Šest dnů kondora

James Grady

(2010)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery, Špionážní

Děj strhujícího románu se odehrává v oddělení CIA, kde mladý literární vědec Joe Turner a jeho splupracovníci kontrolují brakovou literaturu, aby odhalili případné úniky informací. Jednou však Joe najde své spolupracovníky mrtvé a pod svým krycím jménem Kondor informuje své nadřízené. Později si uvědomí, že v ohrožení života může být i on... Podle románu byl natočen i film pod názvem Tři dny Kondora s Robertem Redfordem v hlavní roli.

ŠEST DNŮ KONDORA

JAMES GRADY

SVOBODA

PRAHA

1983

PŘELOŽIL OLDŘICH ČERNÝ

1974 by W. W. Norton & Company, Inc.

Translation Oldřich Černý, 1983

„Nejdůležitější úspěchy nejsou důsledkem tajemných špionážních intrik. Přičinili se o ně lidé, kteří trpělivě a pečlivě, po celé dny a týdny, pročítají úzce specializovaná technická periodika.“

(z projevu.L. B. Johnsona proneseného v r. 1966)

STŘEDA

Čtyři bloky za Kongresovou knihovnou, hned za křižovatkou Jihovýchodní avenue a Čtvrté ulice (druhý vchod od rohu) stojí bíle oštukovaná dvoupatrová budova. Krčí se mezi ostatními domy a nebýt její bílé barvy, ani byste si jí nevšimli. Takhle však jasně vyniká mezi vybledlou červení, šedí, zelení a špinavou bělí. Nízký železný plůtek a úhledně přistřižený trávník jí propůjčují vzezření poklidné důstojnosti, které ostatní domy postrádají. Přesto si budovy povšimne jen málo lidí. Místním obyvatelům už dávno splynula se známým okolím. Desítky zaměstnanců Kongresu a Kongresové knihovny, kteří kolem ní denně procházejí, nemají na nějaké prohlížení ani čas, a kdyby ho snad měli, věnovali by se něčemu jinému. Budova je až na samém okraji vládní čtvrti, kam se skupiny turistů nevodí. Těch pár jednotlivců, kteří sem občas zabloudí, obvykle hned shání nějakého strážníka, aby jim ukázal, jak se co nejrychleji dostat z tohoto okolí s notoricky špatnou pověstí zpět do bezpečí národních pamětihodnosti.

Pokud by se kolemjdoucí z jakéhosi podivného důvodu přece jen o budovu zajímal a dobře si ji prohlédl, nezjistil by nic mimořádného. Z chodníku před plůtkem by si nejdřív všiml bronzové desky, asi tak šedesát na devadesát centimetrů, hlásající, že budova je hlavním sídlem Americké literárně historické společnosti. Ve Washingtonu, jako ostatně v každém jiném hlavním městě, jsou stovky významných budov a ředitelství nejrůznějších instituci. Takový dům tam proto není nic zvláštního. Kdyby se kolemjdoucí zajímal o architekturu a umělecká řemesla, pak by jeho pozornost určitě upoutaly černé, bohatě zdobené dřevěné dveře s neobvykle velkým kukátkem.

Kdyby překonal ostýchavost, otevřel by možná branku v plůtku. Asi by ani nezaregistroval jemné cvaknutí způsobené pohybem magnetického pantu, který přeruší elektrický obvod. Ještě pár kroků a kolemjdoucí vystoupí po černých železných schodech a zazvoní u dveří.

Jestliže Walter jako obvykle popijí kávu v malé kuchyňce, přerovnává bedny s knihami či zametá podlahu, pak návštěvník nemá ani ponětí, že Společnost je bedlivě střežena. Uslyší drsný hlas paní Russellové, která zvolá „Dál!“ a vzápětí stiskne tlačítko bzučáku, který odemkne elektrický zámek.

První, čeho si návštěvník Společnosti všimne, je úžasný pořádek. Jak stojí pod schody vedoucími do přijímací haly, jeho pohled je ve stejné rovině jako deska Walterova stolu umístěného v malé kukani hned u hlavního vchodu. Na Walterově stole nikdy nejsou žádné papíry. Ostatně na stůl, jehož přední část je vyztužena ocelovým plátem, snad ani žádné papíry nepatří. Když návštěvník zabočí vpravo a vystoupí po několika schodech, spatří paní Russellovou. Na rozdíl od Walterova pracoviště je její stůl doslova zavalen lejstry, která jsou rozházena po celé desce, vykukují ze zásuvek a téměř zakrývají její prastarý psací stroj. Za tímto pralesem úředních dokumentů sedí paní Russellová. Její řídké šedé vlasy jsou obvykle rozcuchané a příliš krátké na to, aby alespoň trošku ozvláštnily jejž obličej. Brož ve tvaru podkovy s vyrytým letopočtem 1932 zdobí látku, pod niž se kdysi vypínalo její ňadro. Paní Russellová si zapaluje jednu cigaretu od druhé.

Nepočítáme-li listonoše a poslíčky, je nepovolaných, kteří proniknou tak hluboko do sídla Společnosti, velmi málo. Na těch několik, kteří projdou kolem Waltera (pokud je na svém místě), pak čeká paní Russellová.

Pokud návštěvník přichází služebně a jeho papíry jsou v pořádku, paní Russellová ho pošle do příslušné kanceláře. Je-li to jen obyčejný zvědavec, dostane se mu od paní Russellové asi pětiminutové, neobyčejně nudné přednášky o založení a financování Společnosti za účelem analýzy literárních děl, o jejich plánech a úspěších. Paní Russellová pak do návštěvníkovy váhavé ruky vrazí několik brožurek, sdělí mu, že momentálně není přítomen nikdo, kdo by odpověděl na další dotazy, navrhne mu, aby si další informace vyžádal písemně na blíže neurčené adrese, a pak ho s úsečným „Sbohem“ vypoklonkuje ze dveří. Návštěvník, celý ztumpachovatělý z takového jednání, se pokorně klidí pryč a ani si nevšimne hranatého zařízení na Walterově stole, které pořídí jeho fotografii. Zklamání takového návštěvníka by však jistě vystřídala záplava fantastických dohadů, kdyby se dozvěděl, že právě odešel z filiálky jisté sekce jistého odboru Ústřední zpravodajské služby, neboli CIA.

CIA vděčí za svůj vznik Zákonu o národní bezpečnosti z roku 1947, který sám o sobě byl přímým důsledkem americké nepřipravenosti na japonský útok na Pearl Harbour. CIA neboli Firma, jak ji mnozí z jejich zaměstnanců nazývají, je největší a nejaktivnější jednotkou v rozsáhlé zpravodajské síti Spojených států. Tato síť se skládá z jedenácti větších zpravodajských agentur, zaměstnává okolo dvou set tisíc lidi a její každoroční rozpočet jde do miliard dolarů. Činnost CIA zahrnuje velmi široké spektrum od špionáže, přes technický výzkum a financování zahraničních politických skupin, jejichž jedinou společnou charakteristikou je nenávist vůči komunismu, až po zákroky polovojenského charakteru.

Široká paleta zájmů zpravodajské služby, zdůvodňovaná úsilím o posílení národní bezpečnosti v dnešním složitém světě, z ní činí jednu z nejdůležitějších vládních institucí. Bývalý ředitel CIA Allen Dulles kdysi řekl: „Zákon o národní bezpečnosti z roku 1947 dal naší zpravodajské službě daleko vlivnější roli, než má kterákoliv jiná zpravodajská služba na světě.“

Hlavní činností CIA je však všední a neobyčejně úmorné třídění informaci. Stovky specializovaných pracovníků se denně prokousávají odbornými časopisy, domácími i zahraničními periodiky všech druhů. Stovky jiných analyzují vysílání rozhlasu a televize všude na světě. Tato činnost je rozdělena mezi dvě ze čtyř správ CIA. Informační správa má na starosti informace technického charakteru a její experti vypracovávají podrobné referáty o posledních vědeckých úspěších ve všech zemích včetně Spojených států a jejich spojenců. Zpravodajská správa se zabývá vysoce specializovanou formou vědecko-odborného výzkumu. Asi 80 % informací, které shromažďuje a třídí, pochází z „otevřených“ zdrojů, tj. z časopisů, rozhlasového a televizního vysílání, odborných periodik a knih. Zpravodajská správa tyto informace anotuje, třídí a pořizuje z nich tři hlavní druhy hlášení. První se týká dlouhodobých předpovědí vývoje v oblastech, o něž je zájem. Druhý typ hlášení je každodenní přehled současné světové situace a třetí typ hlášení se snaží postihnout mezery v činnosti CIA. Výsledky shromažďované oběma správami jsou používány také druhými dvěma správami: Zabezpečovací správou (administrativní větev CIA, která má na starosti tylové zabezpečení, vybavení, vnitřní bezpečnost a komunikace) a Správou zvláštních úkolů (všechny podvratné akce; vlastní špionáž).

Americká literárně historická společnost se sídlem ve Washingtonu a malou přejímací pobočkou v Seattlu je sekci jednoho menšího odboru CIA. A protože typ informací, s nimiž odbor pracuje, je poněkud nepřesně vymezen, je odbor na Zpravodajskou správu a vlastně na celou CIA napojen jen volně. Hlášení odboru – oficiálně pojmenovaného 17. odbor Zpravodajské správy CIA – nejsou pravidelně zahrnována do žádného ze tří větších hlášení. Doktor Lappe, velmi vážný a velmi nervózní šéf Společnosti (oficiální název: 9. sekce, 17. odbor Zpravodajské správy CIA), se sice moří s týdenními, měsíčními a ročními výkazy práce, ale ty se většinou nedostanou ani do hlášení mateřského 17. odboru. Ostatně ani výkazy odboru většinou neudělají na koordinátory CIA příliš velký dojem a nejsou začleňovány do žádných souhrnných hlášení Zpravodajské správy. Ale takový už je život.

Posláním Společnosti je sledovat veškerou špionáž a všechno, co se špionáže týká, jak to popisují literární díla. Jinými slovy: celá sekce čte špionážní romány a detektivky. V archívech 17, odboru jsou uloženy podrobné rozbory povedených kousků hrdinů tisícovek detektivek a krváků, počínaje díly Jamese Fenimoora Coopera. Většina knih je uložena v administrativním sídle CIA v Langley ve státě Virgínia, ale Společnost sama udržuje knihovnu čítající 3000 svazku. 17. odbor kdysi sídlil v budově poblíž ministerstva zahraničí, ale když se CIA přestěhovala do nové hlavni ústředny v Langley, přestěhoval se tam i 17. odbor. Neustále rostoucí objem druhořadé literatury začal v roce 1970 vytvářet organizační a finanční problémy. Kromě toho zástupce ředitele Zpravodajské správy vznesl pochybnosti o účelnosti udržovat celou armádu pečlivě prokádrovaných a vysoce placených analytiků. Vedení odboru proto znovu zřídilo sekci v hlavním městě a umístilo ji do příhodné vzdálenosti od Kongresové knihovny. Vzhledem k tomu, že zaměstnanci sekce nepracují v hlavní ústředně CIA, nemusí se ani podrobit celé sérii prověřovacích testů. Tato nižší kvalifikace se ovšem pochopitelně odráží i v jejich nižších platech.

Analytici Společnosti pečlivě sledují všechny novinky na knižním trhu a práci si mezi sebou rozdělují podle vzájemné dohody. Každý analytik má na starosti oblast, která je vymezena jmény autorů. Kromě toho, že stručně shrnují zápletky a metody práce románových hrdinů, analytici denně dostávají řadu zvlášť upravených informací přímo z Langley. V informacích, které jsou stručnými popisy skutečných událostí, jsou vynechána jména a pokud možno i všechny detaily. Analytici porovnávají skutečné události s literaturou, a pokud se někde objeví nápadná shoda, dostanou podrobnější, i když z důvodů utajení pořád ještě upravený, výčet událostí, jestliže se skutečná událost stále nápadně silně shoduje s literaturou, příslušný analytik zašle všechny informace a hlášení k posouzení šéfům odboru. A tam někde padne rozhodnutí, zda se autor šťastnou náhodou strefil do skutečné události, nebo jestli ví víc, než je pro něj dobré. V tom případě má ovšem smůlu, neboť hlášení s jeho případem putuje do Správy zvláštních úkolů. Od analytiků se též očekává, že čas od času vypracují přehled špinavých triků řemesla pro skutečné špióny. Tyto přehledy jsou zasílány instruktorům ze Správy zvláštních úkolů, kteří se neustále pídí po nevyzkoušených novinkách.

Toho rána měl Ronald Malcolm pracovat na jednom takovém přehledu, ale místo toho seděl obkročmo na židli s bradou opřenou o dřevěné opěradlo. Do devíti hodin zbývalo čtrnáct minut a on tu takhle seděl už od té doby, co v osm třicet vyběhl po točitém schodišti do své kanceláře v prvním patře. Když běžel nahoru, polil se kávou a celou cestu si hlasitě spílal. Kávu už dávno vypil a teď se mu hrozně stýskalo po dalším šálku. Přesto neodvrátil očí od okna.

Každé ráno v době mezi 840 a 900 kráčela – pokud zrovna náhodou nebyla nemocná či jinak indisponovaná – kolem Malcolmova okna neuvěřitelně krásná dívka. Prošla po Jihovýchodní avenue a zabočila do Kongresové knihovny. A každé ráno – pokud zrovna náhodou nebyl nemocný nebo neměl nějakou naprosto neodkladnou práci – ji Malcolm sledoval. Pro Malcolma se z toho stal rituál, který mu pomáhal přesvědčit sama sebe, aby každé ráno vylezl z příjemně vyhřáté postele, oholil se a utíkal do práce. Pohled na krásnou dívku zpočátku u Malcolma vyvolával záchvaty chtíče, ale později u něj převládl pocit nedefinovatelného úžasu. V únoru už o tom přestal dokonce i jen přemýšlet a teď, o dva měsíce později, mu bohatě stačilo jen sedět na židli a dívat se.

Byl první opravdový jarní den. Už dříve sice občas skrz déšť sem tam vykouklo slunce, ale o žádném jaru nemohla být řeč. Dnešní den začal slunečným ránem a sluncem i pokračoval. Ranním smogem se nesla vůně, která byla předzvěstí kvetoucích třešní. Malcolm koutkem oka zahlédl dívku a posunul si židli blíž k oknu.

Dívka po ulici ani tak nešla, spíše se ladně vznášela. Pohybovala se s hrdostí zrozenou ze skromné, ale pevné a vědomé sebedůvěry. Její lesklé hnědé vlasy splývající přes ramena a sahající do půli zad se jí při chůzi rytmicky pohupovaly. Nebyla nalíčená, a když si zrovna nenasadila brýle proti slunci, bylo nádherně vidět, jak přesně se její velké oči hodí k jejímu rovnému nosu, plným rtům, okrouhlému obličeji a nepatrně zaoblené bradě. Těsný hnědý svetřík obepínal její velká prsa, která se obešla bez podprsenky. Pod kostkovanou sukni se rýsovala plná stehna. Látka jí ladně splývala ke kotníkům. Ještě tři rázné kroky a zmizela z dohledu.

Malcolm si povzdychl a obrátil židli ke stolu. Z psacího stroje trčela napůl popsaná stránka papíru. Řekl si, že to je docela slušný začátek dne. Hlasitě říhl, popadl šálek na kávu a odešel ze své malé, červenobíle vymalované kanceláře.

Malcolm došel ke schodům a nerozhodně se zastavil. V budově byly dva kávovary. Jeden v přízemí, v malé kuchyňce za psacím stolem paní Russellové, a jeden v druhém patře na balicím stole, hned vedle expedice. Oba měly své výhody i nevýhody. Kávovar v přízemí byl větší a užívalo ho nejvíc lidí. Kromě paní Russellové a bývalého poddůstojníka Waltera („Seržant Jennings, prosím!“) pracovali v přízemí dr. Lappe a ten nový účetní Heidegger. Kávu samozřejmě připravovala paní Russellová a kupodivu to uměla. Kávovar v přízemí měl dvě hlavní nevýhody. Pokud si Malcolm nebo Ray, druhy analytik z prvního patra, zašli pro kávu do přízemí, pak riskovali setkání s dr. Lappem a to nebylo nic příjemného. Další nevýhodu představovala paní Russellová a její parfém. Ne nadarmo ji Ray nazýval Smradlavá Polly. Kávovar v druhém patře byl jen zřídkakdy používán dvěma dalšími analytiky – Tamathou Reynoldsovou a Haroldem Martinem. A občas svého práva využívali i Ray a Malcolm. Také Walter, pokud mu to jeho odvaha dovolila, sem občas zabloudil pro občerstvení a pro pohled na Tamathinu štíhlou postavu. Tamatha byla bezvadná holka, ale o přípravě kávy neměla ani ponětí. Používáním kávovaru ve druhém patře se Malcolm jednak dopouštěl kulinářské zvrhlosti, jednak riskoval, že ho tam najde Harold Martin, zatlačí ho do kouta a začne ho bombardovat nejnovějšími statistikami, žebříčky a drby ze světa sportu, po čemž obvykle následovalo nostalgické vzpomínání na jeho vlastní středoškolské sportovní triumfy. Malcolm se rozhodl risknout přízemí.

Malcolm prošel kolem stolu paní Russellové a úspěšně ignoroval její přezíravý pohled. Občas, ze zvědavosti, jestli se náhodou nezměnila, se u ní Malcolm zastavil, aby si s ní „poklábosil“. Hrabala se mezi svými lejstry na stole, neposlouchala ho a mlela svůj monotónní monolog o tom, jak tvrdě pracuje, jak je jí špatně a že nikdo nemá žádné uznání. Tentokrát kolem ní Malcolm prošel jen se spikleneckým mrknutím a přitom přehnaně kývl hlavou na pozdrav.

Zrovna když si to Malcolm s šálkem kávy namířil nahoru, uslyšel, jak se otvírají dveře, a připravil se na kázání dr. Lappeho.

„Ééé… pane Malcolme, mohli bychom… mohl bych s vámi na chvilku mluvit?“

Ta úleva! Byl to Heidegger a ne dr. Lappe. Malcolm se s úsměvem otočil k drobnému muži, který byl tak vymydlený, že i jeho malá pleš zářila. Jeho velkou hlavu oddělovala od těla bílá košile s tvrdým límečkem a úzkou černou vázankou.

„Ahoj, Richi,“ pozdravil ho Malcolm. „Jak se vede?“

„Fajn, Rone… fajn.“ Heidegger se zatetelil. Už půl rohu dodržoval přísnou abstinenci a usilovně pracoval, a přesto měl pořád nervy nadranc. Když se ho člověk slušně poptal na zdraví; okamžitě v něm vyvolal vzpomínku na doby, kdy se v centrále CIA plížíval s ukrytou lahví na záchody a pak zuřivě žvýkal žvýkačku, aby ho nikdo neodhalil po dechu. Když se „dobrovolně“ přihlásil k léčebné kůře, prožil si soukromé peklo napravovaného alkoholika a pomalu se zase začal dávat do pořádku, od lékařů se dozvěděl, že ho udali pracovnici vnitřní ochrany CIA, kteří namontovali na záchody odposlouchávací zařízení.

„Mohl byste, tedy, kdybyste byl tak laskav… na chvilku zajít ke mně?“

Jakékoliv vyrušení z denní rutiny bylo Malcolmovi příjemné. „Jistě, Richi.“

Vstoupil do malé kanceláře účetního a posadili se. Heidegger za svůj stůl a Malcolm do starého vypolstrovaného křesla, které tam zanechal bývalý účetní. Chvilku oba dva mlčeli.

Chudák, pomyslel si Malcolm. Je posraný až za ušima, a přesto si pořád myslí, že se zase dostane do přízně těch nahoře. Pořád doufá, že ho opět přeřadí mezi perspektivní kádry a že tenhle malý zaprášeny kutloch vymění za jiný, stejně zaprášený, ale o něco tajnější.

„Tak jo!“ zahřímal Heidegger, vzápětí si uvědomil, že téměř křičí, a pokračoval již ztlumeným hlasem. „Já… tedy, nerad vás s tím obtěžuji…“

„Ani v nejmenším.“

„Tak dobře. Rone… nevadí vám, že vám říkám Rone, že ne? Jak víte, jsem tady nový. Abych se trochu seznámil se sekcí, rozhodl jsem se, že projdu záznamy, za posledních pár let.“ Nervózně se pousmál. „Informace, které jsem dostal od dr. Lappeho, byly… no řekněme, že nebyly úplně vyčerpávající.“

Malcolm se k jeho úsměvu přidal. Kdokoliv, kdo si stěžoval na dr. Lappeho, mu byl sympatický. Ten Heidegger přece jenom nebude nakonec tak špatný.

„Tak jo,“ pokračoval Heidegger. „Vy už jste tady dva roky? Co to sem přestěhovali z Langley, že?“

Správně, pomyslel si Malcolm a přitakal. Dva roky, dva měsíce a pár dní.

„Tak jo. Tak tedy, já jsem našel… nějaké nesrovnalosti. Měly by se vysvětlit a napadlo mě, že byste mi mohl pomoct.“ Heidegger se odmlčel. Malcolm ho pobídl, aby pokračoval. „Přišel jsem na dvě divné věci ve dvou oblastech. Ta první se týká účetnictví. Přijímané a vyplácené peníze, platy a tak dále. O tom vy asi nic nevíte, budu to muset rozřešit sám. Ale ta druhá věc se týká knih, a tak se obracím na vás a na další analytiky, jestli byste mi mohli pomoct, než to dám písemně dr. Lappemu.“ Opět se odmlčel a Malcolm ho opět pobídl, aby pokračoval.

„Už jste si někdy všiml, že vám tu některé knihy scházejí? Ne, počkejte,“ opravil se, když viděl Malcolmův nechápavý výraz, „já to řeknu ještě jednou. Vzpomínáte si na nějaký případ, kdy bychom nedostali knihy, které jsme si objednali, nebo které bychom měli mít?“

„Ne, nevzpomínám si,“ řekl Malcolm, kterého Heidegger už zase začínal nudit. „Kdybyste mi řekl, které scházejí nebo které by mohly scházet…“ Nechal větu viset ve vzduchu a Heidegger pokračoval.

„To je právě to. Já nevím. Tedy, nejsem si úplně jist, že nějaké chybějí, a pokud chybějí; co je to za knihy a proč chybějí. Je to hrozně popletené.“ Malcolm s ním mlčky souhlasil.

„Víte,“ pokračoval Heidegger, „někdy v roce 1968 jsme z našeho přejímacího odděleni v Seattlu dostali zásilku knih. Dostali jsme všechny svazky, které poslali, a já jsem si náhodou všiml, že přejímací úředník potvrdil převzetí pěti beden knih. Jenže na nákladním listě, který je podepsaný jak naším agentem v Seattlu, tak i zasílatelskou firmou, je uvedeno sedm beden. To znamená, že postrádáme dvě bedny a přitom nám nescházejí žádné knihy. Chápete, jak to myslím?“

„Rozumím vám,“ lhal mírně Malcolm, „ale myslím si, že je to prostě jen obyčejná chyba. Někdo, třeba ten přejímací úředník, neuměl počítat. Říkáte přece, že nám nescházejí žádné knihy. Tak proč to nepustíte z hlavy?“

„Vy nechápete!“ vykřikl Heidegger a naklonil se kupředu. Naléhavost v jeho hlase Malcolma šokovala. „Já za ty záznamy zodpovídám. Když jsem to tady převzal, podepsal jsem, že je všechno v pořádku. Tahle chyba mi ale dělá v lejstrech zmatek. Nevypadá to dobře, a jestliže se na to přijde, odnesu to já já!“ S posledními slovy se Heidegger naklonil přes stůl a opět téměř křičel.

Malcolm se mohl ukousat nudou. Pomyšleni na to, že teď bude dál naslouchat Heideggerovým stížnostem na nesrovnalosti v účetnictví, ho v nejmenším netěšilo. Také se mu nelíbilo, jak Heideggerovi za silnými skly jeho brýlí vzrušením zářily oči. Bylo načase to nějak skončit. Naklonil se k Heideggerovi.

„Podívejte, Richi,“ řekl, „vím, že vám ten nepořádek dělá starosti, ale já vám asi nepomůžu. Možná že o tom někdo z ostatních ví víc než já, ale pochybuju. Pokud vám můžu radit, tak na to zapomeňte a nějak to zaretušujte. Jestli o tom ještě nevíte, tak přesně tohle dělal váš předchůdce Johnson. Ale chcete-li to hnát dál, tak vám radím, abyste s tím nešel za dr. Lappem. Ten by se jenom rozčílil, neuvěřitelně by všechno pomotal a zveličil. Všichni bychom na to jen doplatili.“

Malcolm se postavil a přešel ke dveřím. Když se ohlédl, uviděl malého, třesoucího se mužíka, který se nervózně přehrabuje v registračce.

Teprve když prošel kolem stolu paní Russellové, opět volně vydechl. Vylil zbytek studené kávy do dřezu, vyšel po schodech do své kanceláře, posadil se, dal si nohy na stůl a přivřel oči.

Když je o minutu později otevřel, zíral na Picassův grafický list zobrazující Dona Quijota. Grafika tu nevisela jen tak zbůhdarma. Don Quijot byl totiž zodpovědný za vzrušující kariéru Ronalda Leonarda Malcolma coby agenta Ústřední zpravodajské služby. Vzrušující kariéru trvající už dva roky.

V říjnu roku 1970 se Malcolm dostavil k dlouho odkládané rigorózní písemné práci. První dvě hodiny to šlo jako po másle. Malcolm lehkým, inspirovaným perem pojednal o Platónově alegorii jeskyně, rozebral povahy dvou poutníků v Canterburských povídkách od Chaucera, zdůvodnil přítomnost krys v Camusově Moru a navymýšlel si cosi o úporném zápolení hlavního hrdiny románu Kdo chytá v žitě s homosexualitou. Pak otočil na poslední stránku a narazil na zeď v podobě otázky: „Popište a rozeberte tři příznačné příhody v Cervantesově Donu Quijotovi. Soustřeďte se především na symbolický význam každé z příhod, její vzájemný vztah ke druhým dvěma příhodám a hlavnímu dějovému plánu. Vysvětlete způsob, kterým Cervantes používá tyto příhody, aby charakterizoval Dona Quijota a Sancho Panzu.“

Malcolm Dona Quijota nikdy nečetl. Zíral na otázku pět drahocenných minut, pak vzal nový list papíru a začal psát:

„Nikdy jsem Dona Quijota nečetl, ale mám dojem, že byl poražen větrnými mlýny. Nejsem si jist, co se stalo se Sancho Panzou.

Dobrodružství Dona Quijota a Sancho Panzy, týmu, o němž se všeobecně má za to, že se pídil po spravedlnosti, lze přirovnat k dobrodružstvím dvou nejznámějších postav z románů Rexe Stouta, jimiž jsou Nero Wolf a Archie Goodwin. Tak například v dnes již klasické Stouteově detektivce Černá hora…“

Když ukončil dlouhé pojednání o Nero Wolfovi, dokumentované rozborem Černé hory, odevzdal písemku, šel domů a tam dlouho zíral na své bosé nohy.

O dva dny později si ho pozval profesor španělské literatury. Příjemně ho překvapilo, že ho za písemnou práci neseřval. Místo toho se profesor Malcolma zeptal, jestli se zajímá o detektivky. Vyjevený Malcolm přiznal barvu: Četba detektivek mu pomáhala, aby si během studií zachoval alespoň zdání duševního zdraví. Profesor se s úsměvem zeptal „zda by si nechtěl zachovávat duševní zdraví za peníze“. Malcolm přirozeně řekl, že by chtěl. Profesor někam zavolal, a ještě toho dne Malcolm poobědval se svým prvním agentem CIA.

Není neobvyklé, že profesoři, děkané a jiný akademický personál pracují také jako verbíři do CIA. Baseballový trenér Yalské univerzity na počátku padesátých let zrekrutoval studenta, kterého nakonec chytili, když se pokoušel ilegálně přejít hranice Čínské lidové republiky.

O dva měsíce později byl Malcolm konečně prokádrován pro zaměstnání v CIA „s omezeným využitím“. Po krátkém speciálním výcviku vystoupil po železných schodech Americké literárně historické společnosti k paní Russellové a dr. Lappemu a zahájil svou kariéru plně vyškoleného agenta špionáže.

Malcolm si vzpomněl na své první vítězství nad dr. Lappem. Už třetí den po nástupu do práce přestal nosit oblek a kravatu. Uplynul další týden plný jemných narážek a pak si ho dr. Lappe pozval k sobě na malý pohovor o etiketě. Pan doktor sice souhlasil, že byrokratické ulpívání na konvencích člověka poněkud brzdí v rozletu, nicméně naznačil, že způsob oblékání není zrovna tou nejlepší metodou obrany. Malcolm nic neřekl, ale příštího dne se objevil v práci včas, v obleku a se vzorně uvázanou kravatou. V ruce držel velkou krabici. Když na něj v deset dopoledne Walter žaloval dr. Lappemu, Malcolm už téměř dokončoval ostře červený nátěr jedné stěny své kanceláře. Dr. Lappe šokovaně mlčel, zatímco mu Malcolm s nevinným výrazem v tváři vysvětloval svou nejnovější metodu obrany proti byrokratické tísni. Když dva ostatní analytici nahlédli do kanceláře a pochválili Malcolmovo dílo, pan doktor se tiše dal slyšet asi v tom smyslu, že bude lepší, když se Malcolmův boj proti konvencím bude odrážet pouze na jeho osobě a ne na celé instituci, Malcolm upřímně a rychle souhlasil. Červená barva a štětce se přestěhovaly do kamrlíku ve druhém patře, oblek a kravata do Malcolmovy skříně. Dr. Lappe dal přednost individuální rebelii před kolektivním povstáním proti státnímu majetku.

Malcolm si nostalgicky povzdychl a pustil se do analýzy klasické detektivky Johna Dickinsona Carra, v níž spisovatel poprvé použil triku s mrtvolou za zavřenými dveřmi.

Heidegger zatím také nelenil. Pokud šlo o dr. Lappeho, vzal si k srdci Malcolmovu radu, ale na to, aby zjištěné nesrovnalosti zatajil před Firmou, už byl příliš zbabělý. Když odposlouchávají i záchody, pak nejste v bezpečí nikde. Také věděl, že kdyby se vyznamenal a napravil vážný nedostatek, nebo alespoň dokázal, že je schopen zodpovědně rozeznat problém, zvýšilo by to jeho naděje na návrat do vyšších sfér. A tak díky kombinaci ctižádostivosti a paranoického strachu (což je ostatně vždy špatná kombinace) udělal Richard Heidegger osudnou chybu.

Napsal krátké sdělení šéfovi mateřského 17. odboru. Pečlivě volenými, trochu zastřenými slovy mu naznačil to, co už předtím řekl Malcolmovi. Všechna vnitřní sdělení musela jít přes dr. Lappeho, ale občas bylo možné učinit výjimku. Kdyby se byl Heidegger řídil předpisy, všechno by bylo v pořádku, protože dr. Lappe byl příliš opatrný, než aby nechal odejít hlášení, které se kriticky vyjadřovalo o práci jeho sekce. To si ovšem Heidegger domyslil, a proto obálku do pytle s poštou vložil osobně.

Dvakrát denně, jednou ráno a jednou večer, dvě auta po zuby ozbrojených mužů rozvážejí interní poštu mezi centrálou CIA a jejími pobočkami ve Washingtonu. Pytle s poštou pro centrálu jsou odvezeny osm mil do Langley, kde se korespondence třídí a rozděluje. Heideggerovo sdělení bylo vyzvednuto odpolední směnou.

Sdělení však potkal podivný a neobvyklý osud. Pytel s poštou Společnosti zmizel z podatelna ještě dřív, než třídění vůbec začalo. Sdělení se objevilo v prostorné rohové kanceláři na stole sípavě oddychujícího muže. Muž si sdělení přečetl dvakrát. Nejdřív rychle a pak velmi, velmi pomalu. Odešel ze své kanceláře a zařídil, aby všechny spisy týkající se Společnosti zmizely a opět se objevily na jisté adrese ve Washingtonu. Pak se vrátil a telefonicky si smluvil schůzku na jedné výstavě současného umění. Vzápětí nato nahlásil nemoc a chytil autobus do středu města. Za hodinu už byl zabrán do vážného rozhovoru s důstojně vyhlížejícím pánem, který vypadal jako bankéř. Kráčeli vzhůru po Pensylvánské avenue a rozmlouvali.

Toho večera se důstojně vyhlížející pán setkal ještě s jedním mužem, tentokrát u Clyda, což je hlučný a přeplněný bar ve washingtonské čtvrti Georgetown. I oni se vydali na procházku a čas od času se zastavovali před ozářenými výkladními skříněmi. Tenhle druhý muž také vyhlížel důstojně. Snad by se slušelo říct, že nápadně důstojně. Pohled jeho očí vám ale napověděl, že to docela určitě není žádný bankéř. Pozorně naslouchal, co mu druhý muž říká.

„Obávám se, že máme malý problém.“

„Opravdu?“

„Ano. Weatherby dnes zachytil tohleto.“ Podal druhému muži Heideggerovo vnitřní sdělení.

Druhému muži stačilo, aby je přelétl očima. „Je mi to jasné.“

„To jsem rád. Teď to ale musíme nějak zařídit.“

„Postarám se o to.“

„Chápete jistě, že mohou nastat ještě nějaké jiné komplikace, než je tohle,“ řekl druhý muž mávaje Heideggerovým sdělením.

„A s těmi se také budeme muset vypořádat.“

„Ano. To je politováníhodné, ale nicméně nezbytné.“ Druhý muž kývl hlavou a čekal, že první muž bude pokračovat. „Pokud jde o ty komplikace, musíme si být absolutně jisti, že je odstraníme,“ řekl první muž. Druhý muž opět přikývl a vyčkával. „A pak je tu ještě jeden faktor,“ dodal první muž, „a to je rychlost. Nesmírně záleží na tom, aby se to vyřídilo pokud možno v co nejkratším čase. Prosím, uvažujte z tohoto hlediska.“

Druhý muž se na chvilku zamyslel a pak řekl: „Přílišná rychlost ovšem může mít za následek ukvapenou a nedokonalou práci.“

První muž mu podal složku se zmizelými „spisy“ a řekl: „Udělejte, co je třeba.“

Oba muži se rozloučili pokývnutím hlavy. První muž ušel asi dvě stě metrů, zabočil za roh a mávl na projíždějící taxi. Byl rád, že už to má za sebou. Druhý muž se za ním díval, chvilku počkal a pozoroval procházející davy. Pak zamířil do baru a tam se odebral k telefonu.

Ještě to samé ráno, přesně ve čtvrt na čtyři, se u Heideggera ohlásila policie. Když odemkl dveře, spatřil dva usmívající se muže v civilu. Jeden byl dlouhý a velice vyzáblý, ten druhý vyhlížel sice důstojně, ale když jste se mu podívali do očí, hned byste viděli, že to není žádný bankéř.

Oba muži za sebou zavřeli dveře.

„Činnost výzvědných služeb má své vlastni zákony a metody.“

(prezident Dwight D. Eisenhower,1960)

ČTVRTEK – OD RÁNA DO ČASNÉHO ODPOLEDNE

Ve čtvrtek opět pršelo. Malcolm se probudil se začínající angínou – bolelo ho v krku, špatně se mu polykalo a vůbec se cítil celý nesvůj. Nebylo mu dobře a navíc ještě zaspal. Chvíli se rozhodoval, jestli půjde do práce. Ale nahlásit nemoc jen kvůli nachlazení? Pořezal se při holení, nemohl přimět vlasy, aby mu neodstávaly kolem uší, jen s potížemi si nasadil ty správné kontaktní čočky a nenašel plášť do deště. Když utíkal osm bloků do práce, napadlo ho, že možná přijde příliš pozdě a neuvidí dívku. Doběhl na Jihovýchodní avenue právě včas, aby ji zahlédl, jak mizí v Kongresové knihovně. Pozoroval ji tak upřeně, že se nedíval na cestu a šlápl do hluboké louže. Zrudl rozpaky nad svou nemotorností. Rozhlédl se, ale jediný člověk v dohledu – muž v modrém sedanu zaparkovaném kousek od budovy Společnosti – mu nevěnoval žádnou pozornost. Paní Russellová uvítala Malcolma stručně: „To je dost!“ Než došel do kanceláře, vylil kávu a opařil si ruku. Někdy jednoduše vstanete levou nohou a ať děláte co děláte, nic se vám nedaří.

Chvilku po desáté někdo jemně zaklepal na jeho dveře a do kanceláře vešla Tamatha. Několik vteřin si ho s úsměvem na rtech prohlížela skrze tlustá skla svých brýlí. Má tak řídké vlasy, pomyslel si Malcolm, že vidím každý vlas zvlášť.

„Rone,“ zašeptala, „nevíš, jestli je Rich nemocný?“

„Ne!“ zakřičel Malcolm a hlasitě se vysmrkal.

„Nemusíš hned řvát. Mám o něj starost. Není tady a ani nezavolal.“

„V tom případě to pěkně posral, co?“ Malcolm s potěšením uváděl Tamathu sprostými slovy do rozpaků.

„Co to do tebe vjelo?“

„Jsem nachlazený.“

„Přinesu ti aspirin.“

„Neobtěžuj se,“ řekl nevděčné. „Stejně by mi nepomohl.“

„Ty jsi hrozný! Sbohem!“ řekla a energicky za sebou zaklapla dveře.

Panebože, pomyslel si Malcolm a vrátil se k rozečtené detektivce od Agathy Christieové.

Ve čtvrt na dvanáct zazvonil telefon. Malcolm zvedl sluchátko a uslyšel studený hlas dr. Lappeho.

„Malcolme, mám tu pro vás nějakou pochůzku, a kromě toho je na vás řada s obědem. Dneska se určitě nikomu nebude chtít ven.“ Malcolm se podíval oknem na liják a zjistil, že ani jemu samému se nechce. „Můžete zabít dvě mouchy jednou ranou,“ pokračoval dr. Lappe, „a vzít oběd na zpáteční cestě. Walter už sepisuje objednávky. A protože musíte donést balíček do staré senátní budovy, měl byste se asi pro jídlo stavit ve snack-baru U Jimmyho. Můžete jít hned.“

O pět minut později se kýchající Malcolm proplížil suterénem k zadním dvířkům, kterých kdysi používali uhlíři k ukládáni uhlí do sklepa. Nikdo nevěděl, že dvířka existuji, a na původních plánech budovy zakreslena taky nebyla. Objevil se Walter, když jednou v suterénu honil krysu a přitom odstrčil skříň. Malá zaprášená dvířka se otevírala jen dovnitř a zvenčí je pro šeříkové keře nebylo vidět.

Malcolm se protáhl mezi keři a zdí. Celou cestu do staré senátní budovy polohlasem spílal osudu a mezi nadávkami popotahoval nosem. Pršet nepřestávalo. Než dorazil k budově, jeho semišová bunda nasákla deštěm a změnila barvu ze světlé na černohnědou. Světlovlasá sekretářka v senátorově předpokoji se nad ním slitovala a dala mu šálek kávy, aby se ohřál alespoň zevnitř. Náhodným návštěvníkům tvrdila, že tu Malcolm „oficiálně“ čeká, až mu senátor podpisem potvrdí příjem balíčku.

Jakoby náhodou skončila s přepočítáváním knížek přesně ve stejnou chvíli, kdy Malcolm dopil kávu. Dívka se na něj hezky usmála a Malcolm si řekl, že dělat senátorovi poslíčka s detektivkami není tak úplná ztráta času.

