. „Čím déle zůstane jed v těle, tím menší je naděje, že protijed zabere.“

„Prosím.“

„Tak už, zatraceně, mluv pravdu.“

„Ale vždyť ji říkám.“

Joanna už byla u 60, 50, 50, dveře však zůstávaly zavřené. Ruce se jí potily, a tak si je otřela o předloktí.

Zadívala se na panel, uvažovala o posledních číslicích kódu a přemýšlela, jestli by neměla zkusit štěstí a začít od nejvyššího dvojčíslí, 99, a pokračovat směrem dolů. Třeba by jí to přineslo štěstí. Ne, rozhodla se ihned. Pokračuj v řadě. Navolila 60, 50, 51.

„Odneste Nancy do místnosti pro zvířata,“ nařídil Brennerman strážným. „Může si to rozmyslet, zatímco si vyslechnu Blalockovou.“

„Máme tu Blalockovou taky přivázat na stůl?“ zeptal se jeden ze strážných.

„Udělejte to s ní stejně jako s Nancy,“ nařídil Brennerman. „A připravte další dva chřestýše.“

Proboha! otřásla se Joanna. Už si pro mě jdou!

Joanna šílená strachem začala kopat do kovových dveří, ale ty nepovolily ani o milimetr. Přelétla zrakem místnost, jestli nenajde něco, co by se dalo použít jako zbraň. Jenže zdi byly holé, nikde žádný nábytek. Nic nebylo vyrobeno ze skla.

Joanna se obrátila k oknu z umělé hmoty. Strážní právě zvedali Nancy Tanakovou z operačního stolu. Tělo měla ochablé, vůbec se nebránila. Ona umírá, vyděsila se Joanna.

A já přijdu na řadu po ní. Ach, bože, bože…

Joanna se obrátila k panelu ve zdi a pokusila si vzpomenout na poslední čísla, která navolila. Byla na konci 52 nebo 51? Prokrista, přestaň marnit čas, nařídila si. Rychle vymačkala 60, 50, 50 a čekala. Nic se neozvalo.

„Je těžká jako cent,“ postěžoval si jeden ze strážných.

„To bude proto, že je jako mrtvá váha,“ odpověděl mu druhý.

„Au,“ zasténala Nancy chabě.

„Pospěšte si,“ okřikl je Brennerman. „A přiveďte sem Blalockovou.“

Joanna uspěchaně navolila 60, 60, 51. Sakra! zaklela v duchu. Uprostřed má být 50. Vymačkala 60, 50, 51.

Mechanismus zámku nezareagoval. Joanna zoufale kopla do kovových dveří a ohlédla se přes okno z plexiskla. Strážní už vynášeli Nancy ze dveří.

Joanně se opět roztřásly ruce. Sevřela prsty, aby je uklidnila, a obrátila se zpátky k panelu. Proboha, ať už to vyjde, říkala si.

Navolila 60, 50, 52.

V zámku to klaplo. Dveře se samočinně otevřely.

Joanna se vyřítila ven. Pohledem přelétla okolí a snažila se zorientovat. Nacházela se na boční straně budovy Bio-Teku.

Nalevo uviděla slabé osvětlené parkoviště. Nancyino auto tam pořád ještě stálo. Joanna se k němu rozběhla, postupovala však zvolna, protože se jí boty bořily do písku a štěrku. Modlila se, aby Nancy nechala klíče v autě. Byla to Joannina jediná šance. Bože, kéž tam jsou! prosila v duchu.

Její vyhlídky se začaly zlepšovat. Jen ať jsou klíčky v zapalování. Prorazím přední branou, ani nemrknou. A potom se vrátím zpátky. S Jakém Sinclairem.

Joanna uklouzla po uvolněném štěrku a málem upadla.

Hned však nabyla ztracenou rovnováhu a utíkala dál k vyasfaltovanému parkovišti. Zpomalila, aby popadla dech, a ohlédla se přes rameno. Byla tma. Nikde žádné pohyby.

Hlídači dosud nezjistili, že utekla. Ale brzy na to přijdou.

Přiběhla k Nancyinu autu a otevřela přední dveře.

Klíčky nebyly ani v zapalování, ani pod koberečkem, ani za clonou proti slunci. Joanniny naděje opadly. Stále byla v pasti. Před ní stál vysoký plot nahoře zajištěný ostnatým drátem. Za ní budova a stráže. Nemohla vlevo, protože tam jí v cestě bránila strážní budka. Napravo pak byla poušť. Nic než poušť.

Jsem v pasti, pomyslela si Joanna zoufale. V pasti, ze které není úniku. Jen na východ přes poušť. A to znamená jistou smrt. Jsem už skoro mrtvá, hrozila se, ať už se obrátím kamkoli, čeká mě smrt.

Joanna se zadívala na páčku v autě. Třeba si Nancy schovala náhradní klíčky v kufru. Joanna za ni zatáhla a uslyšela klapnutí. Honem oběhla vůz. V kufru však nenašla nic než vlněnou přikrývku a malou, poloprázdnou plastovou láhev s vodou.

Postranní dveře budovy Bio-Teku se náhle rozlétly. Ven vyběhl strážný a křičel: „Vypusťte psy.“ Joanna popadla přikrývku a láhev a rozběhla se do temné pouště.

Kapitola 39

„Radši bys měl honem varovat doktorku,“ pronesl Farelli znepokojeně.

„Zkoušel jsem to, ale nezvedá telefon ani ve své laboratoři, ani v bytě,“ vysvětlil mu Jake. „Radši se seberu, pojedu do Brentwoodu a zkusím zastihnout Joannu doma.“

„A já zatím odvezu tu naši paní Náruživou na stanici a postarám se, aby si ji tam nechali.“ Farelli ukázal hlavou k zadnímu sedadlu černobílého policejního auta, kde již čekala Lucy Rabbová s pouty na rukou. „Věřil bys tomu? Ona šukala starého Rabba, Mervina Tuche i toho chlápka Brennermana, všechny ve stejné době. Byla to přičinlivá holka.“

„Ale zase ji to tak nevyčerpávalo,“ poznamenal poručík suše. „Stejně si udělala čas, aby nechala dva z nich odpravit.“

Farelli odstoupil od auta a ztišil hlas. „Až ji odvezeme na stanici, hned se na nás vytasí s advokáty.“

„Tak ať.“ Jaka to neznepokojovalo. „Máme hezkou, jasnou nahrávku její výpovědi.“

„Řeknou, že jsme ji k tomu přinutili.“

„Na to můžeš dát krk,“ zabručel. „A potom Brennermanův právník začne tvrdit, že nám lhala, aby si zachránila krk.“

Seržant pohodil hlavou. „Čeká nás zatracená fraška.“

„O tom mi vyprávěj,“ povzdychl si poručík a sáhl po klice svého auta.

Jake vyjel po klikaté silnici z Bel Air a zamířil do Brentwoodu. Úzká vozovka byla špatně osvětlená a kolem ní četné značky upozorňující na lesní zvěř, a tak raději zpomalil. Hlavou se mu honila Farelliho slova, že případ skončí jako fraška. Zatracená fraška. V tom se seržant nemýlil. Ale Lucy Rabbová stejně skončí ve vězení, jenom si vyjedná snížení trestu. Její advokáti se budou snažit všechno svést na Mervina Tuche a nikomu to nebude vadit, protože ten už je po smrti a brzy se na něho zapomene.

Složitější to bude s prokázáním viny Erika Brennermana. V jeho případě bude stát jeho slovo proti Lucyinu. Kromě jejího svědectví vlastně neměli jiné důkazy, jež by prokazovaly Brennermanův podíl na vraždách. Porota ho pravděpodobně osvobodí, ale stejně z ostudy nikdy nevyjde.

Brennerman je pořádně mazaný, říkal si Jake kysele.

Zůstal v pozadí, tahal za nitky a manipuloval ostatními.

Jediný důkaz proti němu byl nepřímý a ten by u soudu neobstál. Mazaný je tedy pořádně a pěkně nebezpečný, uzavřel Jake. Člověk musí být hodně chytrý, aby to dotáhl na doktora, a ještě chytřejší, aby se z něho stal uznávaný vědec. A z těch superchytrých se vždy rekrutují nejlepší zločinci. Dokážou totiž přelstít ostatní, mimo jiné i většinu policajtů.

Jake projel západní branou Bel Air a odbočil na Sunset Boulevard. Bylo po půlnoci a provoz byl slabý, ale zpomalovaly jej opravy vozovky. Jake si zapálil cigaretu a dál přemýšlel o Brennermanovi a jeho mazanosti. Co to podle Lucy Rabbové chystal na Joannu? Že ji chtěl zabít tak, aby zemřela přirozenou smrtí? Ano, tak to bylo. Měla to být přirozená smrt. A určitě by to dokázal. Ale ne, jestli dokáže Joannu včas varovat. Protože ona je stejně chytrá jako Brennerman a umí být stejně tvrdá.

Jake si znovu zkontroloval hodinky. Bylo deset minut po půlnoci. Usoudil, že se Joanna touhle dobou pravděpodobně vrací z nemocnice. Nebo si možná užívá hodinové bublinkové lázně, při níž se nechtěla dát nikým vyrušovat. Jake si vzpomněl, jak jednou s ním nechtěla kvůli této lázni mluvit, a tak za ní skočil do vany oblečený.

Zpočátku se na něho zlobila, ale potom se oba smíchy popadali za břicho. To byla krásná doba. Tehdy právě vyřešili případ lékaře, který zabíjel své pacienty. A teď, pomyslel si Jake chmurně, chce jiný lékař provést totéž Joanně. Jake se zamračil, neboť si vzpomněl na Brennermanovu hrozbu, že zařídí, aby zemřela přirozenou smrtí. Co to má, k čertu, znamenat? Co to na ni chystá?

Jake zabočil do Barringtonu a blížil se k domu, kde Joanna bydlela. Doufal, že ji nebude muset budit kvůli něčemu, co mohlo počkat do rána. Ale tohle bylo opravdu vážné. Hrozilo jí opravdové nebezpečí a on ji chtěl ochránit.

Jake odbočil na parkoviště pro návštěvy a zastavil.

Podíval se na Joannino vyhrazené místo. Bylo prázdné. Ale na místě pro invalidy stála tmavá toyota se značkou z jiného státu.

Jake si sklopil sedadlo dozadu a natáhl si nohy.

Pomyslel si, že je Joanna pravděpodobně na cestě z nemocnice. Zavřel oči a začal podřimovat.

Vtom uslyšel, jak nalevo od něho klaply dveře auta.

Ohlédl se a zjistil, že se k němu blíží vysoký, ramenatý muž.

Pravou ruku měl jako Napoleon zasunutou pod koženou bundou. Na první pohled vypadal jako násilník.

Jake sáhl po zbrani a namířil ji z okna auta. „Ani hnout, frajere!“

Scottie se pokusil vytáhnout pistoli a vystřelit od pasu, ale bylo už příliš pozdě. První kulka ho zasáhla do hrudníku, druhá do čela. Gangster žuchl na zem jako pytel písku.

Přední sklo Jakeova auta se však v tu chvíli rozlétlo a poručíka zasypaly střepy. Instinktivně se sesunul pod volant a natáhl se na sklopené sedadlo. Čekal na další výstřel a rychle se snažil zorientovat. V duchu zaklel. Odkudsi ho ohrožoval druhý střelec. Ale odkud? Kde je? Muselo to být někde vpředu. Možná v budově. Jo. Možná… Sakra, zaklel Jake v duchu. Černá toyota na parkovišti pro invalidy. Auto té vražedkyně s blond vlasy. Číhala tam na Joannu!

Rychle otevřel dveře auta, vrhl se na chodník a ihned se odvalil dál po asfaltu. Uslyšel tiché cvaknutí druhé kulky, která prorazila plech karoserie. Se skloněnou hlavou se odplazil dozadu za jiné auto.

Zadíval se k domům před sebou. Asi osm metrů napravo od sebe uviděl toyotu střelkyně. Jake se podivil, proč se nepokusila ujet. Musela by totiž ze svého místa vycouvat, a tak by Jake do ní snadno mohl narazit autem a zablokovat jí výjezd. Proto se rozhodla neutíkat a riskovat střet.

Jenže kde byla právě teď? Určitě ne ve svém autě.

Přední dveře na řidičově straně zůstaly otevřené dokořán.

Kdyby seděla ve voze, Jakeovi by stačilo odplazit se nalevo a snadno by ji mohl zasáhnout. Ne. Takovou hloupost by neudělala. Ale kam se, k čertu, ztratila?

Jake se obrátil k tlumeně osvětlenému prostranství u domů. Tam protivnice nebude. Určitě se pohybuje někde poblíž, možná krouží kolem něho. Nebo hledá, kudy utéct.

Zleva se cosi ozvalo. Znělo to jako prasknutí větvičky.