Ze staré senátní budovy je to pěšky do snack-baru U Jimmyho asi pět minut. Jenže déšť se teď změnil v liják a Malcolm to stihl za tři minuty. Jimmyho snack-bar je mezi vládními úředníky zvlášť oblíbený pro rychlou obsluhu a chutná jídla. Dva bývalí kriminálníci, kteří ho vedou, z něj udělali cosi mezí malým židovským lahůdkářstvím a barem v Montaně. Malcolm předal číšnici svou objednávku, sám si poručil sendvič s mletým masem a sklenici mléka a věnoval se své obvyklé zábavě: snažil se odhadnout, které zločiny by docela dobře padly jednotlivým zaměstnancům snack-baru.

Zatímco Malcolm popíjel kávu v senátorově předpokoji, objevil se na rohu První ulice pán v plášti do deště a v klobouku, který mu zakrýval valnou část obličeje. Pán zabočil do Jihovýchodní avenue a došel k modrému autu. Pršiplášť šitý na zakázku dobře doplňoval jeho nápadný zjev, ale na ulici nebyl nikdo, kdo by to mohl ocenit. Pán nenápadně přelétl ulici i budovy pátravým pohledem a pak elegantně nastoupil do modrého auta. Přibouchl dveře, podíval se na řidiče a řekl: „Tak co?“

Řidič nespustil očí z budovy a zasípal: „Všichni jsou tady, pane.“

„Výborně. Jděte zatelefonovat, budu hlídat. Řekněte jim, ať počkají ještě deset minut a pak ať to spustí.“

„Dobře, pane.“ Řidič se začal soukat z auta, ale ostrý hlas ho zastavil.

„Weatherby,“ řekl muž v pršiplášti a pro větší důraz se na chvilku odmlčel, „tentokrát to bude bez chyby!“

Weatherby polkl naprázdno. „Ano, pane.“

Weatherby došel k telefonní budce vedle obchodu s potravinami na rohu Jihovýchodní avenue a Šesté ulice. Pět bloků odtud, v baru U Henryho, zazvonil telefon a barman se začal shánět po „panu Wazburnovi“. Přihlásil se vysoký, neobyčejně vyzáblý muž, který vyslechl stručné pokyny a přikývl. Zavěsil a vrátil se ke stolku, kde na něj čekali dva jeho přátelé. Zaplatili tři kávy s brandy a zvedli se. Na konci První ulice zabočili do malé uličky. U pouliční lucerny se minuli s vlasatým mladíkem v promáčené semišové bundě. Spěchal opačným směrem. Mezi dvěma domy na konci uličky stála žlutá dodávka. Muži se vyšplhali dozadu a připravili se na svou dopolední práci.

Přesně ve chvíli, kdy si Malcolm objednal sendvič, objevil se na rohu První ulice listonoš s brašnou a pustil se po Jihovýchodní avenue. Několik kroků za pošťákem kráčel podsaditý muž v naditém pršiplášti. O pět bloků dál jim šel naproti vysoký, hubený muž. Jeho pršiplášť se také nadouval, ale sahal mu pouze po kolena.

Jakmile Weatherby uviděl na Jihovýchodní avenue listonoše, nastartoval a odjel. Muži v autě a na ulici nikterak nedali najevo, že se znají. Weatherby s úlevou vydechl. Byl bez sebe radostí, že jeho podíl na celé téhle záležitosti už skončil. Byl tvrdý chlap, ale když se koutkem oka podíval na mlčenlivého muže vedle sebe, byl rád, že neudělal žádnou chybu.

Jenže Weatherby se mýlil. Udělal jednu malou, docela obyčejnou chybu, které by býval mohl snadno předejít. Chybu, které se neměl dopustit.

Kdyby se byl někdo díval, viděl by tři muže – dva úředníky a jednoho listonoše –, jak se docela náhodou sešli u branky Společnosti. Úředníci zdvořile dali listonošovi přednost. Listonoš vystoupil ke dveřím a zmáčkl tlačítko zvonku. Walter jako obvykle nebyl na svém místě, což však v tuto chvíli už stejně nehrálo roli. Právě když Malcolm dojídal sendvič u Jimmyho, paní Russellová uslyšela bzučák a drsným hlasem zvolala své „Vstupte!“. A muži s listonošem v čele vstoupili.

Malcolm se loudal s obědem a po masovém sendviči si dal navrch specialitu restaurace – čokoládový zákusek s rumem. Po druhém šálku kávy ho svědomí vyhnalo zpět do deště. Liják se změnil v mrholení. Oběd prospěl Malcolmově náladě i zdraví. Dával si na čas. Jednak proto, že se mu procházka docela líbila, a jednak proto, že nechtěl upustit tři sáčky se sendviči. Aby si dopřál nějakou změnu, vydal se Jihovýchodní avenue po opačné straně chodníku. Tím pádem také uviděl budovu Společnosti dřív a včas poznal, že něco není v pořádku.

Byla to vlastně maličkost, která Malcolma zarazila. Malý detail, natolik bezvýznamný, že pro jiného člověka by neměl vůbec žádný smysl. Ale Malcolm si takových drobností všímal. Teď to bylo otevřené okno ve druhém patře. Okna Společnosti se nevysouvají nahoru, ale otevírají se ven do ulice, takže okno teď nápadně vyčnívalo z budovy. V první chvíli si Malcolm neuvědomil význam otevřeného okna, ale když ušel další blok a půl, najednou ho cosi napadlo a zastavil se.

Otevřená okna nejsou v hlavním městě nic zvláštního, dokonce ani za deštivého dne. Ve Washingtonu je obvykle teplo i během jarních dešťů. Budova Společnosti má však klimatizaci a lidé okna otvírali z jediného důvodu: aby se nadýchali čerstvého vzduchu. Malcolm však věděl, že tohle vysvětlení je nesmyslné – nesmyslné, protože bylo otevřené právě toto okno. Tamathino okno.

Tamatha – jak věděl každý – měla z otevřených oken hrozný strach. Když jí bylo devět let, poprali se její dva starší bratři o hračku, kterou našli při prolézání půdy. Jeden z nich uklouzl, vypadl z vikýře na ulici, zlomil si krční obratel a od té doby byl upoután do kolečkového křesla. Tamatha se kdysi Malcolmovi svěřila, že jedině strach z požáru, znásilnění či vraždy by ji donutil, aby přistoupila k otevřenému oknu. A přesto bylo její okno dokořán.

Malcolm se snažil potlačit svůj neklid. To je ta tvoje přehnaná představivost, řekl si. Okno je nejspíš otevřené z nějakého naprosto normálního důvodu. Třeba si z ní někdo vystřelil. Ale žádný ze zaměstnanců Společnosti nebyl náchylný ke kanadským žertíkům. Takhle by Tamathu určitě nikdo neškádlil. Pomalu prošel ulicí kolem budovy a na rohu se zastavil. Jinak bylo všechno v pořádku. Z budovy se neozýval žádný hluk, ale to bylo tím, že všichni ostatní byli jistě zabráni do čtení.

Nejsem normální, pomyslel si. Přešel ulici, rychle prošel brankou a vyběhl po schodech. Na okamžik zaváhal a pak zazvonil. Nic. Slyšel, jak uvnitř zadrnčel zvonek, ale jinak se nic neozývalo. Zazvonil ještě jednou. Pořád nic. Malcolm ucítil mrazení v šíji a na krku mu vyvstaly chladné kapičky potu.

Walter přerovnává knihy, uvažoval, a Smradlavá Polly si odskočila na záchod. Určitě to tak bude. Pomalu sáhl do kapsy pro klíč. Když někdo strčí něco do zámku, po celé budově se rozeznějí bzučáky a začnou blikat výstražné kontrolky. V noci se bzučáky ozvou také na washingtonském policejním ředitelství, v langleyské centrále CIA a ve speciálním bezpečnostním útvaru v centru Washingtonu. Malcolm slyšel bzučení, když otáčel klíčem. Otevřel dveře a rychle vešel.

Zpod schodů, které vedly do přijímací haly, vypadala místnost prázdně. Paní Russellová u svého stolu nebyla. Koutkem oka zahlédl, že dveře do kanceláře dr. Lappeho jsou mírně pootevřené. Místnosti se vznášel zvláštní pach. Malcolm odhodil sáčky se sendviči na Walterův stůl a pomalu stoupal po schodech.

Zdroj podivného zápachu brzy zjistil. Když muži s listonošem v čele vešli dovnitř, paní Russellová jako obvykle seděla za svým stolem. Dávka ze samopalu skrytém v listonošově brašně ji odhodila téměř až ke kávovaru. Cigareta jí přitom spadla na krk a propalovala se jí do kůže, dokud úplně nedohořela. Malcolm zíral na postavu zhroucenou v kalužině krve a cítil podivné otupění smyslů. Jako stroj se pomalu otočil a vešel do kanceláře dr. Lappeho.

Walter s dr. Lappem právě kontrolovali faktury, když uslyšeli podivné kašlající zvuky a tupý úder – to tělo paní Russellové dopadlo na podlahu. Walter otevřel dveře, aby jí pomohl zvednout upuštěný balík. Předtím přece slyšel bzučák a její hlas, který řekl: „Tak co pro nás dneska máte?“ Poslední, co uviděl, byl vysoký, vyzáblý muž držící v ruce nějakou věc ve tvaru L. Při pitvě se zjistilo, že Walter dostal krátkou dávku – pět zásahů do břicha. Dr. Lappe to viděl, ale neměl kam utéci. Jeho tělo se pomalu zhroutilo podél zdi a odkrylo přitom řadu krvavých děr v omítce.

Dva muži se tiše odebrali po schodech nahoru. Listonoše nechali dole, aby hlídal vchod. Nikdo z ostatních zaměstnanců nic neslyšel. Hitlerův šéf výsadkových komand Otto Skorzeny jednou demonstroval účinnost britského automatu značky Sten s nasazeným tlumičem tak, že vypálil celý zásobník za zády skupiny německých generálů na inspekci. Němečtí pohlaváři vůbec nic neslyšeli, přesto však odmítli kopírovat britskou zbraň, neboť třetí říše pochopitelně vyráběla daleko lepší samopaly. Těmhle mužům ovšem Sten dokonale stačil. Vysoký muž otevřel dveře Malcolmovy kanceláře a zjistil, že je prázdná. Ray Thomas zrovna klečel za svým stolem a hledal upuštěnou tužku, když vešel podsaditý muž. Ray měl pouze čas zakřičet: „Proboha ne!“ a pak se jeho mozek rozstříknul po místnosti.

Tamatha a Herold Martin uslyšeli Rayův výkřik, ale neměli ponětí, proč křičí. Téměř zároveň otevřeli své dveře a vyběhli ke schodišti. Chvilku bylo ticho a pak uslyšeli, jak kdosi pomalu a tiše stoupá po schodech. Kroky se zastavily a pak se ozvalo lehké cvaknutí a vzápětí ještě jedno. Přesný zdroj těchto zvuků Tamatha s Heroldem nemohli poznat (nasazení nového zásobníku a natažení závěru), ale instinktivně vytušili, o co se jedná. Oba vběhli do svých kanceláři a zabouchli za sebou dveře.

Nejvíc rozvahy ukázal Herold. Stačil zamknout a vytočit tři čísla tísňového volání, než podsaditý muž kopnutím vyrazil dveře a zkosil ho dávkou.

Tamatha reagovala jinak. Věděla, že jen to největší nebezpečí ji přinutí, aby otevřela okno. Ta chvíle teď přišla. Rychle otevřela okno a zoufale hledala možnost úniku, pomoc, cokoliv. Omámena výškou si sundala brýle a položila je na stůl. Uslyšela třesk Heroldových dveří, kašlání samopalu, tupý úder. Opět uprchla k oknu. Její dveře se pomalu otevíraly.

Dlouho se nic nedělo a pak se Tamatha pomalu otočila tváří v tvář k vyzáblému muži. Nevypálil, protože se bál, že náboj by mohl vyletět oknem, cosi zasáhnout a tak přivolat pozornost. Něco takového by riskoval jenom v případě, že by křičela. Nekřičela. Viděla jen rozmazanou siluetu, ale věděla, že ona rozmazaná silueta jí kyne, aby odstoupila od okna. Pomalu přešla ke stolu. Jestli mám umřít, pomyslela si, tak chci aspoň vidět. Natáhla se pro brýle a zvedla je k očím. Vysoký muž počkal, až si je nasadí a pořádně si ho prohlédne. Pak zmáčkl kohoutek a mačkal ho tak dlouho, dokud nevystřílel cely zásobník a závěrem nevyletěla ven poslední nábojnice. Zásahy Tamathou otáčely jako při tanci, pohazovaly jí mezi stěnou a registračkou, srazily jí brýle a rozcuchaly vlasy. Vyzáblý muž pozoroval, jak se její prostřílené tělo pomalu sesouvá na podlahu, pak se otočil a přidal se ke svému podsaditému společníkovi, který právě dokončil prohlídku celého patra. Pomalu začali sestupovat se schodů.

Zatímco listonoš stále hlídal u vchodu, podsaditý muž prohledal suterén. Objevil malá dvířka, ale nevěnoval jim pozornost. I kdyby to udělal, Weatherbyho chybu by tím už stejně nenapravil. Podsaditý muž našel telefonní ústřednu a zničil ji. Nefungující telefon vzbudí méně rozruchu než telefon, který nikdo nebere. Vysoký muž prohledal Heideggerúv stůl. Materiál, po kterém se pídil, měl být ve třetím šuplíku vlevo a také tam byl. Sebral také z Heideggerova stolu velkou obálku, vyňal z kapsy malý papírek a opatrně posbíral ze země pár nábojnic. Uložil je do obálky, obálku zalepil a začal na ni psát. Rukavice mu sice psaní ztěžovaly, ale stejně chtěl pozměnit rukopis. Škrábanice označila obálku jako osobni zásilku pro „Lockenware, centrála Langley“. Podsaditý muž otevřel fotoaparát ve Walterově stole a zničil film. Vysoký muž pohodil obálku na stůl paní Russellové. Všichni tři společnici si zavěsili zbraně na popruhy uvnitř kabátů, otevřeli dveře a odešli stejně nenápadně, jako přišli. Malcolm v té chvíli právě dojídal dort.

Malcolm pomalu prozkoumával kancelář za kanceláří, patro za patrem. Jeho oči sice viděly, ale mozek jako by nic z toho neregistroval. Teprve když našel rozstřílené tělo, které kdysi patřilo Tamathě, probudilo se v něm vědomí. Dlouho jen zíral a třásl se při tom. Zmocnil se ho strach a řekl si, že musí okamžitě vypadnout. Rozběhl se. Teprve v přízemí začal zase rozumně uvažovat a zastavil se.

Určitě už odešli, říkal si, jinak bych přece byl také mrtvý. Kdo ale jsou ti „oni“, to ho vůbec nenapadalo. Náhle si uvědomil, jak je bezbranný. Kristepane, napadlo ho, vždyť ani nemám zbraň a nemohl bych se jim bránit, kdyby se vrátili. Malcolm se podíval na Walterovo tělo a na těžkou automatickou pistoli, kterou Walter nosil v pouzdře na opasku. Pistole byla zakrvácená a Malcolm se jí štítil dotknout. Běžel k Walterovu stolu. Věděl, že Walter má k noze stolu připevněnou velmi zvláštní zbraň. Byla to brokovnice, do niž se sice vešel jen jeden náboj, ale Walter se často chlubil, že mu kdysi zachránila život. Malcolm ji popadl za pažbu, namířil ji na zavřené dveře hlavního vchodu a pomalu ustupoval ke stolu paní Russellové. Walter jí totiž do zásuvky uložil revolver – „pro všechny případy“. Paní Russellová, která byla vdova, říkala revolveru „pistole na násilníky“. „To nemám na to, abych je od znásilnění odradila,“ říkávala, „ale na to, abych je k tomu naopak přinutila.“ Malcolm si zastrčil revolver za opasek a zvedl sluchátko telefonu.

Telefon byl hluchý. Malcolm postupně vyzkoušel všechny linky. Nic.

Musím sehnat pomoc, řekl si. Zkusil schovat brokovnici pod sako. Přestože měla upilovanou hlaveň, byla příliš dlouhá. Zbytek hlavně vyčníval z límce saka a zarýval se mu do krku. Zdráhavě položil pušku pod Walterův stůl a pak ji připevnil opět k noze, protože ho napadlo, že by měl všechno zanechat v původní podobě. S přemáháním polkl, došel ke dveřím a kukátkem se podíval ven. Ulice byla prázdná. Přestalo pršet. Přitiskl se ke zdi a pomalu otevřel dveře. Nic se nestalo. Vystoupil na terásku před domem. Ticho. S prásknutím přibouchl dveře, rychle prošel brankou a namířil si to ulici. Snažil se postřehnout cokoli neobvyklého. Nic.

Malcolm šel přímo k budce na rohu. Každá ze čtyř správ CIA má tajné číslo „tísňového volání“, kterého se ovšem smí použít jedině v případě nějaké velké pohromy, kdy je normální spojeni nemožné. Zneužiti se trestá i výpovědí bez náhrady platu. Poplachové číslo je jediné velké tajemství sdílené doopravdy všemi zaměstnanci CIA, od ředitelů až po uklízečky.

Poplachovou linku obsluhují jen ti nejzkušenější agenti. Jen málokdy mají příležitost zasáhnout, ale když k tomu přece jenom dojde, je třeba, aby rozhodovali neobyčejně rychle a přesně.

Když volal Malcolm, měl službu u telefonu poplachové linky Stephen Mitchell. Mitchell býval jedním z nejlepších pohyblivých agentů (na rozdíl od rezidentů) v CIA. Třináct let cestoval od jednoho ohniska napětí k druhému, převážně v Jižní Americe. V roce 1967 jeden dubl v Buenos Aires ukryl pod řidičovo sedadlo Mitchellovy simky bombu. Dubl se dopustil omylu: výbuch pouze utrhl Mitchellovi obě nohy. Za tento omyl zaplatil dubl životem, když ho v Riu kdosi uškrtil smyčkou drátu. CIA nechtěla ztratit dobrého pracovníka, a proto přeložila Mitchella do Poplachového oddělení.

Mitchell zvedl telefon po prvním zazvonění. Zároveň se zvednutím sluchátka se zapnul magnetofon a zvláštní zařízení, které mělo určit, odkud je telefonováno.

„493-7282.“ Všechny telefony CIA se hlásí tímto jednotným číslem.

„Tady Je…“ Malcolm na jednu strašnou sekundu zapomněl své krycí jméno. Věděl, že musí udat čísla odboru a sekce, aby se tím odlišil od jiných agentů používajících stejného krycího jména. Jenže na krycí jméno si nemohl vzpomenout a dobře věděl, že svého skutečného jména použít nesmí. Konečně se mu vybavilo. „Tady je Kondor, 9, sekce, 17. odbor. Byli jsme přepadeni.“

„Používáte linku CIA?“

„Volám z telefonní budky kousek od… kousek od základny. Naše telefony nefungují.“

Krucinál, napadlo Mitchella, musíme používat krycí hatmatilky. Volnou rukou stiskl poplašné tlačítko. Na třech místech ve Washingtonu a na dvou v Langley naskákali do vozů ozbrojení muži, nastartovali motory a čekali na pokyny. „Je to moc zlé?“

„Maximálně. Totálně. Jsem jediný, který…“

Mitchell ho přerušil. „Dobře. Vědí o tom nějací civilisté z okolí?“

„Myslím, že ne. Asi se to odehrálo potichu.“

„Jste zraněn?“

„Ne.“

„Jste ozbrojen?“

„Ano.“

„Hrozí vám nějaké nebezpečí?“

Malcolm se rozhlédl. Ještě dopoledne mu tyhle ulice připadaly tak všední a obyčejné. „Myslím, že ne, ale nevím to určitě.“

„Pozorně poslouchejte. Opusťte oblast. Pomalu, ale opatrně se přesuňte do bezpečí. Počkejte hodinu. Až si budete jistý, že vás nikdo nesleduje, zavolejte znovu. To bude ve 13.45. Rozumíte?“

„Ano.“

„Dobře. Teď zavěste a mějte na paměti, že hlavní je neztratit hlavu.“

Mitchell přerušil hovor dřív, než Malcolm stačil cokoliv říct.

Když Malcolm zavěsil, počkal chvilku na rohu a snažil se vymyslet nějaký plán. Věděl, že se musí uklidit někam poblíž, kde bude hodinu v bezpečí. Pomalu, velice pomalu se otočil a kráčel zpět po ulici. O čtvrt hodiny později se připojil ke skupině turistů, kteří si prohlíželi budovu Kongresu.

Už během Malcolmova rozhovoru s Mitchellem se dávala do pohybu jedna z nejsložitějších mašinérií na světě. Mitchellovi asistenti, kteří odposlouchávali Malcolmův hovor, vyslali čtyři vozy z washingtonských bezpečnostních středisek a jednu záchranku z Langley. Všechna tato auta směřovala k 9. sekci 17. odboru. Velitelé vozů dostali patřičné instrukce a cestou k cíli mezi sebou navázali spojení vysílačkou. Příslušný okrsek washingtonské policie byl vyrozuměn, že se na něj v případě potřeby obrátí „federální úředníci“ se žádosti o pomoc. Ještě než Malcolm zavěsil, dostaly všechny základny CIA ve Washingtonu hlášení o nepřátelské akci. Během tří minut uplynuvších od hovoru byli vyrozuměni všichni náměstci ředitele a do šesti minut informoval Mitchell kódovaným telefonem samotného ředitele CIA, který byl právě na poradě s viceprezidentem. Do osmi minut byly o možné nepřátelské akci vyrozuměny všechny ostatní odnože americké zpravodajské služby.

Mezitím Mitchell nařídil, aby mu přinesli všechny osobní spisy Společnosti. Během mimořádné situace poplachový důstojník automaticky přejímá značnou moc. Dokud ho osobně nevystřídá některý z náměstků ředitele, řídí téměř veškerou činnost CIA. Chvilku poté, co si Mitchell objednal spisy, zavolali ho z archívu.

„Podle našeho počítače všechny osobní spisy týkající se 9. sekce 17. odboru chybějí.“

„Cože?“

„Chybějí, pane.“

„Tak mi pošlete kopie, krucinál, ale doručte je sem pod ochranou!“ Mitchell praštil telefonem dřív, než se vyjevený úředník zmohl na odpověď. Mitchell popadl další telefon a dostal okamžitě spojení. „Uzavřít základnu!“ Kdokoliv by se byl pokusil vejít do centrály CIA či ji naopak opustit, by byl zastřelen. Ve všech budovách blikala červená výstražná světla. Příslušníci zvláštních bezpečnostních jednotek začali vyklízet chodby a vyzývali všechny zaměstnance, kteří neměli co dělat s poplachem či uzavíráním základny, aby se okamžitě vrátili na svá pracoviště. Neochota či jen nepatrné zaváhání podřídit se rozkazu znamenaly pistoli zabořenou do břicha a pouta na zápěstích.

Těsně po Mitchellově rozkazu uzavřít základnu se dveře do jeho kanceláře otevřely. Do poplachové ústředny rázným krokem vešel urostlý muž a ani se neobtěžoval odpovědět na zasalutování strážného. Mitchell pořád ještě telefonoval, a proto se muž usadil do křesla vedle Mitchellova zástupce.

„Co se tu ksakru děje?“ Normálně by mu každý okamžitě a bez váhání odpověděl, ale teď tu vládl Mitchell. Zástupce se podíval na svého šéfa. Mitchell sice štěkal rozkazy do telefonu, ale otázku urostlého muže slyšel. Souhlasně kývl na svého zástupce, který na oplátku podal urostlému muži úplný přehled toho, co se stalo a co už bylo vykonáno. Zástupce právě končil se svým výčtem, když Mitchell položil telefon a otřel si kapesníkem zpocené čelo.

Urostlý muž se pohnul na židli. „Mitchelli,“ řekl, „jestli vám to nebude vadit, tak tu zůstanu s vámi a pomůžu vám. Koneckonců jsem šéf 17. odboru.“

„Děkuju, pane,“ odpověděl Mitchell. „Za sebemenší pomoc vám budu vděčný.“

Urostlý muž odpověděl zabručením a připravil se na dlouhé čekání.

Pokud byste se byli toho podmračeného čtvrtečního odpoledne náhodou procházeli po Jihovýchodní avenue, asi byste byli pěkně překvapeni, jak je v tomhle tichém koutku těsně za Kongresovou knihovnou náhle náramně živo. Zničehonic se tu najednou objevilo půl tuctu mužů, kteří zamířili k dvoupatrové budově Společnosti. Těsně předtím, než dorazili ke dveřím, zaparkovala před budovou dvě auta. Na zadním sedadle každého z nich seděl muž, který pozorně sledoval budovu a jehož ruce se obíraly jakýmsi kovovým předmětem.

Všech šest mužů přišlo k brance společně, ale jen jeden z nich se vydal nahoru po schodech. Chvilku se probíral svazkem klíčů a pak jeden z nich zasunul do zámku. Když zámek povolil, muž kývl na ostatní. Muži před otevřenými dveřmi na moment zaváhali, pak vběhli dovnitř a dveře za sebou zabouchli. Z každého auta vystoupil jeden muž. Oba muži začali pomalu přecházet před budovou. Když auta odjížděla pořádně zaparkovat, oba řidiči kývli na muže stojící na rozích ulice.

O tři minuty později se dveře Společnosti znovu otevřely. Z budovy vyšel muž a pomalu kráčel k nejbližšímu zaparkovanému autu. Když do něj nastoupil; zvedl telefon. Za několik vteřin již mluvil s Mitchellem.

„Opravdu to dostali, a to pořádně.“ Muž v autě se jmenoval Alan Newbury. Zúčastnil se války ve Vietnamu, nepodařené invaze v kubánské Zátoce sviní, byl nasazen do akci v tureckých horách, znal spoustu temných uliček, tmavých budov a suterénů všude na světě. Přesto Mitchell vycítil z jeho úsečného hlasu stopu po nevolnosti.

„Jak? Je zle?“ Mitchell tomu konečně začínal věřit.

„Byl to nejspíše tým o dvou až pěti mužích, žádné stopy po násilném vstupu. Určitě použili samopalů s tlumiči, jinak by to uslyšela půlka města. V budově je šest mrtvých. Čtyři muži a dvě ženy. Většina z nich asi ani neměla ponětí, co je převálcovalo. Stopy po důkladné prohlídce veškeré žádné. Fotosnímací zařízení a film zničeny, telefony jsou hluché. Dvě těla jsou zřízena tak, že nám bude chvíli trvat, než zjistíme jejich totožnost. Byla to rychlá a dokonalá práce. Byli to odborníci, kteří dobře vědí, co dělají a jak to dělají.“

Mitchell čekal, dokud si nebyl jistý, že Newbury skončil. „O.K., tohle je mimo mou pravomoc. Musím počkat na rozkazy shora a vy zatím zůstaňte, kde jste. S ničím nehýbejte. Nikdo nesmí ven, ani dovnitř. Zařiďte se podle toho.“

Mitchell se odmlčel, jednak aby dodal svým slovům na váze, a jednak zauvažoval, zda neudělal chybu. Právě totiž Newburyho lidem dal volnou ruku udělat všechno včetně promyšleného, chladnokrevného zabíjení bez předcházející konzultace s nadřízenými. Důsledky takového mimořádného rozkazu by mohly být vážné pro všechny zúčastněné. Mitchell pokračoval: „Posílám vám víc lidí, kteří budou dodatečně jistit bezprostřední okolí. Také tam vysílám lidi z kriminální laboratoře, ale nedovolte jim udělat nic, co by narušilo daný stav. Přivezou s sebou komunikační zařízení. Jasné?“

„Jasné. Ale přišli jsme na něco zvláštního.“

„Ano?“ řekl Mitchell.

„Rádiem nám sdělili, že tu jsou jenom jedny dveře. My jsme našli dvoje. Dává vám to nějaký smysl?“

„Vůbec žádný,“ odpověděl Mitchell, „jenže celá tahle záležitost je absolutně nesmyslná. Ještě něco?“

„Ano, ještě něco.“ Hlas v telefonu ztvrdl. „Nějaká svině nadělala fašírku z holky ve druhém patře. Nezastřelil ji. Nadělal z ní fašírku.“ Newbury se odhlásil.

„Co teď?“ zeptal se urostlý muž.

„Počkáme,“ řekl Mitchell a opřel se o opěradlo svého kolečkového křesla. „Budeme tu sedět a čekat, až nám Kondor zavolá.“

Ve 14.40 Malcolm našel v Kapitolu telefonní budku. Vhodil do otvoru pár drobných a vytočil poplachové číslo. Sotva zazněl vyzváněcí tón:

„493-7282.“ Hlas ve sluchátku zněl napjatě.

„Tady Kondor, 9. sekce, 17. odbor. Jsem v telefonní budce. Myslím, že jsem nebyl sledován a určitě mě nemůže nikdo slyšet.“

„Vaše zpráva byla potvrzena. Musíme vás dostat do Langley, ale bojíme se nechat vás samotného. Znáte kino Cirkus v georgetownské čtvrti?“

„Ano.“

„Můžete tam za hodinu být?“

„Ano.“

„Dobře. A teď, znáte někoho, alespoň podle viděni, kdo pracuje v Langley?

Malcolm se na chvilku zamyslel. „Měl jsem instruktora, jehož krycí jméno bylo Vrabec IV.“

„Okamžik.“ Mitchell, který měl přednostní přístup k počítači a ostatním komunikačním spojům, si nechal potvrdit, že Vrabec IV skutečně existuje a pracuje v centrále. O dvě minuty později řekl: „Dobře. Uděláme to takhle. Za půl hodiny od této chvíle Vrabec a ještě jeden muž zaparkují v malé uličce za kinem. Budou čekat přesně jednu hodinu. To vám dává třicetiminutovou toleranci. Do uličky se dá pěšky vejít ze tří míst. Všechny tři vchody vám umožňují vidět kohokoliv před vámi dříve, než on uvidí vás. Až si budete jist, že vás nikdo nesleduje, vejděte do uličky. Jestli uvidíte cokoliv podezřelého, například kdyby tam Vrabec IV a jeho partner nebyli nebo kdyby s nimi byl někdo třetí, nebo kdyby se tam cokoliv semlelo, vypadněte odtamtud, utečte někam do bezpečí a zavolejte. To samé, když to nebudete moct stihnout. Jasné?“

„Jasné… pšššááá!“

Mitchell málem vypadl z křesla. „Co to, ksakru, bylo? Jste v pořádku?“

Malcolm otřel sluchátko potřísněné kapénkami. „Ano. Nic mi není, jenom jsem trošku nachlazený. Vím, co mám dělat.“

„Panenko skákavá!“ Mitchell zavěsil. Natáhl se do křesla. Ještě dřív, než mohl cokoliv říct, promluvil urostlý muž.

„Podívejte se, Mitchelli, jestli proti tomu nic nemáte, doprovodím tam Vrabce IV sám. Odpovídám za odbor a žádný z těch mladších není dost zkušený, aby mohl zvládnout potenciálně velmi nebezpečnou situaci líp než já, i když jsem už starý a unavený.“

Mitchell se podíval na urostlého, sebejistého muže před sebou a usmál se. „Dobře. Vyzvedněte si Vrabce IV u hlavního vchodu Jeďte svým autem. Znáte Kondora?“

Mohutný muž zavrtěl hlavou. „Ne, ale myslím, že jsem ho už viděl. Schrastíte jeho fotku?“

Mitchell přikývl a řekl: „Vrabec IV už jednu má. Ve zbrojním skladu vám dají, o co si řeknete, ale já sám bych doporučoval revolver. Nějaké zvláštní přání?“

Urostlý muž byl už na poloviční cestě ke dveřím. „Ano,“ řekl a ohlédl se. „Rád bych osmatřicítku s tlumičem. Jen pro případ, že se něco zvrtne a budeme se muset chovat potichu.“

„Najdete ji i s municí v autě. A ještě něco,“ řekl Mitchell a muž ve dveřích se zastavil. „Děkuju vám mockrát, plukovníku Weatherby.“

Urostlý muž pohlédl na Mitchella a usmál se. „Není zač, Mitchelli. Vždyť to mám v pracovní náplni.“ Zavřel za sebou dveře a vydal se ke svému autu. Po několika krocích začal sípavě oddechovat.

Chybné zúročení výhody má za následek ztrátu celé hry na prahu vítězství. V takových případech obvykle hráč správně obětuje figuru, ale pak splete posloupnost následujících tahů nebo neučiní ten jediný a správný tah celé kombinace.

(Fred Reinfeld: Úplná škola šachu)

ČTVRTEK ODPOLEDNE

I přes špatné počasí Malcolm rychle chytil taxíka. O dvacet minut později zaplatil a vystoupil dva bloky od kina Cirkus. Uvědomoval si, že nejdůležitější ze všeho je zůstat nepoznán. Bar, který si vybral, patří k nejoblíbenějším místům, kde se ve Washingtonu scházejí homosexuálové. Bar zahajuje provoz v jedenáct dopoledne a je otevřený ještě dlouho po půlnoci. Jeho návštěvníci jsou především mladí muži středních vrstev; kteří zde hledají trochu povyražení „mezi svými“. Obvykle tu převládá dobrá nálada, útržky hlučné rockové hudby a smíchu jsou slyšet až na ulici.

Malcolm doufal, že tady vypadá nenápadně – jeden muž v baru plném mužů. Pomalu, pomaloučku upíjel ze své tequily a snažil se z tváří kolem sebe vyčíst, zda ho někdo nepoznává.

Nikdo v baru si nevšiml, že na malém stolku spočívá pouze Malcolmova levá ruka. Jeho pravá ruka držela pod stolem revolver, který mířil na kohokoliv, kdo by se k němu přiblížil.

Ve 14.40 Malcolm vyskočil od stolu a přidal se k větší skupině odcházející z baru. Venku se rychle od skupiny oddělil, několik minut křižoval georgetownské úzké uličky a bedlivě pozoroval lidi kolem sebe. Ve tři hodiny si byl jist, že ho nikdo nesleduje a zamířil ke kinu Cirkus.

Vrabec IV byl roztřesený, obrýlený instruktor přednášející o struktuře vládních orgánů. Nikdo mu nedal na vybranou, zda se chce tohoto malého dobrodružství zúčastnit. Neopomněl však zdůraznit, že za takovéhle věci není placen a že má ženu a čtyři děti. Hlavně proto, aby ho uklidnili, navlékli ho ve skladu do neprůstřelné vesty. Těžké a horké brnění ho pod košilí nepříjemně svíralo. Ani poškrábat se nemohl. Nevzpomínal si na nikoho, kdo by se jmenoval Kondor nebo Malcolm. Frekventanti jeho mnoha kursů pro nižší kádry mu splývali v jedinou šedivou masu. Skladníkům to bylo fuk, ale alespoň ho vyslechli.

Na cestě k parkovišti Weatherby udělil pokyny řidičům. Zkontroloval svou krátkou pistoli s nasazeným tlumičem a souhlasně přikývl zasmušilému muži ze zbrojního skladu. Správně by měl Weatherby potvrdit příjem zbraně podpisem, ale všemocný Mitchell zařídil, že to nebylo nutné. Zbrojíř Weatherbymu pomohl upevnit speciální podpažní pouzdro, podal mu pětadvacet dávek nábojů a popřál mu mnoho štěstí. Weatherby cosi zamručel a nasedl do svého bleděmodrého vozu.

Všechna tři auta vyjela z Langley těsně za sebou, Weatherbyho modrý sedan jel uprostřed. Na dálničním výjezdu do Washingtonu zadní vůz „píchl“. Řidič »ztratil vládu« nad řízením a auto skončilo napříč obou jízdních pruhů. Nikdo sice neutrpěl zraněni, ale „nehoda“ na deset minut zablokovala veškerý provoz. Weatherby těsně sledoval první auto, které se proplétalo bludištěm washingtonského provozu. V tiché ulici lemované obytnými domy a zahradami se vůz úplně otočil a pokračoval opačným směrem. Když řidič míjel modrý sedan, dal Weatherbymu bliknutím světel znamení, že je všechno v pořádku, a vzápětí zmizel z dohledu. Weatherby zamířil k Georgetownu a celou cestu dával pozor, zda ho někdo nesleduje.

Weatherby už věděl, kde se stala chyba. Když posílal vražedné komando do práce, nařídil jim, aby zabili všechny v budově. Jeho muži rozkaz splnili, ale nemohli vědět, že jeden člověk chybí. Proč chyběl, to už teď Weatherbymu bylo jedno. Kdyby byl věděl, že Kondor není přítomen, určitě by byl přišel na nějaké uspokojující řešení. Ale udělal chybu a teď ji musí napravit.

Byla tu sice možnost, že Kondor je neškodný, že už si dávno nevzpomíná na svůj rozhovor s tím zatraceným Heideggerem, ale Weatherby nemohl nic riskovat. Heidegger se vyptával všech zaměstnanců kromě dr. Lappeho. Ty otázky neměly padnout. Teď o nich jeden člověk věděl, a proto – stejně jako ostatní – i on musí zemřít, i kdyby si vůbec neuvědomoval, co ví.

Weatherbyho plán byl jednoduchý, ale nesmírně nebezpečný. Jakmile se Kondor objeví, zastřelí ho. Weatherby pohlédl na rozklepaného Vrabce IV. Nevyhnutelný vedlejší produkt. S nadcházející instruktorovou smrti si nedělal žádné výčitky. Plán však měl mnoho nebezpečných zádrhelů. Kondor může střílet lépe, než se předpokládá, náhodný svědek může celou záležitost oznámit na policii, vedoucí představitelé CIA nemusí uvěřit jeho verzi a mohou nařídit zaručeně účinný způsob výslechu, Kondor se může rozhodnout, že do Langley dorazí jiným způsobem. Tisíc věcí se mohlo nějak zvrtnout. Weatherby však neměl jinou volbu. Nedělal si nejmenší iluze o tom, co by ho potkalo, kdyby neuspěl. Před CIA a ostatními službami americké špionážní sítě by dokázal uprchnout. Tenhle útěk se dá realizovat několika způsoby, které byly v minulosti již několikrát úspěšně vyzkoušeny. V takových věcech se Weatherby výborně vyznal. Nikdy by však neunikl nápadnému muži s podivnýma očima. Pokud tenhle člověk jednal přímo, vždycky stoprocentně uspěl. Vždycky. Kdyby teď Weatherby selhal a ohrozil by tím celou organizaci, tenhle člověk by ho okamžitě a nekompromisně zlikvidoval. To vše bolestně sípající Weatherby dobře věděl a jakékoliv pomyšlení na únik či zradu bylo absurdní. Weatherby musí napravit svou chybu. Kondor musí zemřít.

Weatherby pomalu projel uličkou, obrátil vůz, vrátil se a zaparkoval Hned vedle popelnic za kinem. Mitchell se nemýlil, když tvrdil, že ulička bude prázdná. Weatherby pochyboval, že sem někdo přijde. Obyvatelé Washingtonu se takovým uličkám zdálky vyhýbali. Věděl, že Mitchell zařídí, aby nablízku nebyli žádní policisté, kteří by Kondora mohli odradit. To mu vyhovovalo. Pokynul Vrabci, aby vystoupil. Opřeli se o auto. Pak, jako lovec na číhané, Weatherby vymazal vše z paměti a snažil se o absolutní koncentraci smyslů.

Malcolm je zpozoroval dřív než oni jeho. Pozorně je sledoval ze vzdálenosti asi šedesáti kroků. S námahou potlačoval nutkání kýchnout, aby se neprozradil. Když si byl jist, že tam jsou opravdu sami, vystoupil zpoza sloupu telefonního vedení a začal kráčet směrem k ním. S každým krokem se cítil bezpečnější.

Weatherby si Malcolma všiml a odpoutal se od auta. Byl připraven. Chtěl si být absolutně jistý a vzdálenost šedesáti kroků nezaručuje při střelbě pistolí s tlumičem stoprocentní přesnost. Také chtěl být mimo Vrabcův dosah. Zastřelí je jednoho po druhém, uvažoval.

Když byl Malcolm od obou mužů vzdálený jen na pětadvacet kroků, blesklo mu hlavou poznání. Bylo to o pět kroků dříve, než Weatherby chtěl začít střílet. Malcolmovi se vybavil obraz muže sedícího v zaparkovaném modrém sedanu v blízkosti budovy Společnosti. Muž v autě a jeden z těch dvou, co tu teď stáli před ním, byl tentýž. Něco tu nehrálo. Zatraceně nehrálo. Malcolm se zastavil a pomalu začal couvat. Téměř podvědomě sáhl po pažbě revolveru za pasem.

Weatherby také poznal, že tu něco nehraje. Jeho oběť se neočekávaně zastavila těsně před pastí, prchala a připravovala se na obranu. Malcolmovo neočekávané počínání donutilo Weatherbyho opustit původní plán a přizpůsobit se nové situaci. Rychle vytáhl zbraň a pohlédl na Vrabce IV, který ztuhl děsem a údivem. Ustrašený instruktor nepředstavoval žádné nebezpečí.

Weatherby byl veteránem mnoha akcí, v nichž rozhodovalo především rychlé jednání. Malcolm teprve vytahoval revolver, když Weatherby vystřelil.

Pistole je velice účinná zbraň, ale v polních podmínkách může i zkušenému veteránovi způsobit potíže. Zacházet v takové situaci s pistolí vybavenou tlumičem je ještě složitější. Tlumič sice střelci umožňuje jednat tiše, ale zároveň snižuje přesnost. Neobvyklá zátěž na konci hlavně narušuje rovnováhu a střelec se tomu při míření musí přizpůsobit. Z balistického hlediska tlumič snižuje rychlost střely a tím pádem ovlivňuje i její dráhu. Pistole s tlumičem je také neforemná, nelze ji rychle vytasit a vystřelit z ní.

Všechny tyhle faktory pracovaly proti Weatherbymu. Kdyby byl nepoužil pistole s tlumičem, tak by i přes neočekávaný vývoj situace vyšel ze souboje vítězně. Větší hmota pistole však způsobila, že Weatherby tasil pomaleji než obvykle. Ve spěchu nezamířil přesně. Zkušený zabiják se pokusil o těžký, ale definitivní zásah do hlavy oběti. Zlomek vteřiny po výstřelu doprovázeném tichým mlasknutím proletěl vlasy kolem Malcolmova levého ucha kus olova a odsvištěl kamsi do řeky.

Malcolm střílel z pistole jen jednou v životě, a to ještě byla přítelova vzduchovka. Vystřelil pětkrát po ubíhající kryse a pětkrát se netrefil. Teď vystřelil od boku z pistole paní Russellové. Celá ulička se naplnila ohlušujícím řevem, ještě dřív, než si uvědomil, co vlastně udělal.

Člověk zasažený pětatřicítkou se nesesune pomalu k zemi s úhlednou, malou černou dírkou v těle. Dostane pořádnou pecku. Zásah z pětadvaceti kroků se rovná střetu s nákladním autem. Malcolmova střela se prorvala Weatherbyovým levým stehnem, rozmetala kus jeho nohy po celé uličce, nadzvedla ho do vzduchu a praštila jím obličejem dolů na dlažbu.

Vrabec IV nevěřícně zíral na Malcolma. Malcolm se pomalu otočil k malému instruktorovi a namířil na jeho třesoucí se břicho.

„Byl to jeden z nich!“ vyrážel ze sebe vyčerpaným hlasem. „Byl to jeden z nich!“ Malcolm pomalu ustupoval od oněmělého instruktora. Když se dostal na konec uličky, otočil se a utíkal pryč.

Weatherby zasténal. Bolest ještě necítil. Byl to tvrdý chlap, ale paži zdvihl jen s obrovským vypětím. Dosud držel v ruce pistoli. Jakoby zázrakem mohl střízlivě uvažovat. Pečlivě zamířil a vypálil. Ozvalo se další tiché mlasknutí a střela se roztříštila o zeď kina. Předtím se však prodrala krkem Vrabce IV, instruktora specializujícího se na strukturu vládních organizací, ženatého, otce čtyř děti. Jeho tělo se zhroutilo na kapotu auta a Weatherby cítil zvláštní uspokojení. Pořád ještě nebyl mrtvý. Kondor sice opět zmizel, ale balističtí odborníci nebudou mít k dispozici žádné střely, aby mohli určit, kdo po kom střílel. Pořád ještě měl naději. Omdlel.

Policejní hlídka v autě našla dva muže. Zavolal ji vyděšený obchodníček, ale trvalo jí to dlouho, než přijela. Všechny georgetownské policejní vozy byly odeslány na vzdálený konec města, kde údajně řádil maniak s puškou. Ukázalo se, že poplach byl falešný.

Malcolm uběhl čtyři bloky a uvědomil si, že musí být hrozně nápadný. Zpomalil, několikrát zabočil a pak mávl na taxík ujíždějící do středu města.

Ježíši Kriste, byl to jeden z nich. Byl to jeden z nich! V CIA o tom určitě nevědí. Musí se dostat k telefonu. Musí zavolat, že… Náhle dostal strach. Co když ten muž v uličce nebyl jediný dubl? Co když ho tam poslal člověk, který o něm věděl? Co když muž nu druhém konci poplachové linky byl také dubl? Nejdůležitější ze všeho teď bylo zachránit holý život. Malcolm přestal horečně přemítat a rozhodl se, že nezavolá, dokud si to pořádně nepromyslí. Určitě po něm půjdou. Jistě po něm šli už před přestřelkou, je přece jediný z celé sekce, kdo to přežil. Oni… Vlastně ne! blesklo, mu v hlavě. Není jediný! Je tu ještě Heidegger! Heidegger byl přece nemocný a ležel doma v posteli! Malcolm namáhal svůj mozek. Adresa! Kde říkal Heidegger, že bydlí? Malcolm si vzpomněl, že Heidegger říká dr. Lappemu, že bydli… v Mount Royal Arms!

Malcolm vysvětlil svůj problém taxikářovi. Má první schůzku s děvčetem a zapomněl její adresu. Věděl jen, že žije někde v Mount Royal Arms. Taxikář byl rád, že může napomoci mladé lásce. Zavolal do dispečinku, odkud dostal adresu do severozápadní části města. Když taxikář zastavil před postarší budovou, Malcolm mu dal dolar zpropitného.

Malcolm našel štítek s Heideggerovým jménem a zazvonil. Nahoře však nikdo nestisknul bzučák, který by otevřel dveře, nikdo nezvedl telefon, aby se zeptal, kdo tam dole je. Když Malcolm znovu stiskl tlačítko zvonku, začala se ho zmocňovat nepříjemná, ale logická předtucha. Ani teď se neozvala žádná odpověď, a proto stiskl všechny zvonky najednou. V reproduktoru to zaskřípalo navzájem se překřikujícími hlasy a Malcolm zavolal: „Telegram!“ Ozval se bzučák dveří a Malcolm vběhl dovnitř.

Malcolm zaklepal na Heideggerovy dveře. Zevnitř se nikdo neozval, ale Malcolm to už teď ani nečekal. Poklekl a prohlédl si zámek. S největší pravděpodobností je pouze zabouchnuto. Četl řadu detektivek a viděl spoustu filmů, v nichž si hrdina pohraje s kouskem celuloidu a dveře v několika vteřinách otevře. Celuloid – kde teď vzít kousek celuloidu? Rychle prohledal kapsy, otevřel peněženku a vyňal svou celuloidovou pracovní průkazku. Průkaz zároveň s údaji o jeho vzhledu potvrzoval, že je zaměstnanec společnosti Tentrex Industries, Inc. Malcolmovi se vždycky líbily obě fotografie, jedna, kde byl z profilu, a druhá, která ho zobrazovala z anfasu.

Celých dvacet minut Malcolm kýchal, hekal, zasunoval, popotahoval, prosil, hrozil, poklepával a mlátil do zámku svou průkazkou. Plastické pouzdro se nakonec rozlomilo a průkazka skončila za zavřenými dveřmi.

Zoufalství vystřídal vztek. Malcolm se postavil, aby ulevil kolenům, do nichž už začínal dostávat křeče. Jestliže mě až do teď nikdo nevyrušil, přemýšlel, můžu si klidně dovolit trošku hluku. Malcolm kopl do dveří a vložil do tohoto pohybu veškerou svou zuřivost, strach a frustraci z celého dne. Zámky a dveře nejsou v Mount Royal Arms zrovna nejkvalitnější. Společnost pronajímající byty se spokojovala s levnějšími činžemi a podle toho také stavěla domy. Dveře do Heideggerova bytu se rozletěly dovnitř, odrazily se od zdi, a kdyby je Malcolm ramenem nezachytil, opět by se přibouchly. Malcolm tiše zavřel. Zvedl z třísek svou průkazku a vešel pokojem k posteli.

Neměli čas, a proto se s Heideggerem nemazlili. Kdyby se Malcolm podíval pod pyžamový kabátek, uviděl by modřinu pocházející od tvrdého úderu na solar plexus. Mrtvola měla černomodrý obličej, což je mimo jiné známka škrcení. Pokoj páchl Heideggerovými výkaly.

Malcolm si prohlédl tělo, které už se začínalo nadouvat. Bylo mu jasné, že tenhle stav rozkladu se nedostavuje už po několika málo hodinách. Znamenalo to, že Heidegger byl zabit před ostatními. „Oni“ sem nepřišli poté, co objevili, že chybí v práci, ale ještě předtím, než přepadli budovu Společnosti. Malcolm to nechápal.

Pravý rukáv od Heideggerova pyžama ležel na podlaze. Malcolmovi se nezdálo, že byl utržen během rvačky. Odhrnul pokrývku, aby se podíval na Heideggerovu paži. Těsně pod loktem byla tečka jako po štípnutí komára. Nebo, pomyslel si Malcolm a vybavily se mu jeho návštěvy na univerzitní klinice, jako stopa po neobratně vpíchnuté injekci. Něco do něj napíchali, asi aby ho přiměli mluvit. Ale co? Malcolm neměl nejmenší ponětí. Začal prohledávat pokoj, když si vzpomněl na otisky prstů. Vytáhl z kapsy kapesník a otřel všechno, čeho se dotkl, včetně vnější strany dveří. Na příborníku našel pár zaprášených rukavic. Byly mu sice malé, ale prsty se mu do nich vešly.

Když prohledal zásuvky u stolu, vrhl se ke skříni. Na horní polici našel obálku plnou peněz, samé padesáti a stodolarové bankovky. Na počítání neměl čas, ale odhadl, že je tam nejméně deset tisíc dolarů.

Posadil se na židli plnou poházených šatů. Nedávalo mu to smysl. Vyléčený alkoholik, účetní, který přednášel o výhodách úroků z uložených peněz, člověk, který se neustále bál přepadení – a schovává doma takovou spoustu peněz ve skříni. Podíval se na mrtvolu. V každém případě, řekl si, už Heidegger ty peníze potřebovat nebude. Malcolm zastrčil obálku do zadní kapsy kalhot. Rychle se ještě jednou rozhlédl, opatrně otevřel dveře, sešel po schodech a na rohu naskočil do autobusu.

Malcolmovou první starostí bylo uniknout pronásledovatelům. Teď po něm půjdou nejméně dvě skupiny: CIA a ten spolek, který přepadl Společnost. Věděli, jak vypadá, a proto ze všeho nejdřív musí pozměnit svůj vzhled.

Nápis ve výloze kadeřnictví hlásal Obsloužíme vás bez čekání a byla to jedna z oněch vzácných reklam, které nelžou. Malcolm si tváří ke zdi svlékl sako, ukryl pod ně pistoli a posadil se do křesla. Během stříhání ani jednou neodlepil oči od saka.

„Jak to chcete, mladý muži?“ Šedivějící holič významně zacvakal nůžkami.

Malcolm ničeho nelitoval. Dobře věděl, jakou cenu pro něj má nový účes. „Hodně nakrátko.“

„Tak to bude velká změna!“ Holič zapnul elektrický strojek.

„Jo.“

„Hele, mladý muži, zajímáte se o baseball? Já teda jo. A zrovna dneska jsem v Postu četl článek o našem manšaftu a tréninku na jaro. Podle toho pisálka by naši měli…“ Holičovy řeči o baseballu a vrčeni stroj ku se slily do jedné monotónní směsi.

Holič skončil a Malcolm se podíval do zrcadla. Řekl si, že tohoto člověka naposledy viděl před pěti lety: jeho další zastávkou byl bazar s vyřazenou vojenskou výstrojí. Malcolm si uvědomoval, že pro život v ilegalitě musí mít člověk především správného ducha. Věděl však také, že dobré rekvizity jsou nenahraditelnou pomůckou. Prohrabal se celým skladištěm, až našel zachovalou vojenskou bundu, která mu docela slušně padla. Na jmenovce nad levou kapsou stálo „Evans“. Na levém rameni byla nášivka s trojbarevným orlem, pod nímž bylo zlatými nitěmi vyšito slovo „Výsadkáři“. Malcolm se právě stal veteránem 101. výsadkové divize. Pak si koupil ještě džínsy, do nichž se hned převlékl, a pár předražených starých výsadkářských bot. Koupil si také spodní prádlo, levný pulovr, černé řidičské rukavice, ponožky, holicí strojek a kartáček na zuby. Když vyšel z krámu se svým balíčkem v podpaží, nesl se rovně jako struna a kráčel vojenským, řízným krokem. Všem dívkám, které míjel, věnoval drze vyzývavé pohledy. Ušel pět bloků a potřeboval si odpočinout. Zapadl proto do jednoho z nesčetných washingtonských bister.

„Kafe, prosím,“ poručil si a snažil se přitom o jižanský přízvuk. Číšnici jeho protažená výslovnost nikterak neohromila. Přinesla mu kávu. Usadil se pohodlně na židli a začal přemýšlet.

Ve vedlejším boxu seděly dvě dívky. Víceméně z celoživotního návyku začal naslouchat jejich rozhovoru.

„Takže ty nejedeš nikam na dovolenou?“

„Ne. Já prostě zůstanu doma. Na čtrnáct dní se zavřu přec celým světem.“

„Zblázníš se z toho.“

„Možná, ale nevolej mi, asi nebudu zvedat telefon.“

Druhá dívka se zasmála. „A co když ti zrovna bude volat krásnej chlap toužící po tvé společnosti?!“

„Tak si bude muset čtrnáct dní počkat,“ řekla první dívka s úsměškem. „Já si chci odpočinout.“

„No, jak chceš. Opravdu se mnou nechceš jít dnes na večeři?“

„Ne, fakt ne. Díky, Ann. Teď dopiju kávu, pojedu domů a dám si na čtrnáct dní pokoj od všeho spěchu a shonu.“

„Tak dobře, Wendy. Měj se hezky.“ Malcolm uslyšel zaskřípění plastického sedadla židle a vzápětí kolem něj prošla dívka jménem Ann. Letmo zahlédl pár nádherných nohou, světlé vlasy a výrazný profil. Pak mu zmizela v davu. Tiše seděl a občas potáhl nosem. Byl hrozně nervózní. Právě totiž vyřešil problém s přespáním.

Dívce jménem Wendy trvalo ještě pět minut, než dopila kávu. Když odcházela, na muže ve vedlejším boxu se ani nepodívala. Stejně by toho moc nezahlédla, protože schovával obličej za jídelním lístkem. Malcolm se za ní pustil, hned jak zaplatila a vyšla ze dveří. Hodil na stůl pár drobných a vyrazil.

Zezadu mohl pouze usoudit, že je vysoká, hubená, ale ne vyhublá jako třeba Tamatha, že má nakrátko ostříhané černé vlasy a jenom průměrné nohy. Panebože, napadlo ho, proč to nemohla být ta blondýnka? Štěstí Malcolmovi přálo i dál, protože dívčino auto stálo až na vzdáleném konci přeplněného parkoviště. Nenápadně kráčel za ní kolem tlustého hlídače parkoviště, shlížejícího na svět zpod zprohýbaného plstěného klobouku. Počkal si, až odemkne dveře starého corvairu, a zakřičel: „Wendy! Kde se tady bereš?“

Dívka překvapeně, nikoliv však vystrašeně, vzhlédla na zubící se postavu ve vojenské bundě, která se k ní blížila.

„To mluvíte se mnou?“ Měla hnědé, blízko u sebe posazené oči, velkou pusu, malý nos a mírně vysedlé lícní kosti. Naprosto obyčejný obličej. Nebyla téměř vůbec nalíčená.

„No jasně, že jo. Copak si na mě nevzpomínáš, Wendy?“ Už od ní byl jen tři kroky.

„Já… ne, nevzpomínám.“ Všimla si, že muž drží v jedné ruce jakýsi balíček a druhou má v kapse.

Malcolm se postavil vedle ní. Položil balíček na střechu auta a nenuceně natáhl levou ruku za její hlavu. Pevně ji popadl za krk a stlačil jí hlavu dolů, aby uviděla pistoli.

„Nekřičte a neškubejte sebou, nebo vám rozmáznu mozek po asfaltu. Jasné?“ Malcolm ucítil, jak se dívka třese. Rychle přikývla. „Nastupte a otevřete druhé dveře. Tahle věc střílí skrz sklo a já se ani na chvilku nebudu rozmýšlet.“ Dívka rychle usedla na řidičovo místo, natáhla se a odemkla druhé dveře. Malcolm přibouchl její dveře, sebral ze střechy svůj balíček, pomalu auto obešel a nasedl.

„Prosím vás, neubližujte mi.“ Její hlas zněl tence a vystrašeně.

„Podívejte se na mě.“ Malcolm si musel odkašlat. „Nic vám neudělám. Nic, když uděláte přesně to, co chci. Nechci peníze, ani vás nechci znásilnit. Ale musíte dělat, co vám řeknu. Kde bydlíte?“

„V Alexandrii.“

„Pojedeme do vašeho bytu. Budete řídit. Ať vás ani nenapadne dávat nějaké znamení. Jestli to zkusíte, zastřelím vás. Mohl bych se při bouračce rozbít, ale vy byste byla mrtvá. Nestojí to za to. Jasné?“ Dívka přikývla. „Tak jedem.“

Jízda do Alexandrie probíhala v napjatém tichu. Malcolm z dívky nespustil oči. Dívka se upřeně dívala před sebe. Odbočila z dálnice a zastavila na malém prostranství mezi bytovými jednotkami.

„Který je váš byt?“

„První dům zleva. Mám přízemí a první patro. V suterénu bydlí nějaký muž.“

„Dobře. A teď půjdeme ke dveřím. Předstírejte, že si vedete domů nějakého kamaráda. A nezapomeňte, že jdu hned za vámi.“

Vystoupili z auta a udělali několik kroků k budově. Dívka se třásla jako osika. Dlouho nemohla trefit klíčem do zámku, ale nakonec se jí to podařilo. Malcolm vešel za ní a tiše zavřel dveře.

Věnoval jsem se téhle hře tak podrobně, protože pro studenta šachu je důležité, aby si uvědomil, jak by měl řešit problémy praktické hry. Je možné, že se nebudete umět bránit a protiútočit tak dobře, nicméně tato hra by vám měla dopomoci ovládnout jedno velké umníi: klást odpor v situaci, kdy je váš oponent pohyblivější a stojí si pozičně lépe.

(Fred Reinfeld: Úplná škola šachu)

ČTVRTEK VEČER – PÁTEK RÁNO

„Nevěřím vám.“ Dívka seděla na gauči, oči upřené na Malcolma. Už nebyla tak vystrašená, ale pořád ještě měla pocit, že jí srdce prorazí žebra.

Malcolm si povzdychl. Už tu takhle seděli celou hodinu. Z toho, co našel v její kabelce, se dozvěděl, že se jmenuje Wendy Rossová, je jí dvacet sedm let, narodila se v Carbondale ve státě Illinois, kde také získala řidičský průkaz, že její sto sedmdesát centimetrů vysoká postava váží pětašedesát kilo (tohle určitě nebyla pravda), že je pravidelným dárcem krve, že navštěvuje alexandrijskou Veřejnou knihovnu, že je členkou spolku absolventů Illinoiské univerzity a že je pověřena přijímat a vydávat oficiální dokumenty pro své zaměstnavatele, advokátní kancelář Bechter, Barber, Sievers, Holloron a Muckleston. Z jejího obličeje vyčetl, že se bojí a mluví pravdu, když říká, že mu nevěří. Malcolm jí to neměl za zlé. To, co prožil, mu také připadalo neuvěřitelné. Přesto věděl, že je to pravda.

„Podívejte,“ řekl, „kdyby to, co vám tu říkám, nebyla pravda, tak proč bych se vás asi snažil přesvědčit, že to pravda je?“

„Nevím.“

„Panebože!“ Malcolm začal přecházet po pokoji. Mohl by ji svázat a používat jejího bytu, ale to bylo moc riskantní. Kromě toho by mu mohla ohromně pomoci. Mezi dvěma kýchnutími dostal nápad.

„Podívejte se,“ řekl a otřel si hřbetem rukávu špičku nosu, „co když vám alespoň dokážu, že jsem zaměstnanec CIA. Pak byste mi věřila?“

„Možná.“ Výraz dívčiny tváře se trošku změnil.

„Dobře. Podívejte se na tohle.“ Malcolm si přisedl k ní a ucítil, jak se chvěje. Podal jí pokroucený kus papíru.

„Co je to?“

„To je můj služební průkaz. Na té fotce jsem já, jenže mám dlouhé vlasy.“

„Jenže tady je napsáno Tentrex Industries, a ne CIA,“ namítla odměřeně. „Já totiž umím číst, víte?“ Viděl, že toho ironického dodatku lituje, hned jak ho vyslovila, ale neomluvila se.

„Vím, co je tam napsáno!“ Malcolm ztrácel trpělivost. Napadlo ho, že jeho plán nemusí vyjít. „Máte tu telefonní seznam?“

Dívka kývla směrem k malému stolku, Malcolm přešel pokojem, sebral ze stolku tlustý seznam a hodil ho dívce k nohám. Napětí urychlilo její reakce. Zachytila seznam ještě dřív, než dopadl na zem. Malcolm začal křičet. „A teď tam najděte Tentrex Industries. Kdekoliv. Projděte seznam podniků í seznam služeb. Průkaz udává telefonní číslo a adresu na Wisconsinské avenue, takže podnik by měl být v seznamu. Hledejte!“

Dívka dvakrát prolistovala příslušný oddíl seznamu, pak knihu zavřela a zadívala se na Malcolma. „Takže máte průkaz podniku, který neexistuje. Co to dokazuje?“

„Správně!“ Malcolm znovu přešel pokoj, vzal ze stolku telefon a přenesl ho ke gauči. Šňůra tak tak stačila.

„A teď,“ řekl tajemně, „si najděte washingtonské číslo CIA. Uvidíte, že bude souhlasit s tím na průkazce.“

Dívka opět otevřela seznam a začala listovat. Pak chvíli seděla a usilovně přemýšlela. Když se ozvala, byl její hlas opět plný pochybností. „Třeba jste si to zjistil předem, než jste si dal natisknout průkaz. Právě pro takový případ.“

Krucinál, pomyslel si Malcolm. Kýchl, zhluboka se nadýchl a začal znovu. „Tak dobře. Třeba to je tak, jak říkáte, ale to se dá ověřit. Zavolejte na to číslo.“

„Už je po páté,“ řekla dívka. „Když to nikdo nezvedne, tak vám mám věřit až do rána?“

„Máte pravdu,“ řekl Malcolm trpělivým, klidným hlasem. „Pokud je Tentrex opravdový podnik, tak už mají zavřeno. Ale v CIA nezavírají nikdy. Zavolejte na to číslo a chtějte Tentrex.“ Podal jí telefon. „Ještě něco, já vás budu poslouchat, tak žádné hlouposti. Až vám řeknu, tak zavěsíte.“

Dívka přikývla a vytočila číslo. Na druhé straně to třikrát zazvonilo.

„WE4-3926.“

„Prosila bych Tentrex Industries.“ Dívčin hlas zněl suše.

„Je mi líto,“ zašumělo to v telefonu a ozvalo se jemné cvaknutí. „Všichni z Tentrexu už jsou pryč. Budou tu zase až zítra. Můžete mi říct, kdo volá a s kým si přejete mluvit?“

Malcolm přerušil spojení dřív, než hovor mohl být třeba i jen přibližně lokalizován. Dívka položila sluchátko. Poprvé se podívala přímo na Malcolma. „Nevím, jestli věřím všemu, co říkáte,“ řekla, „ale myslím, že věřím aspoň něčemu.“

„Poslední důkaz.“ Malcolm vytáhl z kapsy u kalhot pistolí a položil ji do dívčina klína. Přešel na druhou stranu pokoje a usadil se do křesla. Dlaně mu zvlhly nervozitou, ale říkal si, že to radši riskne teď než později: „Máte pistoli. Mohla byste na mě aspoň jednou vystřelit, než bych se k vám dostal. Vedle vás je telefon. Důvěřuji vám a myslím, že vy byste měla důvěřovat mně. Zavolejte, komu chcete. Policii, CIA, FBI, mně jeho jedno. Řekněte jim, že mě tu držíte v šachu. Ale měla byste vědět, co se může stát. Váš telefonát se může dostat ke špatným lidem a ti tu pak budou dřív. V tom případě nás zabijí oba.“

Dívka si dlouho bez hnutí prohlížela zbraň na klíně. Pak – tak tiše, že Malcolm musel napínat uši, aby ji slyšel – řekla: „Věřím vám.“

Náhle vstala, položila pistoli na stůl a začala přecházet po pokoji. „Nevím, jak vám můžu pomoci, ale zkusím to. Můžete spát v ložnici pro hosty.“ Podívala se směrem ke kuchyňce a ostýchavě navrhla: „Můžu udělat něco k jídlu.“

Ještě před chvílí si Malcolm myslel, že už se nikdy v životě nebude smát. Teď se usmíval. „To by bylo fajn. Mohla byste pro mě udělat ještě jednu věc?“

„Cokoliv. Udělám cokoliv.“ Wendy už věřila, že ji nezabije, a její napětí povolilo.

„Mohl bych se vysprchovat? Strašně mě štípou vlasy na krku a na zádech.“

Usmála se na něj a pak oba propukli v smích. Zavedla ho po schodech do koupelny a ukázala mu, kde je mýdlo, šampon a ručníky. Neřekla ani slovo, když si s sebou do koupelny odnesl pistolí. Jakmile odešla, rozběhl se po špičkách k opěradlu schodiště. Naslouchal, zdali neuslyší zvuk otevíraných dveří či vytáčení telefonu. Nic. Když uslyšel, jak Wendy otvírá a zavírá zásuvky kuchyňské linky a haraší příbory, vrátil se do koupelny. Svlékl se a vlezl pod sprchu.

Malcolm zůstal pod sprchou půl hodiny. Měkké kapky vody osvěžily jeho unavené tělo a pára pročistila dýchací cesty. Když zavíral vodu, cítil se už opět skoro jako člověk. Převlékl se do nového spodního prádla a natáhl si svetr. Ze zvyku se podíval do zrcadla, aby si urovnal vlasy. Byly tak krátké, že stačilo prohrábnout je dvakrát rukou.

Když scházel ze schodů, uslyšel hudbu. Na gramofonu se točila dlouhohrající deska s hudbou, kterou Vince Guaraldi složil pro film Černý Orfeus. Píseň, která se právě hrála, se jmenovala Svěř svůj osud větru. Když si sedal k jídlu, řekl jí, že tuhle desku má doma také.

Při salátu ho bavila vyprávěním o životě na malém městě v Illinois. Při fazolích se dozvěděl vše o jejich studiích na jihoillinoiské univerzitě. Bramborovou kaši mu zpestřila příběhem o tom, jak se nedávno téměř vdala, a při dobře propečeném švýcarském řízku poslouchal, jaká je to nuda pracovat ve vážené washingtonské advokátní kanceláři. Zákusek jedli potichu. Když nalévala kávu, shrnula: „Žít ve Washingtonu je pěkná otrava… až do teď, samozřejmě.“

Při umývání nádobí jí řekl, proč tolik nenávidí své křestní jméno. Slíbila, že mu tak nebude říkat. Foukla po něm pár bublinek, ale rychle je zase setřela.

Když uložili nádobí do polic, řekl jí dobrou noc a vyšel no schodech do koupelny. Uložil kontaktní čočky do přenosného pouzdra a pomyslel si, jak strašně postrádá brýle. Vyčistil si zuby a vešel do ložnice, kde na něj čekala čerstvě povlečená postel. Strčil pod polštář kapesník, položil pistoli na noční stolek, zachumlal se pod pokrývky a usnul.

Přišla za ním krátce po půlnoci. Nejdřív si myslel, že se mu to zdá, ale hlasité oddechování a žár vycházející z jejího těla byly příliš skutečné. Úplně se probudil a řekl si, že se právě osprchovala. Otočil se na bok a přitáhl si její dychtivé tělo k sobě. Milovali se trošku neohrabaně, tak jako vždycky, když je to poprvé. Pak mlčky půl hodiny leželi vedle sebe a pak se opět milovali. Pomalu, důkladně, intenzívně. Když skončili, položila mu hlavu na hruď a poprvé promluvila. „Nemusíš mě milovat. Já tě nemiluju. Aspoň si to myslím. Ale chci tě a potřebuju tě.“

Malcolm na to neřekl nic, ale přitáhl si ji k sobě. Usnuli.

Někteří lidé se však tě noci do postele nedostali. Když se v Langley dozvěděli, co potkalo Weatherbyho, jejich už tak dost napjaté nervy se napjaly k prasknutí. Pohotovostní auta plná odhodlaných mužů dorazila do uličky dřív než záchranka. Policisté si stěžovali nadřízeným, „že neznámí lidé, kteří tvrdí, že jsou federálními úředníky, vyslýchají svědky“. Střet mezi dvěmi vládními institucemi byl zažehnán vstupem třetí. U vchodu do uličky zaparkovala tři další úředně vypadající auta. Davem si začali razit cestu dva zasmušilí muži v bílých košilích a tmavých oblecích, kteří informovali velitele obou složek, že případu se ujímá FBI. „Neznámí federální úředníci“ a uniformovaní policisté zavolali svým představeným a dozvěděli se, že nemají FBI klást překážky.

Účast FBI byla zcela v souladu se Zákonem o národní bezpečnosti z roku 1947, který stanovil, že „CIA nebude mít vlastní policii, nebude mít právo předvolávat svědky a nebude pověřována dohlížením na dodržování zákonů uvnitř USA“. Události tohoto dne zcela jasně spadaly pod hlavičku „vnitřní podvratná činnost“, jejíž vyšetřování má na starosti FBI. Mitchell oddaloval předání informaci sesterskému FBI tak dlouho, jak si jen troufl, ale náměstkovi ředitele povolily nervy a nařídil mu to.

Ale ani CIA nemůže přijít o právo vyšetřovat útoky na své agenty, pokud k nim došlo na území Spojených států. V pátém paragrafu zákona o národní bezpečnosti je dodatek, který CIA umožňuje provozovat „činnost, která je v souladu s národní bezpečností a která bude řízena Národní bezpečnostní radou“. Zákon též uděluje CIA právo vyslýchat svědky v USA. Ředitel CIA dospěl k závěru, že zvláštní naléhavost situace ospravedlňuje přímou účast ze strany CIA. Tato účast bude pokračovat tak dlouho, dokud nebude zastavena přímým rozkazem Národní bezpečnostní rady. Ředitel proto laskavě, nicméně důrazně informoval o dodatku k 5. paragrafu vedoucí pracovníky FBI, poděkoval jim za jejich spolupráci a vyjádřil vděčnost za jakoukoliv pomoc v budoucnosti.

Washingtonské policii zbyla jedna mrtvola a jedna postřelená oběť, která ovšem zmizela v neznámé nemocnici ve Virgínii – stav vážný, vyhlídky na zlepšení nejisté. Různí vládní úředníci sice policii ujistili o důvěře v její schopnosti, policie však přesto nemohla pokračovat s vyšetřováním „svého“ případu.

Spor o kompetenci mezi dvěma vládními institucemi se na nižších stupních rychle urovnal. Těmto lidem šlo o jediné: najít dvojnásobného vraha. Vedoucí všech příslušných operativních složek se dohodli, že budou mezi sebou úzce spolupracovat. Večer už se rozjížděl největší hon na člověka v dějinách Washingtonu. Tím člověkem byl pochopitelně Malcolm. Do rána už lovci získali mnoho důležitých informaci, kromě té nejdůležitější. Neměli ani ponětí, kde Malcolm je.

Tato skutečnost nijak nepřidala na náladě pánů, kteří se druhý den ráno shromáždili kolem kulatého stolu v jistém ústředním washingtonském úřadě. Většina z nich byla vzhůru až do časných ranních hodin a ani zdaleka jim nebylo do zpěvu. Tahle koordinační skupina zahrnovala všechny náměstky ředitele CIA a představitele všech ostatních zpravodajských služeb. Předsedou byl náměstek ředitele pro Zpravodajskou službu. Byl pověřen vedením vyšetřování, neboť ke kritické situaci došlo v jeho složce. Právě shrnoval všechny momentálně dostupné informace.

„Osm našich lidí je mrtvých, jeden člověk zraněn a jeden, pravděpodobně dubl, nezvěstný. A máme jen velmi povšechné – a musím říct, že velmi nepravděpodobné – vysvětlení motivu.“

„Proč si myslíte, že stopa, kterou vrazi zanechali na místě činu, je podvrh?“ Muž, který položil otázku, byl oblečen do uniformy námořnictva Spojených států.

Náměstek ředitele si neodpustil malé povzdechnutí. Tomuhle kapitánovi se všechno muselo opakovat dvakrát. „Neříkáme, že je to podvrh, pouze se to domníváme. Myslíme si, že je to falešná stopa, pokus vrhnout podezření za vraždy na Albánce. Ano, je sice pravda, že jsme přepadli jednu z jejich základen v Tiraně, ale to bylo proto, že jsme se potřebovali dostat k důležitým a cenným materiálům. Zabili jsme jen jednoho člověka. Od Albánců můžete čekat všechno, ale melodramatické pomsty nejsou v jejich stylu. Také by sotva na místě činu nechali lístek, který by všechno pěkně vysvětlil. Zvláště, když by z toho nic nevytěžili. Nic.“

„Mohu se vás na pár věci zeptat, pane náměstku?“

Náměstek se naklonil dopředu a okamžitě zpozorněl. „Samozřejmě, pane.“

„Děkuji.“ Muž, který promluvil, byl menší jemný starý pán. Lidem, kteří ho neznali, připomínal laskavého starého strýčka s veselýma očima. „Chci si jen osvěžit paměť. Prosím, opravte mě, když něco spletu. Ten, co ho našli v bytě, ten Heidegger, měl v krvi sodium pentothal?“

„Ano, pane.“ Náměstek se rychle snažil vzpomenout si, jestli ve svém shrnutí nevynechal nějaký detail. „Ale pokud víme, tak další „vyslýcháni“ nebyli. Velmi podivné. Přišli si pro něj v noci, dřív než pro ostatní. Zabili ho krátce před svítáním. Ale z vašeho pátrání vyplývá, že náš mládenec Malcolm byl v bytě až odpoledne, to znamená po přestřelce s Weatherbym. Říkáte, že nic nesvědčí o tom, že by Heidegger pracoval pro obě strany. Nežil si nad poměry, nenašly se žádné známky většího majetku, neměl žádné pochybné kontakty, nebyl vydírán.“

„Nic z toho, pane.“

„Netrpěl nějakými příznaky duševní poruchy? Pracovníci CIA patří mezi skupiny občanů, u nichž je výskyt duševních chorob nejčastější.“

„Ne, pane. S výjimkou vyléčeného alkoholismu se zdál normální, i když trochu samotářský.“

„Ano, to jsem si přečetl v materiálech. A ze záznamů o ostatních se také nedá vyčíst nic mimořádného?“

„Nic, pane.“

„Buďte tak laskav a přečtěte nám to, co Weatherby řekl lékařům. Mimochodem, jak se mu daří?“

„Už je mu líp. Doktoři říkají, že to přežije, ale budou mu muset amputovat nohu.“ Náměstek se chvilku přehraboval v papírech. Konečně našel ten pravý. „Tady to mám. Musíte mít na paměti, že byl téměř pořád v bezvědomí. Když se na chvilku probral, podíval se na lékaře a řekl: „Malcolm mě postřelil. Střílel na nás oba. Musíte ho dostat a odrovnat ho.“

Na druhém konci místnosti cosi zašramotilo – to se námořní kapitán opřel o stůl. „Povídám, že toho lumpa najdem,“ dal se slyšet svým sytým hlasem, „a vypráskáme ho z každé díry, kam zaleze.“

Starý pán se pousmál. „Ano. Souhlasím, že musíme našeho přelétavého Kondora najít. Ale myslím, že by byla škoda, kdybychom ho odrovnali dřív, než nám poví, proč na toho nešťastníka Weatherbyho střílel. Proč vlastně celé to střílení lidi začalo. Máte pro nás ještě něco, pane náměstku?“

„Ne, pane,“ řekl náměstek a pěchoval lejstra do aktovky. „Myslím, že je to všechno. Máte přesně tytéž informace jako my. Děkuji vám za účast.“

Když muži vstávali ze židlí, starý pán se naklonil ke svému sousedovi a tiše řekl: „Rád bych věděl, proč se to všechno stalo.“ Pak zavrtěl hlavou, usmál se a odešel z místnosti.

Malcolm se vzbudil teprve tehdy, když Wendino láskyplné hlazení bylo natolik intenzívní, že ani nemocný muž je prostě nemohl ignorovat. Zdálo se mu, že její ruce a ústa jsou všude. Ani si nestačil uvědomit, že je vzhůru, a už se opět milovali. Pak si ho dlouho prohlížela a letmo se prsty dotýkala jeho těla, jako kdyby prozkoumávala nějakou neznámou pevninu. Položila mu ruku na čelo a zamračila se.

„Malcolme, je ti dobře?“

Malcolm si nechtěl hrát na hrdinu. Zavrtěl hlavou a zachroptěl: „Ne.“ Tohle jediné slovo stačilo, aby ucítil, že mu v krku místo hlasivek vyrostl velký, horký knedlík. Dnes to s mluvením bude špatné.

„Jsi nemocný!“ Wendy ukázala na jeho ústa. „Ukaž, otevři pusu. Máš to tam pěkně zanícené!“ Začala vylézat z postele. „Zavolám doktora.“

Malcolm ji chytil za ruku. Otočila se k němu. „Neboj se. Mám kamarádku a její muž je doktor. Každý den jezdí kolem na kliniku do Washingtonu. Snad ještě bude doma. Poprosím ho, aby se tu stavil a podíval se na mého nemocného kamaráda.“

Zahihňala se. „Nemusíš se ničeho bát. Nikomu nic neřekne, protože si bude myslet, že jsi moje tajemství. Tak co?“

Malcolm se na ni chvilku díval, pak pustil její ruku a přikývl. I kdyby doktor s sebou přivezl kolegu Vrabce IV, bylo by mu to jedno. Potřeboval pomoc.

Doktor byl obtloustlý muž středního věku, který toho moc nenamluvil. Proklepal Malcolma, změřil mu teplotu a tak dlouho se mu díval do krku, až se Malcolm málem pozvracel. Doktor konečně vzhlédl a řekl: „Máte mírnou angínu.“ Podíval se na Wendy, která netrpělivě přešlapovala vedle něj. „Není to nic vážného. Brzy se uzdraví.“ Malcolm pozoroval doktora, který se přehraboval v brašně. Když se opět otočil, měl v ruce injekční stříkačku. „Lehněte si na břicho a stáhněte si spodky.“

Malcolmovi bleskla hlavou bezvládná, studená paže s malou červenou dírkou. Ztuhl.