Pomalu se odsunul stranou k dodávkovému fordu. Žádný hluk neslyšel, všude bylo ticho. Opět ho napadlo, jestli se ho vražedkyně nepokouší obejít. Parkoviště bylo plné aut, za nimiž se snadno mohla ukrýt. A pokud by mu pronikla za záda, znamenalo by to jeho smrt.

Napínal zrak a snažil se dohlédnout na okraj temné odstavné plochy. Nikde žádný pohyb, žádné stíny, které by mohl sledovat. Věděl však, že vražedkyně tam stále ještě je.

Téměř ji cítil. Soustředil všechny své smysly a snažil se ji najít. Ale opět nikde nic. Vše bylo tiché a nehybné. Vteřiny ubíhaly. Vtom ze tmy vyskočila kočka a prohnala se kolem něho.

Ihned přeběhl za dodávku a skrčil se za ní. Někdo nebo něco kočku vyplašilo. Byla to vražedkyně? Možná. Nejspíš ano. Musel si to ověřit. Protože byla-li to opravdu ona, stačilo jí obcházet kolem a najednou by ho přistihla nekrytého.

Jake si zul botu a kolem nohy si ovázal kapesník.

Uchopil botu za podpatek a opatrně ji vystrkoval od zadního nárazníku. Uslyšel tiché žuchnutí, jaké vydává zbraň s tlumičem. Bota mu vylétla z ruky.

Proboha, ona je blízko, hodně blízko! Nanejvýš šest metrů ode mě, polekal se. A teď přesně ví, kde mě má hledat. Do prdele! Jake proklínal hloupou chybu, kterou udělal. Měl jsem ji nechat v nejistotě, a nejí ukazovat, kde jsem. Jenže já jsem prozradil svůj úkryt a ona mě teď drží v šachu za tímhle autem. Jsem v pasti! Sakra, jsem v pasti!

Rozhlédl se po parkovišti a hledal možnost úniku.

Nalevo i napravo od něj zůstala neobsazená parkovací místa, a tak nemohl prchnout na stranu. Nemohl se pokusit o ústup ani zpátky k budově, aniž by se ocitl před ní nekrytý.

Ze směru, kde se zřejmě pohybovala střelkyně, se ozval jakýsi zvuk, Jake však nerozeznal, co to asi mohlo být.

Určitě se dala do pohybu, usoudil. Pravděpodobně se ukryje vlevo do míst, kde je naprostá tma, usoudil. Opět se rozhlédl a přemýšlel, kudy by mohl utéct, žádnou bezpečnou ústupovou cestu však nenacházel. Uvažoval o tom, že by si mohl zalézt pod dodávku. Ne. Tam by mě hledala ze všeho nejdřív. Navíc výfuk visel tak nízko, že by mu dělalo potíže…

Jake se zarazil a znovu obrátil zrak na trubku výfuku.

Byla tlustá, silná a snad sedmdesát centimetrů dlouhá.

Mohla by mu pomoci. Rychle si sundal plášť, utrhl výfuk a trubku z něj nacpal do ramen. Kabát teď visel na kusu kovu jako na ramínku. Jake vystrčil levé rameno kabátu z úkrytu za autem.

Vystřelila na něho dvakrát. Dvě kulky rozervaly plášť a málem mu utrhly rukáv. Jake sebou žuchl na zem a začal ze sebe vydávat hrdelní zvuky, jako by byl zraněn. „Aúú.“

Střelkyně se pomalu přibližovala s očima upřenýma na plášť. Její oběť se nehýbala, ale stále ještě vydávala zvuky.

A to bylo varováním, že by mohla být nebezpečná.

Postoupila o krok a spatřila větší kus rukávu. Vystřelila do něj a látka poskočila po zemi. Kulka po dopadu vydala kovový zvuk.

Opatrně se přiblížila, aby si svůj cíl prohlédla zblízka. V

polotmě rozeznala zmačkaný kabát a kus kovové trubky.

Nechápavě se na tyto předměty na chodníku zadívala.

Vteřinku jí trvalo, než jí došlo, co to znamená, jenže to již na ni Jake mířil pistolí.

Sara se otočila právě ve chvíli, kdy na ni Jake dvakrát vystřelil. Oba projektily ji zasáhly do horní části hrudníku.

Pomalu klesla na kolena s užaslým výrazem ve tváři. Potom dopadla obličejem na chodník.

Jake k ní ostražitě přistoupil s pistolí stále namířenou.

Odkopl její zbraň stranou a pozoroval ženinu hlavu a ruce, zda sebou netrhnou. Vše zůstalo nehybné. Nohou hrubě převrátil bezvládné tělo, ani na okamžik však na ně nepřestával mířit.

Z úst a prsou vytékala Sáře krvavá pěna. Potom se její ústa dala do pohybu. Než vydechla naposled, Jake ji ještě uslyšel, jak volá jakéhosi muže jménem David.

Kapitola 40

Joanna se bála, že umrzne. Ačkoli si přehodila přes ramena přikrývku, třásla se, až jí zuby drkotaly. A zdálo se, že je jí minutu od minuty větší zima.

Odpočívala v mělké prohlubni, opírala se o veliký balvan a přemýšlela, co si počne. Má utéct nebo se ukrýt?

Co jí nabízí větší naději na přežití a možná se i dostat zpět do civilizace? Při myšlence na návrat zavrtěla hlavou a zahnala ji. Teď se musí soustředit především na přežití a na to, jak se vyhnout psům. Ale jak to provést? Čekala ji nekonečná, liduprázdná poušť, neměla ani potravu, ani úkryt, a jen zatraceně málo vody. Copak se tady dá přežít?

V dálce se ozval štěkot psů. Smysly se jí najednou rozjasnily ještě více. Ach, bože, pronásledují mě! Srdce se jí roztřáslo při představě, že by ji dostihla a roztrhala smečka psů bojových plemen. A ti parchanti v Bio-Teku by to klidně pozorovali. Joanna se otřásla a vzpomněla si na to, jak pitvala starce přepadeného několika rotvajlery. Vyrvali mu z těla celé kusy masa. Trvalo mu 24 hodin, než zemřel.

Joanna se opřela o balvan a vyšplhala z prohlubně.

Zamyslela se, kterým směrem se má vydat. Nalevo?

Napravo? Nebo snad přímo? Tak kudy, k čertu?

Na vrcholu prohlubně se rozhlédla a pokusila se najít správný směr. Byla úplně dezorientovaná, nevěděla, kde je východ, ani kde je západ, či kterým směrem leží budova Bio-Teku.

Psi se znovu rozštěkali.

Joanna se polekala. Zdálo se, že jsou blíž než dříve.

Zoufale se rozhlédla kolem sebe a snažila se najít hůl, kámen nebo jiný předmět, který by mohla použít jako zbraň.

Neviděla však nic než stíny a tmu. Noc se jí zdála být úplně černá, ačkoli jí nad hlavou svítily hvězdy a srpek měsíce.

Opět začala prohledávat okolí. Vedle sebe spatřila úzký, rovný předmět. Hůl nebo kovová tyč, pomyslela si a sklonila se pro něj. Ucítila jeho sametový povrch a předmět se pohnul. Joanna ucukla rukou. Had! Zatracený had!

Ucouvla, zadívala se na půdu a začala plaza hledat.

Marně. Otřela si ruku. To zatracené zvíře mě mohlo uštknout a já bych umřela, pomyslela si. Musím si dávat pozor. V poušti nemusí člověka zabít jenom psi, ale i leccos jiného.

Ucouvla ještě o krok, ale kozačka se jí zachytila v trhlině. Zoufale zamávala rukama, aby udržela rovnováhu, jenže marně. Zapotácela se nad prudkým srázem. Kolenem a stehnem narazila na něco velmi tvrdého a nohou jí projela pronikavá bolest. Potom jí cosi vyrazilo dech. Ležela na dně prohlubně, lapala po vzduchu a dusila se pouštním pískem v ústech a nose.

Pomalu se vzpamatovala, posadila se a vyplivla jemný štěrk, který jí uvízl na jazyku a rtech. Bolest jí sice dále vystřelovala nahoru a dolů, ale trochu se již utišila. Stejně to však bolelo jako čert. Opatrně nohou pohnula a narovnala koleno, aby se ujistila, že si nic nezlomila. Sáhla dolů a nahmatala nejbolestivější místo. Přímo pod kolenem měla roztržené džíny a pod prsty ucítila krev. Bála se rány dotknout, aby si do ní nezanesla infekci. Z kapsy košile vytáhla papírový kapesník a přitiskla si jej na ránu, počkala, až se krvácení zastaví a až se kapesník přilepí k ráně zaschlou krví.

Joanna se zaposlouchala, jestli neuslyší psy, kromě skučení větru však k ní nic nedoléhalo.

Jestli budu dál dělat pitomé chyby, tak mě chytnou, spílala si v duchu. Byla ode mě hloupost hledat zbraň. Co bych zmohla proti psům a ozbrojeným hlídačům? Fyzicky na ně nestačím. Přemohli by mě za vteřinku. Rozumem třeba dokážu víc. Už jsem si v minulosti dokázala najít cestu z těžké situace a podaří se mi to znovu.

Joanna zoufale zavrtěla hlavou. Věděla, že si to jen nalhává. Všechno hovořilo proti ní. Ocitla se v drsném prostředí, které vůbec neznala. Její nepřátelé tam však trávili jeden pracovní den za druhým. Znali terén a měli dost potravy i vody. A ostré psy stopaře. Sakra! Tentokrát se ocitla na pokraji smrti.

Měla poslechnout Jaka a nezkoušet nic tak riskantního.

A tak hloupého. Vlezla jim přímo do pasti. Přitom varovných signálů se k ní doneslo až až, jenže Joanna je ignorovala. Nancy Tanaková se jí svěřila, že jí lidé z Bio-Teku nedůvěřují a pečlivě ji sledují. Proto pravděpodobně zjistili, že se tajně sešly. A Nancy se strážnému u brány zmínila, že se ještě večer vrátí. Strážný určíte bezodkladně informoval Erika Brennermana. Ten proto nejen věděl, že přijde nezvaná návštěva, ale znal předem i přesný čas. To vše mělo Joannu varovat, ona to však nevzala na zřetel. A to ji bude stát život.

Krvácení z rány na noze ustalo. Papírový kapesník pevně přilnul k noze. Joanna se pomalu postavila a zkusila na ni došlápnout. Bolelo to, ale chodit mohla. S námahou se vyšplhala z prohlubně a zaposlouchala se, i teď však slyšela jen skučení větru.

Ti psi mají být skvělí stopaři, napadlo ji. Tak proč se ke mně ještě nepřiblížili?

Kolem Joanny se opět prohnal nápor větru a ona pochopila odpověď. Vítr foukal zezadu. Takže byla po větru, který zanášel její pachové stopy pryč od psů. To jí dávalo čas navíc. Pokud se ale směr větru nezmění.

Joanna sebrala všechny síly a odhodlání. K čertu s nimi!

Jestli ji mají chytit, ať jim to dá zabrat. A možná, opravdu jen možná, se jí podaří přežít dost dlouho, aby našla z téhle hrozné situace východisko.

Ačkoli chápala, že to může být jen planá naděje, přinutila se uvažovat o přežití. Musí přemýšlet a držet se stále o krok před nimi. Pokud je naživu, pořád žije i naděje.

Musíš nějak přechytračit jak ty chlapy, tak i jejich psy.

Z dálky se ozval štěkot. Zdál se však vzdálený a vítr stále foukal.

Vymysli si plán, říkala si. Teď nesmíš udělat chybu.

Tak především, má utíkat, nebo se ukrýt?

Zůstat v úkrytu by znamenalo jistou smrt, usoudila ihned. Pro psy je snazší najít nehybný objekt. Zřejmě by usnula. Kdyby ji neroztrhali psi, mohlo by ji zabít slunce.

Ne. Radši by se měla pohybovat a ukrýt se až poté, co psi ztratí její stopu.

Jenže kterým směrem má běžet? Za žádnou cenu se nechtěla vrátit k budově Bio-Teku a k psům. Musela postupovat na východ, směrem od nich. Ve tmě ale vše bylo vidět jen nejasně. Zadívala se na měsíc a hvězdy nad hlavou.

Našla mezi nimi Velký vůz a Malý vůz a zavzpomínala na hodiny astronomie na střední škole.

Kde je Polárka? Pak ji našla a snadno se podle ní zorientovala. Tam je sever, tam jih. Tam je východ a tím směrem uteču.

Dobře, teď už vím, kterým směrem se vydám, uvažovala kvapně. Ale co tam bude? Co mám vlastně hledat?

Hledej kopce, strže a snad i jeskyně, kde by ses mohla schovat, přikazovala si. V denním světle by na rovném terénu byla snadný terč. A snáz by ji vystopovali. Nejen psi, ale i strážní s terénními vozidly, která strážní určitě mají.

Nejlepší by byla jeskyně, napadlo Joannu, ale hned o tom začala pochybovat. Jeskyně slouží jako doupata dravým zvířatům. A nejen kojotům, ale i kočkovitým šelmám.