„No tak, snad byste se nebál. Je to jen penicilin.“

Doktor vpíchl Malcolmovi injekci a obrátil se k Wendy. „Tumáš,“ řekl a podal jí recept. „Skoč do lékárny a dohlédni na něj, ať to využívá. Potřebuje alespoň den ležet v klidu.“ Doktor se usmál, naklonil se k Wendy a pošeptal jí: „A tím myslím naprostý klid, Wendy.“ Ve dveřích se otočil a zeptal se: „Komu mám poslat účet?“ Wendy mu s ostýchavým úsměvem podala dvacet dolarů. Doktorovi se to zdálo moc, ale Wendy ho přerušila: „Může si to dovolit. Děkujeme ti, že ses tu stavil.“

„Hm,“ odfrkl doktor sarkasticky, „když uvážím, že tím zmeškám přestávku na kávu, tak to zase tak moc není.“ Podíval se na ni. „Podle mě jsi takovou medicínu, jako je on, potřebovala už dávno.“ Mávl rukou na rozloučenou a odešel.

Než Wendy došla po schodech nahoru, Malcolm usnul. Tiše odešla z bytu. Dopoledne nakupovala podle seznamu, který s Malcolmem sepsali, když čekali na doktora. Zašla do lékárny a pak koupila Malcolmovi několik souprav spodního prádla, ponožky, košile, kalhoty, sako a čtyři různé knížky, protože si nebyla jistá, co rád čte. Dovezla nákup domů právě včas, aby připravila něco k obědu. Strávila poklidné odpoledne a večer. Občas nahlédla do ložnice, aby se zeptala, jestli Malcolm něco nepotřebuje.

Dohled nad rozvětvenou a někdy těžkopádnou americkou zpravodajskou sítí je problém, který lze vyjádřit slovy klasika: Sed quis custodiet ipsos Custodes – Kdo hlídá hlídače? Kromě interních bezpečnostních orgánů existujících v každé zpravodajské organizaci Zákon o národní bezpečnosti z roku 1947 ustavil Radu národní bezpečnosti. Je to skupina, jejíž složení se mění s každým novým prezidentem. Členem Rady je vždycky prezident, viceprezident a zpravidla také důležitější ministři. Hlavním úkolem Rady je dohlížet na činnost zpravodajských služeb a svými rozhodnutími tuto činnost usměrňovat.

Jenže členové Rady národní bezpečnosti jsou nesmírně zaměstnaní lidé, kteří kromě povinnosti vůči zpravodajským službám mají spoustu jiné důležité práce. V důsledku časové zaneprázdněnosti nechávají většinu rozhodnutí na menším „podvýboru“ Rady, který je znám jako Speciální skupina. Lidé ze zpravodajské branže o této skupině obvykle mluví jako o skupině 54/12, neboť byla zřízena tajným rozkazem č. 54/12. S výjimkou zpravodajských kruhů nemá nikdo o existenci skupiny 54/12 ani ponětí, a vlastně i mezi zpravodajci o ní ví jen pár zasvěcených lidí.

Složení skupiny 54/12 se také mění s každým novým prezidentem. Mezi její členy obvykle patří ředitel CIA, náměstek ministra zahraničí nebo jeho zástupce, a ministr obrany a jeho náměstek. Za vládního období prezidenta Kennedyho a nějaký čas i za Johnsona byl pověřencem prezidenta a klíčovým mužem skupiny 54/12 George McBundy. Dalšími členy byli McCone, McNamara, Rosewell Gilpatrick (náměstek ministra obrany) a U. Alexis Jonson (náměstek ministra zahraničí).

Dohled nad americkými zpravodajskými službami je však problematickou záležitostí dokonce i pro malou skupinu, sestavenou z odborníků pracujících na plný úvazek. Hlavně proto, že dohlížitelé jsou plně závislí na informacích, které jim dodávají ti, na něž mají dohlížet. Je to zkrátka mírně zamotaná situace.

Pak je tu ještě jeden problém, a to je rozdělení pravomocí. Tak například: americký vědec provádí špionážní činnost, pak uprchne do Sovětského svazu a pokračuje ve špionáži, ale sídlí ve Francii. Která americká zpravodajská služba je zodpovědná za jeho neutralizaci? Začátek jeho vyzvědačské činnosti spadá pod jurisdikci FBI, ale pak se přestěhoval do oblasti, kterou má na starosti CIA. Takové otázky jsou velmi důležité, zvláště uvážíme-li byrokratickou žárlivost mezi vládními institucemi.

Skupina 54/12 se proto krátce po svém založení pokusila nejdřív vyřešit problémy způsobené malou vzájemnou informovaností a rozdrobenou sférou pravomoci. Byla utvořena malá zvláštní bezpečnostní sekce, která nemá žádný název. Hlavním úkolem této zvláštní sekce je dohlížet na vzájemnou informovanost mezi různými americkými zpravodajskými službami. Šéf zvláštní sekce je členem rady složené z předních představitelů všech amerických zpravodajských služeb. Jeho hlavním úkolem je vnášet jasno do jurisdikčních sporů. Zvláštní sekce má také na starosti nezávislé vyhodnocování informací, které skupině 54/12 dodávají ostatní zpravodajské služby. Ale nejdůležitější je, že zvláštní sekce má pravomoc učinit »nezbytná bezpečnostní opatření vyplývající z mimořádných okolností a je za to zodpovědná pouze skupině 54/12.

Aby zvláštní sekce mohla lépe plnit své úkoly, skupina 54/12 přidělila jejímu šéfovi pár stálých pracovníků. Šéf sekce má také možnosti požádat o výpomoc jiné bezpečnostní a zpravodajské skupiny.

Šéfové skupiny 54/12 jsou si vědomi, že stvořili potenciální problém. Zvláštní sekce by se totiž, podobně jako většina ostatních vládních organizací, mohla stát zbytečně velkou byrokratickou mašinérií. Tím pádem by se stala součástí problému, který má řešit. Zvláštní sekce je sice malá, ale má obrovskou moc a nesmírné možnosti. Jedna malá chybička, jeden malý omyl ze strany této sekce by mohly mít nedozírné následky. Vedení skupiny 54/12 opatrně a pozorně dohlíží na svůj výtvor. Šéfové skupiny 54/12 se snaží zamezit jakémukoliv byrokratickému zbytnění sekce, pečlivě sleduji její činnost, pověřují ji jen těmi nejdůležitějšími zvláštními úkoly a do vedení sekce dosazují pouze mimořádně schopné lidi.

V době, kdy Malcolm a Wendy čekali na doktora, v předpokoji jisté kanceláře na Pensylvánské avenue seděl vysoký, zdatně vypadající mladý muž a čekal, až ho zavolají dovnitř. Jmenoval se Kevin Powell. Čekal trpělivě, ale dychtivě. Takové pozvání nedostával každý den. Konečně mu sekretářka pokynula a on vstoupil do kanceláře muže, který vypadal jako laskavý, jemný, starý strýček. Starý pán gestem ruky naznačil Powellovi, aby se posadil.

„Kevine, jsem moc rád, že vás vidím.“

„Já vás taky. Vypadáte dobře.“

„Jako vy, můj hochu, jako vy. Tumáte.“ Starý pán přistrčil k Powellovi složku s dokumenty. „Přečtěte si to.“ Zatímco Powell četl, starý pán si ho prohlížel. Plastický chirurg opravil Powellovo ucho na jedničku a jenom velmi bystrý pozorovatel by také postřehl nepatrně vzedmutou látku saka pod jeho levým podpažím. Když Powell dočetl, starý pán se zeptal: „Co si o tom myslíte, chlapče?“

Powell pečlivě vážil každé slovo. „Je to velmi podivné. Nevím určitě, o co jde, ale musí jít o mnoho.“

„Čtete mi myšlenky, hochu. Naprosto s vámi souhlasím. CIA i FBI na tenhle případ nasadily spoustu lidí, kteří prohledávají město, hlídají letiště, autobusy, vlaky. Jsou to všechno obvyklá opatření, která většinou mají úspěch, a musím přiznat, že si zatím počínají dost zdatně. Alespoň do nynějška.“

Odmlčel se, aby se nadechl a vyčetl z Powellovy tváře stopy zájmu. „Našli holiče, který se upamatoval, že našeho chlapce stříhal – to se od Kondora dalo očekávat, nicméně pochvalme ho za to, že ho to vůbec napadlo. Bylo to krátce poté, kdy byl Weatherby postřelen. Mimochodem, jeho stav je čím dál tím lepší. Doufají, že ho dnes večer budou vyslýchat. Kde jsem to skončil. Aha, už vím. Pročesali celou okolní čtvrt a objevili bazar, kde si koupil nějaké šaty, ale pak stopu ztratili. A nemají ani ponětí, kde by mohl být. Já na tohle téma mám jeden či dva nápady, ale ty si zatím schovávám pro sebe. Rád bych, abyste mi pár věci prověřil. Zkuste najít nějaké odpovědi, nebo naopak přijít s nějakými novými otázkami, které mě nenapadají.

Proč? Proč to všechno? Kdyby do toho byla zapletená Albánie, proč si vybrala zrovna Společnost s několika neškodnými analytiky? Jestli to s jejich kontrašpionáží nemá nic společného, jsme opět na začátku.

Všimněte si jejich metody. Proč to udělali tak okatě? Proč toho Heideggera odrovnali noc předtím? Co věděl on a ostatní ne? Když byl tak důležitý, proč zabili i ty ostatní? Jestli pro ně Malcolm, pracuje, nepotřebovali přece vyslýchat Heideggera, Malcolm by jím všechno pověděl sám.

A teď tu ještě máme toho hocha Malcolma, kolem kterého je nejvíc záhad. Jestli je dubl proč tedy vůbec volal Mitchellovi? Jestli je dubl, proč si dojednal schůzku s Weatherbym a Vrabcem? Aby snad zabil Vrabce, kterého mohl odrovnat, kdykoliv by si vzpomněl? A jestli není dubl, proč střílel po dvou lidech, kteří ho měli dovézt do bezpečí? Proč po přestřelce šel do Heideggerova bytu? A samozřejmě kde, proč a v jakém stavu se teď nalézá?

Na moje otázky navazuje spousta dalších, ale myslím, že tyhle jsou hlavní. Souhlasíte se mnou?“

„Ano.“ Powell přikývl a zeptal se: „A jak do toho zapadám já?“

Starý pán se usmál. „Vy, můj drahý hochu, máte to štěstí, že jste byl přidělen na výpomoc naší sekci. Jak víte, vytvořili nás, abychom rozplétali byrokratické zádrhele. Byrokrati nahoře, kteří mě sem strčili, zřejmě předpokládali, že se tu budu přehrabovat v papírech tak dlouho, až bud umřu, nebo odejdu do penze. Jenže ani jedno, ani druhé mě moc neláká, a proto jsem trošku pozměnil povahu naši práce tak, aby znamenala minimum papírování a maximum akce. Obral jsem jiné služby o pár velmi dobrých operativních pracovníků a otevřel jsem si svůj malý krámek tak jako za starých časů. Síť zpravodajských služeb je jedno veliké bludiště, a to mi pro mou hru náramně vyhovuje. Jeden dramatik, s kterým jsem kdysi kamarádil, mi řekl, že nejlepší způsob, jak způsobit chaos, je zaplavit scénu herci. Vytloukám kapitál z chaosu, který dělají ti druzí.

Myslím, že některé mé zásahy,“ dodal starý pán skromně, „nebyly nijak grandiózní, ale přesto byly naší zemi užitečné.

A teď tu máme tuhle drobnou záležitost. Nic mi do toho vlastně není, ale ta zatracená věc mě zajímá. A kromě toho si myslím, že na způsobu, kterým se to CIA a FBI snaží vyřešit, je něco špatného. Za prvé: tohle je zcela mimořádná situace, ale oni používají docela obyčejné prostředky. Za druhé: ve své horlivosti mít to co nejdříve z krku padají jeden druhému pod nohy. A pak je tu ještě něco, co nedokážu přesně vyjádřit. Něco mě na celé té záležitosti znepokojuje. Tohle se přece nikdy nemělo stát. Celá tahle událost a způsob, kterým se to odehrálo… to je prostě mimo proporce. Myslím, že jde o něco, co nespadá do kompetence CIA. Ne, že by v CIA byli neschopní – i když si myslím, že jim uniklo pár maličkostí –, ale nedívají se na to ze správného úhlu. Rozumíte mi, hochu?“

Powell přikývl. „A vy se na to díváte ze správného úhlu?“

Starý pán se opět usmál. „No řekněme, že alespoň částečně ano. A teď, co po vás vlastně chci. Všiml jste si záznamů o jeho zdravotním stavu? Ne, nenamáhejte se se čtením, řeknu vám to. Trpí angínami a dýchacími potížemi daleko víc, než je obvyklé. Často potřebuje lékařskou péči. Vzpomeňte si na transkripci jeho druhého telefonátu. Často kýchal a řekl, že je nachlazený. Troufám si odhadnout, že se ta jeho rýma zhoršila a že, ať už je kdekoliv, bude muset vyhledat lékaře. Co vy na to?“

Powell pokrčil rameny. „Stojí to za pokus.“

Starý pán celý zazářil. „Taky si to myslím. Nikoho z CIA a FBI to ještě nenapadlo, takže máme volné pole. Zařídil jsem, že povedete speciální tým washingtonských detektivů – neptejte se mě, jak jsem to udělal, hlavně, že se mi to podařilo. Začnete s všeobecnými lékaři v oblasti města. Zjistíte, jestli některý z nich ošetřoval kohokoliv, kdo vypadá jako náš hoch. Používejte při tom jeho nového popisu. Vymyslete si pro ně nějakou přijatelnou historku. A ještě něco. FBI a CIA by se neměly dozvědět, že se také rozhlížíme. Posledně jsme kvůli ním přišli o dva lidi.“

Powell vstal. „Budu se snažit, pane.“

„Výborně, hochu. Věděl jsem, že se na vás můžu spolehnout. Nepřestanu o tom přemýšlet. Když mě ještě něco napadne, ozvu se vám. Mnoho štěstí.“

Powell se rozloučil a odešel. Když se za ním zavřely dveře, starý pán se už opět usmíval.

Zatímco Powell začínal s úmorným objížděním všech praktických lékařů ve Washingtonu, vystoupil z taxíku před bazarem s obnošenou vojenskou výstrojí nápadně vypadající muž s podivnýma očima. Muž celé dopoledne četl kopii stejného spisu, který prostudoval také Powell. Spis dostal od jednoho velmi důstojně vyhlížejícího pána. Muž s podivnýma očima měl svůj plán, jak nalézt Malcolma. Už hodinu popojížděl po okolí autem a teď se rozhodl, že to zkusí pěšky. V barech, u kiosků s novinami, v kancelářích, v domech, všude, kde by se člověk mohl na chvíli zastavit, zastavoval se i on a ukazoval lidem policejní skeč Malcolma s krátkými vlasy. Když někdo nejevil velkou ochotu spolupracovat, muž mu ukázal jeden z pěti různých služebních průkazů, kterými ho vybavil důstojně vyhlížející pán. O půl čtvrté odpoledne už byl unavený, ale nedával to na sobě znát. Rozhodl se pokračovat v pátrání. Zastavil se v bistru na kávu. Na odchodu ukázal průkaz a Malcolmův portrét pokladní – dělal to už docela automaticky. Nic si od toho nesliboval, a proto ho upřímně překvapilo, když pokladní řekla, že toho člověka na obrázku poznává.

»Jasně, že jsem toho lumpa viděla. Měl tak naspěch, že po mně ty peníze doslova hodil. Jeden desetník jsem musela hledat pod pultem a natrhla jsem si přitom nylonku.“

„Byl sám?“

„Jasně. Já bych si s ním nesedla k jednomu stolu ani za milión.“

„Viděla jste, kam šel?“

„Jasně. Kdybych měla pistoli, zastřelila bych ho. Šel támhletím směrem.“

Muž zaplatil a nechal pokladní dolar zpropitného. Odebral se směrem, který mu ukázala. Lámal si hlavu, proč by prchající člověk utíkal právě tudy, Ale vida… Zahnul na parkoviště a tlustému muži v plstěném klobouku ukázal průkaz washingtonského detektiva.

„Jo, tak toho jsem viděl. Nastoupil do auta s holkou.“

Nápadně vypadající muž přimhouřil oči. „S jakou holkou?“

„Je to jedna z těch, co pracujou tady v advokátní kanceláři. Firma platí parkovací poplatky za všechny své zaměstnance. Není to žádná kráska, ale má něco do sebe, jestli mi rozumíte.“

„Myslím, že ano,“ odpověděl falešný detektiv. „Myslím, že ano. Kdo je to?“

„Okamžik.“ Muž v klobouku vešel do malé budky a za chvíli se vrátil s blokem. „Hned to bude… je to třiašedesátka. Jo, tady je to. Rossová. Wendy Rossová. Tady je její alexandrijská adresa.“

Muž přelétl pohledem stránku v bloku a vryl si adresu do paměti. Vzhlédl k muži v klobouku. „Díky.“ Nápadně vypadající muž zamířil ven z parkoviště.

„Není zač,“ ozval se hlídač. „Hele, a co vlastně ten chlap provedl?“

Nápadný muž se zastavil a otočil se. „Vlastně nic. Jenom ho hledáme. Omylem se vystavil účinkům nebezpečného záření – nic, co by vás mohlo ohrozit – a my se jen chceme ujistit, že je v pořádku.“

O deset minut později už byl nápadně vypadající muž v telefonní budce. Na druhém konci města důstojně vyhlížející pán zvedl sluchátko soukromého telefonu, který zvonil jen výjimečně. „Ano,“ řekl a vzápětí rozpoznal hlas.

„Mám důležitou stopu.“

„Nezklamal jste mě. Pošlete někoho, ať to prověří, ale v žádném případě ho nenechte jednat: Chci, abyste si to vzal na starost vy osobně. Žádné další chyby si nemůžeme dovolit. Teď tu však pro vás mám něco důležitějšího.“

„Myslíte našeho společného nemocného přítele?“

„Ano. Obávám se, že se mu brzy přitíží. Sejdeme se co nejrychleji na místě číslo 4.“ Muž zavěsil.

Druhý muž z budky vyřídil ještě jeden krátký telefonní hovor, pak mávnutím zastavil taxíka, nastoupil a kamsi odjel.

Přesně ve chvíli, kdy Wendy nesla Malcolmovi do ložnice talíř s dušeným hovězím masem, zaparkovalo u protější strany chodníku malé auto. Řidič musel trochu skrčit své dlouhé vyzáblé tělo, aby měl dobrý výhled na dveře Wendina bytu. Pozoroval byt a čekal.

Přespřílišná sebedůvěra může způsobit chybu i ve chvíli, když už jsme si jistí, že hru dotáhneme do vítězného konce. Obvykle přehlédneme protivníkův tah, který vede k šachu či patu. Zbytečně si potom stěžujeme: „Ale kdo by bral vážně tak idiotsky vypadající tah?“

(Fred Reinfeld: Úplná škola šachu)

SOBOTA

„Už je ti líp?“

Malcolm vzhlédl k Wendy a musel přiznat, že už je mu opravdu lépe. Cítil sice ještě zduřelé mandle, ale už ho to nebolelo. Hodně mu také pomohlo, že prospal téměř celý den. Pořád mu sice ještě teklo z nosu a mluvení mu dělalo obtíže, ale i tyto příznaky začínaly pozvolna slábnout.

Současně se zlepšováním jeho tělesného stavu však přibývaly tíživé myšlenky. Uvědomoval si, že je sobota a že jsou to právě dva dny, kdy všichni jeho spolupracovnici byli zabiti a on sám postřelil jakéhosi muže. Také si uvědomoval, že touhle dobou několik skupin velmi odhodlaných a velmi schopných lidí kvůli němu pročesává celý Washington. Nejméně jedna z těchto skupin ho chce zabít, a pokud jde o ty ostatní, ti ho asi také příliš v lásce nemají. V zásuvce nočního stolku bylo 9 382 dolarů, které ukradl mrtvému člověku. A on tu leží nemocný v posteli a nemá ani nejmenší ponětí o tom, co se stalo, proč se to stalo a co by měl dělat. A ke všemu mu tady u nohou postele sedá jakási legračně vypadající dívka v tričku a usmívá se na něj.

„Víš, já to opravdu vůbec nechápu,“ zasípal. Ať si nad tím lámal hlavu sebevíc, dospěl jen k velmi vágnímu a nepravděpodobnému závěru: do CIA se kdosi vetřel. Ten kdosi zorganizoval přepadení jeho sekce. Předtím se pokusil udělat z Heideggera špióna pracujícího pro obě strany tím, že „ukryl“ peníze v jeho bytě. A hlavně, tenhle „kdosi“ má zájem na tom, aby Malcolm byl mrtvý.

„Co budeš dělat?“ zeptala se Wendy a malíčkem přitom přejížděla po obrysu Malcolmova stehna pod pokrývkou.

„Nevím,“ odpověděl zoufale. „Možná že večer zkusím vytočit poplachové číslo, když mě zavezeš někam do budky.“

Naklonila se a lehce ho políbila na čelo. „Zavezu tě, kam budeš chtít.“ Usmála se a začala ho líbat na oči, na tváře, na ústa. Odhrnula přikrývku, vklouzla k němu do postele a začala ho dychtivě líbat.

Když se pak osprchovali, Malcolm si nasadil kontaktní čočky a zalezl zpět do postele. Wendy přišla do pokoje už úplně oblečená a hodila mu na postel čtyři knížky. „Nevěděla jsem, co máš rád, ale snad si z toho něco vybereš.“

„Kam…“ Malcolm musel polknout. Pořád to bolelo. „Kam jdeš?“

Usmála se. „Na nákup, hlupáčku. Už nemáme skoro co jíst a ty ještě potřebuješ nějaké věci. Když budeš hodný, tak ti možná přinesu nějaké překvapení.“ Ve dveřích se ještě jednou otočila. „Když zazvoní telefon, tak ho neber. Počkej, jestli zazvoní dvakrát, přestane a pak začne zvonit znovu. To budu já. Že by ze mě byla dobrá špiónka? Když nebudeš dělat randál, nikdo se nedozví, že tu jsi. A nedělej si starosti, ano?“ dodala o poznání vážnějším hlasem. „Tady jsi naprosto v bezpečí.“ Vzala za kliku a vyšla z ložnice.

Malcolm právě otevřel jednu z knížek, když Wendy opět nakoukla do pokoje. „Hele,“ řekla, „právě mě něco napadlo. Co když mě taky rozbolí v krku? Neklasifikoval by to někdo jako pohlavní chorobu?“ Malcolm po ní hodil knihu, ale netrefil se.

Wendy vyšla ven a kráčela k autu. Vůbec si při tom nepovšimla muže v dodávce zaparkované naproti. Nebylo na něm také nic nápadného. Jarní sluníčko už začínalo připalovat, ale muž byl navlečen do nadouvajícího se pršipláště. Jako kdyby věděl, že dobré počasí dlouho nevydrží. Muž sledoval Wendy, jak vyjíždí z parkoviště, a pak se podíval na hodinky. Řekl si, že počká ještě tři minuty.

Většina státních zaměstnanců o sobotách nepracuje. Tuhle sobotu však řada pracovníků různých vládních instituci pracovala přesčas. Jedním z nich byl Kevin Powell. On a jeho lidé už mluvili s 216 lékaři, sestrami, službu konajícími lékaři v nemocnicích a dalšími představiteli doktorského cechu. Navštívili už přes polovinu všech praktických lékařů a specialistů na krční choroby ve Washingtonu. O jedenácté hodině tohoto slunného sobotního dopoledne se Powellovo hlášení starému pánovi za mahagonovým stolem smrsklo na jediné slovo: nic.

Starému pánovi to však na náladě neubralo. „Jen pokračujte, hochu, pokračujte, víc vám nemohu poradit. Jestli vás to utěší, tak ostatní jsou na tom stejně. Ale něco se přece jenom stalo. Weatherby je mrtvý.“

„Neříkal jste, že se jeho stav lepší?“ odpověděl Powell překvapeně.

Starý pán rozpřáhl ruce. „Taky že se lepšil. Chtěli ho vyslechnout včera pozdě v noci nebo dnes ráno. Jenže když krátce po jedné hodině ráno dorazili do nemocnice, zjistili, že je mrtvy.“

„Jak to?“ Powellova otázka zněla hodně podezíravě.

„Ano: jak to? Strážný u dveří přísahá, že dovnitř měl přístup pouze lékařsky personál. Ležel v nemocnici CIA v Langley a tam jistě učinili ta nejpřísnější bezpečnostní opatření. Doktoři tvrdí, že pravděpodobně zemřel následkem šoku a ztráty krve. Ale předtím si byli jistí, že to přežije. Právě teď ho pitvají.“

„To je divné.“

„Že ano? Ale vzhledem k tomu, že je to tak divné, dalo se to skoro předpokládat. Celý tenhle případ je divný. Ale to už jsme si řekli. Mám pro vás něco nového.“

Powell se naklonil blíž ke stolu, aby lépe slyšel. Byl už pěkně utahaný. „Už jsem vám říkal,“ pokračoval starý pán, „že nemám moc velkou radost z toho, jak na to jdou lidé z CIA a FBI. Dostali se do slepé uličky a zavedla je tam jejich metoda. Pátrali po Malcolmovi jako lovci sledující škodnou. Jsou to zkušení lovci, ale pár maličkostí jim uniklo. Chci, abyste na to šel opačně. Představujte si, že vy jste ta škodná. Četl jste všechny jeho materiály, navštívil jste jeho byt. To vám o něm muselo něco říct. Zkuste se vžít do jeho kůže a uvidíte, co z toho bude.

Dám vám pár dobrých tipů. Aby se dostal do svého nynějšího úkrytu, potřeboval dopravu. Člověk chodící pěšky je zdaleka viditelný a tomu se náš hoch chce vyhnout. Lidé od FBI si jsou téměř jisti, že nejel taxíkem. V tom bych jim věřil. Pochybuji, že by jel autobusem. Podle toho člověka z bazaru odcházel s poměrně objemným balíčkem. Kromě toho člověk nikdy neví, s kým se v autobuse může náhodou potkat.

Tím byste měl začít. Vemte si na to pár lidi, kteří se dobře dokáží vžít do jeho role. Zajeďte do míst, kde byl naposledy viděn. A pak se zkuste ztratit stejně jako on.“

Powell se ve dveřích ohlédl na usměvavého starého pána a řekl: „Je tu ještě jedna velmi divná věc. Malcolm nikdy neprodělal výcvik pro práci v terénu. Je to analytik a podívejte, jak dobře si vede.“

„Ano, to je zvláštní,“ odpověděl starý pán. „Víte,“ pokračoval s úsměvem, „docela rád bych se s tím mládencem Malcolmem seznámil. Najděte mi ho, Kevine, a najděte mi ho rychle.“

Malcolm zatoužil po šálku kávy. Horká káva jeho bolavému krku určitě neuškodí a kromě toho mu kofein dodá trošku energie. Ušklíbl se sám pro sebe, opatrně, aby nenapínal jemné krční svalstvo. Když člověk bydli s Wendy, potřebuje spoustu energie. Sešel po schodech do kuchyně. Právě dával vařit vodu, když zazvonil zvonek u dveří.

Malcolm ztuhl. Pistoli měl nahoře u postele, aby ji měl v případě potřeby rychle po ruce. Jenže teď nebyl v posteli. Po špičkách došel ke dveřím. Zvonek opět zazvonil. Podíval se kukátkem a vydechl úlevou. Před dveřmi stál s brašnou přes rameno znuděný pošťák a v ruce držel balíček. Když neotevřu, pomyslel si Malcolm otráveně, pošťák sem bude chodit tak dlouho, dokud balíček nedoručí. Malcolm se podíval na sebe. Měl na sobě jen spodky a tričko. Ale co, řekl si, pošťáci jsou na to zvyklí. Otevřel dveře.

„Dobrej den, pane, tak co, jak se dneska máme?“

Pošťákova dobrá nálada byla nakažlivá. Malcolm se usmál a řekl chraptivě: „Jsem trošku nachlazený. Co si přejete?“

„Mám tu balíček pro nějakou slečnu…“ Pošťák se odmlčel a obdařil Malcolma mírně oplzlým úsměškem. Pro nějakou slečnu Wendy Rossovou. Doporučeně, musí se to podepsat.“

„Zrovna není doma. Můžete se vrátit později?“

Pošťák se poškrábal za uchem. „No, to bych mohl, ale nebylo by jednodušší, kdybyste mi to podepsal vy? Poště je to jedno, hlavně když to budu mít podepsaný.“

„Tak jo,“ řekl Malcolm. „Máte pero?“

Pošťák se bezvýsledně poplácával po kapsách.

„Pojďte dál,“ pozval ho Malcolm. „Po něčem se poohlédnu.“

Pošťák se usmál a vešel do pokoje. Zavřel za sebou dveře. „Děkuju vám,“ řekl. „Ušetříte mi spoustu zbytečnýho běhání.“

Malcolm pokrčil rameny. „Rádo se stalo.“ Otočil se a šel do kuchyně hledat pero. Když byl ve dveřích, letmo zahlédl, že pošťák položil balíček na stůl a sundal si brašnu.

Pošťák měl dobrou náladu. Měl za úkol zabít Malcolma pouze v případě, že by se to dalo provést naprosto bezpečně a jistě. Věděl, že za tak úspěšnou akci ho čeká zvláštní prémie. Dívku vyřídí později. Vytáhl z brašny samopal s tlumičem.

Malcolm slyšel cvaknutí závěru samopalu těsně předtím, než vyšel z kuchyně. Pero nenašel. V jedné ruce nesl konvicí a v druhé prázdný šálek. Před smrti ho zachránilo jenom to, že jednal bez rozmýšlení. Když uviděl samopal, hodil konvici plnou vařící kávy a prázdný šálek přímo na pošťáka.

Pošťák neslyšel Malcolma vejít a najednou mu přímo do obličeje letěly nějaké předměty. Instinktivně si zakryl hlavu rukou, v níž držel samopal. Konvice se od samopalu odrazila, ale víčko odletělo a horká káva vychrstla na pošťákovy ruce a obličej.

Pošťák zařval a odhodil samopal. Ten přeletěl přes celý pokoj a skončil pod stolkem s Wendiným gramofonem. Malcolm se po něm zoufale vrhl, ale pošťák mu podrazil nohy. Malcolm dopadl na ruce a rychle se zvedl. Ohlédl se a přikrčil se. Pošťák mu přeletěl přes rameno. Kdyby se mu bývalo podařilo v letu kopnou# Malcolma do zátylku, bylo by po všem. Kopanec by byl Malcolmovi asi zlomil vaz.

I když pošťák už půl roku netrénoval, dokázal dopadnout na zem naprosto bezbolestně. Přistál však na háčkovaném koberečku, který Wendy dostala od babičky k narozeninám. Kobereček uklouzl po naleštěné podlaze a pošťák dopadl na ruce. Byl na nohou dvakrát rychleji než Malcolm.

Oba muži teď stáli tváří v tvář. Zbraň ležela tři metry od Malcolma po jeho pravici. Byl by u ní asi dřív než pošťák, ale než by ji vytáhl zpod stolku, měl by pošťáka na zádech. Měl také blíž ke dveřím, ale ty byly zavřené. Věděl, že by je nestačil otevřít.

Pošťák pohlédl na Malcolma a usmál se. Špičkou boty přejel po dřevěně podlaze a zjistil, že je kluzká. Rychle se vyzul z bot a třením nohy o nohu se zbavil ponožek. Bosé nohy jednak zaručovaly ticho, jednak pod nimi podlaha už neklouzala.

Malcolm pozoroval usměvavého protivníka a začínal se smiřovat se smrtí. Nemohl sice vědět, že muž je majitelem hnědého pasu v karate, ale i tak mu bylo jasné, že proti němu nemá nadějí. V boji muže proti muži byl naprosto nezkušený. O rvačkách četl jen v knihách a díval se na ně v kině. Jako dítě se pral jen dvakrát. Jednou vyhrál a jednou prohrál. Tělocvikář na univerzitě je kdysi tři hodiny učil jakési šikovné chvaty, které pochytil na vojně. Rozum mu napověděl, aby napodobil postoj protivníka – nohy mírně pokrčené, pěsti zaťaté, levá ruka trochu vpřed a ohnutá směrem k zemi, pravá ruka těsně u pasu.

Pošťák začal pomaloučku ukrajovat z pěti metrů, které ho dělily od Malcolma. Malcolm uhýbal doprava a říkal si, že to snad ani nemá cenu. Pošťák udeřil, když byl od Malcolma necelé dva metry. Zaječel a hřbetem levé ruky předstíral úder do Malcolmova obličeje. Přesně jak předpokládal, Malcolm rychle uhnul – doprava. Pošťák stáhl levou ruku, pokrčil levé rameno a na patě levé nohy se rychle otočil doprava a vymrštil pravou nohu, aby zasáhl Malcolmovu uhýbající hlavu.

Ale půl roku bez tréninku je příliš dlouhá doba na to, aby člověk mohl očekávat perfektní výsledek, i když bojuje s naprostým amatérem. Kopanec minul Malcolmův obličej a se zaduněním skončil na Malcolmově levém rameni. Zásah odhodil Malcolma na zeď. Ačkoli se rychle zvedal, taktak se stačil vyhnout dalšímu úderu rukou, který ho měl připravit o život.

Teď už se pošťák vztekal sám na sebe. Dvakrát minul. Jeho protivník byl sice zraněn, jenže touhle dobou už měl být dávno mrtvý. Pošťák si řekl, že musí co nejdřív zajít do tělocvičny. Čím dřív tím líp.

Dobří instruktoři karate zdůrazňuji, že v karate ze tří čtvrtin záleží na duševním stavu. Tohle pošťák věděl, a proto se cele soustředil na smrt svého protivníka. Soustředil se tak pevně, že ani neuslyšel, jak Wendy potichu – aby nevzbudila spícího Malcolma – otevírá a zavírá dveře. Vrátila se pro šekovou knížku.

V první chvíli si Wendy pomyslela, že se jí to zdá. Ti dva muži v jejím obýváku – to snad nemůže být pravda, říkala si. Na jedné straně její Malcolm s bezvládnou levou rukou, na druhé malý, podsaditý neznámý muž stojící v podivné pozici zády k ní. Pak uslyšela, jak neznámý tiše říká: „Už jsi nadělal dost malérů.“ Rázem věděla, že je to všechno hrozně skutečné. Když se neznámý začal posunovat k Malcolmovi, opatrně se nahnula za roh do kuchyně a z magnetického držáku na zdi strhla dlouhý porcovací nůž. Blížila se k neznámému. Pošťák uslyšel klapnutí podpatků na dřevěné podlaze. Sekl po Malcolmovi rukou a rychle se otočil, aby čelil novému nebezpečí. Když uviděl, že proti němu stojí vystrašená dívka, neohrabaně svírající nůž, měl po starostech. Mrštně se k ní začal přibližovat a Wendy pomalu ustupovala. Nechal ji dojít až ke gauči a pak vyrazil. Vymrštil nohu, kopl a nůž jí vyletěl ze strnulé ruky. Udeřil ji do obličeje. Jeho klouby jí protrhly kůži přímo pod pravou lícní kostí. Wendy spadla na gauč.

Jenže pošťák zapomněl na důležité pravidlo v boji proti několika soupeřům. Muž, na něhož útočí dva či více protivníků, musí být neustále v pohybu a rychle a rovnoměrně rozdělovat údery mezi všechny své soupeře. Soustředí-li se pouze na jednoho, vydává se velkému nebezpečí, že bude napaden zezadu. Když pošťák vyrazil kopancem Wendy nůž z ruky, měl se okamžitě otočit a zaútočit na Malcolma. Místo toho se rozhodl udělit Wendy smrtelný úder.

V okamžiku, kdy pošťák zvedl ruku, aby se Wendy s definitivní platnosti zbavil, Malcolm na něj namířil hlaveň samopalu.

„Ne!“

Pošťák se otočil přesně ve chvíli, kdy Malcolm stiskl spoušť. Kašlání samopalu přestalo, až když celá pošťákova hruď byla zbrocena krví. Jeho tělo přeletělo přes gauč a s tupým zaduněním dopadlo na podlahu.

Malcolm zdvihl Wendy. Levé oko jí začínalo otékat a po tváři jí stékal pramínek krve. Tiše vzlykala.

Malcolmovi trvalo pět minut, než ji uklidnil. Opatrně přitom vyhlížel škvírami žaluzii. Nikoho nebylo vidět. Žlutá dodávka na protější straně ulice byla snad prázdná. Zanechal Wendy se samopalem namířeným proti dveřím v přízemí. Rychle se oblékl. Peníze, šaty a všechno, co Wendy nakoupila, zabalil do jednoho z jejích kufrů. Když sešel dolů, byla už při sobě. Poslal ji nahoru, aby se sbalila. Zatímco byla pryč, prohledal mrtvolu, ale nic nenašel. Wendy se vrátila za deset minut s kufrem v ruce a s čistým obličejem.

Malcolm se zhluboka nadechl a otevřel dveře. Pistoli ukrýval pod kabátem přehozeným přes ruku. Samopal nechal v bytě, protože se ho štítil. Rozhlédl se. Nikdo na něj nestřílel. Šel k autu. Pořád se nic nedělo. Dokonce ani nikdo nebyl vidět. Kývl na Wendy. Utíkala k autu a táhla za sebou zavazadla. Nasedli a odjeli.

Powell byl unavený. Spolu s dalšími dvěma washingtonskými detektivy už poněkolikáté procházel všemi místy, kde byl Malcolm naposledy viděn. Prolezli všechny budovy a všude se na Malcolma vyptávali. Zjistili, že před nimi se už vyptávali jiní. Powell se opíral o sloup veřejného osvětlení a lámal si hlavu, co dál. Uviděl, jak k němu běží muž. Byl to Andrew Walsh, detektiv z washingtonského oddělení vražd. Detektiv chytil Powella za paži. „Myslím, že jsem na něco přišel, pane.“ Walsh se odmlčel, aby popadl dech. „Víte přece, že hodně lidí nám říkalo, že už se jich na stejné věci ptali jiní. Jenže teď jsem narazil na jednoho hlídače parkoviště, který detektivovi řekl něco, co se neobjevilo v žádném hlášení.“

„Prokrista, co?“ všechna únava z Powella naráz spadla.

„Hlídač poznal Malcolma z obrázku, co mu ten chlápek ukázal. A navíc mu řekl, že viděl, jak Malcolm nastupuje do auta s nějakou holkou. Tady je její jméno a adresa.“

„Kdy se to stalo?“ Powella pojala zlá předtucha.

„Včera odpoledne.“

„Rychle!“ Powell se s těžce oddychujícím policistou v patách rozběhl k autu.