Velkým šelmám. Sakra! Nezbývá než si dát pozor.

Psi zaštěkali, tentokrát hlasitěji.

Vítr se uklidňoval.

Joanna se honem vyšplhala ze strže a sklonila hlavu, aby ji nepřekvapil nějaký kámen, díra či had. Povrch byl hrubý a nepravidelný a při každém kroku Joanně kozačka rozdírala ránu. Kapesník brzy odpadl a noha opět začala krvácet. Bolest se stupňovala.

Brzy narazila na hluboký písek a začala se jím prodírat.

Občas znovu na obloze vyhledala Polárku a snažila se udržet východní směr. Po chvíli se jí zdálo, že jde do kopce a povrch půdy začal být ještě nepravidelnější. Bota ji dřela do rány a dál ji rozdírala. Joanna cítila, jak jí po noze stéká krev a sbírá se v botě. Přesto pokračovala dál, dokud bolest nezesílila natolik, že byla nesnesitelná.

Neochotně se zastavila a posadila na kameni. Opatrně si zula botu a ve světle měsíce prozkoumala poranění. Byla to nepravidelná rána asi pět centimetrů dlouhá s ošklivě rozedřenými okraji. Krev z ní vytékala stálým pramínkem.

Joanna sáhla pod svou manšestrovou košili a sundala si podprsenku, ovázala si jí nohu a utáhla tak, aby jeden z košíčků byl pevně přitisknut na ránu. Určitě si tam zanesu infekci, pomyslela si Joanna zdrceně a zalitovala, že nemá čím si zranění vyčistit. Posledním papírovým kapesníkem vytřela krev z kozačky a odhodila jej. Potom si opatrně znovu natáhla botu.

Dál se plahočila pouštním pískem, sešla z jednoho srázu a vystoupala na druhý. Obvaz z podprsenky jí trochu pomohl, bolest však zůstávala intenzivní a nutila ji ke kulhání. Pokračovala, aby získala před stopaři co největší náskok. Nejlepší vyhlídky na to měla v noci, než nastane úsvit.

Z jakéhosi důvodu najednou viděla zřetelněji. Povrch půdy byl plný trhlin a kamení a připomínal krajinu na Marsu. Stíny v dálce mohly být kopce. Tím si však Joanna nemohla být jistá.

Provizorní obvaz sklouzával po noze dolů. Vrchní část boty jí opět rozdírala ránu. Joanna se sehnula, aby si bandáž upravila. Košíček podprsenky byl nasáklý krví.

Vítr náhle zesílil a změnil směr. Nyní jí foukal přímo do obličeje. Když si Joanna uvědomila, co to znamená, rozechvěla se strachem. Vítr teď ponese její pach rovnou ke psům a oni ji budou moci snadno sledovat. Podle její krve.

Ach, bože!

Kdesi vzadu psi začali hlasitě a vzrušeně štěkat. Našli stopu a blížili se k ní.

Kapitola 41

Jake sebou trhl a probudil se. Slunce mu čelním sklem pálilo přímo do obličeje. Rychle si promnul oči a podíval se na hodiny na přístrojové desce. Bylo 7.20 ráno.

Zavrtěl hlavou, aby se probral, a vtom si vybavil přestřelku na parkovišti. Blondýna i její komplic zemřeli přímo na místě. Policejnímu týmu trvalo více než dvě hodiny, než vyšetřil incident a zajistil dokumentaci. Potom musel Jake odjet na ústředí a vyplnit hromadu formulářů. Se vším byl hotov těsně před šestou ráno. Rozhodl se, že se vrátí k Joanninu domu, nestačily mu však na to síly. Právě když projížděl Brentwoodem, přemohla ho únava. Byla tak silná, že musel zastavit, aby neusnul za volantem. Původně si chtěl zdřímnout na pouhých několik minut. Místo toho spal půldruhé hodiny. Otočil klíčkem v zapalování a v duchu si spílal, že promarnil tolik vzácného času. Cestou přemýšlel o tom, jaké měla Joanna štěstí, že zůstala venku. Kdyby se vrátila domů jako obvykle, už by ležela v márnici mrtvá. A vražedkyně by pokračovala ve svém díle. Zatracená ženská!

Škoda že zemřela dřív, než mohla Jakeovi povědět, co potřeboval znát. Třeba proč si tentokrát s sebou vzala komplice? V minulosti vždy pracovala sama. A samozřejmě není třeba dvou lidí, aby odpravili neozbrojenou ženu. Navíc potřeboval zjistit, co znamenala Brennermanova hrozba, že zařídí, aby Joanna zemřela přirozenou smrtí. Jak by dokázal docílit toho, aby s několika střelami v těle vypadala jako oběť nějakého neštěstí? Pořád nové a nové otázky, zamračil se Jake. A na žádnou z nich neznal odpověď.

Jake zabočil na příjezdovou cestu ke komplexu domů, kde Joanna bydlela. Zaparkoval na místě pro návštěvníky, vystoupil z auta a protáhl si záda. Vyšetřovatelé i technici už místo činu vyklidili a zmizela i žlutá páska, jež je uzavírala.

Napravo od sebe zpozoroval zaschlou kaluž krve z těla vražedkyně. Opět zalitoval, že se nedožila výslechu.

Pokračoval dál a zahleděl se k Joanninu parkovacímu místu. Vtom ztuhl. Její místo bylo stále ještě prázdné!

Sevřelo se mu srdce tak, až se mu málem udělalo nevolno.

Joanna nikdy nezůstávala přes noc v nemocnici. Nikdy.

Jake se rozběhl k domkům. Přeskočil přes nízký zelený plot a utíkal kolem poštovních schránek, až málem srazil na zem muže, věnčícího pudla. U dveří do Joannina domku třikrát zazvonil. Po třiceti vteřinách sáhl do kapsy pro klíč, který mu nechala, a odemkl.

Tiše vstoupil dovnitř, zaposlouchal se, ale nic neslyšel.

V obývacím pokoji bylo uklizeno a příjemně to tam vonělo, krb byl čistý; bez popela a dříví. Vtom se ozvalo jakési praskání. Poručík se zarazil a snažil se rozeznat, odkud zvuk přichází. Bylo to od souseda. Zamířil do ložnice. Postel byla ustlaná, nikdo v ní nespal.

Jake zaváhal a uvažoval, zda nemá zavolat do Memoriál. Třeba zůstala přes noc v laboratoři, možná měla autonehodu. A nebo u někoho přespala. Sakra! Radši zavolám do nemocnice, rozhodl se.

Vešel do Joanniny pracovny. Žaluzie byly vytažené, počítač vypnutý. Zamířil k jejímu stolu, zvedl sluchátko a vtom mu pohled padl na řádky zapsané rukou v jejím bloku.

Bylo tam telefonní číslo Nancy Tanakové a popis cesty k laborantčině bytu. Potom si všiml stolního kalendáře. Joanna se měla sejít s Nancy Tanakovou včera večer v půl sedmé.

Jake ihned pochopil, co se stalo, a vyschlo mu v krku.

Proboha! Joanna s Nancy se rozhodly vloupat se do Bio-Teku. Určitě to tak bylo. Na okamžik zadoufal, že se mýlí, nebo že se o to děvčata zatím nepokusila. Nervózně sáhl po cigaretě a zapálil si. Potom vytočil číslo Nancy Tanakové.

V telefonu se ozvala starší žena. Byla to Nancyina matka.

Jake se představil a vysvětlil, že hledá doktorku Joannu Blalockovou, přítelkyni její dcery.

„No ovšem,“ odpověděla paní Tanaková mile. „Stavila se tu včera večer. Takové příjemné děvče.“

„Hmm,“ zabručel Jake netrpělivě. „Nevíte náhodou, kde by mohla být teď?“

„V Bio-Teku, u Nancy v laboratoři. Musely tam dokončit nějaký pokus.“

„A zatím se nevrátily, viďte?“

„Ne, ještě ne.“ V hlase paní Tanakové se ozvaly obavy.

„Je… je snad něco v nepořádku?“

„Nevím,“ přiznal Jake upřímně. „Pokusím se to zjistit.“

„Prosím, zavolejte mi, až se něco dozvíte.“ Jake zavěsil a rozběhl se k autu.

Kapitola 42

„Tak mám takový pocit, že jsme přijeli příliš pozdě, Jaku,“ pronesl Farelli chmurně.

Jake pomalu přikývl. Pohled do areálu Bio-Teku ho šokoval. Vjezd do podniku blokovalo auto Kalifornské dopravní policie. Hned za vjezdem stálo další a na parkovišti se vedle sebe seřadila vozidla okresního šerifa, zdravotníků z úřadu koronera a sanitka s otevřenými zadními dveřmi.

Ukázali své odznaky příslušníkovi dopravní policie a vjeli dovnitř. Druhý policista je pokynem ruky nasměroval k parkovišti. Jake se zhluboka nadýchl a v duchu se obrnil proti předpokládanému otřesu.

Když vystoupil z auta, poznal u dveří záchranky Ginshe Guptu. Právě zakrýval prostěradlem mrtvolu.

„Nechceš, abych se tam podíval první?“ zeptal se tiše Farelli.

„Zvládnu to sám,“ odpověděl Jake a znovu se zhluboka nadýchl. Váhavě zamířil k sanitce.

Gupta se obrátil k poručíkovi. „Byla to hrozná smrt,“

prohodil a smutně potřásl hlavou. „Mnohočetné uštknutí hadem.“

Jake spatřil vysokou černou botu vyčuhující zpod prostěradla. Takové nosila Joanna. „Kdo… kdo to byl?“

Lékař stáhl bílou látku. „Laborantka z Bio-Teku.“

Jake si zhluboka oddychl. Podařilo se mu udržet si neutrální výraz, ale uvnitř se stále třásl strachem.

„Takových uštknutí,“ povzdychl si Gupta. „Nikdy jsem neviděl ani neslyšel, že by někoho takhle hadi zřídili. Vy ano?“

Jake roztržitě pokrčil rameny. Nedokázal přemýšlet o ničem jiném kromě Joanny. Kde jen může být? Je ještě naživu? „Jinou mrtvolu jste tady nenašli?“

„Ovšemže ne.“ Gupta se na něho nechápavě zahleděl.

„Čekal jste snad, že tu bude ještě nějaká?“

„Víte, já… hm…,“ koktal Jake a rychle uvažoval.

„Když se sem sjelo tolik policajtských aut, polekal jsem se, že by těch obětí mohlo být víc.“

„Ne, to ne. Jen jedna smrt, nešťastná náhoda.“ Gupta ukázal na ruku a krk mrtvé. „Ale podívejte se na všechna ta uštknutí. Musela dostat velikou dávku jedu. A to by vysvětlovalo, proč zemřela tak rychle.“

Jake si vzal zápisník a ověřil si, že se Joanna a Nancy setkaly včera večer o půl sedmé. „Co chcete říct tím, že zemřela rychle?“

„Většina obětí hadího jedu neumírá za několik hodin,“

vysvětloval Gupta. „Obyčejně to trvá celé dny. Ale pravděpodobně veliká dávka jedu celý proces urychlila.“

Jake se naklonil a pečlivě si prohlédl tělo Nancy Tanakové. Stopy po hadích zubech měla roztroušeny po horní části ruky a krku. Zůstaly jasně patrné, ačkoli jejich okolí bylo zarudlé a oteklé. „Jak se, k čertu, mohlo stát, že byla pokousána tolikrát do krku a ruky?“

„To je dobrá otázka,“ pokýval hlavou Gupta. „Většinou had útočí na nohy do výšky kolena. Ale tam samozřejmě měla boty.“

„Jo, to měla.“ Jake se choval, jako kdyby souhlasil s lékařovým názorem. „Jenže mě zajímá jiná věc. Jak se jí tolik hadů dostalo na krk? Nemyslíte si přece, že by tam po ní vyšplhali?“

Gupta se na dlouhou chvíli odmlčel. „Nabízí se vysvětlení, že zakopla a spadla při nastupování do auta.

Možná že dopadla do klubka chřestýšů.“

„To se nedá vyloučit,“ přikývl Jake, ale tento scénář za svůj nepřijal. Klekl si a prohlédl si Nancyiny dlaně, lokty a kolena a hledal na nich odřeniny. Žádné nenalezl.

„Včera pracovala dlouho do noci,“ pokračoval Gupta.

„Její auto zůstalo teplé, a tím přilákalo hady. Určitě zakopla a dopadla rovnou mezi ně. Zřejmě si při pádu narazila hlavu a omdlela.“

„Jenže když spadla na asfalt, kde má odřeniny, které by to dokazovaly?“

Gupta přelétl tělo pohledem. „Předpokládal bych, že je najdeme při důkladnějším ohledání během pitvy.“

Předpokládal bych, že nic takového nenajdeš, měl na jazyku Jake. Lidé se neudeří do hlavy, když spadnou na zem. Dopadnou na ruce a kolena. A pokud se udeřila do hlavy, kde má odřeniny? Kde má krev? Něco mu tam nehrálo.

Jake přistoupil k Nancy inu autu a zběžně si je prohlédl.

Dveře zůstaly zavřené a karoserie byla pokryta jemným pouštním pískem. Uvnitř bylo prázdné. Odvrátil se, ale hned se k němu znovu otočil a opět si pozorně prohlédl jeho zaprášený povrch. Pouštní písek ulpíval všude, na laku, na asfaltu, dokonce i na tabulce označující parkoviště. Na Nancyině těle však chyběl. Sklonil se a dotkl se vychladlé mrtvoly. „Jak dlouho je už po smrti?“

„Takových šest hodin,“ usoudil Gupta.

Jake si zkontroloval čas. „Takže zemřela kolem třetí hodiny ráno?“

Gupta přikývl. „To zhruba odpovídá.“

„A kdo našel její tělo?“

„Stráže, když se kolem sedmé střídaly ve službě.“

Jake přimhouřil oči. Nesmysl! Kdyby tady Nancy Tanaková ležela celou noc, bylo by její tělo pokryté pískem stejně jako auto a povrch parkoviště. A kdy našly stráže mrtvolu? Kolem sedmé? To byl také nesmysl. Jake si vybavil v paměti členy ochranky Bio-Teku, jak je poznal během předchozí návštěvy, a vzpomněl si, že po půlnoci vypouštěli na pozemek psy. A psi by ihned mrtvolu našli.

Pokud tam ovšem nějaká ležela.

Jake se náhle otřásl, neboť si vzpomněl na slova Lucy Rabbové o tom, jak Eric Brennerman hodlal zabít Joannu tak, aby to vypadalo jako přirozená smrt. Ten parchant používal hady.

Guptovi neunikl podivný výraz v detektivově tváři. „Je všechno v pořádku, pane poručíku?“

Jake jen mávl rukou. Další kusy skládanky zapadly na své místo. Proboha! Zavraždili Nancy Tanakovou tak, že ji vystavili hadímu uštknutí. Chytili ji uvnitř budovy a vydráždili chřestýše. Určitě to tak bylo. Uvázali ji a nechali hady, ať za ně udělají špinavou práci. A protože měla na nohou tlusté džíny a kozačky, hadi zaútočili na odkryté části těla, na krk a okolí ramen. A teprve když dodýchala, pohodili její mrtvolu na parkoviště, aby to vypadalo jako neštěstí. Tím by se vše vysvětlovalo. Místa, kam byla uštknuta, fakt, že tělo nebylo pokryto prachem, i to, že mrtvolu nenašli psi. Všechno.

Kde je ale Joanna? otázal se v duchu Jake. A žije ještě?

Nakonec promluvil ke Guptovi. „Zdá se, že je to všechno celkem jasné.“

„Jednoduchý případ,“ přitakal patolog z úřadu koronera a přikryl mrtvolu. „A velice tragický.“

„Kde je doktor Brennerman?“ zeptal se poručík.

„Najdete ho uvnitř budovy,“ odpověděl Gupta. „Ale musím vám říct, že je tím případem velice otřesen.

Bezpochyby velice otřesen.“

„To si dokážu představit,“ řekl Jake netečně.

„Chce dát všem zaměstnancům den volna,“ dodal lékař.

„Jako projev úcty k tomu děvčeti. To je pěkné gesto, nemyslíte?“

„Velmi pěkné,“ přitakal poručík a představil si Brenner mana uvázaného v plynové popravčí komoře, jak se zalyká kyanidem. Jake a Farelli zamířili k budově Bio-Teku. Jake si nasadil tmavé brýle proti pronikavým slunečním paprskům.

Den byl jasný a horký, vzduch se téměř nehýbal.

Seržant si popotáhl ukazováčkem za límec u košile.

„Ještě štěstí, že našli tělo takhle brzy. V tomhle vedru by se za chvíli rozložilo.“

„To jo,“ zabručel Jake nezúčastněně, protože stále přemýšlel o Joanně.

„Snad mu nevěříš, že to děvče opravdu padlo do klubka chřestýšů?“

„To v žádném případě.“ Jake se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že jsou z doslechu. „Vsadil bych krk na to, že ji chytili, svázali a teprve potom ji nechali uštknout.“

„Do prdele,“ otřásl se Farelli. „Jak jsi k tomu došel?“

„Vysvětlím ti to později. Teď si musíme dát opravdový pozor na Brennermana. Nesvědčí proti němu vůbec nic kromě výpovědi Lucy Rabbové a on každé její slovo popře.

Nemáme nic spolehlivého, čím bysme mu to mohli dokázat.“

„A přitom se v tom veze až po uši.“

„To mi povídej.“

Blížili se právě ke schodům k budově, když se Farelli otázal: „Co myslíš, žije ještě doktorka?“

„Nevím,“ připustil Jake váhavě. „Opravdu nevím.“

„Ale fakt, že jsme nenašli její tělo, je dobrá známka, viď?“

„Možná je, možná není.“ Poručík si sňal své brýle proti slunci a uložil je do kapsy. „Třeba ji už zabili a jenom čekají na vhodnou chvíli, aby se tělo jakoby náhodou objevilo.“

Farelli přikývl. „Nemohli připustit, aby se našly dvě mrtvoly najednou. To by vypadalo dost podezřele.“

„Brennerman není žádný hlupák. Ten žádnou pitomou chybu neudělá.“

„Jak to s ním sehraješ?“

„Opatrně a klidně. Kdybych zatlačil příliš tvrdě, nejspíš by si zavolal právníky. A o to teď vůbec nestojím.“

Vstoupili do recepční místnosti a prošli chodbou do velké laboratoře. Všude panovalo ticho, nikde se nic ani nepohnulo. Jediný zvuk vydávaly jejich kroky na dlažbě podlahy. Jakeovi neušlo, že se kamera nad jejich hlavami nepohybuje. Napadlo ho, jestli je porouchaná, nebo zda ji vypnuli. Dveře do hlavní laboratoře byly otevřené, a tak policisté vstoupili dovnitř.

Eric Brennerman postával u velkého akvária. Na rukávu bílého pláště měl černou pásku.

„Co říkáš té komedii?“ zeptal se Farelli velmi tiše.

„Divadlo teda hrát umí,“ zašeptal Jake.

„Zasraný Hollywood,“ zamračil se seržant. „Přijedeme do pustiny, kolem široko daleko nic, a přesto nám tu předvedou zasraný Hollywood.“

Brennerman se otočil a pozdravil je zvednutím ruky. Ve tváři měl velmi slavnostní výraz.

„Je to tragédie,“ spustil a smutně potřásl hlavou.

„Ztratili jsme skvělého člověka.“

„To byla strašná smrt,“ poznamenal Jake.

„Ta nejhorší,“ přitakal Brennerman. „Hrozná, prostě hrozná.“

„S hady tady máte veliké potíže, viďte?“

„Poušť je jich plná,“ odpověděl vědec. „A samozřejmě jsou to studenokrevná zvířata, v noci si hledají teplý úkryt.

Auta, kterým motor ještě nevychladl, je vysloveně přitahují.“

„Měli jste už jiný případ, kdy vašeho zaměstnance uštknul chřestýš?“

Brennerman se na okamžik zamyslel. „Nevzpomínám si. Ale občas tomu lidé unikli jen o vlásek.“

„Ale žádné opravdové uštknutí?“

„Dosud ani jednou.“ Brennerman opět potřásl hlavou.

„Pořád před tím své lidi varujeme. A připomínáme jim, aby večer zbytečně nechodili do práce. Jenomže Nancy si nedala říct. Pokud měla rozdělanou práci, vracela se bez ohledu na čas. Byla to skvělá pracovnice.“

Jo, přitakal Jake v duchu, a taky byla zvědavá a věděla toho příliš mnoho. Proto jsi ji zabil.

„Musela to být hrozná smrt,“ opakoval tiše Brennerman.

„Hrozné neštěstí, které se vůbec nemělo stát.“

Jake účastně přikývl. „Ale víte, na tom uštknutí bylo toho dost nezvyklého.“ „Ano?“ Brennerman poněkud přimhouřil oči. „Jako co například?“

Jake nezúčastněně pokrčil rameny. „Nevím. Ale lékař z úřadu koronera povídal, že mu tam něco nesedí a že si to později ověří při pitvě. Ti lidé vždycky hledají maličkosti, které ostatním lidem uniknou. Tím si vydělávají na živobytí.“

„A umějí to dobře,“ prohodil Brennerman klidně. „Ale jestli se nemýlím, tenhle lékař je původem z Indie. A nejsem si jistý, jestli se vyzná v uštknutích chřestýšem. Asi příliš ne.“

„Ale vyzná se v hadech obecně,“ promluvil k Brennermanovi Farelli. „V Indii mají hady, kam se člověk podívá. Mimochodem tam mají víc smrtelných útoků kobry než kdekoli jinde na světě.“

Jake se v duchu pousmál a napadlo ho, kam seržant na tyhle informace chodí.

„No…, hm…, to jsem si neuvědomil,“ zamumlal Brennerman nejistě.

Poručík vycítil nervozitu ve vědcově hlase. Nepříliš výraznou, ale byla tam. Snad už zneklidněl dost, aby začal dělat chyby. Jake se rozhodl přitlačit. Ale než stačil položit otázku, předešel ho Brennerman.

„Přijel jste sem kvůli Nancyině nešťastné smrti?“

„Svým způsobem ano,“ odpověděl Jake. „Proč?“

„Prostě mám takový dojem, že je to dost daleko od vašeho okrsku.“

„Víte, přijeli jsme sem z několika důvodů,“ řekl Jake a okamžitě začal vymýšlet historku, která by Brennermanem otřásla ještě o něco víc. „Přijeli jsme sem, abychom vyslechli Nancy Tanakovou kvůli případu Mirrenovy vraždy. Objevily se nějaké nové okolnosti. Tak jsme jí zavolali domů a její matka nám sdělila, že je v laboratoři v Bio-Teku. A potom nám oznámili, že je Nancy mrtvá, a tak jsme se přihnali sem.“ Jake se obrátil k Farellimu. „Je to prostě smůla. Teď už nedostaneme informaci, kterou jsme od Nancy Tanakové potřebovali.“

Seržant se na chvíli zamyslel. „Ale možná to budou vědět jiní laboranti.“

„Třeba vám můžu pomoct já,“ nabídl se Brennerman.

„Třeba můžete.“ Jake se obrátil k akváriu a zaklepal na jeho skleněnou stěnu. Losos ho nevzal na vědomí. „Zdá se, že Alex Mirren prováděl experimenty na lidských embryích.“

„Cože?“ Brennerman vypadal, jako kdyby ho to opravdu překvapilo.

„Jo,“ pokračoval Jake. „Pravidelně nakupoval embrya z andělíčkářské kliniky a zřejmě tady s nimi něco prováděl.“

„To není možné,“ prohlásil Brennerman rozhodně.

„Kontroluju všechno, co se děje v Bio-Teku, a o tom bych se dozvěděl. Můžu se vám zaručit, že se něco takového nikdy nestalo.“

„Ale stalo,“ ujistil ho Jake. „A my musíme zjistit, do jaké míry to souvisí s Mirrenovou vraždou.“

„No, jestli se něco takového stalo, nevím o tom vůbec nic.“

„Ale my jsme přesvědčeni, že to Nancy Tanaková věděla,“ podotkl Jake. „A ona nám to teď potvrdit nemůže, že ano?“

„Bohužel nemůže.“

Jake měl sto chutí vrazit si pár facek. Vynesl kartu špatně a dovolil Brennermanovi, aby mu snadno vyklouzl z háčku. Vědec teď neprojevoval ani sebemenší známku nejistoty. Jake se rozhodl, že to zkusí jinak. „Matka Nancy Tanakové nám pověděla něco poněkud divného. Zmínila se, že včera večer byla v jejich domě Joanna Blalocková a potom odjela s Nancy do laboratoře Bio-Teku. Nevíte o tom něco?“

„Nevěřím, že by se doktorka Blalocková dostala přes vstupní bránu,“ prohlásil Brennerman bez váhání. „Máme tady velmi přísná bezpečnostní opatření, zvlášť v noci. A jak jste určitě zjistili, na parkovišti žádné jiné auto nestojí.“

Jake se podrbal na hlavě a předstíral údiv. „Třeba se schovala v Nancyině voze.“

„Zase by to strážný…“ Brennerman se zarazil v polovině věty a chvíli přemýšlel. „Víte, strážný u brány ohlásil, že se mu zdálo, že včera večer zahlédl u Nancyina vozu na parkovišti dvě ženy. Ale když se tam podíval znovu, viděl už jen jednu. Napadlo ho, že ho zřejmě šálí zrak.