Ujeli tři bloky, když na přístrojové desce zabzučel telefon. Powell zdvihl sluchátko. „Ano?“

„Skupina, která objíždí lékaře, hlásí, že jistý dr. Robert Knudsen identifikoval Kondora podle kresby jako muže, kterého včera ošetřoval. Ošetřoval podezřelého v bytě jisté Wendy Bossové, přehláskuji vám to. R jako růže…“

Powell muže z dispečinku přerušil. „Právě do toho bytu jedeme. Ať se do té oblasti stáhnou všechny skupiny, ale ať se k domu nikdo nepřibližuje, dokud tam nedorazím. Ať tam jedou rychle, ale pokud možno nenápadně. Teď mi dejte šéfa.“

Powell musel čekat celou minutu, než uslyšel v telefonu tichý hlas. „Ano, Kevine. Co máte?“

„Jsme na cestě k Malcolmovu úkrytu. Obě skupiny ho objevily přibližně ve stejnou dobu. Detaily později. Ale je tu jedna věc. Někdo s průkazem washingtonského detektiva pátrá po Malcolmovi a nehlásí, co zjistil.“

Starý pán chvíli mlčel a pak řekl: „To by mnoho věci vysvětlovalo, hochu. Mnoho věcí. Buďte velmi opatrný. Doufám, že tam stihnete dojet včas.“ Spojení bylo přerušeno. Powell zavěsil a smířil se s myšlenkou, že už je stejně příliš pozdě.

O deset minut později Powell a tři další detektivové zazvonili na Wendin zvonek. Chvíli počkali a pak největší z nich kopnutím vyrazil dveře. Za dalších pět minut už Powell starému pánovi hlásil, co objevili.

„Neznámou osobu tady nelze identifikovat. Pošťácká uniforma je falešná. Samopal s tlumičem byl pravděpodobně použit při přepadení Společnosti. Podle mě se tu s ním Malcolm porval. Malcolm se dostal ke zbrani dřív. Samopal určitě patří pošťákovi, protože jeho brašna je na něj speciálně upravená. Našemu hochovi zatím pořád přeje štěstí. Našli jsme fotografii dívky a zjistili číslo jejího auta. Co navrhujete?“

„Ať na ni policie vydá zatykač… pro vraždu. To trochu zmate našeho přítele, který sleduje naši činnost a užívá falešného průkazu. Chci se co nejdřív dozvědět, kdo je ten mrtvý. Pošlete jeho fotku a otisky prstů všem služebnám a zdůrazněte, že to spěchá. Žádné jiné informace jim nedávejte. Řekněte svým lidem, aby pátrali po Malcolmovi a té dívce. Nezbývá nám než čekat.“

Právě ve chvíli, kdy se Powell a jeho muži rozběhli k autům, projel ulici tmavý sedan. Řídil ho vysoký vyzáblý muž. Muž s nápadnýma očima za tmavými brýlemi gestem ruky řidiči naznačil, aby nezastavoval a jel dál. Nikdo si jich nevšiml.

Malcolm projížděl malým městečkem tak dlouho, dokud nenašel malý autobazar. Zaparkoval dva bloky za ním a vyslal Wendy na nákup vozu. Wendy místopřísežně prohlásila, že se jmenuje A. Edgertonová a že číslo vozu má být zapsáno pod tímto jménem. Zaplatila navíc sto dolarů za registraci a během deseti minut vyjela z ohrady s téměř novým dodgem. Malcolm jel za ní do parku, kde přeložili zavazadla a odstranili poznávací značku z corvairu. Pak pomalu vyjeli z parku.

Jeli pět hodin a Wendy za celou tu dobu nepromluvila ani slovo. Zastavili u malého motelu ve Virgínii a Malcolm je do knihy hostů zapsal jako pana a paní Evansovy. Když Malcolm zaparkoval auto za motelem, „aby se neušpinilo od projíždějících vozů“, stará recepční jen pokrčila rameny a opět si sedla před televizor. Tyhle triky údajných mladých manželských párů už měla dávno všechny přečtené.

Wendy beze slova ležela na posteli. Malcolm se pomalu svlékal. Zapil prášek, vyndal si kontaktní čočky a přisedl si k ní.

„Proč si neodložíš a nezdřímneš si, miláčku?“

Obrátila se a zadívala se na něj. „To všechno je pravda, viď?“ Řekla to tiše a věcně. „Je to pravda. A tys toho člověka zabil. V mém bytě jsi zabil člověka.“

„Kdybych to neudělal, zabil by on nás. To přece víš. Vždyť jsi mi pomáhala.“

Otočila se čelem ke zdi. „Já vím.“ Vstala a pomalu se svlékla. Potom zhasla a vlezla si do postele. Tentokrát se k němu nepřivinula. Když Malcolm o hodinu později usínal, byl si jisty, že ona ještě nespí.

Kde je hodně světla, je i hodně stínů.

(Goethe)

NEDĚLE

„Zdá se, že přece jen děláme pokroky, Kevine.“

Slova starého pána sice zněla optimisticky, ale Powella z jeho otupělosti nevyburcovala. Cítil se celý rozlámaný, ale to mu vadilo ze všeho nejméně. Prošel přece speciálním výcvikem, který ho připravil na daleko větší fyzickou námahu. Tenhle případ ho vyčerpával především psychicky. Ke všemu se dostával až post facto. Měl za sebou dva roky speciálního výcviku a deset let zkušeností a teď tu vlastně dělá poslíčka a sbírá informace. Na to by stačil kterýkoliv obyčejný policajt. Powell proto nesdílel optimismus starého pána.

„Jak to?“ Z Powellova hlasu by nikdo nevyčetl rozčarování. Se starým pánem se muselo mluvit uctivě. „Našly se nějaké stopy po Kondorovi a jeho dívce?“

„Ne, ještě ne.“ Starý pán v noci ze soboty na neděli spal jen několik hodin, a přesto se zdálo, že překypuje energií. „Máme sice pořád ještě naději, že objevíme jejich auto, ale zatím ho nikdo neviděl. Ale děláme pokroky jinde. Podařilo se nám identifikovat toho mrtvého muže.“

Powell rázem zpozorněl. Starý pán pokračoval.

„Tenhle náš přítel se kdysi jmenoval Calvin Lloyd. Sloužil v hodnosti seržanta u námořní pěchoty. V roce 1959 byl v Koreji náhle odvolán od své jednotky a přidělen jako poradce k jednotce jihokorejské námořní pěchoty. Je dost pravděpodobné, že byl zapleten do vraždy jisté seoulské bordelmadam a jedné z jejích dívek. Přímé důkazy proti Lloydovi se sice nikdy nenašly, ale soudí se, že do bordelu dodával zákazníky z armády a pak se s bordelmadam pohádal o podíl ze zisku. Krátce potom, co mrtvoly byly objeveny, Lloyd se vypařil. Lidé od námořní pěchoty po něm moc usilovně nepátrali. Zpravodajci válečného námořnictva obdrželi v roce 1961 hlášení, podle něhož Lloyd prý náhle zemřel v Tokiu. V roce 1963 byl však opět identifikován jako jeden z obchodníků se zbraněmi v Laosu. Zřejmě tam fungoval hlavně jako technický poradce. Tenkrát tam hodně spolupracoval s jistým Vincentem Dolem Maronickem. O Maronickovi si, povíme za chvilku. Od roku 1965 Lloyda nikdo neviděl a až do včerejška se mělo za to, že je dávno mrtvý.“

Starý pán se odmlčel. Powell polkl a otevřel ústa. Starý pán mu laskavě udělil dovoleni promluvit. „Tak alespoň něco víme. Ale k čemu je nám to dobré?“

Starý pán napřímil levý ukazováček. „Jen buďte trpělivý, hochu, buďte trpělivý. Budeme pomalu postupovat po malých krůčcích a uvidíme, kde se tyhle různé pěšinky protínají.

Weatherbyho pitevní nález pouze připouští možnost cizího zásahu, ale vzhledem k tomu, co se až dosud stalo, považuji tuto možnost za nanejvýš pravděpodobnou. Je také možné, že jeho smrt způsobila vzduchová bublina v krvi, ale patologové si nejsou stoprocentně jistí. Weatherbyho lékaři zase tvrdí, že smrt byla způsobena vnějším zásahem a že za ni nenesou zodpovědnost. V tom bych s nimi souhlasil. Škoda že jsme nemohli Weatherbyho vyzpovídat. Pro nás je to škoda, ale pro někoho je to velké štěstí. Podle mě až moc velké štěstí.

Jsem si jist, že Weatherby byl dubl, ale nemám ponětí, kdo byla ta druhá strana, pro kterou pracoval. Ty ztracené spisy, náš přítel se služebním průkazem, který obíhá město o krok před námi, metoda přepadení Společnosti, to všechno svědčí o informacích zevnitř. Weatherbyho smrt může znamenat, že ty informace zevnitř dodával on, ale že se pro někoho stal příliš velkým rizikem. Pak tu máme přestřelku v uličce za kinem. To už jsme probírali dřív, ale mě napadlo něco, nač jsme před tím nevzpomněli.

Dal jsem obě těla – Weatherbyho a Vrabcovo – prohlédnout našim balistickým odborníkům. Zásah, který Weatherby dostal, mu téměř amputoval nohu. Podle experta to byl zásah olověnými náboji z pořádně velkého revolveru. Ale Vrabec IV měl v krku pouze malou, úhlednou dírku. Balističtí odborníci se proto nedomnívají, že by Vrabec a Weatherby byli zasaženi ze stejné zbraně. Tohle samo o sobě a skutečnost, že Weatherby nebyl zabit, z toho dělají pěkně podezřelou záležitost. Myslím si, že náš hoch Malcolm z jakéhosi důvodu vystřelil na Weatherbyho a utekl. Weatherby byl zraněn, ale zase ne tak těžce, aby ještě nestačil vyřídit nepohodlného svědka – Vrabce IV. Ale to pořád ještě není ta nejzajímavější informace.

Weatherby od roku 1958 do roku 1969 sloužil v Asii. Většinou v Hongkongu. Odtud však také podnikal výlety do Koreje, na Tchaj-wan, do Japonska, Laosu, Thajska, Kambodže a Vietnamu. Za tu dobu se vypracoval z řadového operativního pracovníka na šéfa celé služebny. Povšimněte si, že tam byl ve stejné době jako náš mrtvý pošťák. A teď si dovolíme malou, ale velmi zajímavou odbočku. Co víte o muži jménem Maronick?“

Powell přemýšlivě pokrčil čelo. „Mám dojem, že to byl nějaký speciální agent: Pracoval na smlouvu o dílo.“

Starý pán se potěšeně usmál. „Máte velmi dobrou pomět, ale nevím, co myslíte tím slovem ‚speciální‘. Pokud tím míníte někoho, kdo je nesmírně schopný, vytrvalý, opatrný a úspěšný, pak jste se strefil. Jestliže ale myslíte někoho, kdo pracuje pouze pro jednu stranu a je jí zcela oddán, pak jste se hrozně zmýlil. Vincent Maronick byl – nebo vlastně je, pokud se nemýlím – nejlepším agentem na volné noze, kterého já pamatuji. Jeho specialitou jsou krátkodobé akce vyžadující lstivost, bezohlednost a velkou dávku opatrnosti. V tom je mistr nad mistry. Ten člověk je úžasně zkušený. Nevíme, kde prodělal výcvik, ale je téměř jisté, že je to Američan. Jeho jednotlivé schopnosti nejsou zase tak výjimečné. Znám lepší stratégy, lepší střelce, lepší piloty, lepší sabotéry, jednoduše lepší odborníky na cokoliv. Jenže tenhle člověk je nesmírně houževnatý a tvrdý a v těchto kvalitách své konkurenty vysoce předčí. Je to nebezpečný člověk, jeden z lidí, kterých bych se bál.

Na začátku šedesátých let pracoval pro Francouze, hlavně v Alžírsku, ale také se staral o zbytky jejich zájmů jihovýchodní Asii. V roce 1963 si ho povšimli lidé ze zpravodajské branže. V různých dobách pracoval pro Británii, Čínu, Itálii, Jižní Afriku, Kongo, Kanadu a dokonce se zúčastnil i dvou akcí z pověření CIA. Kromě toho vystupoval ve funkci poradce pro Irskou republikánskou armádu a OAS, takže vlastně pracoval proti svým bývalým zaměstnavatelům, Británii a Francii. Vždycky odvedl naprosto dokonalou práci. Je velmi drahý. Proč se dal na tohle povolání, to se neví, ale já si myslím, že pro něj to prostě byla příležitost naplno využít svoje schopnosti a přitom ještě téměř legálně vydělávat peníze. A teď přijde něco moc zajímavého.

V roce 1964 pracoval Maronick pro Čankajška. Navenek to vypadalo, že ho používají v akcích proti Číně, jenže tenkrát měl Čankajšek nějaké potíže s domácími disidenty. A Maronick dostal za úkol tyhle potíže jednou provždy skoncovat. Naši vládě se některé aspekty tchajwanské vnitřní politiky moc nelíbily. Na ministerstvu zahraničí se obávali, že Čankajškovy metody potlačování vnitřních nepokojů jsou až příliš tvrdé a kruté a že by tudíž naše věrné spojenectví nemuselo vypadat zrovna nejlépe. Jenže milý generalissimo s námi nesouhlasil a začal sekat své odpůrce na kusy. Přibližně ve stejné době jsme si začali dělat starosti s Maronickem. Byl prostě příliš schopný a příliš snadno dosažitelný. V CIA se rozhodli Maronicka zlikvidovat. Jednak z preventivních důvodů, jednak se tím mělo Čankajškovi naznačit, že zašel příliš daleko. No, a kdo si myslíte, že zrovna sloužil na Tchaj-vanu, když přišel rozkaz k Maronickově likvidaci?“

Powell si byl na devadesát procent jistý. „Weatherby?“

„Správně. A Weatherby byl také pověřen likvidační operací. V jeho hlášení o úspěšném splnění úkolu však byl háček. Weatherby k likvidaci Maronicka použil bomby. Maronick a čínsky agent, který ukryl bombu v Maronickově pokoji, byli zabiti a výbuch jejich těla rozmetal. Weatherby celou akci potvrdil jako očitý svědek.

Teď se vrátíme o pár let zpátky. Koho myslíte, že Maronick zaměstnával jako pomocníka při nejméně pěti akcích?“

Powell nemusel ani hádat. „Našeho mrtvého pošťáka,“ řekl, „seržanta Calvina Lloyda.“

„Správně. A máme ještě jeden nepřímý důkaz. V Maronickově spisu toho nikdy moc nebylo – pár rozmazaných fotek, kusé popisy a tak. A hádejte, čí spis chybí?“ Starý pán nepustil Powella ke slovu a odpověděl si sám. Maronickův. Taky nám chybějí všechny záznamy o seržantu Lloydovi. Čistá práce, že?“

„To tedy je.“ Ale Powell byl pořád ještě na pochybách. „Proč si myslíte, že je do toho Maronick namočený?“

Starý pán se usmál. „Byl to jen takový nápad. Lámal jsem si hlavu, kdo by takovýmhle způsobem mohl přepadnout Společnost. Kromě Maronickova spisu jsem si objednal spisy ještě dalších jedenácti lidi. Jenže právě ten Maronickův chyběl a to podnítilo mou zvědavost. Z válečného námořnictva sem poslali Lloydův spis, v kterém jsem se dočetl, že kdysi spolupracoval s Maronickem. To už se mi v mozku začala točit kolečka. Když se ukázalo, že oba jsou propojení s Weatherbym, spustil se mi v hlavě ohňostroj a slyšel jsem rajskou hudbu. Takže jsem dneska po ránu na plné obrátky namáhal svůj starý mozek, zatímco jiní v mém věku už jen krmí holuby a čichají si k rozkvetlým třešním.“

V místnosti zavládlo ticho. Starý pán odpočíval a Powell přemýšlel. „Takže vy si myslíte,“ ozval se Powell, „že Maronick proti nám rozjel nějakou akci a že Weatherby pro něj už delší čas pracuje jako dubl?“

„Ne,“ odpověděl starý pán tiše. „Nemyslím si to.“

Odpověď starého pána Powella překvapila. Mlčky se na něj díval a čekal vysvětlení.

„První a základní otázka, na niž zatím hledáme odpověď, je „proč“. Vzhledem k tomu, co se stalo, a vzhledem k použité metodě bychom neměli k této otázce přistupovat jako k něčemu, co může být řešeno prakticky a logicky. Nemůžeme-li ji vyřešit logikou, pak vycházíme z mylného předpokladu, že terčem útoku byla CIA. Pak je tu další otázka, a to je „kdo“. Kdo by zaplatil – a pěkně mastně zaplatil – Maronickovi, aby s Weatherbyho a Lloydovou pomocí udělal to, co udělal? Absolutně nikdo mě nenapadá. To nás ovšem vrací zpátky k otázce „proč“ a je z toho začarovaný kruh. Ne, myslím si, že ta správná otázka není ani „kdo“, ani „proč“, ale „co“. Co se to děje? Jestliže na tohle odpovíme, pak ostatní odpovědi přijdou samy. V téhle chvíli máme k odpovědi jediný klíč – našeho hocha, Malcolma.“

Powell si unaveně povzdychl. „Takže jsme tam, kde Jsme začali – u honičky po našem ztraceném Kondorovi.“

„Ne přesně tam, kde jsme začali. Pověřil jsme pár svých lidi v Asii, aby se důkladně porozhlédli po něčem, co by Weatherbyho, Maronicka a Lloyda mohlo spojovat dohromady. Třeba na nic nepřijdou, ale za pokus to stojí. Také máme přesnější představu o protivníkovi a pár mých lidí hledá Maronicka.“

„S technikou, kterou máme k dispozici,“ přerušil starého pána Powell, „bychom měli jednoho nebo druhého, Malcolma nebo Maronicka, najít. Malcolm a Maronick – to zní jako název kabaretního dua, nezdá se vám?“

„Jenže my nemáme k dispozici techniku, Kevine. Spoléháme se jen na sebe a na drobty, které nám přihodí washingtonská policie.“

„Krucinál!“ vybuchl Powell. „Vy máte pod sebou asi padesát lidí a od policie moc velkou pomoc očekávat nemůžeme. Ale CIA na to nasadila stovky agentů, a to ani nepočítám FBI a Úřad pro národní bezpečnost a ostatní agenty. Kdybyste jim řekl to samé, co mně, mohli by…“

Starý pán ho přerušil tiše, ale rázně. „Kevine, přemýšlejte trochu. Weatherby pracoval v CIA. Byl to dubl a pár níže postavených lidi mu možná pomáhalo. Byl to asi on, kdo opatřil vrahům falešné papíry, poskytl jim potřebné informace a byl možná i u toho, když se to stalo. Ale jestli byl dubl, kdo se tedy postaral o jeho popravu? Kdo znal přísně střežené tajemství Weatherbyho pobytu v nemocnici? Kdo věděl dost o bezpečnostních opatřeních, aby dostal popravčího, kterým byl pravděpodobně onen schopný Maronick, dovnitř a zase ven?“

Starý pán se odmlčel, aby z výrazu Powellovy tváře vyčetl, zda mu Powell rozumí. „Správně, jedině další dubl. A jestli se nemýlím, tak to musí být vysoce postavený dubl. Nesmíme riskovat další vyzrazení informaci. A protože nemůžeme nikomu věřit, musíme se do toho pustit sami.“

Powell se chviličku rozmýšlel, než promluvil. „Mohu něco navrhnout?“

Starý pán si zahrál na překvapeného. „Ale samozřejmě že můžete, hochu! Dokonce se to od vás očekává, že budete užívat své bystré hlavy.“

Powell se lehce pousmál. „Víme, nebo se to alespoň domníváme, že někde v CIA působí vysoce postavený dubl. Mohli bychom se přece přestat honit za Malcolmem a soustředit se na odstranění tohoto nebezpečí nahoře: Mohli bychom odhadnout, v které skupině lidí tenhle vysoce postavený dubl působí, a jednoho po druhém pořádně probrat. Jsou zatím velmi opatrní, ale naši lidé by je měli nachytat. Jsou v úzkých, a to je brzy donutí, aby zase s něčím vyrukovali. Přinejmenším musí být ve spojení s Maronickem.“

„Kevine,“ promluvil starý pán tiše, „váš návrh má sice určitou logiku, ale nejsou podmínky pro jeho realizaci. Vy předpokládáte, že bychom mohli identifikovat skupinu lidí, odkud unikají informace. Jenže potíž se zpravodajskou branží je v tom, že je příliš rozrostlá a komplikovaná. V takové skupině může být padesát, pravděpodobně sto a možná i dvě stě lidi. Člověk, kterého bychom mezi nimi hledali, může být jen nějaký lajdák, který si nedává pozor před sekretářkou. Co když tím dublem je jen nějaký obyčejný spojař pracující pro vedoucí činitele CIA?

Kromě toho by sledování tak velké skupiny lidí bylo nesmírně náročnou a nákladnou akcí. Kdybychom váš návrh chtěli realizovat, potřebovali bychom k tomu svolení a pomoc některých lidi právě z té podezřelé skupiny. Ne, to by nešlo.

Navíc bychom tu měli co do činění s profesionály zpravodajské branže. Myslíte si, že by naši sledovací akci neprokoukli? A i kdyby ji neprokoukli, pak každý z jejich odborů má svůj vlastní bezpečnostní systém, kterému bychom se museli vyhnout. Tak například důstojníci ze zpravodajské sekce letectva jsou čas od času podrobováni náhodným kontrolám včetně sledování a odposlouchávání telefonů. Zjišťuje se tím, jestli důstojníci řádně plní své povinnosti anebo jestli naopak je nesleduje někdo jiný. Tyto jednotky vnitřní bezpečnosti bychom také museli obejít. Co když náš dubl je ostražitý a zkušený zpravodajec? Co potom?“

Starý pán si zamnul ruce a pokračoval: „Jsme postaveni před klasicky zpravodajský problém. Máme pravděpodobně největší zpravodajskou sít na světě. Je to paradox, ale tato síť zabezpečuje, aby z USA neunikaly žádné tajné informace, a zároveň se stará, aby se co nejvíc takových informací do USA dostalo. Téměř kdykoliv můžeme nasadit sto vysoce specializovaných odborníků a pověřit je, aby důkladně prozkoumali tak nepatrnou záležitost, jako je například ztraceny štítek od zavazadla. Stejnou hordu můžeme poštvat na jakoukoliv malou skupinu lidí a za pár dní o těch lidech víme absolutně všechno. Můžeme vyvinout obrovský tlak na jakékoliv citlivé místo: Jenže právě v tomhle případě žádné citlivé místo nemůžeme najít. Víme, že někdo v CIA vyzrazuje informace, ale dokud se nám nepodaří izolovat místo, odkud tyto informace unikají, nemůžeme identifikovat informátora. Pokus o něco takového by byl téměř jistě marný, pravděpodobně nebezpečný a z technického hlediska jen těžko proveditelný. Kromě toho bychom tím našim protivníkům okamžitě dali najevo, že o jejich dublovi víme.

Klíčem k celému problému je Malcolm. Může nám říct, kdo je tím dublem, nebo nás aspoň může přivést na jeho stopu. Jestliže pomoci Malcolma přijdeme na to, že Maronick je ve spojeni s někým z CIA, pak se samozřejmě na onoho podezřelého okamžitě zaměříme. Ale dokud toto spojení neprokážeme, nemá cenu sledovat lidi z CIA. Strefovali bychom se jen náhodně a to se mi nelíbí. Není to ani účinné, ani produktivní.“

Jak mě mohlo napadnout něco tak pitomého, pomyslel si Powell, když starý pán skončil. Snažil se své rozpaky zakrýt formálním tónem hlasu. „Promiňte, pane,“ řekl suše, „asi jsem moc nepřemýšlel.“

Starý pán zavrtěl hlavou. „Naopak, hochu, přemýšlel jste, a to je dobře. Bohužel, my naše lidi k samostatnému uvažování nevedeme. Naopak, v tak rozsáhlé organizaci, jako je naše zpravodajská síť, máme spíš sklony lidi od něčeho takového odrazovat. Je daleko lepší, když přemýšlíte a navrhujete trochu ukvapené plány, než když se chováte v terénu jako robot a reagujete bez rozmyslu. To jen vede k omylům, které někdy konči smrtí. Jen přemýšlejte dál, ale důsledněji, Kevine.“

„Takže pořád nejdůležitější je nalézt Malcolma a dopravit ho do bezpečí, že?“

Starý pán se usmál. „Ne tak docela. Hodně jsem o Malcolmovi přemýšlel. Je pro nás nesmírně důležitý. Oni – ať už je to kdokoliv – ho chtějí zabít, a to za každou cenu. Dokážeme-li ho udržet naživu, nějak zařídit, aby jim dělal ještě větší potíže, budou se muset cele soustředit na jeho likvidaci. Tím okamžikem by se Malcolm skutečně stal klíčem. Maronick a spol. se díky honbě na Malcolma stanou svým vlastním zámkem. Když budeme opatrní a bude nám alespoň trochu přát štěstí, otevřeme klíčem zámek. Samozřejmě, že musíme co nejrychleji Kondora najít, než se to podaří někomu jinému. V tom směru jsem učinil určitá dodatečná opatření, která by nám mohla pomoci. A až ho najdeme, dostane od nás instrukce.

Teď si trochu odpočiňte. Můj asistent vám doručí další pokyny a veškeré informace, které do té doby obdržíme.“

Powell vstal ze židle a zeptal se: „Můžete mi dát něco na Maronicka?“

„Jeden můj přítel z francouzské zpravodajské služby mi letecky posílá jejich kopii Maronickova spisu. Dostanu ji až zítra. Mohl jsem zařídit, aby to sem dopravili rychleji, ale nechtěl jsem zbytečně plašit naše protivníky. Kromě toho, co už víte, vám můžu prozradit, že Maronick je prý velice nápadný člověk.“

Když Powell odcházel z kanceláře starého pána, Malcolm se právě probouzel. Chvilku tiše ležel a vzpomínal na vše, co se stalo. Pak uslyšel tichý hlas: „Už jsi vzhůru?“

Malcolm se obrátil na druhou stranu. Wendy se opírala o loket a ostýchavě se na něj dívala. Malcolm se cítil líp, a když řekl „dobrý den“, znělo to téměř normálně.

Wendy zčervenala rozpaky. „Já… víš, promiň mi ten včerejšek. Byla jsem hrozná, já vím. Ale prostě… v životě jsem nic takového nezažila a byl to šok…“

Malcolm ji umlčel polibkem. „Nemusíš se omlouvat. Bylo to hrozné.“

„Co uděláme teď?“ zeptala se.

„Nevím. Myslím, že bychom tu měli aspoň den či dva zůstat.“ Rozhlédl se po spoře zařízeném motelovém pokoji. „Asi se tu budeme nudit.“

Wendy k němu vzhlédla a usmála se. „Ale ne moc,“ řekla a políbila ho. Přitáhla si jeho ústa ke svému malému ňadru.

O půl hodiny později ještě stále neměli žádný plán.

„Tohle přece nemůžeme dělat pořád,“ řekl Malcolm.

Wendy se kysele zatvářila. „Proč ne?“ zeptala se, ale zároveň svým povzdychem vyjádřila souhlas. „Mám nápad!“ řekla, napůl se vyklonila z postele a cosi hledala na podlaze. Malcolm ji chytil za paži, aby nespadla.

„Co to, prosím tě, děláš?“

„Hledám svou tašku. Koupila jsem nějaké knížky. Můžeme si předčítat nahlas. Říkal jsi, že máš rád Yeatse.“ Šátrala pod postelí. „Malcolme, já je nemůžu najít. Nejsou tady. Všechno ostatní tu je, ale knihy chybějí. Asi jsem je musela… Jauvajs!“ Wendy se vymrštila zpět na postel a vysmekla paži z Malcolmova pevného sevření. „Malcolme, co to děláš? Vždyť to bolí!!“

„Knihy! Chybějící knihy!“ Malcolm se na ni upřeně zadíval. „Na těch chybějících knihách je něco důležitého! To bude ten důvod!“

Wendy nerozuměla. „Ale to jsou jen básničky. Můžeš si je koupit v každém knihkupectví. Asi jsem je zapomněla přibalit.“

„Ne tyhle knihy, ale knihy patřící Společnosti. Ty, které chyběly Heideggerovi!“ Malcolm jí to vysvětlil.

Cítil, jak v něm narůstá vzrušení. „Když jim řeknu o chybějících knihách, budou se aspoň mít čeho chytit. Kvůli těm knihám zabili všechny lidi z mé sekce. Přišli na to, že Heidegger se vrtá ve starých dodacích listech. Aby se pojistili, že o tom náhodou neví ještě někdo jiný, zabili všechny. Když dodám CIA tyhle kousky, snad jim zapadnou do nějaké větší skládačky. Zatím o mně vědí jen to, že kam se vrtnu, tam se střílí.“

„Ale jak jim to řekneš? Vzpomeň si, co se stalo posledně, když jsi jim zavolal.“

Malcolm se zamračil. „Hm, to máš pravdu. Jenže posledně si se mnou domluvili schůzku. I když někdo infiltroval CIA a odposlouchává poplachovou linku, není to s námi pořád tak zlé. Teď už se tímhle případem zabývá strašná spousta lidi a alespoň někteří z nich v té infiltraci nejedou. Ti vyřídí dál, co jim zavolám, a snad se už někdo nahoře konečně chytí za hlavu.“ Na chvilku se odmlčel. „Vstávej, musíme se vrátit do Washingtonu.“

„Počkej!“ Wendy chtěla Malcolma chytit za ruku, ale Malcolm byl rychlejší a už mířil do koupelny. „Proč se musíme vrátit?“ zavolala za ním.

Malcolm spustil sprchu. „Prostě musíme. Meziměstský hovor se dá lokalizovat během několika desítek vteřin. Když jim zavolám z budky, nebudou to mít tak lehké.“ Malcolm vytočil naplno kohoutek sprchy.

„Ale můžou nás zabít.“

„Cože?“

Wendy se snažila křičet potichu, což dost dobře nešlo. „Říkám, že nás můžou zabít.“

„Tady taky. Umyj mi záda, prosím tě.“

„Velmi jste mě zklamal, Maronicku.“ Ostrá slova se dobře hodila k napjaté a nervózní atmosféře mezi dvěma muži. Důstojně vyhlížející pán, který je pronesl, zaregistroval Maronickovu reakci a hned pochopil, že udělal chybu.

„Jmenuju se Levine. Zapamatujte si to. A rád bych, abyste se už nikdy nepřeřekl.“ Úsečná odpověď nápadného muže trochu narušila sebedůvěru důstojně vyhlížejícího pána. Ten se však snažil, aby nic nedal najevo. „Mé přeřeknutí je ve srovnání s vašimi chybami úplná maličkost,“ odvětil.

Muž, který trval na tom, že se jmenuje Levine, zachoval klid. Zkušený pozorovatel by však možná postřehl, že jeho obličej téměř neznatelně zčervenal potlačovaným vztekem a rozpaky.

„Akce ještě neskončila. Došlo sice k několika nepředvídaným kolizím, ale žádné fiasko jsme neutrpěli. V tom případě bychom tady totiž nebyli.“ Muž, jako kdyby chtěl zdůraznit svá slova, mávl rukou směrem k davu, který se tu kolem nich hemžil. V neděli je vždycky kolem Kapitolu spousta turistů.

Důstojně vyhlížející pán opět našel ztracenou sebedůvěru. Zašeptal: „Nicméně ke kolizím došlo. A jak jste správně zdůraznil, akce ještě neskončila. Snad vám nemusím připomínat, že podle původního plánu měla skončit už před třemi dny! Za tři dny se může stát spousta věcí. Přes všechno naše tápání můžeme mluvit o štěstí. Čím déle tahle akce trvá, tím větší je riziko, že vyjdou na světlo určité věci. Oba dobře víme, že by to pro nás byla katastrofa.“

„Děláme, co můžeme. Musíme si počkat na další příležitost.“

„A co když se nedostaví? Co potom, můj drahý příteli?“

Muž jménem Levine se otočil a pohlédl důstojně vyhlížejícímu pánovi do očí. Důstojně vyhlížející pán opět znervózněl.

„Pak si příležitost vytvoříme,“ řekl Levine.

„V každém případě doufám, že už nebudou žádné další… kolize.“

„Žádné nepředpokládám.“

„Dobrá. Budu vás informovat o všech novinkách v CIA. Očekávám, že vy mě zase budete informovat o všech novinkách týkajících se naší akce. Tak to by asi bylo všechno, co jsme si chtěli povědět.“

„Je tu ještě jedna věc,“ řekl Levine klidně. „Při akci, jako je tahle, dojde občas k jistému druhu… ehm… kolizí uvnitř skupiny provádějící akci. Takové kolize jsou plánovány ředitelem akce, jako jste například, v tomhle případě, vy. Kolize, o nichž mluvím, jsou plánovány tak, aby jejich účinek byl permanentní. Také se jim běžně říká podraz nebo dvojitá hra. Kdybych byl ředitelem, dal bych si velký pozor, aby se mi žádná kolize nepřihodila. Souhlasíte se mnou?“ Druhý muž zbledl a tím Levina ujistil, že mu dobře porozuměl. Přátelsky se na důstojně vyhlížejícího pána usmál, kývnutím hlavy se rozloučil a odkráčel. Důstojně vyhlížející pán se díval, jak Levine mizí z dohledu. Pak se mírně zachvěl a vydal se na cestu domů, kde na něj čekali s nedělním obědem.

V době, kdy se Malcolm s Wendy oblékali a dva muži odcházeli z Kapitolu, předjel před bránu centrály CIA v Langley vůz telefonní společnosti. Jeho osádka prošla Kontrolou u vchodu a vydala se do komunikačního střediska. Tvořili ji dva opraváři doprovázení zvláštním bezpečnostním důstojníkem, propůjčeným z jiné zpravodajské organizace. Většina terénních pracovníků CIA totiž pátrala po muži jménem Kondor. Bezpečnostní důstojník se prokázal průkazem, vystaveným na jméno major David Burros. Ve skutečnosti se jmenoval Kevin Powell a dva opraváři telefonů, kteří tu byli pod záminkou kontroly lokalizačního zařízení, byli ve skutečnosti vysoce specializovaní odbornici v elektronice. Oba byli důstojníky vojenského letectva a před necelými čtyřmi hodinami sem přiletěli ze státu Colorado. Až splní svůj úkol, čeká je třídenní karanténa. Nejdříve zkontrolovali lokalizátor telefonních hovorů, pak zapojili nějaké nové přístroje a trochu si pohráli s těmi starými. Řídili se přitom podle výkresů orazítkovaných nápisem „Přísně tajné!“. Za čtvrt hodiny se už telefonicky ozvali třetímu muži, který stál v budce vzdálené čtyři míle odtud. Muž pak vytočil číslo a nechal telefon vyzvánět tak dlouho, dokud se ve sluchátku neozval další signál. Potom zavěsil a rychle odkráčel pryč. Jeden z odborníků kývl na Powella. Tři muži sbalili své nástroje a odešli stejně nenápadně, jak přišli.

O hodinu později seděl už Powell v malé místnosti ve středu Washingtonu, jejíž dveře střežili dva policisté v civilu. V místnosti kromě Powella byli ještě další tři agenti z jeho skupiny. Powell právě mluvil do jednoho ze dvou telefonů na stole.

„Napíchli jsme se na ně a jsme připraveni, pane. Dvakrát jsme překontrolovali spojení. Tady to funguje a náš člověk u poplachové linky nám ohlásil, že tam je to také v pořádku. Od této chvíle všechny Kondorovy telefonáty poplachové lince budou zvonit tady. Pokud se ozve, můžeme s ním mluvit. Když to nebude on… no, doufejme, že to dokážeme nějak zahrát. Také ovšem můžeme hovor pustit dál a jen odposlouchávat.“

Starý pán nijak neskrýval svou radost. „Výborně, hochu, výborně. A co to ostatní?“

„Marian tvrdí, že se během jedné hodiny dohodne s Washington Postem. Uvědomujete si ale, že si zahráváte s ohněm? Jednou budeme muset CIA říct, že jsme se napojili na jejich linku, a to se jim asi nebude moc zamlouvat.“

Starý pán se zasmál. „S tím si hlavu nelamte, Kevine. Už jsem si s ohněm zahrával dřív a doufám, že dnes to není naposledy. Kromě toho, oni se přímo smaží a jistě nám nebudou mít za zlé, když jim pár uhlíků pomůžeme uhasit. Máte nějaké novinky z terénu?“

„Nic. Ani Malcolm, ani ta jeho dívka nebyli spatřeni. Když se náš hoch zdejchne, tak se zdejchne totálně.“

„Právě mě napadlo to samé. Naši protivníci ho asi ještě nedostali. Jsem na něj hrdý. Máte můj rozvrh dne?“

„Ano, pane. Když se ozve, hned vám zavolám.“

Starý pán zavěsil a Powell se pohodlně usadil na židli. Doufal, že nebude čekat dlouho.

Wendy a Malcolm dorazili do Washingtonu, právě když zapadalo slunce. Malcolm zajel až do středu města, zaparkoval u Lincolnova pomníku, vyložil zavazadla a pečlivě zamkl auto. Cestou do Washingtonu se stavili v Bethsedě, kde nakoupili toaletní potřeby, šaty, světlou paruku, podprsenku se silnou molitanovou vložkou, elektrikářskou izolační pásku, nějaké nářadí a krabici nábojů do Malcolmovy pistole.

Malcolm si pečlivě spočítal riziko a rozhodl se, že pod svícnem bývá vždy nejvíc tmy. Nastoupili proto do autobusu, který jel na Kapitol. Pokoj si najali v druhořadém turistickém hotýlku na East Capitol Street, sotva čtvrt míle od budovy Společnosti. Majitelka hotelu přijala mladý manželský pár z Ohia na svatební cestě s otevřenou náruči. Víkend totiž právě končil a většina hostů se odhlásila a spěchala domů. Ani ji nevadilo, že Malcolm s Wendy nemají zásnubní prstýnky a že nevěsta má monokl pod okem. Ve snaze utvrdit majitelku v přesvědčení, že jsou opravdu zamilovaní novomanželé, se Malcolm s Wendy brzy navečer odebrali do svého pokoje.

Ve válce nezáleží na lidech, ale na muži.

(Napoleon)

PONDĚLÍ – OD RÁNA DO ODPOLEDNE

Zařinčení červeného telefonu vyburcovalo Powella z jeho neklidného spánku. Popadl sluchátko ještě dřív, než telefon zazvonil podruhé. Ostatní agenti v místnosti začali hovor okamžitě lokalizovat a nahrávat. Powell jen letmo zahlédl, jak se jejich postavy míhají po místnosti. Zhluboka se nadýchl a řekl: „493-7282.“

Zastřený hlas na druhém konci telefonní linky zněl jakoby z velké dálky. „Tady je Kondor.“

Powell začal s pečlivě připraveným dialogem. »Slyším vás, Kondore. Poslouchejte mě pozorně. CIA byla infiltrována. Nevíme jistě kým, ale víme, že to určitě nejste vy.“ Malcolm chtěl zaprotestovat, ale Powell mu skočil do řeči. „Nemařme čas tím, že budete dokazovat vaši nevinu. Kdybychom vám nevěřili, nemluvil bych teď s vámi. Proč jste střílel na Weatherbyho, když vás přijel vyzvednout?“

Hlas na druhém konci zněl šokovaně. „Copak vám to Vrabec IV neřekl? Ten chlap – jmenuje se Weatherby? – ten chlap střílel na mě! Ve čtvrtek ráno seděl v autě zaparkovaném před Společnosti. V tom samém autě!“

„Vrabec IV je mrtvý. Byl zastřelen.“

„Ale to já…“

„My víme. Myslíme si, že to udělal Weatherby. Víme o vás a o vaší dívce.“ Powell se odmlčel, aby Malcolm mohl všechny nové informace vstřebat. „Vystopovali jsme vás do jejího bytu a našli jsme tam mrtvolu. Zastřelil jste ho vy?“

„V poslední chvíli. Málem nás oba zabil.“

„Jste zraněn?“

„Ne, jen trochu unavený a zmatený.“

„Jste v bezpečí?“

„Zatím jakžtakž ano.“

Powell křečovitě sevřel sluchátko a položil Malcolmovi tu nejdůležitější otázku. „Máte ponětí, proč Společnost byla přepadena?“

„Ano.“ Na Powellově sevřené ruce se objevily první kapičky potu, když mu Malcolm stručně řekl o chybějících knihách a finančních nesrovnalostech, na které narazil Heidegger.