Osvětlení na parkovišti nestojí za moc.“

„V kolik to bylo hodin?“ otázal se Jake. „Hned potom, co přijely…“ Brennerman si uvědomil svou chybu dřív, než dokončil větu. „Chci říct potom, co přijela. Mohlo to být kolem tři čtvrtě na devět.“

Jake se tvářil stále netečně, ale zachytil Brennermanovo přeřeknutí. Takže Joanna tady byla. Ale kde může být teď?

„Můžeme si s tím hlídačem promluvit?“

„Samozřejmě,“ přitakal výzkumník. „Je právě venku.

Zavolám ho.“

Farelli počkal, až Brennerman odejde přes laboratoř k telefonu na zdi. Potom přistoupil blíž k Jakeovi. „Pěkně nabulíkuje tomu bouchači, co má vypovídat, jestli to už neudělal.“

„To nevadí,“ zašeptal poručík. „Přesto nám ten člověk může prozradit, co potřebujeme zjistit.“

„Co myslíš, nemohli by schovávat Joannu tady někde v budově?“

„Pochybuji o tom. Nejsou tak pitomí, aby si tady drželi živého svědka. Natož mrtvolu.“

Farelli unaveně povzdechl. „To pro doktorku vůbec nevypadá růžově.“

„To je mi jasné.“

Brennerman zavěsil telefon a vrátil se k nim. „Ten hlídač tady bude cobydup. Ale popravdě řečeno, nepředpokládám, že by mohl dodat ještě něco nového k tomu, co jsem už řekl.“

„Možná že si vzpomene na pár podrobností.“

„Pokud to byla Joanna Blalocková, tak doufám, že neprocházela tady po pozemku a nezabloudila v poušti. Je to tady moc a moc nebezpečné.“

„Co kdyby se vydala do laboratoře s Nancy Tanakovou?“ nadhodil Jake.

„Jsem si jistý, že to se nestalo,“ tvrdil Brennerman.

„Dnes ráno jsme si překontrolovali záznam z kamery.

Ukazoval, že dovnitř vešla jenom Nancy Tanaková.“

„Ale vaše kamera je porouchaná,“ namítl Jake.

„Jenom ta v chodbě. Máme ale skrytou kameru i v recepční místnosti. A právě záznam z ní jsme si prohlédli.“

Strážný vstoupil do místnosti a rozhlédl se.

Brennerman, celý potěšený vývojem událostí, ho přivolal mávnutím ruky. Ukrytá kamera skutečně nahrála Nancy Tanakovou, jak sama vstupuje dovnitř. Potom ji nahrála i s Joannou Blalockovou, ale tento úsek pásku byl vymazán a patřičně sestřižen. Neexistoval žádný důkaz, že Joanna vstoupila do budovy. A detektivové mu sami pomohli vysvětlit, jak se Joanna Blalocková ztratila kdesi v poušti. Teď už nikoho nepřekvapí, až bude nalezena její mrtvola.

„Ano, pane?“ ohlásil se muž z ochranky a postavil se před Brennermanem do pozoru jako voják.

„Detektivové se tě chtějí zeptat na něco z včerejší noci.“

„Ano, pane?“ opakoval strážný a obrátil se k Jakeovi.

„Vzpomínáte si, jak Nancy Tanaková přišla včera večer do práce?“ dotázal se poručík.

„Ano, pane.“

„Pustil jste ji dovnitř bez kontroly, nebo jste auto prohledal?“

„Prohledal jsem ho,“ odpověděl strážný. „Podíval jsem se na přední i zadní sedadlo. Ta holka byla v autě sama.“

„Zkontroloval jste i kufr?“

„Ne, pane.“

„Aha,“ přikývl Jake a uvažoval, jestli se Joanna neschovala právě tam. „A auto vjelo dovnitř a zabočilo na parkoviště. Ano?“

Strážný přikývl.

„Kdy jste ji viděl potom?“

„Asi po minutě nebo dvou jsem se podíval na zaparkované auto a zdálo se mi, že jsem zahlédl dvě ženy.“

„Ale nebyl jste si jistý?“

„Ne, pane. Pak jsem se tam kouknul znova, ale byla tam jen jedna.“ Strážný pozoroval Brennermana, jako by čekal na jeho souhlas, ale hned pokračoval. „Viděl jsem Nancy, jak jde do baráku, a to bylo všechno.“

„Nemohla ta druhá žena odběhnout za budovu?“ zeptal se Jake.

„To by asi nemohla. Psi by štěkali jako pominutí.“

„Domníval jsem se, že se psi nevypouštějí před půlnocí.“

„To nevypouštějí. Psi byli v klecích. Ale když se někdo příliš přiblíží k domu zezadu, štěkají jako blázni.“

„A co kdyby někdo vyšel směrem k poušti?“ zajímal se Jake. „To by je taky rozzuřilo?“ „Asi ne,“ odpověděl strážný. „Ani by ho nehonili. Jsou příliš chytrý na to, než aby se tam sami někde ztratili.“

„Takže psy jste vypustili až o půlnoci?“

Muž přikývl. „Přesně ve dvanáct.“

„A oni se za ničím nehonili, co?“

„Byli celou noc klidný,“ tvrdil strážný. „Tady se vůbec nic nedělo.“

Jake nepochyboval, že mu člen ochranky lže. Podle lékařského nálezu Nancy Tanaková zemřela ve tři hodiny v noci, a to by znamenalo, že její tělo leželo skoro celou noc na parkovišti. Psi by je hned našli. To se ale nestalo, protože Nancy větší část noci neležela na parkovišti, ale uvnitř budovy, kde ji zabili. „V kolik hodin jste zavřeli psy zpátky do klecí?“

„Když svítalo.“

A právě tehdy pohodili Nancyinu mrtvolu na parkovišti, usoudil Jake. Proto nebyla pokryta prachem z pouště. Ležela na zemi sotva hodinu.

„Budete si přát ještě něco, pane?“

„Ne, to stačilo. Dík za vysvětlení.“

Jake sledoval pohledem odcházejícího strážného a potom se obrátil k Brennermanovi. „Vypadá to, že jsme tady hotovi.“

„Mrzí mě, že jsme vám nemohli být prospěšnější,“ řekl Brennerman přátelsky. „A mám opravdu strach o Joannu, jestli to opravdu byla ona. Zdejší poušť dokáže být nemilosrdná.“

Poručík se seržantem prošli laboratoří a recepční místností ven na slunce. Den už byl horký, velmi horký, vzduch se téměř ani nepohnul. Oba muži se začali potit.

Připadalo jim, že teplota stoupla aspoň na čtyřicet stupňů.

Zamířili na parkoviště.

„Tak jaký dojem to na tebe udělalo?“ zajímal se Farelli.

„Lžou, jako když tiskne,“ postěžoval si Jake znechuceně. „A my jim nic nemůžeme prokázat.“

Farelli přikývl. „Nemůžeme prokázat ani to, že tu byla doktorka.“

„Ale ona uvnitř určitě byla.“

„Ne podle záznamu z kamery.“

„Ty zatracené pásky mohli klidně podle potřeby sestříhat tak, aby ukázaly jen to, o čem nás chtějí přesvědčit.“

Farelli si promnul bradu. „Co kdybychom to předali chlapcům od FBI, aby se na to mrkli?“

Jake zavrtěl hlavou. „Teď se musíme soustředit na hledání Joanny a s tím nám pásky nepomůžou.“

„Podle mého názoru je už dávno mrtvá, Jaku,“

zachmuřil se Farelli. „Najdeme nanejvýš její tělo. S tím by ses měl smířit.“

Jake si smutně povzdechl. Nepochyboval, že má Farelli pravdu.

Vyšli na rozpálené parkoviště. Asfalt byl tak horký, že je pálil i přes podrážky bot. Příslušník dopravní policie držel hlídku u Nancyina auta. Sanitka už odjela.

Jake se podíval na zadní sedadlo Nancyiny hondy.

Prostor tam byl malý, téměř stísněný. Strážný měl pravdu.

Tam by se nikdo neukryl.

Jake obešel auto a pokusil se otevřít kufr. Byl zamčený.

Obrátil se proto k dopravnímu policistovi a zeptal se: „Nemáte tu něco, čím by se to dalo otevřít?“

Policista přinesl ze svého vozu páčidlo a s jeho pomocí snadno víko nadzvedl. Z uzavřeného prostoru se vyvalila vlna horkého vzduchu. Jake zamával rukou, aby jej rozptýlil, a potom se naklonil nad úložný prostor. Zdálo se, že až na prázdnou náhradní pneumatiku a špinavý ručník je prázdný. V zadním rohu ale Jake objevil dámskou černou kabelku. Sáhl po ní a rychle se podíval dovnitř. Patřila Joanně. „Byla tady,“ zašeptal.

Odstoupil od vozu a otřel si pot z čela dlaní. „Byla tady,“ opakoval nahlas.

„A teď už pravděpodobně její mrtvolu někam schovali,“

usoudil Farelli.

Jake zasmušile přikývl. „Nemohli ji nechat naživu.

Věděla toho na ně příliš moc.“

„Ten darebák zavraždil dvě ženy,“ zabručel seržant. „A nejspíš mu to projde.“

Jake se otřásl při představě, že zabili Joannu pomocí chřestýšů. Musel připustit, že se to tak nejspíš odehrálo. Tak by její smrt vypadala jako nešťastná náhoda a nikdo by nemohl dokázat opak. Opírali se pouze o přiznání Lucy Rabbové, a to stačilo pouze na to, aby ji samu poslalo na nějaký čas za mříže. Jo, ona si to odskáče, a Brennerman vyklouzne. A Joannu to tak jako tak nezachrání. Z dálky se ozval zvuk motorů. Poručík se obrátil směrem, odkud přicházely, a zadíval se na plochou pouštní krajinu.

Zpočátku nerozeznával nic, ale brzy zpozoroval, jak kola terénních aut zvedají pouštní písek. Pomalu se objevily dva džípy.

„Co to má, sakra, znamenat?“ podivil se Farelli.

„Nevím,“ odpověděl Jake, který teď vozy viděl zřetelněji. Řídili je uniformovaní příslušníci bezpečnostní služby. Na korbě seděli velcí rotvajleři. Na dveřích džípů bylo namalováno logo Bio-Teku.

„No,“ přemítal Farelli nahlas, „podle toho, jak se tváří, nenašli to, co hledali.“

„Nebo také možná nenašli Joannu.“

Seržant se ihned otočil. „Myslíš, že se tam může pořád ještě schovávat?“

„Snad ano.“ Jake se bál uvěřit nové naději. „V takovém případě ji musíme najít dřív, než se to podaří jim.“

Farelli ukázal na šerifovo auto na okraji vyasfaltované plochy. „Vsadil bych se, že ten chlap dokáže rychle sestavit pátrací skupinu.“

„Mám lepší nápad,“ řekl Jake a sáhl po svém mobilu.

Kapitola 43

Jeskyňka, v níž se Joanna ukryla, se měla stát jejím hrobem. Uvízla v ní jako v pasti, z níž nebylo cesty ven, a ona si to uvědomovala. A také věděla, že se smrt blíží.

Vedro v jeskyni se již téměř nedalo vydržet a k němu se ještě přidala horečka. Joanna si připadala jako v ohni, celá hořela, nohu měla zanícenou a hodinu od hodiny se cítila hůř.

Opatrně si stáhla provizorní obvaz z nohy a pokusila se rozedřené místo prozkoumat. V přítmí zadní části jeskyně se nedostávalo světla, a tak se doplazila ke vchodu. Počkala si, dokud se její oči nepřizpůsobily ostrým paprskům a potom si ránu prohlédla. Byla zarudlá, citlivá a oteklá a uprostřed se tvořil žlutý hnis. A jako by to nestačilo, až ke stehnu se jí táhly červené pruhy. Infekce se šířila.

Joanna si opět přiložila improvizovaný obvaz a odplazila se do zadní části jeskyně, či spíš pouhé díry ve skále hluboké asi pět metrů a vysoké sotva tolik, že se v ní mohla posadit a neudeřit se přitom do hlavy. Zachránila jí však život. Kdyby ji nenašla, psi by ji vystopovali a ona by již byla mrtvá.

Obrátila pohled k láhvi od vody, již dlouho prázdné.

Musela se rozhodnout, zda její obsah vypije, nebo si jím vyčistí ránu, či zda jej rozdělí a udělá oboje. Nakonec vodu vypila, ale byl to pouhý decilitr, jen o něco víc než jeden doušek, který k přežití nestačil.

Opět se zadívala na láhev. Ústa a krk měla tak vyschlé, že sotva mohla polykat. Sebrala plastovou nádobu a naklonila si ji do úst v naději, že z ní vyteče alespoň kapka nebo dvě. Byla však suchá jako troud. Odhodila ji stranou.

Joanně se zdálo, že zvenku cosi zaslechla. Znělo to jako škrábání. Nepřicházelo zdaleka. Padající kamení? Nebo pouštní zvíře? Rychle sáhla po špičatém klacku, který našla u jeskyně, a čekala s nastraženýma ušima. Pokud to byla ochranka z Bio-Teku, znamenalo to její smrt. Bylo-li to však zvíře, třeba by je zahnala. Čekala dál a vedro v jeskyni ji dusilo. Minuty ubíhaly. Zvuk se již neozval.

Joanna upustila klacek. Ta trocha činnosti, kterou právě vykonala, ji vyčerpala. Nedostatek vody z ní vysával veškerou energii a ona nepochybovala, že se to postupem dne ještě zhorší. Odpolední slunce zvedne teplotu o další tři až pět stupňů a stoupne jí i horečka z šířící se infekce.

Zemře na dehydrataci stejně jako většina těch, kdo zabloudili v poušti. Nakonec její tělo najdou psi. Tkáně v rozkladu vydávají silný pach a ten je přivábí. Ale do té doby budou dál běhat dokola po stopě Joanniny krve.

Pousmála se, když si vzpomněla, jak minulé noci přelstila ochranku a její rotvajlery. Nějak ve tmě našla jeskyni a lehla si na zem, aby popadla dech. Hlavu si položila na jakousi pouštní bylinu či keř. Bylo to něco přes deset stébel zakončených chomáčky květů. Joanna jich asi polovinu utrhla a vrátila se do pouště na místo vzdálené více než sto metrů od jeskyně. Rána jí v té době již přestala krvácet, a proto si ji znovu otevřela a nechala rostlinky nasáknout krví. Potom krvavé stonky rozmístila do kruhu asi padesát metrů od sebe. Vrátila se do jeskyně jen o chvíli dříve, než se přihnali štěkající psi. Dlouhé hodiny obíhali ve velkém kruhu za pachem Joanniny krve. Za úsvitu štěkot a lidský křik ustaly.

Ale Joanna nepochybovala, že se strážní brzy vrátí s čerstvými psy, kteří snadno naleznou pach její krve.

Nakonec je přivábí pach z její zanícené rány. Ta se postupně zaplní hnisem a nekrotickou tkání, které budou silně páchnout. Ať tak nebo tak, to zranění jí přivodí smrt.

Joanna se pokusila najít způsob, jak by mohla uniknout, horečka a dehydratace jí však zatemňovaly mozek. Trpěla teď už tak sžíravou žízní, že nedokázala myslet na nic jiného než na vodu. Za sklenici ledové vody by už dala cokoli.

Cokoli. Před očima se jí vybavil obraz oroseného půllitru piva. Tak chladného, že ho skoro ani nemohla polknout. A Jake jí do něj dál doléval. „Kladl jsem ti na srdce, abys to nezkoušela,“ káral ji. „Proč jsi mě, k čertu, neposlechla?“

Měla jsem ho poslechnout, říkala si v duchu. Tak hloupě jsem jim vběhla do pasti. Příště budu rozumnější.

Bude-li ještě nějaké příště.

Jake a orosená sklenice piva zmizely z jejích představ.

Žízeň byla nesnesitelná, jazyk se jí lepil k patru. Pokusila se polknout, ale marně. Ve vzpomínkách se opět vrátila k Jakeovi, kterého už víckrát neuvidí. Ani svou sestru Kate.

Ani nikoho jiného. Všechno skončilo. Zemře tady.

Nevzdávej se, přikázala si v duchu. Alespoň se o něco pokus.

Zoufale se snažila soustředit. Byla však příliš unavená a apatická a oční víčka se jí klížila. Třeba by jí prospělo, kdyby si na chvíli zdřímla. Ano, trochu se prospí a nabere síly.

Nebuď hloupá, okřikla se hned. Jestli usneš, jenom tě to oslabí, nebudeš už schopná ani se pohnout. Teď, nebo nikdy. Ale jak se dostat pryč? Nejdřív musíš vyjít z jeskyně a najít vodu. Ale kde? Mám se vydat do pouště, nebo se vrátit zpátky k Bio-Teku? Obě cesty jsou nebezpečné, usoudila. A jestli v poušti nenajdu vodu, určitě umřu.

Odpolední slunce mě zabije za pár hodin. Radši počkám do večera. Ano, večer to bude lepší. Kdybych zabloudila, můžu se orientovat podle hvězd.

Horečka náhle stoupla. Joanna opět celá hořela. Pot se z ní řinul a pronikal jí do šatů. Rychle si rozepnula košili a začala se ovívat jejími cípy. Teplota však stoupala dál.

Vedro se již nedalo dlouho vydržet. Po čtyřech se doplazila k ústí jeskyně, aby se nadýchala čerstvého vzduchu.

Potom to uslyšela. Jasné vrčení blížícího se vrtulníku.

Ztuhla na místě. Znělo to, jako by letěl přímo nad její hlavou.

Joanna se doplazila zpátky do hloubi jeskyně a doufala, že zvuk helikoptéry utichne. Ale neutichal. Stupňoval se a zase se poněkud vzdaloval. Chvíli trvalo, než si uvědomila, že vrtulník krouží nad územím, kde rozházela zakrvavené stonky pouštní byliny. Oni věděli, že musí být někde poblíž.

Cítila se hrozně. Zeslábla již natolik, že málem neměla sílu ani sedět. Musela si lehnout. Víčka měla tak těžká, že nedokázala udržet otevřené oči. Ach, Bože, pomoz mi, prosila v duchu. Jen ať neusnu! Ať tady nezemřu!

Ale víčka se zavírala dál. Než usnula, začala si odříkávat modlitbičku z dětství.

Andělíčku, můj strážníčku…

Kapitola 44

Policejní vrtulník pomalu kroužil nad pouští ve výši tří set metrů. Jake Sinclair pečlivě sledoval půdu pod sebou a silným dalekohledem pátral po jakýchkoli známkách života.

„Nic,“ křikl Jake na pilota. „Nevidím vůbec nic, sakra!“

„Nehledej člověka,“ zavolal na něho pilot. „Hledej, cokoli se hýbe.“

Jake opět zkoumal půdu pod sebou, ale nespatřil nic kromě písku, dun a malých kopečků. Na východ od něho ležel hřeben vyšších pahorků, které ohraničovaly pozemek Bio-Teku. Před hřebenem se zvedala velká skála, za níž se tvořil stín. Vše bylo klidné. Nehýbal se dokonce ani pouštní pelyněk.

„Nic,“ ohlásil Jake. „Vůbec, ale vůbec nic.“

Vrtulník pomalu zabočil na východ proti slunci. Půda pod nimi byla teď červená, zlatá a oranžová. V jasných barvách se utápěly podrobnosti povrchu.

Jake odložil dalekohled a zeptal se: „Existuje nějaký způsob, jak zúžit okruh pátrání?“

„Pomohlo by mi, kdybys mi pověděl víc o člověku, kterého hledáme.“

Jake zaváhal, nechtělo se mu totiž hovořit ani o Joanně, ani o případu, který řešili. Momentálně se mu zdálo, že čím méně lidí se o tom dozví, tím lépe. Jake nestál o to, aby se zprávy o Bio-Teku či o Joannině zmizení dostaly do rozhlasu či televize. „Je to jedna z našich,“ spustil Jake opatrně. „Pracovala na případu a teď ji pohřešujeme.

Věříme, že by mohla být tady.“

„Takže žena?“

„Jo.“

„A vyzná se v poušti?“

„Co tím myslíš?“

„Myslím tím, jestli umí najít vodu a úkryt. Jestli se umí chránit proti vedru.“

„Ne.“

„Tak to máme problém.“

Jake ihned přehodnotil svou odpověď. „Není hloupá.

Dobře chápe, že se musí chránit před sluncem.“

„Jenže tady nejde jenom o slunce,“ vysvětloval pilot.

„Jde o vedro a jak proti němu bojuješ. A totéž platí i o úkrytu. Nejde o to prostě nějaký najít, ale vybrat si ten správný.“

„A jaký by měl ten úkryt být?“ Jake se v této problematice nevyznal, zřejmě stejně jako Joanna.

„Řekněme, že si zalezeš do jeskyně a ta se ti zpočátku zdá chladná. Prostě se schováš před sluncem a jsi přesvědčený, že jsi za vodou. Rozumíš mi?“

„Rozumím.“

„Jenže to je chyba,“ pokračoval pilot. „Pokud jeskyně nevětrá a slunce pálí na její ústí, teplota v ní vyskočí a udělá z té jeskyně pec. Potom se začneš opravdu potit a čím dál víc podléháš dehydrataci. A to zabíjí většinu lidí.

Dehydratace.“

Vrtulník opět změnil kurs, tentokrát zamířil na severovýchod. Jake se zadíval dalekohledem na kopce a pahorky. „Takže občas je lepší zůstat pod převislou skálou, než se schovat v jeskyni?“

„Někdy ano,“ přitakal pilot. „Ale jakmile začne foukat, musíš honem dovnitř. Jinak by tě mohl vítr doslova odnést.“

Půda pod nimi teď byla plochá a otevřená. Jake spatřil stopy pneumatik v písku. Pravděpodobně je tam zanechala terénní auta z Bio-Teku, usoudil Jake. Jenže vozidla teď nikde v dohledu nebyla. Žádné džípy, žádní psi. Žádné pátrací výpravy. To Jaka zneklidnilo. Možná už našli Joannino tělo a ponechali je na pospas živlům a pouštní fauně. Tak by její smrt vypadala přirozeněji, zvláště stopy po uštknutí chřestýši. Jake se otřásl, když si představil, v jakém stavu by její mrtvolu asi objevili.

Zaostřil dalekohled na stopy po pneumatikách a snažil se zjistit, jestli v nich je nějaký řád. Na některých místech se křižovaly, jinde, tam kde řidiči otočili vůz, po nich zbyly polokruhy. Nalevo od Jaka se zvedal nevysoký hřeben pahorků, kde stopy zmizely úplně. Když se znovu objevily, vedly přímo.

„Na sever,“ křikl Jake a ukázal pod sebe. „Sleduj ty stopy na sever.“

Pilot navedl tím směrem vrtulník a klesl na výšku stopadesáti metrů.

Jake dál pozoroval stopy pneumatik dalekohledem.

Nakrátko zmizely mezi několika hrbolky a dunami, ale potom vedly zase přímo dál na severovýchod. Nakonec se ztratily uprostřed pustiny.

Jake pokynul pilotovi. „Potřeboval bych se na ty stopy pořádně podívat. Nemohl bys sestoupit níž?“

Vrtulník pomalu klesl do šedesáti metrů a zůstal viset nad tím místem. Nyní již Jake uviděl i stopy zvířat. Dovtípil se, že je tam zanechali rotvajleři. Ale na rozdíl od aut zvířata běhala do kruhu o průměru asi osmdesáti metrů.

„Pojď, přistaneme,“ houkl Jake na pilota. „To jsou psí stopy.“

„Velkých psů,“ poznamenal pilot.

„Opravdu velkých,“ přitakal Jake.

„Kolem něčeho běhali,“ usoudil pilot. „Asi kroužili kolem nějakého úlovku.“

Jake zavrtěl hlavou. „Bojoví psi neběhají dokola kolem oběti. Vrhnou se přímo na ni.“ Jake pomalu vykročil po psích stopách s očima upřenýma k zemi. Odkopl malý kámen, potom další, ale nic pod ním neobjevil. Před sebou si všiml dlouhého stébla z rostliny na zemi. Ale nikde kolem nerostly žádné byliny ani keře. Sehnul se pro stonek a rozeznal na něm skvrnu od krve i chuchvalec květu.

Pokračoval dál, tentokrát rychleji, a narazil na další stonek, tentokrát zasazený do půdy. Jake se rozběhl po křivce zvířecích stop. A nalezl další a další stonek.

„Je tady!“ vykřikl a zastavil se, aby popadl dech. „Bude někde tady!“

Pilot k němu přiběhl. „Co jsi našel?“

„Tohle,“ řekl Jake a ukázal mu zakrvavený stonek.

„Rozmístila je do velkého kruhu. A psi se určitě celou noc honili za vlastním ocasem. Tak jim Joanna utekla.“

Pilot přimhouřil oči. „Před kým utekla?“

„Před lidmi, co ji chtěli zabít.“

Pilot si prohlédl stonky. „Jestli je tohle její krev, nedošla daleko.“

„To chápu,“ přitakal Jake vážně. Napadlo ho, že tolik krve nemůže pocházet z pouhého škrábnutí. Joanna byla zraněná a krvácela. Ze všeho nejdřív by se snažila najít úkryt, aby si odpočinula a zastavila krvácení. Rozhlédl se po nevábném okolí. Nikde kromě nízkých kopců na severu se schovat nemohla. Jake ukázal k jejich úpatí. „Tam určitě bude.“

Pilot se poškrábal na strništi na bradě. „Ty kopce se táhnou kilometry daleko a jsou plné propastí, jeskyní a strží.