Když se Malcolm odmlčel, Powell se ho zmateně zeptal: „A máte ponětí, co to všechno znamená?“

„Ne. Co teď uděláte, abyste nás dostali do bezpečí?“

Powell se odhodlal přiznat barvu. „To nebude tak jednoduché. Jednak vás nechceme vystavit nebezpečí dalšího útoku, a jednak teď nemluvíte s CIA.“

Pět mil od Powellova stanoviště, v telefonní budce jakéhosi hotelu, Malcolm pocítil, jak se mu sevřel žaludek. Než mohl cokoliv říct, Powell opět promluvil.

„Nemůžu vám vysvětlovat detaily. Musíte nám prostě věřit. CIA byla pravděpodobně infiltrována na velmi vysoké úrovni, a proto jsme to vzali do ruky my. Napojili jsme se na poplachovou linku a zachytili jsme váš telefonát. Prosím, nezavěšujte. Musíme odhalit dubla v CIA a objasnit, proč se to všechno stalo. Spoléháme na vás a chceme, abyste nám pomohl. Nemáte na vybranou.“

„To jsou kecy! Proč bych vám měl věřit, že zastupujete nějakou jinou zpravodajskou organizaci? A i kdybyste mluvil pravdu, proč bych vám měl pomáhat? Tohle není můj obor. O takových eskapádách čtu, ale nedělám je.“

„Zvažte svou situaci,“ řekl Powell odměřeně. „Štěstí se vás nemůže držet věčně a kromě nás vás hledají velmi odhodlaní a velmi schopní lidé. Sám říkáte, že pro tenhle druh práce nejste kvalifikovaný. Někdo vás nakonec najde. Bez nás můžete jen doufat, že vás najdou ti správní. Jestliže ti správní jsme my, pak máte po starostech. Jestliže to my nejsme, tak aspoň budete vědět, co po vás chceme. A to je pořád lepší než nevědět vůbec nic. Nebudou-li se vám naše pokyny líbit, nemusíte je plnit. A ještě něco: máme přehled o vašem spojení s CIA. Dokonce máme svého člověka i v jejich ústředně. Jediný další způsob, jak se dostat do bezpečí, je ukázat se v Langley osobně. Jenže taky by se mohlo stát, že byste tam dorazil v rakvi.“

Powell se odmlčel, ale nedostal odpověď. „Vidíte, že nemáte na vybranou. Nechceme po vás nic nebezpečného. Stačí, když se dál budete skrývat a znervózňovat tím nepřítele. Řeknu vám, co všechno zatím víme.“ Powell podal Malcolmovi stručný výčet všech informací. Právě končil, když k němu přišel muž, který měl na starosti lokalizací hovoru. Muž krčil rameny. Powell pokračoval: „Můžeme s vámi navázat spojení také jiným způsobem. Vyznáte se v kódech?“

„No… radši mi to zopakujte.“

„Tak dobře. Nejdříve ze všeho si koupíte paperbackové vydání knížky Záhada ženy. Vyšla pouze v jednom vydání. Jasné? Dobře. Kdykoliv s vámi budeme chtít navázat spojení, otiskneme inzerát ve Washington Postu. Objeví se v rubrice Různá oznámení pod hlavičkou „Dnes byla tažena tato šťastná čísla“. Pak bude následovat série čísel oddělených pomlčkami. První číslo každé série je číslo stránky, druhé číslo znamená číslo řádky a třetí číslo je číslo slova. Když v knížce nenajdeme vhodné slovo, použijeme jednoduchého abecedního kódu. A je číslo jedna, B znamená číslo dvě a tak dále. Když takové slovo zakódujeme, první číslo otisknuté série bude třináct. Post nám doručí všechno, co nám budete chtít sdělit. Adresujte vždy obálku na své jméno a pod ně připište „Loterie šťastných čísel, schránka č. 1, Washington Post“. Je vám to vše jasné?.“

„Ano. Můžu vám také volat na tohle číslo?“

„Radši ne. Je to příliš riskantní.“

Powell sledoval, jak na druhém konci místnosti muž pověřený lokalizací hovoru cosi zuřivě šeptá do telefonu. „Potřebujete něco?“ zeptal se Malcolma.

„Ne. A co tedy mám pro vás udělat?“

„Můžete zavolat poplachovou linku CIA ze stejného aparátu?“

„A mluvit s nimi stejně dlouho jako s vámi?“

„To v žádném případě. Nemluvte s nimi déle než minutu, jinak vás mají.“

„To můžu, ale stejně se radši přemístím k jinému telefonu. Zavolám jim asi tak za půl hodiny.“

„Dobře. Zavolejte a my váš hovor pustíme do jejich centrály. Řekněte jim asi tohle.“ Powell vysvětlil Malcolmovi, co má říct. Když si to pro jistotu ještě jednou prošli, Powell dodal: „A ještě něco. Vyberte si čtvrť, kde určitě nebudete.“

Malcolm se na chvilku zamyslel. „Chevy Chase,“ řekl.

„Dobře,“ souhlasil Powell. „Přesně za hodinu někdo nahlásí, že vás tam viděl. O půl hodiny později tam bude zraněn policajt při pronásledování muže se ženou odpovídající vašemu popisu. Tím pádem se všichni, kdo vás hledají, přesunou do Chevy Chase a vám se aspoň na chvíli bude volněji dýchat. Postačí vám to?“

„Udělejte to o hodinu později, ano?“

„Dobře.“

„Poslední dotaz. S kým vlastně mluvím? Kdo je u aparátu?“

„Jmenuji se Rogers. Malcolme.“ Powell ještě ani nestačil zavěsit a už se k němu přihnal lokalizátor.

„Víš, co ten lump provedl?“ Powell zavrtěl hlavou. „Tak dobře poslouchej. Představ si, že ten grázl objel skoro celé město a propojil všechny telefonní automaty dohromady. Pak z nich zavolal a vyvěsil sluchátko, takže všechny telefony přenášely váš hovor a ten zase šel zpátky přes centrálu do automatů. První automat jsme stihli lokalizovat během jedné minuty a naše sledovací skupina se tam okamžitě vypravila. Našli prázdnou telefonní budku, na dveřích bylo načmáráno „Telefon mimo provoz a uvnitř přehozené telefonní vedení poslepované izolační páskou. Museli nám zavolat zpátky z jiného automatu. Už jsme byli na třech dalších místech a určitě je těch budek ještě daleko víc! Ten mizera!“

Powell se zaklonil v židli a poprvé za několik dní se zasmál. Když si v Malcolmově spisu našel záznam, v němž stálo, že Malcolm kdysi jako student brigádničil přes léto u telefonní společnosti, opět se rozesmál.

Malcolm vyšel z budky a zamířil na parkoviště. V najaté dodávce s floridskou poznávací značkou seděla prsatá žvýkající blondýna. Na očích měla velké brýle proti slunci. Malcolm chvilku postál ve stínu a pozorně obhlédl parkoviště. Pak přešel k dodávce a nastoupil. Spikleneckým mrknutím naznačil Wendy, že je všechno v pořádku, a rozesmál se.

„No tak,“ řekla, „oč jde? Co je ti tak k smíchu?“

„Ty, ty maškaro.“

„To s tou podprsenkou a parukou byl náhodou tvůj nápad. Nemůžu si pomoct, jestli…“ Přerušil ji mávnutím ruky.

„Škoda že se nevidíš,“ řekl.

„Nemůžu za to, že se umím tak dobře přestrojovat,“ odpověděla. Uvelebila se na sedadle. „Co ti řekli?“ Malcolm jí všechno vylíčil na cestě k další telefonní budce.

Od chvíle, kdy Malcolm poprvé zavolal, seděl Mitchell u poplachové linky. Hned vedle stolu měl připravené lůžko na spaní. Od čtvrtka neviděl slunce. Když musel na záchod, putoval tam telefon s ním. Vedoucí poplachové sekce se rozhodoval, zda mu má dát nějaké povzbuzující prostředky. Náměstek ředitele totiž rozhodl, aby Mitchell dál setrval u telefonu. Kdyby Malcolm znovu zavolal, Mitchell ho rozezná dřív než kdokoliv, kdo by ho vystřídal. Na Mitchella sice doléhala únava, ale byl to tvrdý chlapík. Když telefon opět zazvonil, zrovna nesl k ústům šálek kávy. Ve spěchu, s nímž se vrhl na sluchátko, si opařil ruku.

„493-7282.“

„Tady je Kondor.“

„Kde, ksakru, jste?“

„Buďte zticha. Vím, že se snažíte hovor lokalizovat, a proto nemám moc času. Mluvil bych s vámi na téhle lince déle, jenže CIA byla infiltrována.“

„Cože?“

„Máte tam dubla. Ten muž v uličce“ – Malcolmovi málem uklouzlo Weatherbyho jméno – „na mě střelil první. Poznal jsem ho. Byl to ten samý, co ve čtvrtek ráno parkoval před Společností. Ten druhý v uličce vám tohle asi už zřejmě řekl, takže…“ Malcolm čekal, že ho Mitchell přeruší. Stalo se.

„Vrabec IV byl zastřelen. Vy…“

„Já to neudělal! Proč bych to dělal? Takže vy nic nevíte?“

„Víme jen, že od té doby, co jste sem poprvé zavolal, nám přibyli další dva mrtví.“

„Možná že jsem zabil toho chlapa, co na mě střílel, ale Maronicka jsem určitě nezabil.“

„Koho?“

„Maronicka. Tak se přece ten Vrabec IV ve skutečnosti jmenoval, ne?“

„Vrabec IV se tak nejmenoval.“

„Ne? Ten chlap, na kterého jsem vystřelil, volal nějakého Maronicka, když se svalil na zem. Tak jsem si domyslel, že Maronick je Vrabec IV.“ Pozor, nepřežeň to, pomyslel si Malcolm. „Teď je to stejně fuk, už nemám moc času. Ten, kdo nás přepadl, šel po něčem, co věděl Heidegger. Heidegger nám všem řekl o nesrovnalostech v záznamech. Řekl, že to nahlásí někomu v Langley. Proto si myslím, že někde v centrále CIA je dubl. Heidegger poslal hlášení nesprávnému člověku.

A ještě na něco jsem přišel. Snad se z toho dozvím víc. Našel jsem něco v Heideggerově bytě. Když mi dáte čas, snad to rozřeším. Vím, že mě hledáte. Ale bojím se dostavit osobně nebo se od vás nechat nalézt. Nemohli byste na chvilku polevit, než si to všechno pořádně sesumíruju a přijdu na to, proč mě vlastně chtějí zabít?“

Mitchell chvilku nic neříkal. Agent u lokalizačního zařízení mu frenetickou gestikulací dával najevo, aby prodlužoval rozhovor co nejdéle. „Nevím, jestli to půjde,“ řekl konečně. „Třeba kdybyste…“

„Už nemám čas,“ přerušil ho Malcolm. „Až budu vědět víc, zase vás zavolám.“ Spojení bylo přerušeno. Mitchell se podíval na agenta u lokalizátoru. Ten záporně zavrtěl hlavou.

„Co si o tom myslíte?“

Mitchell se podíval na strážného, který položil otázku, a zavrtěl hlavou. „Nic. A taky nejsem placený za to, abych si něco myslel. Alespoň v tomhle případě ne.“ Rozhlédl se po místnosti a jeho pohled se zastavil u starého, zkušeného agenta. „Jasone, říká ti něco jméno Maronick?“

Nenápadný muž jménem Jason pomalu přikývl. „Něco mi to říká.“

„Mně taky,“ řekl Mitchell. Zvedl telefon. „Archív? Chci všechno, co máte o člověku jménem Maronick nebo tak nějak podobně. Budeme asi potřebovat několik kopií, tak sebou hoďte.“ Přerušil spojení a pak vytočil číslo náměstka ředitele.

Zatímco Mitchell čekal, až ho spojí s náměstkem ředitele, v jiné části města telefonoval Powell se starým pánem.

„Náš hoch se vyznamenal, pane.“

„To rád slyším, Kevine.“

Powell pokračoval lehčím tónem. „Řekl jim přesně to, co potřebovali slyšet. Teď se určitě rozhýbou tím správným směrem, ale doufám, že nás nedohoní. Máte-li pravdu, pak se Maronick asi pěkně zapotí. Bude strašně stát o to, aby co nejdříve našel Kondora. Máte vy něco nového?“

„Nic. Naši lidé se pořád šťourají v minulosti všech, kterých se tahle záležitost týká. Kromě nás pouze policie ví o spojení mezi Malcolmem a tím mrtvým v dívčině bytě. Vydali na dívku zatykač pro podezření z vraždy, ale jen pro formu. Až přijde ten správný čas, i tahle informace se dostane do správných rukou. Pokud vím, všechno probíhá podle plánu. Teď ale musím odejít na další nudnou schůzi. Nedám na sobě nic znát a budu se snažit postrkovat naše přátele tím správným směrem. Zatím zůstaňte, kde jste, a monitorujte jejich telefonáty. Buďte ale připravený kdykoliv vyrazit k akci.“

„Dobře, pane.“ Powell zavěsil. Usmál se na ostatní muže v místnosti a pohodlně se usadil na židli, aby si vypil zasloužený šálek kávy.

„Ať visím, jestli se v tom nevyznám!“ Kapitán námořnictva bouchl pěstí do stolu, aby zdůraznil své rozhořčení, a pak se opět natáhl do vypolstrovaného křesla. Místnost byla nevětraná a přetopená. Kapitánovi se v podpaží utvořily skvrny od potu. Zrovna teď se tady musí porouchat klimatizace, pomyslel si dopáleně.

„Nikdo z nás se v tom pořádně nevyzná, kapitáne,“ pronesl náměstek ředitele trpělivě. Odkašlal si, aby navázal na svůj referát přerušený kapitánovým výbuchem.

„Jak jsem už řekl, kromě informaci, které jsme obdrželi od Kondora – a jejich správnost si teprve budeme muset ověřit – jsme od naší poslední schůzky nijak nepokročili.“

Kapitán se naklonil doprava a hlasitým šepotem uvedl do trapných rozpaků muže po své pravici – zástupce FBI. „Tak proč nás, krucinál, svolávali, když nikam nepokročili?“ Nabádavý pohled, kterým ho náměstek ředitele počastoval, s kapitánem ani nehnul.

Náměstek pokračoval: „Jak víte, Maronickův spis se ztratil. Vyžádali jsme si kopii od našich britských spojenců. Stíhačka vojenského letectva ji sem dopraví během tří hodin. Má někdo z vás nějakou připomínku?“

„Myslím si, že Kondor má částečně pravdu,“ promluvil okamžitě muž z FBI. „CIA byla skutečně infiltrována.“ Jeho kolega po levici, pracovník CIA, se nervózně zavrtěl ve svém křesle. „Nicméně,“ pokračoval muž z FBI, „domnívám se, že bychom o této infiltraci měli mluvit v minulém čase. Dublem byl samozřejmě Weatherby. Nejspíš využíval Společnosti k předávání informací dál a Heidegger na to náhodou přišel. Když se to Weatherby dozvěděl, rozhodl se, že Společnost musí být zlikvidována. Kondor mu proklouzl a Weatherby ho chtěl zlikvidovat dodatečně. Jenže to zpackal. Někteří další členové jeho organizace pravděpodobně pořád ještě fungují, ale ty dostaneme postupně jednoho po druhém. Smrtí Weatherbyho se průnik informaci z CIA zastavil. Teď je podle mého názoru nejdůležitější podchytit Kondora. Právě s jeho pomoci můžeme co nejdříve pochytat Weatherbyho spolupracovníky včetně toho Maronicka – jestli vůbec někdo takový existuje – a zjistit od nich, o jaké informace jsme přišli.“

Náměstek ředitele se rozhlédl po místnosti. Právě v okamžiku, kdy chtěl schůzku rozpustit, přihlásil se starý pán.

„Mohu k tomu něco říct, pane náměstku?“

„Samozřejmě. Vaše názory nás vždy velmi zajímají.“

Než starý pán promluvil, poctil zástupce FBI zvláštním pohledem. „Chtěl bych zdůraznit, že s kolegou z FBI nesouhlasím. Jeho vysvětlení zní sice rozumně, ale je v něm několik nesrovnalostí, které se mi nelíbí. Jestliže Weatherby opravdu byl dubl, který to vše řídil, jak a proč zemřel? Vím, že je to sporná otázka, alespoň do té doby, než v laboratoři dokončí všechny ty rozsáhlé testy. Jsem však přesvědčen, že se jeho násilná smrt prokáže. A rozkaz k něčemu podobnému by musel přijít z dost vysokého místa. Kromě toho mám pocit, že Společnost nesloužila k předávání informací dál, je to ovšem jen pocit, nic víc. Myslím, že bychom měli pokračovat jako dosud, jenom se dvěma malými změnami.

Za prvé: měli bychom prozkoumat minulost všech zúčastněných osob a zjistit, jestli se jejich životní osudy někde neprotínají. Za druhé: dejme Kondorovi šanci, ať si zalétá. Třeba ještě na něco přijde. Povolte v tom honu na něj a soustřeďte se na důkladné zkoumání minulosti. Mám ještě pár dalších nápadů, ale ty, s vaším dovolením, rozpracuji do příští schůzky. To je vše, co jsem chtěl říct. Děkuji vám, pane náměstku.“

„My děkujeme vám, pane. Definitivní rozhodnuti samozřejmě závisí na řediteli CIA, ale byl jsem ujištěn, že dá hodně na naše doporučení. Než toto rozhodnutí obdržíme, navrhuji pokračovat jako dosud.“

Starší pán se podíval na náměstka ředitele a řekl: „Budeme vám pomáhat ze všech sil.“

„My také!“ vyštěkl muž z FBI a probodl starého pána rozhořčeným pohledem. Starý pán se místo odpovědi jen podivně usmál.

„Pánové,“ řekl náměstek ředitele, „děkuji vám za pomoc. Děkuji vám za účast. O příští schůzce budete včas vyrozuměni. Na shledanou.“

Když účastnici schůzky opouštěli místnost, muž z FBI se podíval na starého pána a setkal se s párem bystrých, zvědavých očí. Rychle vyšel ze dveří. Kapitán námořnictva se na cestě k východu otočil k zástupci ministerstva financí. „Přál bych si zase velet na lodi! Tyhle otravné schůze mi lezou na nervy.“ Odfrkl si, nasadil kapitánskou brigadýrku a rázně odkráčel. Jako poslední opustil místnost náměstek ředitele.

„Vůbec se mi to nelíbí.“

Oba muži se procházeli po cestičkách Kapitolu, poněkud stranou od spěchajícího davu. Nával turistů pomalu slábl a někteří vládni úředníci odcházeli z práce předčasně. V pondělí se toho v Kongresu stejně nikdy moc neděje.

„Mně se to také nelíbí, příteli, ale musíme se smířit se situací, jaká je, a ne, jakou bychom ji chtěli mít.“ Starší muž pohlédl na svého nápadného společníka a pokračoval: „Alespoň víme víc než předtím. Například víme, jak moc záleží na tom, aby Kondor zemřel.“

„A nejen on.“ Vzácný washingtonský vánek donesl slova nápadného muže k uším důstojně vyhlížejícího pána, který se i přes teplé počasí neznatelně zachvěl.

„Co tím myslíte?“

„Nedává mi to smysl,“ odpověděl popuzeně nápadný muž. „Weatherby byl tvrdý a zkušený agent. I když byl postřelený, přesto se mu podařilo zabít Vrabce IV. Snad nevěříte, že by člověk jako on vykřikoval moje jméno? I kdyby se snad na chvilku pomátl, proč by volal zrovna mě? Nedává to smysl.“

„Dobře, ale co tedy dává smysl?“

„To nevím jistě. Ale určitě se děje něco, o čem my nevíme. Nebo alespoň o čem já nevím.“

Když důstojně vyhlížející pán promluvil, zazněla v jeho hlase směsice nervozity a úzkosti. „Snad si nemyslíte, že před vámi tajím nějaké informace?“

Levine-Maronick dlouho nepromluvil. Pak pomalu řekl: „Nevím. Pochybuju, ale ta možnost tu existuje. Nesnažte se protestovat. Zatím to nebudu rozvádět. Ale nezapomeňte na náš poslední rozhovor.“

Oba muži kráčeli několik minut mlčky. Vyšli z parku obklopujícího Kapitol a pomalu procházeli podél budovy Nejvyššího soudu. Nakonec starší z nich prolomil mlčení. „Mají vaši lidé něco nového?“

„Nic. Monitorujeme všechny policejní hovory a spojení mezi vyšetřovacími skupinami FBI a CIA. Jsme jenom tři, a tak moc terénní práce nestihneme. Až některá ze skupin dostihne Kondora, mám v plánu přepadnout ji dřív, než ho odvezou na nějaké bezpečné místo. Můžete zjistit, jaké místo zvolí, nebo alespoň o jakých alternativách předběžně uvažují? Měli bychom pak daleko větší naději na úspěch.“ Starší muž přikývl a Maronick pokračoval.

„Další věc, která se mi nelíbí, je Lloyd. Pokud vím, policie si ho zatím nedala s Kondorem dohromady. Jenže Kondorovy otisky prstů musely být po celém bytě. A policie je buď nesejmula – o čemž pochybuji –, nebo to nenahlásila dál. To se mi vůbec nelíbí. Nějak to nesedí. Mohl byste se na to podívat, aniž byste přitom vzbudil jejich podezření?“

Starší muž opět přikývl. Oba muži pokračovali v procházce. Vypadalo to, jako když se vracejí z práce. Teď už byli tři bloky od Kapitolu a procházeli obytnou čtvrtí. O dva bloky dál zastavil městský autobus, odfrkl mračno naftového kouře a vypustil na chodník malý hlouček pasažérů. Když s funěním a skřípáním opět vyjel ze zastávky, oddělily se od hloučku dvě postavy a zamířily ke Kapitolu.

Malcolm se rozhodl, že vrátí najatou dodávku. Poskytovala jim sice soukromí, ale byla příliš nápadná. Dodávka s obrovským nápisem Alfonsova dodávková služba – Miami Beach není ve Washingtonu běžným zjevem. Kromě toho bylo nájemné za dodávku dost vysoké a Malcolm chtěl mít v rezervě co nejvíc peněz. Řekl si, že na těch několik kroků, které ještě hodlá podniknout, bude městská veřejná doprava docela vyhovovat. Wendy se zdráháním souhlasila. Líbilo se jí řídit dodávku.

Stalo se to, když byli téměř na úrovni obou mužů, kteří kráčeli proti nim na druhé straně chodníku. Sponka přidržující Wendinu paruku neodolala náporu větru a záplava světlých vlasů sletěla z hlavy na ulici.

Další poryv větru odnesl paruku rovnou doprostřed vozovky, kde utvořila směšnou hromádku.

„Malcolme, moje paruka!“ vykřikla Wendy vzrušeně. „Honem, seber ji!“ Její ostrý hlas přehlušil vítr a motory jedoucích automobilů. Na protilehlé strany ulice Levine-Maronick náhle zatáhl svého společníka za rukáv.

Malcolm věděl, že se Wendy dopustila vážné chyby, když vykřikla jeho jméno. Pohybem ruky ji umlčel, propletl se mezi zaparkovanými auty a vydal se do ulice, aby paruku sebral ze země. Povšiml si, že ho dva muži naproti pozorují, a snažil se chovat pokud možno nenuceně. Tvářil se, jako když se stydí za svou manželku.

Pohyby Levine-Maronicka byly pomalé, ale jisté. Zatímco si pozorně prohlížel pár na protější straně ulice, mozek mu pracoval jako kalkulačka. Na to, aby se dal tak fantastickou náhodou překvapit, byl příliš zkušený. Ani na okamžik se nepřestával soustředit. Levou rukou si rozepjal kabát. Malcolm si toho koutkem oka povšiml, ale svou pozornost věnoval především hromádce vlasů, která mu ležela u nohou. Wendy k němu došla právě v okamžiku, kdy se s parukou v ruce narovnal.

„Zatracená práce, asi je úplně zničená,“ povzdychla si Wendy a vytrhla Malcolmovi paruku. „Ještě že už to nemáme daleko. Příště si ji připíchnu dvěma sponkami.“

Maronickův společník už přece jenom příliš dlouho nepracoval v terénu. Stál a pozoroval pár na protějším chodníku. Jeho upřený pohled upoutal Malcolmovu pozornost, právě když muž s úžasem vyřkl jakési slovo. Malcolm ho neslyšel, ale poznal, že tu něco nehraje. Přelétl pohledem na mužova společníka, který se vynořil zpoza zaparkovaného auta a začal přecházet ulici. Všiml si rozepjatého kabátu a ruky připravené vytrhnout z pouzdra pistoli.

„Utíkej!“ Prudce odstrčil Wendy od sebe a přehoupl se přes zaparkovaný sporťák. Když dopadl na chodník, napadlo ho, že se třeba zmýlil a že ho ostatní chodci budou považovat za blázna.

Maronick dobře věděl, že utíkat přes otevřené prostranství a útočit na pravděpodobně ozbrojeného muže, který se schovává za neprůstřelným krytem, by byla hloupost. Chtěl svou oběť vlákat do situace, v níž by ji snadno zastřelil. Také viděl, že mu část kořisti uniká. Tomu ovšem musel zabránit. Namířil a zaujal klasickou pozici střelce – nohy mírně rozkročené, tělo napjaté jako struna.

Wendy se ještě ani pořádně nerozběhla, když ji napadlo, že vlastně neví, proč by měla utíkat. Je to hloupost, pomyslela si, ale zpomalila jen trochu. Protáhla se mezi dvěma zaparkovanými auty a přešla do klusu. Do bezpečného úkrytu za řadou zaparkovaných turistických autobusů jí zbýval už jen asi metr. Ohlédla se přes levé rameno na Malcolma. Krátký revolver v Maronickově pravé ruce jednou vyštěkl. Ocelová střela ji zasáhla do spodiny lebeční. Zásah ji mírně nadzdvihl a zatočil s ní jako s loutkovou baletkou.

Malcolm věděl, co ten vystřel znamená, ale přesto se musel podívat. Asi šest metrů od sebe uviděl podivnou hromádku na chodníku. Wendy je mrtvá. Určitě je mrtvá, blesklo mu hlavou. Za posledních pár dní přece už viděl tolik mrtvých lidi, že to bezpečně pozná. K jeho nohám stékal po chodníku pramínek krve. Wendy pořád ještě svírala paruku.

Malcolm vytáhl pistoli. Stačilo však, aby jen trošku zvedl hlavu a opět vyštěkl Maronickův revolver. Střela škrábla kapotu auta. Malcolm se skrčil. Maronick se rychle rozběhl šikmo přes ulici. Zbývaly mu už jen čtyři náboje. Řekl si, že použije ještě dva, aby Malcolma dostal z jeho úkrytu.

Washingtonsky Capitol Hill je místo plné paradoxů: má největší procento zločinnosti z celého města a zároveň v jeho ulicích hlídkuje největší počet policistů. Maronickovy vystřely a jek vyděšených turistů přivolaly jednoho z dopravních strážníků. Byl to malý, obtloustly muž jménem Arthur Stebbins. Do důchodu mu zbývalo sotva pět let. Rozběhl se na scénu předpokládaného zločinu s jistotou, že sem v několika vteřinách přiběhne celá horda jeho kolegů. První, co uviděl, byl muž, který s pistolí v ruce přebíhal přes ulici. To však bylo také poslední, co na tomto světě spatřil, neboť Maronickova střela ho vzápětí zasáhla přímo do srdce.

Maronick věděl, že se dostal do nepříjemné situace. Doufal, že než přiběhnou ostatní policisté, uplyne aspoň minuta. Do té doby bude Kondor mrtvý a on bude někde daleko odtud. Teď však zahlédl, jak necelý blok odtud se mihly dvě další modré uniformy. Oba policisté sahali po pistolích. Maronick si rychle spočítal, jaké má možnosti, a začal se rozhlížet po únikové cestě.

V tu chvíli sem z vedlejší ulice vjížděl poněkud otrávený úředník Kongresu vracející se z práce. Zastavil svého červeného volkswagena, aby se rozhlédl, než vjede na hlavni třídu. Jako většina automobilistů si nevšímal svého okolí. Maronick prudce otevřel dveře volkswagenu, vytáhl úředníka z auta, praštil ho pistoli do obličeje, skočil do auta a rychle ujel. Odehrálo se to tak rychle, že úředník si ani nestačil uvědomit, co se děje.

Maronickův společník celou tu dobu nepohnutě stál. Když viděl Maronicka ujíždět, dal se také na útěk. Rozběhl se po ulici a po patnácti metrech se zastavil u černého mercedesu. Rychle nastoupil do auta a odjel. Malcolm zdvihl hlavu právě včas, aby si všiml státní poznávací značky velkého černého auta.

Pak se podíval směrem k policistům. Ti stáli v hloučku kolem těla mrtvého kolegy. Jeden z nich vzrušeně odříkával do vysílačky popis Maronicka a červeného volkswagenu a žádal o posily a záchranku. Malcolm si uvědomil, že ho ještě neviděli, a pokud si ho snad všimli, považovali ho za jednoho z četných svědků vraždy policisty. Rozhlédl se kolem sebe. Lidé se krčili za zaparkovanými auty a byli příliš vyděšeni, než aby na něj policii upozornili. Rychle zabočil do ulice, odkud předtím přijel volkswagen. Těsně předtím, než zahnul za roh, ohlédl se na neživoucí hromádku na chodníku. Nad Wendiným tělem se skláněl policista. Malcolm polkl a odvrátil se. Ušel tři bloky, mávl na taxík a vydal se do středu města. Seděl na zadním sedadle a třásl se jako osika. Jeho mozek však horečně pracoval na plné obrátky.

První krok k úspěšnému zvládnutí obranné hry je bránit v útočném duchu. Pokud se vám to podaří, objeví se před vámi obranné možnosti, o nichž se jiným hráčům ani nezdá. Hlavně však překvapíte svého protivníka.

(Fred Reinfeld: Úplná škola šachu)

PONDĚLÍ VEČER

„Začal hrozný brajgl, pane.“ V Powellově hlase se už opět ozývala únava a beznaděj.

„Jak to?“ Na druhém konci telefonní linky to v telefonu chrastilo a starý pán napínal uši, aby slyšel každé slovo.

„Malcolmova dívka byla na Capitol Hillu zasažena kulkou do hlavy. Dva svědci předběžně identifikovali Maronicka podle staré fotografie. Také identifikovali dívčina společníka jako Malcolma. Pokud víme, Malcolm nebyl zraněn. Maronick také zastřelil policajta.“

„Zabít dva lidi za den, to už je výkon i na Maronicka.“

„Neřekl jsem, že ta dívka je mrtvá, pane.“

Následovala téměř neznatelná pauza. Pak starý pán řekl: „Maronick svůj cíl nikdy nemine. Je mrtvá, že?“

„Ne, pane, i když k tomu moc nescházelo. Kdyby ji byl zasáhl o pár milimetrů vyš, byl by jí nadělal z mozku fašírku. Takhle utrpěla ‚jen‘ vážné zranění spodiny lebeční. Teď leží v nemocnici CIA. Už ji operovali. Tentokrát jsem se o bezpečnostní opatření postaral sám. Nechceme přece, aby se z ní stal další Weatherby. Je v bezvědomí. Podle doktorů to potrvá ještě několik dni, ale nakonec se z toho vylíže.“

Hlas starého pána zněl o poznání optimističtěji:

„Byla by schopná někomu něco říct? Cokoliv?“

„Ne, pane,“ odpověděl Powell zklamaně. „je v bezvědomí od chvíle, kdy byla postřelena. Mám v jejím pokoji dva muže. Kromě toho, že důkladně prověřují každého, kdo vejde dovnitř, čekají, až se probudí.

Pak je tu ještě jeden problém. Policie zuří. Chtějí spustit rozsáhlou honičku na Maronicka. Mrtvý policajt a zraněná dívka na Capitol Hillu pro ně znamenají daleko víc než náš zpravodajský dubl. Zatím se mi podařilo udržet je na uzdě, ale nevím, jak dlouho to ještě dokážu. Jestliže se pustí za Maronickem a budou přitom využívat nám i jim známých souvislostí, CIA se o tom musí dozvědět. Co mám dělat?“

Starý pán chvilku přemýšlel a pak řekl: „Dejte jim zelenou. Seznamte je s mírně upravenou verzi všeho, co víme. Hlavně jim dejte pár tipů o Maronickovi. Řekněte jim, ať se za ním pustí všemi prostředky, které mají k dispozici, a zdůrazněte, že jim kdykoliv s čímkoliv vypomůžeme. Trváme však na tom, že jakmile ho chytí, vyslýcháme ho první. Vyřiďte jim, že mě v tomhle požadavku vyšší místa jistě podpoří. Řekněte jim, ať najdou také Malcolma. Vypadá to na to, že si je Maronick vyčíhal?“

„Ani ne. Našli jsme turistický hotel, kde si Malcolm s dívkou najali pokoj. Myslím si, že Maronick byl náhodou v blízkém okolí a uviděl je. Nebýt včasného zásahu policie, tak by Kondora asi dostal. Pak je tu ještě jedna divná věc. Jeden ze svědků tvrdí, že Maronick určitě nebyl sám. Svědek si nestačil druhého muže pořádně prohlédnout, ale má dojem, že je starší než Maronick. Druhý muž samozřejmě zmizel.“

„Máte to potvrzeno od dalších svědků?“

„Ne, ale já mu věřím. Druhý muž je pravděpodobně ten hlavni dubl, po kterém jdeme. Capitol Hill je jako stvořený ke konspirativním schůzkám. To by také vysvětlovalo, jak se stalo, že Maronick narazil na Malcolma a dívku.“

„Ano, dobře. Pošlete mi všechno, co dáte dohromady o Maronickově příteli. Viděl ho svědek tak dobře, aby mohl nakreslit skeč? Nevšiml si náhodou poznávací značky auta?“

„Bohužel, ani jedno, ani druhé. Třeba budeme mít štěstí a dívka brzy procitne z bezvědomí. Snad si něčeho všimla ona.“

„Ano,“ souhlasil starý pán, „to by bylo štěstí.“

„Máte pro mě nějaké pokyny?“

Starý pán byl opět chvíli zticha a pak řekl: „Uveřejněte inzerát v Postu – ne, radši uveřejněte hned dva inzeráty. Náš hoch – ať už je kdekoliv – jistě očekává, že se mu ozveme. Ale nejspíš bude celý zmatený, a proto kromě zakódovaného inzerátu uveřejněte na té samé stránce ještě obyčejný, nekódovaný. Vyzvěte ho, ať se s námi spojí. V zakódovaném inzerátu mu sdělte, že dívka je naživu, že původní plán je zrušen a že hledáme nějaký způsob, jak ho dostat do bezpečí. Musíme doufat, že už má nebo si může opatřit výtisk kódovací knihy. V nekódovaném inzerátu si nemůžeme dovolit říct nic konkrétního, protože nevíme, kdo kromě našeho hocha to bude číst.“

„Naši kolegové z jiných služeben určitě nezakódovaný inzerát nepřehlédnou a hned uhádnou, že se něco děje.“

„To je sice nepříjemné, ale dříve či později bychom je stejně museli informovat. Ale myslím, že je uchlácholím.“

„Co podle vás Malcolm asi udělá?“

Starý pán se opět krátce odmlčel, než odpověděl: „Nejsem si jistý,“ řekl. „Hodně záleží na tom, co ví. Určitě si myslí, že dívka je mrtvá. Kdyby věřil, že je naživu, jistě by reagoval jinak. Dívka se nám možná bude hodit k tomu, abychom Malcolma nebo nepřítele vylákali z úkrytu. Ale s tím musíme ještě chvíli počkat.“

„Co chcete po mně?“

„Hodně práce, ale nemůžu vám dát žádné konkrétní úkoly. Hledejte dál Malcolma, Maronicka a jeho společníky a cokoliv, co by mohlo vysvětlit tenhle propletenec. Všechny novinky mi okamžitě zatelefonujte. Teď mě čeká schůzka s našimi kolegy a pak jdu na večeři k synovi.“

„Tohle je odporné!“ Představitel FBI se natáhl přes stůl a zmrazil starého pána pohledem. „Vy jste od začátku věděli, že vražda v Alexandrii má souvislost s případem, a nic jste nám neřekli. A navíc jste ještě zabránili policii, aby vraždu nahlásila a vyšetřovala podle předpisů. Odporné! Kdybychom to věděli, mohli jsme Malcolma a dívku už dávno mít. Oba by teď byli v bezpečí. Nemuseli bychom dělit pozornost dvěma směry a mohli bychom se vší silou pustit za těmi ostatními. Pokud bychom je ovšem už dávno nedopadli. Vím, co je to licoměrná pýcha, ale tady jde o národní bezpečnost! Mohu vás ujistit, že my bychom se takhle nikdy nezachovali!“

Starý pán se usmál. Právě jim osvětlil pouze souvislost mezi Maronickem a vraždou v Alexandrii. Ti by vyváděli, kdyby věděli, co všechno ještě ví! Rozhlédl se po nechápavých obličejích. Nastal čas usmíření nebo alespoň rozumné úvahy. „Pánové, pánové, chápu váš hněv. Jistě si však uvědomujete, že jsem pro takové počínání měl své důvody.

Jak všichni ostatně už víte, domnívám se, že z CIA unikají důležité informace. Od začátku jsem měl za to, že tento dosud neznámý informátor může zmařit všechno, co jsme až dosud podnikli. Koneckonců, hlavní cíl je – ať už si to přiznáme, nebo ne – tento únik informací zastavit. Jak jsem mohl vědět, že informátor nesedí právě v naší koordinační skupině? Jsme přece jenom lidé, žádní supermani.“ Odmlčel se. Muži sedící kolem stolu byli příliš zkušení na to, aby pohlédli jeden na druhého, ale starý pán cítil, jak v místnosti narůstá napětí. Pogratuloval si.

„Tak dobře,“ pokračoval, „třeba jsem toho neměl tolik před naší skupinou zamlčovat, ale já o tom nejsem přesvědčen. Ne, že bych někoho obviňoval, ale zároveň také nezavrhuji možnost, že informátor sedí mezi námi: Pořád si myslím, že jsem se zachoval správně. Na rozdíl od našeho přítele z FBI se domnívám, že i kdybych vám o souvislostech vraždy v Alexandrii řekl dřív, moc by se nestalo. Byli bychom na tom stejně jako teď. Ale to není náš hlavní problém. Náš hlavní problém zní ‚Co podnikneme teď a jaké prostředky použijeme?‘“

Náměstek ředitele se rozhlédl po místností. S odpovědí na otázku starého pána nikdo příliš nespěchal. To znamenalo, že se musí chopit iniciativy on sám. Takové chvíle náměstek přímo nenáviděl. Když jde o to, neurazit někoho pak opatrnosti nikdy nezbývá. Daleko lépe se vždy cítil při práci v terénu, protože tam si dělal starosti pouze s nepřítelem. Odkašlal si a použil triku, který – jak doufal – starý pán očekával. „Co navrhujete, pane?“

Starý pán se usmál. Starý dobrý Darnsworth. Hrál tuhle hru docela dobře, ale ne zase dost dobře. Starý pán to dělal nerad, ale muselo to být. Odvrátil pohled od svého přítele, a když promluvil, zíral do prázdna. „Budu upřímný, pane náměstku. Nic mě nenapadá. Opravdu. Ale samozřejmě si myslím, že něco bychom dělat měli.“

Náměstka polilo horko. Teď to zase bylo na něm. Podíval se kolem sebe a řekl si, že muži kolem stolu už nevypadají ani odhodlaně, ani schopně. Bloudili pohledy po místnosti, jen aby jeho pohled nemuseli opětovat. Přesto věděl, že koutkem oka sledují každé jeho gesto. Náměstek si opět odkašlal. Rozhodl se, že tu agónii co nejrychleji ukončí. „Jak vidím, nikdo nemá žádné nové nápady. Proto navrhuji, abychom pokračovali tak jako dosud. Jestli už nikdo nic nemá…,“ náměstek se formálně na chviličku odmlčel, „… navrhuji, abychom se prozatím rozešli.“ Srovnal papíry do složky, vecpal je do aktovky a rychle opustil místnost.