Jestli se opravdu schovala tam, bude zatracená fuška ji najít.“

„Musíme to zkusit, a to co nejrychleji.“

Pilot přikývl. „Pojď, vrátíme se a dáme dohromady pátrací skupinu.“

„Na to nemáme dost času,“ namítl Jake. „Chtěl bych, aby ses vrátil a přivezl mi psa stopaře. Nejlepší by byl barvář.“

Pilot se pochybovačně zadíval na Jaka. „Bude pořád běhat dokolečka po krvavé stopě.“

„Vím, jak tomu zabránit.“

„Jak?“

„Stačí, když při návratu přistaneš proti větru od psích stop.“

„Pořád jsem přesvědčený, že by pátrací skupina byla lepší.“

„Nejdřív přivez toho zatracenýho psa,“ zaklel Jake. „A vrať se co nejdřív.“

Pilot sáhl do kapsy pro láhev s vodou a podal ji Jakeovi.

„Drž se ve stínu, jak to jen půjde.“

Poručík se obrátil a vydal se k úpatí kopců vzdálenému stovku metrů. Poušť byla pod vysoko stojícím sluncem tak horká, že ho i přes podrážky pálila do nohou. Opět si vzpomněl na Joannu a na její zranění. Z toho krvácení určitě zeslábla. A navíc v pětačtyřicetistupňovém vedru. Byl by zázrak, kdyby přežila.

Jake spěchal a hledal v písku krvavé stopy. Na žádné však nenarazil. Samozřejmě, usoudil, musela zastavit krvácení alespoň na dobu, než se dostala do kopců. Jinak by psi zachytili její pach a neběhali by kolem zkrvavených stonků. Bylo to od ní chytré. Stačilo to ale na přežití?

Jake zamířil k úpatí kopců a zahleděl se do zbrázděného terénu. Nebyly tam žádné cesty ani pěšinky, nikde žádný snadný přístup.

Počkal si, dokud zvuk vrtulníku nezanikne v dálce.

Potom si spojil dlaně u úst a z plných plic volal znovu a znovu Joannu. Jediné zvuky, jež však uslyšel, byly jeho vlastní výkřiky a jejich ozvěna.

Kapitola 45

Eric Brennerman byl spokojen s tím, jak se změnila kancelář Alexe Mirrena. Vypadala, jako kdyby do ní její někdejší uživatel nikdy ani nevkročil. Jeho stůl zůstal holý a prázdný, jmenovku sejmuli ze dveří. Všechny obrázky a plakety sňali a zabalili, aby je poslali Mirrenově dceři.

Brennerman si pečlivě znovu prohlédl pracovnu, aby si ověřil, zda v ní nezůstaly žádné stopy ani po jeho práci. Byl to špinavý vyděrač, nadával mu v duchu, když si prohlížel velkou registraturu a její otevřené zásuvky. Všechny sešity s údaji i jednotlivé listy papíru popisující Mirrenovy pokusy zničil v drtičce a spálil. Ačkoli z dokumentace nezůstalo nic, postup přípravy a získávání embryonálního transformačního faktoru byl již na světě. Brennerman přepsal výsledky pokusů, aby se zdálo, že je prováděli na zvířatech. Nikde neponechal ani sebemenší stopu, jež by naznačovala, že k pokusům byly použity lidské zárodky.

Jeho pohled utkvěl na kartónové krabici s Mirrenovými zarámovanými obrázky. Ten vrchní zachycoval mrtvého vědce při přebírání ceny za genetiku od Edmonda a Lucy Rabbových. Jakmile se teď najde tělo Joanny Blalockové, už se bude muset vypořádat jedině s Lucy. Ale tu snadno zvládne. Ovšemže bude ječet a nadávat, že přišla o kontrolní balík akcií. Jeho právníci jí však ukážou dokumenty potvrzující právo živých akcionářů vykoupit podíl mrtvých partnerů, a to za slušnou tržní cenu. A ačkoli byl Bio-Tek výnosný, jeho čistý roční příjem činil pouhé dva miliony dolarů. To znamenalo, že Lucyin podíl bude moci vykoupit asi za osm milionů. Banka mu na to ráda půjčí, zvláště když Hoddingsův rodinný svěřenecký fond bude vystupovat jako jeho společník.

Lucy bude samozřejmě zuřit, ale nebude jí to nic platné a jeho záměr nezmaří. Osm milionů dolarů, které dostane, a to nezdaněné, neboť šlo o manželův majetek, ji poněkud uklidní. Navíc jí Brennerman hodlal ponechat malý, řekněme pětiprocentní vlastnický podíl na Bio-Teku. Tím hodlal Lucy přesvědčit, aby držela jazyk za zuby. Jenže jak dlouho vydrží mlčet? Brennerman si povzdychl. V tom spočíval jeden z problémů Lucy Rabbové. Byla příliš upovídaná.

Brennerman sáhl po telefonu a vytočil její číslo. Chtěl se s ní setkat a vysvětlit jí, co má říkat, kdyby se jí novináři vyptávali na Joannu Blalockovou. Ostatně Lucy teď vlastnila největší podíl na majetku a Joannino tělo bude nalezeno poblíž pozemku Bio-Teku.

Po pátém zazvonění se ozval Lucyin hlas ze záznamníku. Brennerman okamžitě zavěsil. Již včera se s ní dvakrát pokusil spojit a nechával jí vzkazy, ona se však neobtěžovala s tím, aby mu zavolala zpátky. To byla celá Lucy. Chovala se k němu upejpavě jako nějaká středoškolačka. Určitě se rozhodla, že počká ještě den a teprve potom mu zavolá. Nechtěla se shodit a naznačit mu, jako že jí na něm příliš záleží, ačkoli s ním pravidelně spala.

Je prostě upejpavá, opakoval si v duchu. Dobrá. Tak ať si taková klidně zůstane a zkouší na něho ty své fígle. Jen ať si věří, že by většina mužů ráda dala život za to, aby se jí dostala mezi nohy, a že Brennerman mezi ně patří. Udělá si z Lucy loutku, dokud někdy v budoucnosti i ona nešťastnou náhodou nepřijde o život.

Do pracovny se vřítil uniformovaný příslušník ochranky a bez dechu oznámil: „Doktore Brennermane, vypadá to, že našli mrtvolu té ženské.“

„Co znamená, že to tak vypadá?“ odsekl Brennerman stroze. „Buď ji našli, nebo nenašli.“

Strážný polkl naprázdno a snažil se popadnout dech.

„No, na parkovišti je hotové peklo. Právě tam přijela dopravní policie i kriminálka a před branou už stojí i sanitka.“

Brennerman se otřásl strachem. „Sanitka?“

„Ano, pane.“

Brennerman si rychle utřídil myšlenky. Sanitka se posílá pro živé lidi. Proboha! „Mluvil jsi o mrtvole. Viděl jsi ji na vlastní oči?“

„Ne, pane. Jenom předpokládám, že ji vezou ve vrtulníku, co se právě vrací z pouště.“

Určitě bude živá, vyděsil se Brennerman. Nějak v té zatracené poušti přežila. Ale jak? „Takže je živá,“ zamumlal spíš sám pro sebe.

„Proč myslíte?“

„Protože přijela sanitka, ty idiote!“

Strážný potřásl hlavou. Urážka se ho nedotkla. „Kvůli tý druhý mrtvý ženský taky přijela sanitka. A auta policajtů a koronera taky. Teď mi to připadá stejný.“

Brennerman se náhle rozzářil. „Ohledávač je tady taky?“

„Jo,“ přikývl muž ve stejnokroji. „Ten cizinec, co mluví tak srandovně.“

Brennerman se usmál. „Tak to je mrtvá.“

„Ano, pane. Máte nějaké speciální instrukce pro mužstvo?“

„Vyřiď jim, ať zůstanou na místě a nikomu nic neříkají.“

Brennerman zvedl zrak za odcházejícím členem ochranky a potom znovu zkusil Lucyino číslo. Telefon opět nikdo nezvedl.

Vzkaz na záznamníku nenechal. Upravil si kravatu a černou pásku na rukávu a vyšel z kanceláře přes laboratoř.

Všude panovalo ticho. Pracovny zůstaly prázdné, všechny přístroje vypnuté. Byl pátek a Brennerman dal svým lidem den volna. Alespoň se během dlouhého víkendu zklidní a nezačnou panikařit. A on sám tím získal čas a klid na to, aby si rozvážil, jak bude dál pokračovat ve svém výzkumu přenosu genetických informací.

Vykročil ven do jasného, sluncem zalitého dne. Rychle přelétl pohledem vyasfaltované parkoviště. Bylo to přesně tak, jak říkal strážný. Čekala tam sanitka s otevřenými zadními dveřmi, vedle ní vůz dopravní policie a dvě civilní auta. Z dálky se ozývalo vrčení blížícího se vrtulníku.

Brennerman nasadil vážný výraz a přistoupil k patologovi z úřadu koronera. Pozdravili se kývnutím hlavy.

„Tak ta noční můra zřejmě nikdy neskončí, viďte?“

prohodil Brennerman klidně.

„Kdybyste si tohle přečetl v nějakém románu, nikdy byste tomu neuvěřil,“ odpověděl Gupta. „Je to víc než otřesné.“

„Je to tragédie, když takhle skončí nevinní lidé.“

„Srdcervoucí,“ přitakal Gupta. „Zvlášť když to postihne tak skvělou osobu, jako je Joanna Blalocková.“

Vrtulník se již jasně rýsoval na obloze. Přiblížil se k budově a začal kroužit, aby nalezl nejvhodnější místo pro přistání.

„Myslíte, že doktorka Blalocková hodně trpěla?“ křikl Brennerman, aby přehlušil helikoptéru.

„Podle toho, co jsem slyšel, tak nesmírně,“ houkl Gupta stejně hlasitě. „Je to tam drsné, opravdu velice drsné.“

„Neublížila jí nějaká zvířata?“

„Domnívám se, že naštěstí nikoli.“

Vrtulník začal pomalu přistávat.

Brennerman se rozhlédl po přihlížejících. Všichni vážně až smutně sledovali sestupující stroj. Urovnal si černou pásku na rukávě a řekl: „Předpokládám, že zjistíte, že doktorka Blalocková zemřela přirozenou smrtí.“

Guptovo obočí vyskočilo do výšky. „Zemřela? Ale ona přece žije!“

Brennerman se zoufale snažil nedat na sobě znát, jak se vyděsil. „Víte, když jsem viděl vás z úřadu koronera, myslel jsem hned na nejhorší.“ Gupta přikývl. „To byl velice logický závěr. Nepřijel jsem však zkoumat doktorku Blalockovou. Potřebuji nějaké informace ohledně Nancy Tanakové.“

„Ano?“ Brennerman sledoval vrtulník. Vznášel se ještě desítky metrů vysoko nad zemí, ale už zvedal mraky pouštního písku. Napadlo ho, jak vážně je asi Joanna zraněná. Třeba se udeřila do hlavy. Možná nebude schopná mluvit.

„Víte, přehlédl jsem cosi na místě činu,“ pokračoval Gupta. „Když převezli tělo Nancy do márnice, zkontroloval jsem předměty, jež měla u sebe, ale nenalezl jsem ani kabelku, ani klíče. To je ovšem podivné, viďte? Všichni jsme předpokládali, že těsně před uštknutím nastupovala do svého auta. Jenže nikde poblíž jejího těla se nenalezla ani kabelka, ani klíče. A to je podivné, co říkáte? Proto jsem začal znovu zvažovat, jestli se opravdu snažila nastoupit do auta. Nebo jestli ji někdo udeřil do hlavy, okradl a potom ji teprve uštkli hadi? Otevírá se tady celá řada možností.

Zavolal jsem tedy poručíku Sinclairovi, který však nebyl dosažitelný. Seržant Farelli mu ale mé znepokojení a otázky tlumočil. Vzkázali mi, že se objevily nové a důležité okolnosti a že se tady mám okamžitě hlásit.“ Gupta si promnul bradu. „Rád bych věděl, o jaké okolnosti jde.“

Brennerman se pokoušel proniknout pohledem skrz mlhu zdviženého prachu. Jen ať je vážně zraněná a neschopná mluvit, modlil se v duchu. Anebo ještě lépe: ať je v komatu a umře. Ať s ní umřou i všechna tajemství Alexe Mirrena a Bio-Teku.

Vrtulník přistál a písek se postupně usadil.

Brennerman spatřil dvě postavy vystupující ze stroje, ale nedokázal je rozeznat. Byly jako stíny. Potom se vzduch vyčistil.

Joanna Blalocková pomalu kulhala k parkovišti a opírala se přitom o urostlého detektiva.

Brennerman se obrátil a chtěl utéct, jenže druhý policista mu zablokoval cestu.

„Mu… musím se vrátit… do laboratoře,“ koktal Brennerman.

Lou Farelli se pousmál. Sáhl po poutech a začal jimi točit kolem ukazováčku.

Brennerman ucouvl a zoufale přemýšlel, kudy může uprchnout. Rychle se obrátil. Ani opačný směr však již nebyl volný. Joanna Blalocková se k němu blížila s rozhněvanou tváří.

Pouštní vítr zesílil, přesto Brennerman jasně slyšel její hlas.

„Ty vrahu,“ volala na něho, „prokletý vrahu!“

Epilog

Jake vezl Joannu autem po dálnici k Long Beach. Měli namířeno do Mandrakis, řecké restaurace, na niž oba rádi vzpomínali.

„Kdy jsi byl naposled u Dimitriho?“ Joanna tím mínila Dimitriho Mandrakise, bývalého detektiva, nyní majitele restaurace.

„Už to bude rok, co jsme spolu mluvili naposled.“

„Ty jsi ale ostudný, Jaku. Ten člověk se k tobě chová jako k synovi, a ty se ani neobtěžuješ, abys mu zavolal.“

„Já vím, já vím.“ Zapálil si cigaretu zapalovačem z přístrojové desky a pootevřel okno. „Je to divné, jak snadno zapomínáme na nejdůležitější věci našeho života. Necháme se zavalit prací, svázat si jí ruce a potom zapomínáme. A nakonec je už příliš pozdě.“ Zamyšleně zabafal z cigarety.

„Rád bych věděl, proč jsme takoví.“

„Nejspíš to bude kvůli tomu, že se většinou zabýváme hlavně sami sebou.“ Joanna si poposedla v sedadle a opatrně si přehodila nohu přes nohu. Přitom zamrkala.

„Pořád tě ta noha bolí?“ zeptal se.

„Trochu.“ Joanna si povytáhla sukni a prohlédla si pěticentimetrovou jizvu na koleni. Zbyla z ní tenoučká zarudlá čára. „Zdá se, že se tkáň hloub pod povrchem ještě nezahojila úplně.“

Jake se k ní otočil. „Ale ta jizva už skoro není vidět.“

„Plastičtí chirurgové dnes dokážou neuvěřitelné věci.“

Joanna upřela zrak na své koleno a snad už posté si uvědomila, jaké měla štěstí, že ji Jake se stopařským psem nalezli v poušti. Jinak by určitě zemřela. V žádném případě by nepřežila v té jeskyni další den bez vody.

„A to zarudlé kolem také zmizí, viď?“ vyrušil ji z úvah.

„Časem ano.“ Joanna si stáhla sukni. „Ale povím ti, že jedna věc nikdy nevybledne. I kdybych se dožila tisíce let, nezapomenu na ni.“

„Na co?“

„Na toho parchanta, co mi to způsobil. Kdykoli se podívám na tu jizvu, vzpomenu si na Brennermana.“

„Tak si ho představuj, jak sedí v base, protože tam už zůstane do konce života.“

„Zasloužil by si plynovou komoru,“ zabručela Joanna.

Poručík se ušklíbl. „Hraješ si přede mnou na konzervativce?“

„Když jde o Brennermana, tak konzervativní jsem.“

Joanna se nadýchla a počkala, až ji přejde vztek. „Stejně pořád nemůžu uvěřit, jak takový mimořádně schopný lékař dokázal zavraždit tolik lidí. Copak nemá svědomí?“

Jake pokrčil rameny. „Ono se to dělá snáz, když někdo zabíjí místo tebe.“

„Vypadá to tak.“ Joanně se znovu zjevil před očima obraz světlovlasé nájemné vražedkyně. Vybavila si v paměti záznam z kamery zachycující vteřinu, kdy blondýna chladnokrevně vrazila kuchyňský nůž Mervinu Tuchovi do zad. „Už jste něco zjistili o té ženské, co zabíjela?“

„Podle jednoho informátora měla spojení na ostré hochy, kteří si říkají Westies.“ Vyprávěl jí o Clubu West a newyorském gangu, který jej vlastnil. „Domníváme se, že v tom podniku měli centrum svých operací na západním pobřeží.“

„Vyslechli jste je?“

„Nestihli jsme to,“ odpověděl Jake. „Zavřeli krám a honem se vrátili zpátky na východ.“

„Prostě jen tak?“

„Zdá se, že přišli o předmět podnikání,“ poznamenal suše.

Odbočili z dálnice a vjeli do San Pedra, přímořského městečka na jižním okraji regionu kolem Los Angeles. Bylo půl deváté a nad mořem se vznášela mlha. Ulice byly opuštěné.

Joanna si prohlížela čtvrť, kterou projížděli. Byla to oblast chudších vrstev s malými samoobsluhami, benzinovými pumpami a pizzeriemi. Dveře většiny obchodů byly počmárány výtvory sprejem.

Zabočili do úzké uličky a zastavili před malou bílou budovou s neonovým poutačem s ozdobným nápisem Mandrakis. Část trubky s písmenem M nesvítila.

„Myslíš, že si Dimitri někdy nechá ten poutač opravit?“

prohodila Joanna.

„Těžko,“ řekl Jake a otevřel dveře. „Je přesvědčený, že to podniku dodává zvláštní ráz.“

Přeplněná restaurace byla větší, než se zdála zvenku. Na dubovém parketu stálo třicet stolků a u zadní stěny pódium pro orchestr. Na jeho okraji seděli hudebníci a pokuřovali.

Vzduch byl prosycen exotickými, kořeněnými vůněmi.

Vysoký, tělnatý muž s vystouplým břichem a šedočernými vlasy přispěchal, aby je přivítal. Objal Jaka, až ho téměř zvedl z podlahy. „Co jsi, k čertu, tak dlouho dělal?“

„Měl jsem hodně práce.“ Jake se opatrně vymanil ze sevření.

„Tolik práce, že ti nezbylo dost času na staré kamarády, co?“ Dimitri Mandrakis potřásl hlavou na znamení předstíraného znechucení a obrátil se k Joanně. Elegantně se uklonil a políbil ji na hřbet ruky. „Jsi tak mladá a krásná.

Proč marníš čas s tímhle pobudou?“

„Protože je mizera,“ zasmála se Joanna.

Dimitri se podíval Joanně do očí a usmál se na ni.

„Kdybych byl o dvacet let mladší, popad bych tě do náručí a odnes si tě.“

„Kdybys byl o dvacet let mladší, tak bych si to nechala líbit.“

„Chachá,“ rozchechtal se Dimitri hlučně. „Vypadá to, že nás dneska čeká parádní večer.“

„Jestli nás ovšem usadíš,“ zareptal Jake.

Dimitri luskl prsty přes sál na číšníka, křikl příkazy v řečtině a uvedl je ke stolu na okraji. Číšník se přihnal, otevřel láhev retsiny a za ním přispěchal druhý s komínkem bílých talířů v rukou.

„Na zdraví,“ zahlaholil Dimitri, zvedl sklenku a připil svým hostům. Potom se naklonil k Jakeovi. „Doslechl jsem se, že jste pracovali na případu Bio-Tek a na těch vraždách.“

„A co jsi slyšel ještě?“ zajímal se Jake.

„Že se dohodnou se zarmoucenou vdovou, ona se přizná a za to ji obviní jen ze spoluúčasti na vraždě druhého stupně.“

Jake přikývl a zabručel spíš sám pro sebe: „Má na svědomí pět lidí a dostane patnáct let. Možná.“

Dimitri zvedl obočí. „Proč možná?“

„Protože si Lucy Rabbová najme stejné advokáty, kteří vysekali z bryndy O. J. Simpsona.“

„Sakra,“ zaklel Dimitri tiše. „Ti se nejspíš pokusí porotu přesvědčit, že se spiknutí účastnila proti své vůli.“

„Přesně tak.“

Dimitri si zapálil cigaretu, zhluboka vdechl kouř a dál přemýšlel nahlas. „A to všechno jen proto, že stařík cítil, jak na něj přicházejí léta, a chtěl si zase připadat mladý.

Potřeboval někoho, vedle něhož by se jeho roky ztratily.“

Joanna přimhouřila oči. „Asi ti nerozumím.“

„Staří muži jako Edmond Rabb si berou mladé ženy, protože věří, že si vedle nich budou zase připadat mladí.

Jenže tohle samozřejmě nikdy nefunguje. Postupem času si začnou jít na nervy kvůli desítkám maličkostí. Ona chce trávit celé noci na mejdanech, on by zase nejradši seděl doma v pohodlném křesle a čučel na televizi. Ona si chce zašpásovat třikrát denně, jemu bohatě stačí jednou týdně.

Ona chce víc a víc, a on jí může dát míň a míň. A to všechno má pak za následek, že si muž připadá vedle mladé holky čím dál starší.“

„To je smutné,“ poznamenala Joanna.

„A taky smrtelně nebezpečné,“ dodal Jake. „Peníze starého muže a chamtivost mladé ženy, to vždycky vyvolává potíže. V tomhle případě to stálo život hodně lidí.“

„Peníze a sex jsou vždycky motivem v pozadí.“ Dimitri dolil sklenky vínem a obrátil se k Jakeovi. „Vyprávěj mi o té přestřelce na parkovišti. Jak ses dozvěděl, že tam bude ta vražedkyně?“

„Neměl jsem o tom ani tušení,“ přiznal Jake. „Joanna se nevrátila z nemocnice, a tak jsem na ni čekal v autě na parkovišti. Kdyby dorazila domů jako obvykle, gangsteři by ji dostali.“

Dimitri si změřil Joannu pohledem. „To jsi ale šťastné děvče.“

„Moc šťastné,“ přitakala.

Stárnoucí muž se obrátil opět k Jakeovi. „Pustili se do tebe rovnou?“

„Ten její kumpán to zkusil. S tou blonďatou střelkyní jsem si chvilku hrál na kočku s myší.“

„Četl jsem, že ten chlap se jmenoval Santino.

Opravdu?“

Jake přikývl. „Byl to gangster středního formátu s rejstříkem dlouhým alespoň míli.“

„Nebyl náhodou z Las Vegas?“

„Kdysi tam bydlel. Jak to víš?“ podivil se Jake.

„Když jsem nastoupil před čtyřiceti lety k policii, pracoval jsem ve Vegas. A znal jsem darebáka jménem Scottie Santino, ale ten už je dávno mrtvý.“

„Nejspíš otec toho z parkoviště,“ usoudil Jake. „A byl to taky zabiják?“

„Jo. Specializoval se na to, že nechával mizet lidi v poušti,“ vysvětloval Dimitri. „Zakopal oběť do hrobu, zalil ji betonem a potom zakryl pískem. Pěkné, co?“

„Vypadá to, že syn se učil u otce,“ řekl Jake. „Tady v Los Angeles měl Scottie Santino betonárku.“

Joanna se otřásla, neboť si uvědomila, co na ni vrazi chystali. Chtěli ji zabít a potom pohřbít v betonu.

„Měla jsi veliké štěstí,“ opakoval Dimitri.

Dveře do restaurace se otevřely a dovnitř se nahrnul hlouček řeckých námořníků. Hlasitě se pozdravili s číšníky a majitelem. Číšníci přinesli další stoly, aby bylo kam nově příchozí hosty vtěsnat.

„Chlapci z mé staré vlasti.“ Dimitri se spokojeně usmál a odsunul židli od stolu. „Musím je jít uvítat.“

Joanna vyprovázela očima Dimitriho Mandrakise a pozorovala ho, jak kulhá pryč a váhu přenáší tak, aby zbytečně nezatěžoval stehno, které mu kdysi roztrhla zločincova střela. Pomyslila si, jak je smutné, když někdo musí odejít na penzi z práce, v níž tolik vynikal a měl ji rád.

Přisedla si blíž k Jakeovi. „Dimitrimu se stýská po práci u policie. Moc se mu stýská.“

„Já vím.“

„Proto tě vždycky tak rád vidí,“ řekla Joanna tiše.

„Když přijdeš, připadá mu to, jak by se k vám vrátil.“

„Měl bych sem chodit častěji,“ přikývl Jake. „Třeba jednou měsíčně?“

„Třeba jednou měsíčně.“

„Ruku na to?“

„To víš, že ano,“ souhlasil Jake. „Ale ty bys mi měla taky něco slíbit.“

„A co?“

„Že příště už nebudeš dělat pitomosti a nebudeš riskovat, že tě zabijou.“

Joannina ústa se roztáhla do širokého úsměvu.

„Slibuju.“

Jake se také usmál. „Víš, co dělají Řekové, když mají zpečetit slib?“

„Co?“

Jake sebral jeden z talířů a mrštil jím na taneční parket.

Muzikanti začali hrát a řečtí námořníci zaplnili parket, postavili se do kolečka a ruce položili sousedům na ramena.

Rytmus byl zpočátku velice pomalý, ale postupně se zrychloval a hudba byla stále hlasitější. Námořníci tančili tanec své vlasti, jejich nohy kmitaly ve vzduchu a téměř se ani nedotýkaly podlahy. Kdosi křikl „Húpá!“ a vzduchem prosvištěly další talíře a roztříštily se o pódium.

Joanna položila hlavu na Jakeův hrudník. „Sakra, je to ale radost být naživu.“

„O tom mi povídej,“ přitakal Jake a sáhl po dalším talíři.

*