Ostatní muži vstali a představitel armádní zpravodajské služby se naklonil ke kapitánovi námořnictva. „Mám stejný pocit jako krátkozraký, impotentní panic na svatební cestě: vidím málo a dělat můžu ještě míň.“

Námořní kapitán se podíval na svůj protějšek a řekl: „Takové problémy já nikdy nemám.“

Malcolm třikrát přesedl do jiného taxíku, než konečně zamířil do severovýchodního Washingtonu. Poblíž středu města zaplatil, vysedl a začal s procházkou po okolí. Měl plán. Byl velmi povšechný a zběžný, ale byl to plán. Nejdříve musí najít úkryt před lovci.

Trvalo mu to pouze dvacet minut. Viděl, že si ho všimla a přešla na druhou stranu ulice, aby se setkali. Jak vystupovala na chodník, „zakopla“ o obrubník a spadla mu přímo do náruče. Rukama mu rychle přejela po obou bocích. Cítil, jak ztuhla, když nahmatala pistoli. Ucukla a probodla ho pohledem. Malcolm si všiml, že má neobyčejně jasné hnědé oči.

„Policajt?“ Podle hlasu jí mohlo být nanejvýš osmnáct. Malcolm zaregistroval její vlasy obarvené na blond a bílou kůži na krku. Voněla všemi vůněmi vzorkovnice obchodního domu.

„Ne.“ Malcolm se podíval na vyděšený obličej. „Doprovázím vozy převážející peníze.“ Viděl, že se ho trošku boji, ale věděl, že to s ním riskne.

Opět se k němu přitiskla boky a poprsím. „Co tu děláš?“

Malcolm se usmál. „Chci ženskou. Rád zaplatím. Kdybych byl policajt, tak tě stejně nemůžu zatknout, protože by řekli, že jsem tě vlákal do pasti. Jasný?“

Usmála se. „Jasně frajere. Chápu. Jak sis to představoval?“

Malcolm se na ni podíval. Italka, řekl si, nebo Španělka. „Kolik si účtuješ?“

Dívka si ho zkoumavě prohlédla, aby odhadla možnosti. Dnešek se jí moc nevydařil. „Dvacet dolarů za jedno vyspání?“ Tónem hlasu naznačila, že je ochotná smlouvat.

Malcolmovi bylo jasné, že musí co nejrychleji zmizet z ulic města. „Nemám na spěch,“ řekl. „Dám ti… pětasedmdesát za celou noc. Když půjdem k tobě, zaplatím za snídani.“

Dívka nastražila uši. Tolik peněz si nevydělá ani za celou noc a půl dalšího dne. Přesto se rozhodla přihodit. Zajela rukou Malcolmovi do rozkroku a celým tělem se k němu přitiskla. „To je bezvadný, miláčku, ale…“ Téměř ztratila odvahu. „Nešlo by to za stovku? Prosím? Budu na tebe zvlášť hodná.“

Malcolm se na ni podíval a přikývl. „Sto dolarů. Za celou noc u tebe.“ Sáhl do kapsy a podal jí padesátidolarovou bankovku. „Půlku teď a půlku potom. A nechci žádnou orgii.“

Dívka mu vytrhla peníze z ruky. „Kdepak. Budem spolu jen my dva. A já na tebe budu moc, moc hodná. Bydlím kousek odtud.“ Zavěsila se do něj.

Když došli na roh, pošeptala mu: „Okamžik, miláčku. Musím mluvit s támhletím chlápkem.“ Rychle se vyprostila a poodběhla ke slepému prodavači tužek. Malcolm se opřel zády o zeď a rychle hmátl po pistoli.

Uviděl, jak dívka podstrčila slepci padesát dolarů. Muž cosi zamumlal. Dívka se rozběhla k telefonní budce. Výrostka, který neslušnými poznámkami komentoval, jak jí při běhu poskakují prsa, si ani nevšimla. Na budce sice byl nápis „mimo provoz“, ale dívka vešla dovnitř. Malcolmovi se zdálo, že cosi hledá v seznamu. Neviděl ji však dobře, protože stála zády k němu. Vyšla z budky a rychle se k němu vrátila.

„Promiň, miláčku, žes musel čekat. To víš, kšeft je kšeft. Nezlobíš se, že ne?“

Když procházeli kolem slepce, Malcolm se zastavil a odstrčil ji od sebe. Strhl muži silné brýle proti slunci. Podíval se slepci do tváře a přitom koutkem oka pozorně sledoval udivenou dívku. Pohled na dva prázdné očnicové důlky ho přiměl, aby brýle slepci nasadil ještě rychleji, než je sejmul. Chvatně nacpal do slepcovy natažené ruky desetidolarovku. „Zapomeňte na to, starej pane.“

Muž se chraplavě zasmál. „Už se stalo.“

Když odcházeli pryč, dívka se na něj nechápavě podívala a zeptala se: „Proč jsi to udělal?“

Malcolm pohlédl do udiveného, přihlouplého obličeje. „Jen jsem si chtěl něco ověřit.“

Její byt se skládal z pokoje a kuchyňky se sprchovým koutem. Jakmile vešli dovnitř, zamkla dveře a zajistila je zástrčkou. Malcolm je ještě zajistil řetízkem. „Hned budu u tebe, miláčku. Svlíkni se. Uvidíš, že se ti to se mnou bude líbit.“ Zmizela za závěsem oddělujícím sprchový kout.

Malcolm vyhlédl z okna. Tři patra. Sem nikdo nevyšplhá. Prima. Dveře byly bytelné a dobře zamčené. Neviděl, že by je sem někdo sledoval. Snad si jich nikdo ani nevšiml. Pomalu se svlékl. Pistoli položil na noční stolek vedle postele a zakryl ji starým časopisem. Postel pod ním zavrzala. Třeštila mu hlava a bolelo ho celé tělo. Řekl si, že se musí chovat naprosto normálně.

Vyšla ze sprchového koutu a oči se jí nepřirozeně leskly. Měla na sobě černou noční košili s dlouhými rukávy. Velký výstřih odhaloval dvě podlouhlá, hubená ňadra. Zbytek její postavy se s ňadry dobře doplňoval. Byla hubená, téměř vyzáblá. Najednou měla zastřený hlas. „Promiň, že mi to trvalo tak dlouho, cukroušku. Pojď, dáme se do toho.“

Vlezla do postele a přitáhla si jeho hlavu k prsům. „Ještě ujdou, viď, zlato?“ Několik minut ho hladila, pak řekla: „A teď ti to krásně udělám.“ Přemístila se k zadnímu čelu postele a zabořila mu hlavu do rozkroku. Za chvíli se jí podařilo vyvolat u Malcolma příslušnou odezvu. Vstala a odešla do sprchového koutu. Vrátila se s dózou vazelíny. „Byl jsi dobrej. Fakt, moc dobrej.“ Natáhla se na postel a ošetřila se vazelínou. „Tak vidíš, miláčku, teď jsem pro tebe připravená. Vem si mě, kdykoliv se ti zachce.“

Dlouho jen tak leželi vedle sebe. Konečně se na ní Malcolm podíval. Její poprsí pomalu a rytmicky stoupalo a klesalo. Tvrdě spala. Vstal, přešel pokojem a odhrnul závěs. Na špinavém toaletním sedátku našel lžičku, gumovou hadičku; zápalky a podomácku vyrobenou injekční stříkačku. Malý polyetylénový sáček byl ještě do tří čtvrtin plný bílého prášku. Tak proto nosila košili s dlouhými rukávy.

Malcolm rychle prohledal byt. Našel čtyři soupravy spodního prádla, tři halenky, dvě sukně, dvoje šaty, jedny džínsy a červený svetr. Ve skříni visel potrhaný pršiplášť. V krabici od bot na kuchyňském stole našel šest stvrzenek o převzetí osobních věcí po propuštění z washingtonského vězení. Také objevil dva roky starý školní průkaz. Mary Ruth Rosenová. Na rubu průkazky byla úhledně napsána adresa synagógy. K jídlu tu nebylo nic, kromě pěti čokoládových tyčinek, jednoho kokosového ořechu a hltu grapefruitového džusu. Spořádal čokoládu i ořech a zapil to džusem. Pod postelí našel prázdnou láhev od vina. Postavil ji proti dveřím. Jestliže někdo dveře náhle otevře, vzbudí ho třesk skla. Vzal nehybnou postavu na posteli do náručí. Dívka se ani nepohnula. Uložil ji do starého, odrbaného křesla a přehodil přes ni přikrývku. V tomhle stavu ji nepohodlí stejně moc vadit nebude. Vyňal kontaktní čočky a lehl si. Během pěti minut už tvrdě spal.

Téměř v každé partii se dostaví krize, kterou je třeba okamžitě rozpoznat. Hráč musí riskovat. Ví-li, co dělá, pak to nazýváme „zakalkulovaným rizikem“. Jestliže povaze této krize rozumíte, jestliže chápete, jak k ní došlo, jestliže dokážete předpokládat další vývoj hry, jestliže včas rozpoznáte, co je třeba udělat a problémy s tím spojené, pak je vše v pořádku. Pokud tyto schopnosti nemáte, je pro vás partie ztracená a jakýkoliv další odpor je zbytečný.

(Fred Reinfeld: Úplná škola šachu)

ÚTERÝ – OD RÁNA DO PODVEČERA

Malcolm se probudil krátce po sedmé. Do osmi ještě tiše ležel v posteli a podrobně promýšlel všechny možnosti. Nakonec se rozhodl, že svůj plán uskutečni. Podíval se na křeslo. Dívka se během noci svezla na zem. Pokrývku měla teď přehozenou přes hlavu a těžce oddychovala.

Malcolm vstal. Chvilku zápasil s jejím bezvládným tělem, než ji dostal zpátky do postele. Dívka spala. Malcolm se osprchoval vlažnou vodou a úspěšně se oholil mírně použitým holicím strojkem. Moc rád by si chtěl vyčistit zuby, ale nedokázal se přinutit použít dívčin kartáček.

Než odešel z bytu, podíval se na spící dívku. Dohodli se na sto dolarech a zatím ji dal jen padesát. Dobře věděl, co s těmi penězi udělala. Váhavě položil další padesátku na příborník. Stejně to nebyly jeho peníze.

Ušel tři bloky a objevil bistro, kde posnídal v hlučné společnosti lidí na cestě do práce. Po snídani si v drugstoru koupil kartáček na zuby a pastu a v soukromí toalety u benzinové stanice si vyčistil zuby. Bylo přesně 9.38.

Našel telefonní budku. U čerpadláře si rozměnil peníze, takže měl plnou hrst drobných. Nejdříve zavolal na informace o telefonních číslech. Pak zavolal na jeden malý úřad v Baltimore.

„Registrace motorových vozidel. Přejete si něco?“

„Ano,“ odpověděl Malcolm. „Jmenuji se Winthrop Estes a bydlím v Alexandrii. Rád bych se komusi odvděčil, ale potřebuji k tomu vaši pomoc.“

„Jak to myslíte?“

„Víte, když jsem jel včera z práce, odešla mi na křižovatce baterie. Zkoušel jsem všechno možné, ale motor neškytl. Zrovna, když jsem to chtěl vzdát a odtlačit vůz, aby nepřekážel provozu, zastavil za mnou člověk v mercedesce. Vůbec se nebál, že si poškrábe auto, a roztlačil mě. Odjel tak rychle, že jsem mu ani nestačil poděkovat. Stačil jsem si akorát zapsat jeho číslo. Hrozně rád bych mu písemně poděkoval, nebo ho pozval na skleničku, prostě cokoliv. Taková věc se ve Washingtonu nestává každý den.“

Muž na druhém konci drátu byl dojat. „To tedy ne. A ještě k tomu chlap v mercedesce! Hm, to musel být fakt slušňák! Už vás chápu. Měl marylandskou poznávací značku a vy na mě chcete, abych se podíval, kdo to je, že?“

„Ano. Šlo by to?“

„No… oficiálně je to proti předpisům, ale když je to něco tak výjimečného, čert vzal předpisy, že? Máte to číslo?“

„Maryland 6E – 49387.“

„6E – 49387. Dobře. Počkejte chvilku u aparátu a já vám to najdu.“ Malcolm slyšel, jak muž odložil sluchátko na stůl. Mužovy kroky zanikly v šumu psacích strojů a jiných úředních zvuků, pak se opět přiblížily. „Pane Estesi, jste tam? Už to mám. Ta černá mercedeska patří jistému Robertu T. Atwoodovi, Elwood Lane 42, Chevy Chase. Tihle lidé musí být pěkní pracháči. Jiní v té čtvrti nebydlí. Pár škrábanců na autě ho asi moc nerozhází. Je to zvláštní, lidé jako on kolem člověka většinou profičí a ani si ho nevšimnou.“

„Děkuju mockrát.“

„To nestojí za řeč. Rád jsem to pro vás udělal. Jenom se o tom moc nešiřte. Víte, jak to myslím. A tomu Atwoodovi radši neříkejte, jak jste k té adrese přišel, ano?“

„Ano.“

„Máte to určitě správně? Robert Atwood, Elwood Lane 42, Chevy Chase?“

„Mám. Ještě jednou vám děkuju.“ Malcolm zavěsil a zastrčil papír s naškrabanou adresou do kapsy. Adresu si ostatně bude pamatovat i bez papíru. Aniž by dobře věděl proč, vrátil se do bistra na kávu. Cestou se pozorně rozhlížel, ale nikdo ho nesledoval.

Ranní výtisk Postu ležel na pultě. Prolistoval jej. Inzerát byl na straně 12. Dali si záležet, aby to nepřehlédl. V inzerátu vysázeném tučnými osmicentimetrovými typy stálo: „Kondore, zavolejte domů.“

Malcolm se usmál a zprávu zakódovanou v druhém inzerátu jen přelétl pohledem. Když jim zavolá, řeknou mu, aby se objevil nebo aby se někde skryl.

Jenže on má jiné plány, A v zakódované zprávě stejně není nic, co by mohlo jeho plány ovlivnit. Teď už ne. Včera na Capitol Hillu pozbyly všechny jejich pokyny smyslu.

Malcolm svraštil obočí. Jestliže se mu nepodaří přesně do puntíku realizovat jeho úmysl, pak se celá věc může zvrtnout. A takové „zvrtnutí“ by znamenalo jeho smrt. S tím si ovšem velkou hlavu nedělal. Neúspěch by však znamenal velkou ztrátu nejenom pro něj. Musí o tom někomu podat zprávu. Pro všechny případy.

Nemůže se ale prozradit, dokud to nebude mít za sebou. Zpráva musí být doručena se zpožděním.

Malcolm ke psaní použil prostředků, které měl k dispozici. O dvacet minut později vyžebral od servírky tři malé obálky a do první z nich zastrčil tři ubrousky. Ubrousky obsahovaly stručný výčet událostí za posledních pět dní a výhled do budoucností. Ubrousky byly určeny pro potřebu FBI. Stejný výčet sepsaný na cáry papíru, které Malcolm schrastil po kapsách, putoval do další obálky adresované CIA. Do poslední malé obálky Malcolm vložil mapu Washingtonu, kterou dostal od čerpadláře. Zadní strana mapy byla popsána jeho úhledným písmem. Obálku s mapou adresoval redakci Postu. Pak zašel do drugstoru, kde zakoupil jednu velkou obálku, do níž vložil všechny tři malé obálky. Velkou obálku vhodil do poštovní schránky, když se předtím ujistil, že schránku budov vybírat až ve dvě hodiny odpoledne. Velká obálka byla adresována Malcolmově bance, kde každé úterý zavírali právě ve dvě odpoledne. Malcolm předpokládal, že malé obálky budou z banky odeslány nejdříve zítra. To znamenalo, že má před sebou nejméně den neomezeného pohybu. Všechno, co věděl, odeslal na příslušná místa. Teď už k nikomu neměl žádné závazky.

Zatímco Malcolm trávil zbytek dne ve věčné frontě turistů před Washingtonským památníkem, představitele zpravodajských složek a policejního sboru začaly obestírat mrákoty. Detektivové a agenti o sebe navzájem zakopávali. Každou chvíli odněkud přišlo hlášení, že Malcolm byl spatřen. Tři vozy plné zástupců tří různých agentur téměř současně dorazily k malému turistickému hotýlku. Agenti a detektivové měli za úkol prozkoumat tři různé stopy. Ukázalo se, že všechny tři byly falešné. Muži zakrátko naskákali do aut a vyrazili někam jinam, aniž se obtěžovali dát udivené majitelce hotýlku jakékoliv vysvětlení. Hlídka FBI zatkla a zadržela pracovníka Kongresu, jehož vzhled přibližně odpovídal Malcolmovu popisu. Půl hodiny poté, co byla ověřena jeho pravá totožnost a byl propuštěn z federální vazby, zadržela toho chudáka washingtonská policie. Reportéři dotírali na nervózní představitele washingtonské policie s dotazy o vzrušující přestřelce na Capitol Hillu. Kongresmani, senátoři a političtí čmuchálci všech odstínů neustále telefonovali na CIA, policii a sobě navzájem a dožadovali se, aby jim někdo potvrdil fámu o infiltraci CIA. Kevin Powell si opět hrál na Kondora a snažil se uhádnout, co Malcolm asi dělal a dělá. Právě kráčel po East Capitol Street a hlavou se mu honily nepříjemné a znepokojující otázky. Krásný jarní den jako by pro něj neexistoval. Když se ani od stromů, ani od budov nedočkal žádných odpovědí, rozhodl se, že to pro dnešek vzdá a vypravil se za ředitelem honu.

Powell dorazil pozdě, ale když rychle vešel do místnosti, starý pán k němu nevyslal jediný káravý pohled. Naopak, starý pán zářil jako sluníčko. Powell si nejdřív pomyslel, že starý pán chce svou dobrou náladou zapůsobit na neznámého muže sedícího u kulatého stolu, ale pak postupně usoudil, že optimismus starého pána je opravdový.

Neznámý byl snad ten nejmohutnější muž, kterého kdy Powell spatřil. Když seděl, bylo těžké odhadnout jeho výšku, ale Powell odhadl, že určitě měří hodně přes dva metry. Nákladný, elegantní oblek neznámého muže skrýval přinejmenším 150 kilogramů masa a kostí. Powell si všiml, že mužova malá, prasečí očka ho pečlivě sledují a odhadují.

„Výborně, Kevine,“ řekl starý pán. „Dobře, že se k nám můžete připojit. Tady dr. Loftse asi ještě neznáte.“

Powell neznal dr. Loftse osobně, ale měl ponětí o jeho práci. Dr. Crawford Lofts byl asi jedním z nejlepších psychologů-diagnostiků na světě. Jeho práce však byla známa jen velmi úzkému okruhu lidi. Dr. Lofts byl vedoucím skupiny pro psychologická a psychiatrická vyhodnocení při CIA. Tato skupina disponovala téměř neomezenými prostředky a specializovala se na vyhodnocování povahových charakteristik všech známějších světových státníků a vybraných osobností.

Když starý pán objednal pro Powella kávu, otočil se k němu a řekl: „Dr. Lofts pracuje na našem případu. Během několika posledních dní mluvil s lidmi, seznámil se s prací našeho hocha, prostudoval jeho spisy a dokonce i bydlel v jeho bytě. Myslím, že se tomu říká rekonstrukce akčního profilu. Ale vy to jistě umíte vysvětlit lépe, pane doktore.“

Loftsův tichý hlas Powella překvapil. „Myslím, že už jste vše podstatné řekl, starý příteli. Chci se s Malcolmem důkladně seznámit, abych přišel na to, co udělá. Všechno, co vám teď můžu říct, je, že asi bude fantasticky improvizovat. Pokud to nebude zapadat do jeho plánů, bude ignorovat cokoliv, co mu řeknete.“ Dr. Lofts se odmlčel a Powell si pomyslel, že toho o své práci moc nenamluví.

„A co s tím budete dělat?“ zeptal se Powell a hned se zastyděl, že své neuspořádané myšlenky vyřkl nahlas.

Doktor se zvedl k odchodu. Ten určitě měří aspoň dva metry deset centimetrů, napadlo Powella. „Rozmístil jsem své lidi na různých místech ve městě, kde by se Malcolm mohl objevit. A teď, když dovolíte, bych se k nim rád vrátil.“ Dr. Lofts se kývnutím hlavy rozloučil se starým pánem a Powellem a majestátně vyplul z místnosti.

Powell se podíval na starého pána. „Myslíte, že má nějakou naději na úspěch?“

„Ne. Rozhodně ne větší než kdokoliv jiný. On si to mysli také. Potýká se tu s takovou spoustou proměnných hodnot, že mu nezbývá než hádat. Ale cením si ho právě proto, že si to uvědomuje.“

„Ale proč ho do toho zatahovat? Můžeme přece dostat, kolik lidí chceme. Proč bychom měli přibírat ještě zvláštní psychologickou skupinu?“

V očích starého muže to zajiskřilo, ale jeho hlas zněl studeně. „Protože, můj drahý hochu, nikdy není na škodu mít v revíru spoustu lovců lovících různými způsoby. Hrozně moc stojím o Malcolma, a proto musím využít všechny možnosti, které mám k dispozici. A teď mi povězte, co je nového u vás.“

Powell mu to sdělil slovy, která použil už mnohokrát předtím: žádný pokrok.

Přesně v půl páté odpoledne se Malcolm rozhodl ukrást auto. Uvažoval i o jiných způsobech, jak si opatřit dopravu, ale všechny je postupně vyloučil – byly příliš riskantní. Problém mu pomohla vyřešit prozřetelnost, která se za tímto účelem spojila s Americkou legií válečných veteránů a jistou známou palírnou whisky z Kentucky.

Nebýt toho, že Americká legie pořádala celonárodní konferenci na téma Mládež a drogy, Alvin Phillips by nebyl ve Washingtonu, natož u Washingtonského památníku. Sám velký velitel legie pro stát Indiana vybral Alvina, aby se zúčastnil konference a co nejvíce se poučil o zlu, které drogy páchají mezi mladými lidmi. Po dobu trvání konference dostal zvláštní propustku, která mu měla umožnit obejít frontu u Washingtonova památníku. Propustku sice včera ztratil, přesto se cítil být lidičkám doma povinován památník zhlédnout.

Nebýt jisté palírny whisky z Kentucky, nebyl by teď Alvin notně podnapilý. Palírna totiž podarovala každého účastníka konference litrem své nejlepší whisky. Včerejší film popisující, jak užívání drog vede ke zvrácenému sexu mezi půvabnými nedospělými dívenkami, Alvina tak rozrušil, že celou láhev ještě ten večer vypil. Whisky mu natolik zachutnala, že si koupil ještě jednu láhev, aby s její pomocí přežil zbytek konference a „vyrazil klín klínem“. Stačil vypít téměř celou láhev ještě dřív, než jednání konference skončilo. Pak se dopotácel k Washingtonovu památníku.

Malcolm nenašel Alvina, ale Alvin našel Malcolma. Připojil se k frontě turistů a všem, kteří o to stáli, hlasitě vysvětlil, že na tomhle zatraceným slunci stojí jen proto, že je vlastenec. Nemusel tady vlastně vůbec čekat, mohl jít rovnou nahoru, jenže ta zatracená štětka mu majzla zatracenou peněženku a s ní taky tu zatracenou propustku. Ta ale pěkně protáhne nos, až zjistí, že v peněžence měl jen šekovou knížku – kdepak, není nad šeky. Měla zatraceně velký prsa, to teda jo. Krucinál, dyť se s ní jenom chtěl projet ve svým novým bouráku!

Jakmile Malcolm uslyšel slovo „bourák“, okamžitě pocítil silnou nevoli k zatraceným, levným štětkám a zároveň velkou lásku k Americké legii, státu Indiana, kentucké whisky a Alvinovu úplně novému chrysleru. Dali se do rozhovoru a Alvin se brzy dozvěděl, že mluví s kolegou veteránem, jehož koníčkem jsou automobily. Jen si ještě přihni, Alvine, starý brachu.

„Fakt? Ty vážně žereš auťáky?“ Byla to tak důležitá informace, že Alvin málem přestal upíjet. Na druhé straně však právě narazil na bezva novýho kamaráda a to se přece muselo zapít. „Chceš vidět jeden prima bourák? Úplně novej. Poprvé jsem ho vlastně řídil, když jsem sem jel z Indiany. Byls někdy v Indianě? Musíš přijet a stavit se u mě. Představím tě mý starý. Není to žádná krasavice – sakra, dyť je nám voběma už pěta-pěta-pětačtyřicet. Ale že na to nevypadám, že ne? Co jsem to… co jsem to říkal? Jo. Vo starý jsem mluvil. Fajn ženská je to, fajn ženská, kapku při těle, ale já si zase potrpím na…“

Tou dobou už Malcolm vymanévroval Alvina z davu a dovedl ho na parkoviště. Také si několikrát přihnul z láhve, kterou Alvin pečlivě ukrýval pod kabátem. Malcolm vždy zvedl láhev k sevřeným rtům a několikrát pohnul ohryzkem, aby dokázal, že mu whisky chutná. Nechtěl, aby alkohol zpomalil jeho reakce. Alvin z láhve upíjel tak mocnými doušky, že Malcolmovu abstinenci více než vynahradil.

Malcolm a Alvin spolu probrali tu zatracenou mládež a ty její zatracený drogy. Zvláště dívky, nezletilé dívky krásné jako obrázek a už navyklé na marihuanu a připravené udělat cokoliv, doslova cokoliv, jen aby se k té své zatracené droze dostaly. Malcolm se mezi řeči zmínil, že ví, kde se dvě takové dívky poflakují. Za zatracenou marihuanu udělají „cokoliv“. Alvin ho přerušil. „Fakt?“ zeptal se. Když ho Malcolm ujistil, že je to opravdu tak, Alvin se usilovně zamyslel. Malcolm chvíli nechal rozhovor skomírat a pak Alvin navrhl, že by nebylo špatné se s takovými dívkami seznámit. Aspoň by mohl lidičkám doma v Indianě poreferovat, jak to s těmi drogami doopravdy je. Dívky se poflakovaly asi někde na veřejnosti, a proto bude nejlepší, když pro ně „John“ zajede a přiveze je sem. Pak by všichni mohli společně odejít do Alvinova hotelového pokoje a podebatovat si. Ano, radši tam než tady. Aspoň Alvin konečně zjistí, proč jsou ochotné udělat cokoliv, ale doopravdy cokoliv, za tu zatracenou marihuanu. Došli k novému nablýskanému autu a Alvin podal Malcolmovi klíčky.

„Mám plnou nádrž. Až po okraj. Fakt – nepotřebuješ prachy?“ Alvin hrábl do kapsy a vytáhl ošoupanou peněženku. „Vem si, co potřebuješ. Ta děvka mi včera vzala akorát šekovou knížku a ta jí bude na pendrek.“ Malcolm si vzal peněženku. Zatímco si Alvin poněkud neohrabaně přihýbal z láhve, jeho nový přítel odstranil z peněženky všechny dokumenty včetně technického průkazu auta. Vrátil peněženku Alvinovi.

„Tumáš,“ řekl. „Myslím, že nebudou chtít peníze hned. Asi až potom.“

Alvinův nový přítel se tajemně pousmál a spiklenecky mrkl okem. Alvinovo srdce se rozbušilo vzrušením. Na to, aby se u něj objevily ještě nějaké jiné příznaky, byl už příliš opilý.

Malcolm odemkl auto. Na předním sedadle ležela zprohýbaná čepice se štítkem. Na podlaze stálo šest plechovek piva v dárkovém balení. Alvin si je koupil, aby s jejich pomocí překonal vedro. Malcolm nasadil čepici svému příteli na hlavu a prázdnou láhev od whisky mu vyměnil za pivo. Pohlédl do zčervenalého a zpoceného obličeje a setkal se s párem kalných oči. Ještě dvě hodiny na slunci a Alvin usne tvrdým spánkem opilce. Malcolm se usmál a ukázal prstem na nedaleký trávník.

„Až se s nimi vrátím, setkáme se tamhle. Pak půjdeme do tvého pokoje. Určitě nás poznáš. Obě mají velký prsa. Než to pivo vypiješ, jsem tu s nimi zpátky. S ničím si nedělej starosti.“

Něžně Alvina postrčil směrem k parku. Když vyjížděl z parkoviště, pohlédl do zpětného zrcátka právě včas, aby uviděl, jak Alvin s těžkým žuchnutím usedl na trávník, stranou od ostatních lidí. Když Malcolm zahýbal za roh, Alvin právě otevřel první plechovku piva a dal si první mocný hlt.

Benzínová nádrž auta byla opravdu plná. Malcolm zabočil na kruhový objezd kolem města. V Chevy Chase na chvíli zastavil u restaurace, aby si dal smaženy sýr a zašel na záchod. Tam si ulevil a zkontroloval svou pistoli.

Elwood Lane číslo 42 opravdu bylo panské sídlo. Dům byl ze silnice sotva vidět. Jelo se k němu po soukromé cestě uzavřené pevnou železnou bránou. Další nejbližší obydlí bylo nejméně míli odtud. Dům byl ze tři stran obklopen hustým lesem. Pozemek směrem k silnici byl částečně vykácený. I když Malcolm dům zahlédl jen letmo, bylo mu jasné, že to není žádný domeček. Zastavit a prohlédnout si ho podrobněji by však nebylo moudré.

U malého benzínového čerpadla dostal mapu okolí. Vyčetl z ní, že v lesích za domem už nikdo jiný nebydlí, Když čerpadláři řekl, že je ornitolog na dovolené a že tu někde v okolí možná zahlédl velmi vzácný druh drozda, čerpadlář mu ochotně vysvětlil, kudy vedou malé venkovské silničky nezanesené do mapy, které by ho mohly dovést k drozdím hnízdům. Jedna taková silnička, spíše cesta, vedla za domem č. 42.

Díky čerpadlářově ochotě Malcolm našel tu správnou silnici. Hrbolatá, nevyasfaltovaná štěrková silnička se vinula po úbočích kopců, přes strouhy a potoky, protínala zarostlé pastviny. Lesy byly natolik husté, že Malcolm viděl jen málo z okolní krajiny. Štěstí se ho však opět podrželo. Když vyjel na vrchol jednoho z kopců, uviděl dům po své levicí, asi mílí odtud. Malcolm sjel autem ze silnice a dokodrcal se na malou mýtinu.

V lese bylo ticho a obloha začínala dostávat růžový nádech. Malcolm se rychle prodíral houštím. Věděl, že se k domu musí dostat před setměním. Potmě by ho nikdy nenašel.

Trvalo mu to půl hodiny ostré chůze. Slunce už zapadlo a začínalo se smrákat, když dorazil na vršek malého kopce. Dům stál přímo pod ním. Měl k němu 300 metrů. Malcolm ulehl na zem a snažil se popadnout dech. Světla už valem ubývalo a on si chtěl všechno pořádně vtisknout do paměti. V oknech domu se občas mihl nejasný obrys postavy. Dům měl velký dvůr obestavěný kamennou zdí. Za domem byl malý přístřešek.

Rozhodl se, že tu počká do setmění.

Robert Atwood seděl ve svém oblíbeném křesle. Zatímco jeho tělo odpočívalo, mozek usilovně přemýšlel. Dnes večer nestál o setkání s Maronickem a jeho lidmi, zvláště ne tady. Věděl, že je na ně vyvíjen stále větší a větší tlak a že na něm budou chtít, aby vymyslel nějaké alternativní řešení. Teď však Atwood pořád ještě žádné neměl. Vývoj událostí v poslední době podstatně změnil celkový obraz situace. Velmi mnoho záleželo na té dívce. Kdyby procitla z bezvědomí a byla by schopná ho identifikovat… hm, to by byla smůla. Poslat Maronicka, aby ji vyřídil, by bylo riskantní. Bezpečnostní opatření jsou příliš přísná. Atwood se usmál. Jestliže to dívka přežije, mohlo by to ovšem znamenat zajímavý a příznivý vývoj, zvláště pokud jde o jednání s Maronickem. Mistr ve střelbě na živé terče Maronick minul cíl. Atwoodův úsměv se rozšířil. Pravda, netrefil se jen o vlásek, ale netrefil se. Možná že dívka bude proti Maronickovi užitečná jako svědek. Jak přesně, to Atwood zatím ještě nevěděl, ale rozhodl se, že bude Maronickovi dál namlouvat, že dívka je mrtvá. Ostatně, ta může vstoupit do hry až později. Teď se Maronick musí soustředit především na likvidaci Malcolma.

Atwood věděl, že Maronick trvá na schůzce v jeho domě jen proto, aby ho do celé záležitosti ještě více zaangažoval. Maronick si určitě dá záležet, aby ho viděl někdo z okolí. Ten někdo by v případě neúspěchu akce mohl být vyslýchán policií. Tímhle způsobem si Maronick chtěl ještě více pojistit Atwoodovu loajalitu. Atwood se opět usmál. S tímhle trikem si poradí. Tady by dívka možná opět mohla posloužit. Jestliže ovšem…

„Tak já už jdu, miláčku.“ Atwood se obrátil k podsaditější, šedovlasé ženě oblečené do drahého kostýmu. Vstal a vyprovodil manželku ke dveřím. Když jí byl nablízku, nikdy si neopominul povšimnout drobných jizev na krku a nad čelem. Plastická chirurgie z její pokožky vymazala léta života. Pousmál se. Moc by ho zajímalo, zda chirurgický zákrok a hodiny strávené v exkluzivní tělocvičně alespoň trochu zpříjemnily život jejímu mladému milenci.

Elaine Atwoodové bylo padesát let, o pět let méně než Atwoodovi. Muže, který ji uměl tak nádherně rozvášnit a vrátit jí mládl; znala jako Adriana Queense, britského postgraduálního studenta na americké univerzitě. Její manžel o milenci věděl a věděl také, že Adrian Queens se ve skutečnosti jmenuje Ramon Sanchez a je to agent chilské kontrarozvědky, který doufá, že z ženy prominentního amerického zpravodajského důstojníka vytáhne nějaké informace a dosáhne tím závratné kariéry. „Milostná aféra“ mezi Sanchezem a jeho ženou ho docela bavila a zároveň sloužila dobře jeho vlastním potřebám. Elaine aspoň měla něco na práci a on z toho eventuálně mohl vytřískat senzační odhalení zahraničního špióna. Takové věci kariéře nikdy neuškodí. Člověk jen musí vědět, jak využít příležitost.“

„Možná že po koncertě zůstanu na noc u Jane, miláčku. Mám ti zavolat?“

„Ne, drahá. Jestliže nebudeš doma do půlnoci, předpokládám, že jsi u ní. Nedělej si se mnou starosti. Vyřiď Jane, že ji pozdravuju.“

Manželský pár vyšel před dům. Atwood udělil své ženě na nalíčenou tvář povinný polibek. Než žena došla k autu zaparkovanému na příjezdové cestě (americký sporťák, nikoliv mercedeska), už se v myšlenkách opět zabývala svým milencem a dlouhou nocí, která ji očekávala. Atwood ještě ani nezavřel hlavní dveře a už opět myslel na Maronicka.

Malcolm manželskou scénku bedlivě pozoroval, i když na takovou dálku neviděl aktérům do obličeje. Odjezd manželky posílil jeho sebedůvěru. Počká ještě třicet minut.

Z půlhodiny uplynulo sotva patnáct minut, když Malcolm uviděl, jak po příjezdové cestě kráčí směrem k domu dva muži. Jejich postavy téměř zanikaly ve stínech nadcházející noci. Kdyby se muži nehýbali, Malcolm by si jich nepovšiml. Jediné, co ze svého vzdáleného stanoviště mohl rozeznat, byla vyzáblá výška jednoho z nich. Vyzáblost vysokého muže v Malcolmově podvědomí vyvolala cosi, co nemohl dost dobře umístit. Muži zazvonili a zmizeli uvnitř.

Kdyby Malcolm měl dalekohled, uviděl by jejich auto. Zaparkovali na příjezdové cestě hned za železnou bránou a do domu přišli pěšky. Maronick sice chtěl v Atwoodově domě zanechat stopy své návštěvy, nechtěl však Atwoodovi dát příležitost, aby si auto dobře prohlédl.

Malcolm napočítal do padesáti a pak se pustil k domu. Tři sta metrů. Opatrně se vyhýbal pahýlům a šlahounům podrostu, které se po něm sápaly a chtěly ho s hlučným praskotem stáhnout k zemi. Šel pomalu, škrábanců od trní si nevšímal. Na půli cesty k domu klopýtl o pařez, natrhl si kalhoty a odřel si koleno. Nějak se mu podařilo potlačit výkřik bolesti. Ještě sto metrů. Rychle se prokulhal křovím a vysokou trávou a přikrčil se u kamenné zdi. Zatímco popadal dech, vytáhl svou těžkou pistoli a pevně sevřel její pažbu. Koleno mu začalo trochu otékat, ale snažil se na to nemyslet. Za zdí byl dvůr. Na pravé straně dvora byl přístřešek na nářadí. Mezi Malcolmem a domem stálo už jen pár okrasných stromů. Po levici viděl jen černou tmu.

Malcolm se podíval na oblohu. Měsíc ještě nevyšel. Mezi mraky jasně probleskovaly hvězdy. Se zatajeným dechem se ujistil, že se ze tmy neozývají žádné neobvyklé zvuky. Přehoupl se přes nízkou zeď a utíkal k nejbližšímu stromu. Ještě padesát metrů.

Od přístřešku na nástroje se tiše oddělil stín a rychle splynul s okrasným stromem. Malcolm si toho měl všimnout. Nevšiml si.

Několika dalšími přískoky se dostal na pětadvacet metrů od domu. Záře z nitra budovy osvítila celé okolí až na malý proužek trávy mezi Malcolmem a dalším okrasným stromem. Okna byla nízká. Malcolm nechtěl riskovat, že kdosi náhodou pohlédne z okna a uvidí ho, jak utíká po trávníku. Lehl si na břicho a přeplazil se přes úzký neosvětlený pruh trávy. Ještě deset metrů. Z otevřeného okna k němu doléhaly hlasy. Zaslechl ještě cosi jiného, ale přesvědčil sám sebe, že za to může jeho zjitřená obrazotvornost a matka příroda.

Malcolm se zhluboka nadýchl a vyrazil ke keři pod otevřeným oknem. Stačil udělat jen dva kroky, když se za ním ozval jakýsi podivný zvuk. Vzápětí ucítil prudkou, řezavou bolest v týlu a upadl do bezvědomí.

Pravdu, celou pravdu a nic než pravdu.

(text přísahy)

ÚTERÝ POZDĚ V NOCI – STŘEDA ČASNĚ RÁNO

Malcolm procitl z bezvědomí. Nejdříve cítil tlak kolem očí a pak celé jeho tělo vyslalo naléhavou zprávu mozku, že se potřebuje vyzvracet. Naklonil se dopředu a vrazil hlavu do kbelíku, který mu kdosi laskavě podal. Když přestal zvracet, otevřel bolavé oči, aby svému těžkému údělu pohlédl tváří v tvář.

Malcolm zamrkal, aby se mu pročistily kontaktní čočky. Viděl, že sedí na podlaze přepychově zařízeného obývacího pokoje. Na protějším konci místnosti byl malý krb. Uprostřed pokoje seděli v pohodlných křeslech dva muži. Muž, který zastřelil Wendy, a jeho společník. Malcolm opět zamrkal. Po své pravici uviděl obrysy třetího muže. Tenhle byl velmi vysoký a hubený. Když se ohlédl, aby si ho prohlédl podrobněji, třetí muž, který stál za ním, mu trhnutím za vlasy otočil hlavu zpět ke dvěma mužům v křeslech. Malcolm chtěl pohnout rukama, ale nešlo to. Měl je svázané hedvábnou kravatou, která nezanechává žádné stopy.

Starší z obou mužů se usmál. Byl zřejmě velmi spokojen sám se sebou. „No, Kondore,“ řekl, „vítám vás ve svém hnízdě.“

Tvář třetího muže byla téměř nehybná, ale Malcolmovi se zdálo, že v jeho očích zahlédl výraz pobavení. „Trvalo nám to dlouho, než jsme vás našli, drahý Malcolme,“ pokračoval starší muž, „ale teď, když jste tady, jsem vlastně rád, že vás přítel Maronick už dávno nezastřelil. Chci vám totiž položit pár otázek. Na některé už znám odpovědi, na jiné ne. Je na čase, abych se je dozvěděl. Souhlasíte se mnou?“

Malcolm měl sucho v krku. Hubený muž mu přidržel u rtů skleničku s vodou. Malcolm vypil vodu, podíval se na oba muže a zasípal: „Já vám taky chci položit pár otázek. Něco za něco.“

„Ale, ale, chlapče,“ odpověděl starší muž s úsměvem, „vy mi nerozumíte. Vaše otázky mě nezajímají. Dokonce s nimi ani nebudeme mařit čas. Proč bych vám měl něco vykládat? Bylo by to zbytečné. Ne, vy budete mluvit s námi. Už je připraven, nebo jste ho tou pažbou praštil moc tvrdě, Cutlere?“

Muž, který Malcolma držel za vlasy, měl hluboký hlas: „Teď už by se mu mělo v hlavě rozjasnit.“ Rychle do Malcolma strčil a povalil ho na zem. Hubený muž si Malcolmovi sedl na nohy a Maronick mu stáhl kalhoty. Pak mu vpíchl do napjatého stehenního svalu jehlu injekční stříkačky. Čirá tekutina si brzy našla cestu do hlavní tepny. Takhle to začne fungovat dřív a je jenom velmi malá pravděpodobnost, že by si soudní lékař povšiml nepatrné stopy po vpichu na vnitřní straně stehna.

Malcolm si uvědomoval, co se děje, a snažil se odporovat nevyhnutelnému. Usilovně si představoval cihlovou zeď, hmatal po ní, cítil ji, splýval s ni. Ztratil veškerý pojem času, ale cihly zůstaly. Slyšel hlasy, které se ho vyptávaly, ale přetvářel zvuky těch hlasů do cihel své zdi.

Pak pomalu, kousek po kousku, sérum pravdy začalo zeď nahlodávat. Jeho vyšetřovatelé se opřeli do zdi svými kladivy. Kdo jste? Kolik je vám let? Jak se jmenuje vaše matka? Malta spojující cihly se drolila v čím dál tím větších kusech. Kde pracujete? Co děláte? Cihly se jedna po druhé uvolňovaly. Co se stalo minulý čtvrtek? Co všechno víte? Co jste s tím udělal? Proč jste to udělal?

Malcolm náhle cítil, jak se jeho opěrná zeď pomalu, ale nezadržitelně hroutí. Bylo mu to líto, ale nemohl tomu zabránit. Nakonec jeho unavený mozek začal reagoval bez vůle. Příval otázek se zastavil a Malcolm se propadl do prázdna. Pak ucítil štípnutí na stehně a prázdno vystřídala totální otupělost a bezvládnost.

Maronick neodhadl dávku úplně přesně. Omyl byl pochopitelný, protože šlo o pouhé miligramy drogy, jejíž účinek závisel na řadě neznámých okolností. Maronick se však proti omylu měl pojistit nepatrně větší dávkou. Když tajně vystříkl polovičku dávky z injekce, kterou mu Atwood podal, myslel si, že tam pořád ještě zbylo dost, aby Malcolm znovu upadl do bezvědomí. O maličko se přepočítal. Droga se sice smísila se sérem pravdy, ale nebylo ji dost na to, aby vyvolala bezvědomí.

Malcolmovi se zdál sen. Víčka měl přivřená, ale ne úplně zavřená a zvuky k němu přicházely se stereofonním efektem. Jeho mozek sice nemohl uvažovat, ale mohl zaznamenávat.

„Zabijeme ho teď?“ (Hluboký bas.)

„Ne, na určeném místě.“

„Kdo to udělá?“

„Pověřím tím Charlese. Má rád krev. Dej mu svůj nůž.“

„Tumáš. Dej mu ho. Jdu se ještě jednou kouknout ven.“

Zvuk odcházejících kroků. Otevírání a zavírání dveří. Ruce přejíždějící po Malcolmově těle. Něco se zlehka dotklo Malcolmova obličeje.

„Krucinál.“

Růžový proužek papíru na podlaze, hned u Malcolmova ramene. Malcolmovy kontaktní čočky jsou zaplaveny slzami, ale Malcolm přesto dokáže přečíst: Let č. 27, TWA, Národní letiště, 6.00.

Otevírání a zavírání dveří. Kroky se blíží.

„Kde jsou Atwood a Charles?“

„Šli se podívat, jestli venku něco neupustil.“

„Mimochodem, tady je ta rezervace, kterou jsi po mně chtěl. Je vystavená na jméno James Cooper.“

„Dobře. Jdem.“

Malcolm cítí, jak ho zvedají z podlahy. Pronášejí ho místnostmi. Venku je chladný noční vzduch. Sladká vůně. Kvetoucí šeříky. Auto. Zadní sedadlo. Malcolmův mozek zaznamenává stále víc a víc detailů. Mezer ubývá. Tělo má ještě pořád bezvládné. Leží na podlaze auta, do zad ho tlačí čísi těžké boty. Dlouhá kodrcavá jízda. Auto se zastavilo. Motor ztichl, dveře se otvírají.

„Charlesi, zanes ho asi padesát metrů nahoru do lesa. Já tam za chvíli přinesu lopatu. Počkej, dokud nepřijdu. Chci, abys mu to udělal určitým způsobem.“

Hluboký smích. „Jasně.“

Malcolmovo tělo znovu putuje do vzduchu, přistává na kostnatém rameni, poskakuje a zmítá se. Otupělostí proniká bolest a probouzí tělo k životu.

Když hubený muž shodil Malcolma na zem, byl Malcolm už zase při plném vědomí. Tělo měl sice pořád ještě bezvládné, ale mozek už mu fungoval normálně a oči měl jasné. V přítmí noci viděl, jak se vysoký muž usmívá. Brzy objevil zdroj, z něhož vycházely krátké cvakavé a klapavé zvuky – hubený muž ve stavu příjemného očekávání otvíral a zavíral nůž.

Pod lehkými kroky zapraskalo pár větviček a zašustilo pár uschlých listů. Na okraji nevelké mýtiny se objevil nápadný muž. V levé ruce držel baterku. Proud jejího světla padl na Malcolma právě, když se začal zdvihat ze země. Mužova pravá ruka visela těsně podél těla. Jeho jasný hlas zmrazil Malcolmovy pohyby. „Je náš Kondor v pořádku?“

Hubený muž se netrpělivě ozval: „Ale jo, Maronicku. Jako kdyby na tom záleželo. Probral se z té injekce dost rychle.“ Hubený muž se odmlčel a olízl si rty. „Začneme?“

Svit baterky ozářil dychtivý obličej vysokého muže. Maronickův hlas se měkce nesl nočním vzduchem: „Ano, začneme.“ Zdvihl pravou paži a kulka doprovázená měkkým plesknutím tlumiče se zavrtala hubenému muži do žaludku.

Kulka pronikla až do páteře. Náraz pohodil mužem trošku dozadu, ale nakonec se muž pomalu svezl na kolena a padl tváří k zemi. Maronick přikročil k dlouhému, nehybnému tělu a pro jistotu mu vpálil ještě jednu kulku do hlavy.

Malcolm si pomyslel, že sní. Nevěřil svým očím. Maronick pomalu došel k němu. Sklonil se a zkontroloval Malcolmovy svázané nohy a ruce. Spokojeně kývl hlavou a posadil se na vyvrácený kmen. Zhasnul baterku a řekl: „Popovídáme si?“

Malcolm přikývl.

Maronick si přehodil nohu přes nohu a začal: „Znenadání jste do něčeho spadl a jakžtakž jste tím prokličkoval. Musím přiznat, že za posledních pět dní jste získal můj obdiv odborníka. To však nemá nic společného s mým rozhodnutím nechat vás naživu. Dokonce z toho nakonec vyjdete jako hrdina.

V roce 1968 CIA, v rámci pomoci protikomunistické vládě v Laosu, pomáhala jistým laoským kmenům s jejich hlavním vývozním artiklem, kterým jsou narkotika. V celé oblasti tehdy válčili nejenom komunisté proti antikomunistům, ale i různé navzájem si konkurující skupiny obchodující s drogami. Naši lidé jedné z nich poskytovali transportní letadla, aby pomohli dostat nezpracované opiáty co nejrychleji do překupnických středisek. Z hlediska CIA to nebyla žádná výjimečná akce, i když ji samozřejmě neinzerovala. Jistě by se našli lidé, kterým by bylo proti mysli, že vláda USA se podílí na obchodu s narkotiky.

Jak víte, takové podniky jsou nesmírně výnosné. Naše skupina – ostatně s většinou z nás jste se již tak či onak seznámil – se rozhodla, že nesmíme zanedbat jedinečnou příležitost k podstatnému zvýšení životní úrovně. Oddělili jsme poměrně velké množství nezpracovaného, vysoce kvalitního morfia z oficiálního trhu a tuto dodávku jsme usměrnili někam jinam. Stálo to za to.

Už od začátku jsem ale nesouhlasil s tím, jak Atwood celou věc zorganizoval. Místo aby se morfia zbavil v Thajsku a dodal je za slušné peníze místním laboratořím, chtěl je exportovat přímo do USA a prodat je skupině amerických překupníků, kteří se chtěli obejít bez prostředníků. A k tomu jsme ovšem potřebovali využít CIA ve větším rozsahu, než bylo moudré.

Vaše sekce dobře posloužila hned ze dvou důvodů. Zkompromitovali jsme vašeho starého účetního a ten pak ze strachu před následky rád vypomohl, pokud šlo o dodací listy vašich knih. Posílali jsme morfium do Států v bednách označených nápisem „Přísně tajné“. Cihly morfia do beden krásně pasovaly a vzhledem k tomu, že byly považovány za tajné dokumenty, nemuseli jsme si dělat starosti s celníky. Náš agent v Seattlu zásilky přebíral a rozesílal je překupníkům. Ale to všechno má jen málo společného s tím, proč jste vlastně tady.

Začal to váš přítel Heidegger. Byl zbytečně zvědavý. Abychom eliminovali možnost, že něco vyjde na světlo, museli jsme eliminovat Heideggera. Abychom jeho smrt zamaskovali a taky pro případ, že by Heidegger něco někomu vyžvanil, museli jsme vyřídit celou sekci. Jenže vy jste neuvěřitelně šťastnou náhodou vyvázl a dokonale nám to pokazil.“

Malcolm si odkašlal: „Tak proč mě necháváte naživu?“

Maronick se usmál. „Protože dobře znám Atwooda. Dokud já a moji společnici nebudeme mrtví, nebude se cítit v bezpečí. Jsme jediní, kteří ho mohou shodit. Kromě vás, samozřejmě. Proto musíme zemřít. Právě teď asi přemýšlí, jak by se nás zbavil. Zítra máme v bance vyzvednout ty vaše obálky. Jsem si docela jist, že bychom byli zastřeleni při pokusu o přepadení banky, zabiti při ‚autonehodě‘ nebo že bychom prostě ‚zmizeli‘. Atwood si hraje na hlupáka, ale je až moc chytrý.“

Malcolm pohlédl na mrtvolu na zemi. „Já to pořád nechápu. Proč jste tedy zabil jeho? Toho Charlieho?“

„Já taky rád za sebou zametám stopy. Charlie už byl jenom zbytečnou a nebezpečnou přítěží. Mně je jedno, kdo ty vaše dopisy bude číst. Jistí lidé v CIA a jinde už stejně asi vědí, že v tom jedu. Tiše zmizím na Střední východ, kde člověk s mou kvalifikací vždycky najde nějaké příhodné zaměstnání.

Jenže nechci jednoho krásného dne zahnout za roh a narazit do amerických agentů, kteří tam na mě čekají, aby mně pomohli na onen svět. Proto jsem se rozhodl dát vlasti malý dárek a doufám, že vlast mě na oplátku bude považovat za zbloudilou ovci, která nestojí za vyhledání. Mým dárkem na rozloučenou bude Robert Atwood. Proto nechávám žít i vás. Dostanete příležitost dodat vládě pana Atwooda. Způsobil vám spoustu trápení. Koneckonců, byl to on, kdo zavinil všechny ty vraždy. Já jsem pouze technik jako vy. Té dívky mi je líto, ale neměl jsem na vybranou. C’est la guerre.“

Malcolm chvíli přemýšlel. Pak se zeptal: „A co teď máte v plánu?“

Maronick vstal a hodil Malcolmovi k nohám nůž. Pak mu dal ještě jednu injekci. „Tohle je velmi silný povzbuzující prostředek,“ řekl bezbarvým hlasem. „Postavilo by to na nohy i mrtvého. K jednání s Atwoodem potřebujete hodně síly a energie. Je sice už starý, ale pořád je velice nebezpečný. Až si rozřežete pouta, vydejte se na mýtinu, kde jsme zaparkovali auto. Na zadním sedadle najdete pár věcí, které by vám mohly být užitečné. Být vámi, zastavil bych před bránou a proplížil bych se k domu zezadu. Vylezte na strom a dovnitř vlezte oknem v prvním patře. Nějak se odemklo. Udělejte si s Atwoodem, co chcete. Jestliže on zabije vás, pak tu jsou pořád ještě ty dopisy a několik mrtvol. Těžko se mu to bude vysvětlovat.“

Maronick se naposledy podíval na svázanou postavu u svých nohou. „Sbohem, Kondore. A ještě poslední radu. Držte se kancelářské práce. V naší branži jste své štěstí vyčerpal na několik let dopředu. A tak dobrý zase nejste.“ Maronick zmizel v lese.

Po několika minutách ticha Malcolm uslyšel, jak Maronick nastartoval auto a odjel. Začal se soukat k noži.

Trvalo mu to půl hodiny. Dvakrát se řízl do zápěstí, ale pokaždé to bylo jen povrchové zranění, které brzy přestalo krvácet.

Auto našel tam, kde mělo být. K přednímu sklu byl přilepen jakýsi vzkaz. U předních dveří ležela mrtvola muže, který se jmenoval Cutler. Byl zastřelen zezadu. Maronick zřejmě napsal vzkaz, když hubený muž odnášel Malcolma do lesa. Vzkaz byl krátký a k věci: „Vaše pistole je zanešená blátem. Puška na zadním sedadle má deset nábojů. Snad umíte zacházet s automatickou pistolí.“

Puška byla obyčejná lehká kulovnice ráže 22. Cutler ji používal pro cvičnou střelbu do terče. Maronick ji tam Malcolmovi zanechal, protože si řekl, že s takovou zbraní umí zacházet každý amatér. Automatickou pistoli s tlumičem tam nechal jen pro všechny případy. Malcolm strhl vzkaz ze skla, nasedl a odjel.

Než dojel s vypnutým motorem před bránu do Atwoodova sídla, začal pociťovat účinky drogy. Těžké údery kladivem, které jako by dostával do týla a do hlavy, ustaly a bolesti po celém těle také zmizely. Bolest vystřídal příliv nové energie. Malcolm si řekl, že si musí dát pozor, aby nepodlehl pocitu přílišné sebedůvěry.

Bez potíží vyšplhal po dubu. Okno bylo skutečně pootevřené. Stáhl pušku z ramene a natáhl ji. Pomalu, po špičkách prošel tmavou halou ke schodišti pokrytému tlustým kobercem. Z místnosti, kde ho vyslýchali, sem teď hlasitě doléhala Čajkovského předehra k symfonii. Do hudby orchestru se občas přimísilo vítězné pobrukování známého hlasu. Malcolm pomalu sešel po schodech.

Když vstoupil do pokoje, Atwood stál zády ke dveřím. Právě si z police na zdi vybíral jinou desku. Ruka se mu zastavila u Beethovenovy Páté symfonie.

Malcolm beze spěchu zdvihl pušku, odjistil ji, namířil a vypálil. Kulka roztříštila Atwoodovo pravé koleno. Atwood zaječel a skácel se na podlahu.

V očích starého muže se objevily hrůza a bolest. Převalil se právě včas, aby viděl, jak na něj Malcolm opět míří. Zařval, když mu kulka roztříštila druhé koleno. Jeho rty bezhlasně vyřkly otázku: „Proč?“

„Vaše otázka je zbytečná. Řekněme, že jsem chtěl, abyste mi nikam neodešel.“

Malcolm se pohyboval jako v nějakém frenetickém transu. Aby zpomalil krvácení, obvázal kolena sténajícího muže ručníky. Pak mu přivázal ruce k noze stolu. Vyběhl nahoru a nahodile prohledával jednu místnost po druhé, aby spotřeboval alespoň část energie, která mu proudila žilami. Stálo ho to velké úsilí, aby se ovládl, ale dokázal to. Maronick vybral drogu dobře, napadlo ho. Atwood – velký stratég, ředitel a myslitel, – je dole a svíjí se v bolestech, přemýšlel Malcolm. Podružní členové bandy jsou všichni mrtví. Maronick je jediný, kdo zůstal naživu. Maronick – vykonavatel, Maronick – zabiják. Hlavou mu bleskla myšlenka na hlasy ozývající se z druhé strany poplachové linky. Byly to hlasy profesionálů. Stejných profesionálů jako Maronick. Ne, řekl si, až dosud šlo jen o mě. Oni proti mně. Byla to osobní záležitost. A tím, že Maronick zabil Wendy, je to ještě osobnější. Pro profesionály to byla jen práce. Těm to bylo jedno. Ze zpřeházených myšlenek se mu pomalu začínaly vynořovat obrysy přibližného plánu. Vběhl do Atwoodovy ložnice, kde vyměnil své potrhané hadry za jeden z jeho obleků. Pak zašel do kuchyně a zhltl kus studeného kuřete a koláč. Vrátil se do místnosti, kde ležel Atwood, rychle se ještě jednou rozhlédl, vyběhl k autu a vydal se na dlouhou cestu.

Po Malcolmově odchodu Atwood ležel ještě dlouho bez hnutí. Pak se pomalu a s velkým úsilím pokusil plazit po podlaze a táhnout stůl za sebou. Nešlo to. Byl příliš zesláblý. Jediné, co se mu podařilo, bylo srazit ze stolu obraz. Obraz však padl sklem nahoru tak nešikovně, že na něj nedosáhl. Nemohl rozbít sklo, aby si přeřezal pouta. Poddal se osudu. Skrčil se do jakžtakž pohodlné pozice a sbíral síly na to, co ho čekalo v budoucnosti. Krátce pohlédl na obraz a povzdechl si. Byl to jeho portrét. Malíř ho vymaloval ve sváteční uniformě kapitána námořnictva Spojených států.

Zaměstnanci se žádají, aby si před odchodem umyli ruce.

(obvyklý nápis na dveřích podnikových záchodů)

STŘEDA RÁNO

Mitchell dosáhl stavu, který psychiatři CIA označuji jako horní aklimatizační hladina. Už šestý den se cítil jak napnuté, přetažené pero od hodin, které se ne a ne zlomit. Přizpůsobil se tomu a považoval tento výjimečný stav za něco normálního. Když šlo o úkoly související s pátráním po Malcolmovi, byl nesmírně schopný a výkonný. Jakýkoliv jiný požadavek by jeho vypjatou psychiku vážně narušil a způsobil by mu zhroucení. Jedním z příznačných znaků tohoto stavu byla apatie vůči sobě samému. Mitchell se cítil jen trochu nervózní. Racionálním uvažováním dospěl k názoru, že své vyčerpání překonal druhým dechem. Proto byl teď, ve 4 hodiny dvacet minut ráno, pořád ještě vzhůru. Neupravený a mírně páchnoucí – už šest dní se nevykoupal – seděl za stolem a po sté se probíral seznamem hlášení. Tiše si pobrukoval. Neměl ani ponětí, že dva příslušníci ochrany, kteří teď stáli u kávovaru, tam byli přiděleni kvůli němu. První z nich byl jeho náhradník a druhý byl nadaný mladý psychiatr, oblíbenec dr. Loftse. Psychiatr měl za úkol sledovat Mitchella a zaznamenávat Malcolmovy telefonáty.

„Crrrrr!“

Vyzvánějící tón všechny v místnosti vyburcoval z nečinnosti. Mitchell gestem jedné ruky uklidnil své spolupracovníky, druhou rukou zdvihl sluchátko. Jeho plynulé, rychlé pohyby připomínaly dobře namazaný stroj.

„493-7282.“

„Tady je Kondor. Už je skoro po všem…“

„Aha. Tak proč jste…“

„Řekl jsem skoro. Teď dobře poslouchejte. Maronick, Weatherby a celá jejich banda byli vedeni mužem jménem Atwood. Chtěli zamaskovat stopy pašerácké operace z roku 1968. Využívali k tomu služeb CIA a Heidegger na to narazil. Ostatní už přišlo samo sebou.

Zbývá mi už jen jedna věc. Když se mi to nepodaří, dozvíte se o tom. Pro všechny případy jsem všechno stručně shrnul a poslal na adresu své banky. Ráno si to můžete vyzvednout.

Hned teď byste měli poslat pár schopných lidi k Atwoodovi. Adresa je Elwood Lane 42, Chevy Chase.“

Mitchellův náhradník okamžitě zdvihl sluchátko červeného telefonu a cosi do něj tiše odříkával. V jiné části budovy se muži rozběhli do čekajících vozů. Další příslušníci pohotovostní čety utíkali k bojové helikoptéře na střeše, která tam byla neustále v pohotovosti.

„Pošlete s nimi doktora,“ pokračoval Malcolm. „Dva z Maronickových lidí jsou v lese za domem, ale ti jsou mrtví. Držte mi palce.“

V telefonu to cvaklo dřív, než se Mitchell zmohl na odpověď. Podíval se na muže u lokalizátoru telefonních hovorů, ale ten jen mlčky pokrčil rameny a zakroutil hlavou.

V místnosti propukla horečná činnost. Ostře vyzvánějící telefony probudily na mnoha místech Washingtonu řadu lidí. Ozvalo se ťukání psacích strojů a z místnosti odbíhala jedna spojka za druhou. Na Mitchellovi se však vzrušující atmosféra nijak neprojevovala. Naprosto klidně seděl za svým stolem a uváděl v chod předem naplánovanou mašinérii. Čelo a dlaně měl suché, ale v jeho očích to občas zasvítilo zvláštním leskem.

Malcolm zdvihl sluchátko a vložil do otvoru další desetník. Telefon na druhé straně linky zazvonil dvakrát.

Dívku pro tuto práci vybrali hlavně pro její příjemný, melodický hlas. „Dobré ráno. Tady je letecká společnost TWA. Přejete si něco?“

„Ano. Jmenuji se Henry Cooper. Bratr dnes odlétá na dovolenou. Potřebuje si odpočinout. Nikomu však neřekl, kde bude, protože se do poslední chvíle nerozhodl. Chceme mu dát malý dáreček na cestu. Už odjel ze svého bytu, ale myslíme, že je to let č. 27, odlet v 6.00. Můžete mi říct, jestli má rezervaci?“

Dívka se na chvilku odmlčela a pak se opět ozvala. „Ano, pane Cooper, váš bratr si rezervoval letenku pro let do… do Chicaga. Ještě si ji nevyzvedl.“

„Děkuji. Mnohokrát vám děkuji. Ale prosím vás, neříkejte mu, že jsme volali, ano? Ten dáreček je dívka jménem Wendy. Buď poletí s ním, nebo hned následujícím letadlem.“

„Samozřejmě, pane Coopere. Mám jí rezervovat letenku?“

„Ne, zatím ne. Nejdříve si počkáme na bratrovu reakci na letišti. Letadlo startuje v šest hodin, že?“

„Ano.“

„Dobře. Budeme tam. Děkuji.“

„Já děkuji vám, pane, že používáte služeb TWA.“

Malcolm vyšel z telefonní budky a hřbetem ruky smetl smítko z rukávu. Atwoodova uniforma mu docela slušně padla. Horší to bylo s botami, které mu byly velké a trochu se vyzouvaly. Když šel z parkoviště do hlavní odbavovací haly Národního letiště, všiml si, že naleštěná kůže bot trochu skřípe. Plášť měl přehozený přes ruku a brigadýrku si posunul hluboko do čela.

Vhodil do poštovní schránky obálku s adresou CIA. V dopise bylo vše, co věděl, včetně Maronickovy přezdívky a čísla letu. Doufal, že je to zbytečné a že jeho život nebude záviset na spolehlivosti amerických pošt.

Odbavovací hala se začala plnit spěchajícími lidmi. Starý kýchající muž smetal nedopalky z červeného koberce. Jakási matka se snažila uchlácholit řvoucí dítě. Studentka v koutku se zase strachovala, zda u přepážky nepoznají, že průkazka opravňující k poloviční slevě patří její spolubydlící. Tři mladí příslušníci námořní pěchoty na dovolené si prohlíželi studentku, a šeptem se dohadovali, kdo si s ní začne. Bohatý průmyslník na odpočinku a starý vandrák bez peněz tu dřímali vedle sebe v křeslech. Oba čekali na přílet svých dcer z Detroitu. Vedoucí pracovník velké firmy byl vzhůru a seděl bez pohnutí. Měl hroznou kocovinu z předcházející noci a teď se duševně připravoval na vyčerpávající let. Z reproduktorů se začala linout směs starších melodií Beatles v podání mizerného houslového orchestru.

Malcolm si vybral řadu křesel na doslech od odletové přepážky. Usadil se vedle tří vojáků námořní pěchoty, kteří jeho existenci okázale ignorovali. Časopis, který držel před očima, mu zakrýval valnou část obličeje. Pečlivě sledoval odletovou přepážku. Pravou rukou zajel do kapsy kapitánského saka, kde nahmatal automatickou pistoli s tlumičem. Kradmo ji vytáhl, ukryl ji pod pláštěm, natáhl se do křesla a čekal.

Maronick vešel do odbavovací haly přesně v 530. Nesl se sebevědomě a jistě. Nápadný pán trochu kulhal. Kulhání obvykle přitahuje pohledy kolemjdoucích a zaujme je natolik, že si dalších detailů nevšimnou. Podobnou roli může sehrát i uniforma.

Maronick si s pomoci divadelní služby opatřil falešný knír. Když se zastavil u přepážky, Malcolm ho nepoznal. Maronickův měkký hlas však okamžitě vyburcoval jeho pozornost. Trochu se natáhl, aby slyšel, co Maronick říká.

„Jmenuji se James Cooper. Měl bych tu mít rezervovanou letenku.“

Dívka si rychlým pohybem upravila odstávající pramínek vlasů. „Ano, pane Cooper. Let č. 27 do Chicaga. Máte ještě patnáct minut času.“

„Dobře.“ Maronick zaplatil za letenku, podal své jediné zavazadlo a odloudal se od přepážky. Skoro nikdo tu není, pomyslel si. Výborně. Pár vojáků, to je normální. Matka s dítětem – také nic neobvyklého. Studentka, to je také normální. Nepoflakují se tu žádní nenápadní pánové. Nikdo, včetně dívky za přepážkou, se nehrne k telefonu. Všechno je normální. Úplně se uklidnil a začal se procházet po odbavovací hale. Taková procházka před dlouhým letem člověku nikdy neuškodí. Námořního kapitána, který ho ze vzdálenosti dvaceti kroků pomalu sledoval, si ani nevšiml.

Když Malcolm viděl, jaká sebedůvěra z Maronicka vyzařuje, málem si všechno rozmyslel. Ale na to bylo už příliš pozdě. Pomoc by nemusela dorazit včas a Maronick by mohl upláchnout. Navíc cítil, že je to jeho osobní záležitost. Snažil se potlačit nervozitu vyvolanou pomíjejícími účinky drogy. Takovou příležitost už nikdy mít nebude.

Národní letiště sice nevyniká žádnou úchvatnou krásou, ale také není ošklivé. Maronick uznale oceňoval symetrii chodeb, jimiž procházel. Hezké barvy, jednoduché, hladké linie.

Náhle se zastavil. Malcolm se sotva stačil schovat za stánek s knihami. Majitelka stánku k němu vyslala káravý pohled, ale nic neřekla. Maronick se podíval na hodinky a chvilku se rozhodoval. Ještě to stihne. Opět se dal do pohybu. Teď však kráčel rychle a rázně. Malcolm následoval jeho příkladu a snažil se, aby na mramorem vykládané podlaze jeho kroky zněly co nejtišeji. Maronick náhle zahnul vpravo a prošel dveřmi, které se za ním samočinně zavřely.

Malcolm popoběhl ke dveřím. Ruka pod pláštěm, v niž třímal zbraň, se mu zapotila horkem, účinkem drogy a nervovým vypětím. Před hnědými dveřmi s nápisem „Páni“ se zastavil. Rozhlédl se. Nikde nikdo. Teď, nebo nikdy. Opatrně vytáhl zpod pláště zbraň a držel ji mezi tělem a dveřmi, aby ji náhodou nikdo nezahlédl. Plášť odhodil na nedaleké křeslo. Se srdcem v hrdle se opřel do dveří.

Dveře povolily lehce a tiše. Kousíček. Malcolm nakoukl do čisté, bíle vymalované místnosti. Po jeho levé straně se leskla zrcadla. Pootevřel dveře ještě o trochu víc. Na zdi vedle dveří byla připevněna tři nablýskaná umyvadla. U mušlí ani u umyvadel nikdo nestál. V nose ho lehce polechtala vůně citrónového deodorantu. Otevřel dveře ještě víc a vešel dovnitř. Dveře se za ním s měkkým syknutím zavřely a Malcolm se o ně opřel zády.

Zářivky v místnosti svým osvětlením daleko předčily svit jarního slunce venku. Reprodukovaná hudba se tu neztrácela v měkkém polstrování křesel – melodie se odrážela od vykachlíčkovaných stěn a noty tu zněly čistě a jásavě. Proti Malcolmovi stály tři kabinky. Zpod dveří kabinky, která byla nejvíc vlevo, vykukovaly špičky pánských bot. Jejich dokonalý lesk ještě zvýrazňoval zářivou čistotu toalety. Z reproduktoru na stropě se ozvala flétna. Vesele a svižně nahrála klavíru, který jí stejným tónem odpověděl. Malcolm pomalu zdvihl zbraň. Uslyšel, jak se uvnitř kabinky pootočila role toaletního papíru, a napadlo ho, že i tenhle zvuk se dobře doplňuje s orchestrem. Opět zatrylkovala flétna, tentokrát trochu melancholicky. Těsně předtím, než se ozval zvuk trhaného toaletního papíru a odpověď klavíru, ozvalo se jemné cvaknutí pojistky.

Pistole v Malcolmově ruce poskočila. V tenkých kovových dveřích kabiny se objevil otvor. Uvnitř kabinky se nohy skrčily a vzápětí se natáhly dopředu. Maronick, lehce zraněn do krku, se zoufale natahoval po pistoli v zadní kapse kalhot, ale kalhoty měl spuštěné kolem kotníků. Maronick obvykle nosil pistoli v pouzdře za pasem či v podpaží. Tentokrát se však chtěl pistole zbavit těsně předtím, než bude procházet letištní kontrolou, a k tomu se pouzdro za pasem či v podpaží nehodilo. Nepočítal s tím, že pistoli bude na letišti plném lidí vůbec potřebovat, ale pro všechny případy ji zasunul do zadní kapsy, což ovšem mělo určitou nevýhodu – nebyla okamžitě po ruce.

Malcolm opět vypálil. Další kulka se zaskřípěním prolétla dveřmi, zasáhla Maronicka do prsou a mrštila jím na zeď. Malcolm znovu a znovu tiskl kohoutek a na vykachlíčkovanou podlahu odlétávala jedna nábojnice za druhou. S citrónovou vůní dezodorantu se mísil pach střelného prachu. Třetí kulka zasáhla Maronickův žaludek. Maronick tiše zasténal a svezl se k pravé straně kovové kabinky. Slábnoucí rukou se zachytil o tlačítko splachovadla. Sténání a rány z pistole na chvilku přehlušil šumot splachovaného záchodu. Když Malcolm vystřelil počtvrté, letuška procházející po chodbě kolem toalety uslyšela tlumené zakašlání a napadlo ji, že nastává období častých chřipek. Řekla si, že nesmí zapomenout na vitaminy. Čtvrtá kulka zhrouceného Maronicka minula. Roztříštila dlaždičky, které se jako šrapnely rozletěly na všechny strany. Několik ostrých úlomků zasáhlo Maronicka do zad, ale to už nemělo na jeho osud vliv. Malcolmova pátá kulka mu prořízla bok a vrátila umírajícího muže zpět na toaletní sedátko.

Malcolm viděl ruce a nohy muže zhrouceného na sedátku. Na vydlaždičkované podlaze se rozlily rudé skvrny. Maronickovo tělo se pomalu, téměř s jakousi urputností svezlo z mísy na zem. Malcolm si však chtěl být absolutně jistý, než pohlédne Maronickovi do obličeje, a proto vypálil ještě dva poslední náboje. Do boční stěny kabinky narazilo podivně vyboulené koleno. Maronickovy nohy kupodivu nebyly porostlé chlupy. Tělo se na podlaze ještě jednou mírně pohnulo. Malcolm se sehnul a uviděl část bledého obličeje. Výrazná elegance byla ta tam. Smrt ji nahradila výrazem skelné otupělosti. Malcolm upustil pistoli na podlahu. Pistole sklouzla po dlaždičkách a zastavila se těsně vedle mrtvého těla.

Malcolm chvíli bloudil po odbavovací hale a hledal telefonní budku. Nakonec omámenému důstojníkovi námořnictva vypomohla hezká, orientální letuška. Nejenže ho odvedla k budce, dokonce mu půjčila i desetník na telefon.

„493 – 7282.“ Mitchellův hlas lehce zakolísal.

Malcolm si s odpovědí dal na čas. Velmi unaveným hlasem řekl: „Tady je Malcolm. Je po všem. Maronick je mrtvý. Pošlete někoho, aby mě vyzvednul. Jsem na Národním letišti. Maronick taky. Mám na sobě námořnickou uniformu.“

Tři auta plná agentů dorazila dvě minuty před příjezdem hlídkových vozů policie. Policii sem přivolal uklízeč, který na toaletě našel víc než špinavé mísy.

Celek se rovná součtu všech svých dílů.

(matematická poučka)

STŘEDA ODPOLEDNE

„Bylo to jak střelba na ptáky v kleci.“ Tři muži pomalu upíjeli kávu. Powell se podíval na usměvavého starého pána a na dr. Loftse.

Starý pán pohlédl na psychiatra a řekl: „Máte pro Malcolmovo počínání nějaké vysvětlení?“

Mohutný muž se na chvilku zamyslel a pak řekl: „S definitivní odpovědi musíte počkat, až si s ním pořádně promluvím. Ale když uvážím, co všechno za posledních pár dní prožil, kolik mrtvých přátel i nepřátel viděl a že nebyl na takovou situaci vůbec připravený, pak jeho jednání nepostrádá jistou logiku.“

Powell přikývl. Obrátil se na svého nadřízeného a zeptal se: „Jak se vede Atwoodovi?“

„Ten bude žít, alespoň ještě nějaký čas. Ta jeho přihlouplost mně byla vždycky nápadná. Na to, aby byl idiot, za jakého se vydával, si vedl příliš dobře. Jak jsme pojednali Maronickovu smrt?“

Powell se usmál. „Počínáme si velmi opatrně. Náčelníkům policie se to sice nelíbí, ale nakonec se dali přesvědčit, že vrah z Capitol Hillu spáchal sebevraždu na letištním záchodě. Samozřejmě, nejdřív jsme museli podplatit uklízeče, aby zapomněl, co viděl. Jinak to jde bez problémů.“

Na stole starého pána zazvonil telefon. Starý pán chvilku poslouchal a pak zavěsil. Stiskl tlačítko vedle telefonu a dveře do místnosti se otevřely.

Malcolm se probíral z působení drogy. Tři hodiny byl na hranici hysterie a téměř bez přestání mluvil. Powell, dr. Lofts a starý pán vyslechli vyprávění o událostech za posledních šest dní zhuštěných do tří hodin. Když Malcolm skončil, řekli mu, že Wendy je naživu. Když ho k ní přivedli, byl omámený vyčerpáním. Díval se na klidně spící tělo v jasně osvětleném antiseptickém pokoji a sestru vedle sebe ani nevnímal. „Všechno bude zase v pořádku.“ Sestra to řekla dvakrát, ale Malcolm jí neodpověděl. Všechno, co z Wendy viděl, byla malá hlava v obvazech. Zpod pokrývky se táhly dráty a hadice, které končily ve složitém přístroji vedle Wendina lůžka. „Panebože,“ zašeptal a byla v tom lítost i úleva zároveň. „Panebože,“ opakoval. Nechali ho tam několik minut tiše stát a pak ho odvedli, aby ho vykoupali a převlékli do čistých šatů.

Teď na sobě měl šaty, které našli u něj v bytě, ale i v nich vypadal divně.

„Malcolme, drahý hochu, posaďte se. Nebudeme vás dlouho zdržovat.“ Zářivý úsměv starého pána však na Malcolma neměl žádný vliv.

„Teď si hlavně s ničím nesmíte dělat starosti. O všechno se postaráme my. Až si pořádně odpočinete, chceme si s vámi promluvit. Přijdete, že?“

Malcolm se pomalu rozhlédl po třech mužích. Když promluvil, zdál se jim jeho hlas velmi starý a unavený, Malcolmovi však zněl nově. „Nemám na vybranou, že?“

Starý pán se usmál, poplácal ho po zádech a vyprovodil ho ke dveřím. Když opět zasedl za stůl, Powell se na něj podíval a řekl: „Tohle je konec našeho Kondora, že, pane?“

V očích starého pána to pobaveně zajiskřilo. „Nebyl bych si tak jistý, Kevine. Nebyl bych si tak jistý.“

JAMES GRADY

Šest dnů Kondora

Z anglického originálu Six Days o! the Condor,

vydaného nakladatelstvím W. W. Norton

& Company, Inc., New York 1974,

přeložil Oldřich Černý.

Kresba na obálce Miroslav Jiránek,

grafická úprava edice a obálky Milan Jaroš,

Vydání první. Praha 1983.

Vydalo Nakladatelství Svoboda

jako svou 5048. publikaci.

Odpovědná redaktorka Jarmila Svobodová.

Výtvarná redaktorka Anna Kubů.

Technická redaktorka Ivana Brunclíková.

Vytisklo Rudé právo, tiskařské závody, Praha.

Náklad 60 000 výtisků. AA 7,90, V A 8,26.

Tematická skupina 13/34.

Cena kart výt. 15,– Kčs.

25 – 051 – 83 Kčs 15, –

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai