James Grady

BÍLÝ

PLAMEN

POSLEDNÍ EPIGRAMY NALEZENÉ V

INTERNETOVÉM

DENÍKU FARONA SEARSE:

Taková je doktrína karmy. Vězte!

pouze tehdy když všechna špína hříchu je smyta, pouze tehdy když život vyhasne jako strávený bílý plamen,

Smrt zemře s ním.

– z knihy Světlo Asie: život a učení Gautamy od sira Edwina Arnolda, 1884

Instantní karma tě dostane

– John Lennon

Všechno hoří.

– Budha

1

Co se týče davu, který toho 15. ledna, v den výročí narození Martina Luthera Kinga, zaplnil ulici North Side, chicagská policie Ihala. Sdělila tisku, že dav čítal 200 lidí; ve skutečnosti se jich tam sešlo okolo 450. Tísnili se před terasou velkého domu, kde muž ve svrchníku svíral v ruce mikrofon.

„Proč mě tolik lidí nenávidí?“

Mužův reproduktory zesílený hlas se ve vlnách valil přes zimou rozechvělý dav. Měli na sobě pláště značky Brook Brothers, staré armádní parky i odborářská saka. žena v kašmíru stála vedle mladíka oděného v divokých barvách pouličního gangu. Obličeje byly southsidesky černé a měly saigonskou barvu bílé kávy a byly znachovělé geny z Belfastu a Krakova, z Milána a Athén. Pro tucet snědých tváří shluklých u sebe jakási žena překládala řečníkův projev do rytmické kadence veracruzské španělštiny.

„Bílí lidé.“ Řečník zavrtěl hlavou a prohrábl si prsty nakrátko ostříhané kučeravé vlasy, stejně černé, jako byly jeho rukavice. „Nenávidí mne bílí lidé, protože vidí černocha, dalšího černocha, s penězi a mocí a pevným stanoviskem?“

Dav se zavlnil smíchy.

„Černocha s ústy plnými slov jako ‚hrůza z utrpení‘.

Nenávidí mne snad bílí lidé kvůli tomuhle?

Černí lidé,“ pokračoval muž, který jako by byl vytesaný z leštěného ebenu. „Nenávidí mne černí lidé proto, že můj úspěch znamená, že ‚jsem se stal bílým‘ a ‚zradil‘ je?

Nenávidí mne proto, že odmítám dovolit jim nebo komukoli jinému, aby mne definovali pouze podle barvy naší kůže?“

Na verandě za řečníkem postával tucet lidí, kteří v domě pracovali: ženy, muži, bílí i černí, Hispánci a Asiaté.

„Nenávidí mne židé proto, že je vyzývám, aby se vzdali svých kmenových tabu znemožňujících jim přizpůsobit se a aby se v naší nové éře řídili především kodexem tolerance?

Nenávidí mne muslimové, když jim říkám, že židé nejsou v důsledku jejich společných kořenů jejich nepřáteli, ale jejich bratry?“

Jeho hlas burácející z reproduktorů rozechvíval tabulky v oknech domu.

„Nenávidí mne politikové, protože odmítám vetřít se do té strany či oné, nenosím prázdnou nálepku liberál nebo konzervativec, kandiduju či ne? Z intelektuálních hrobů univerzit až do hal Kongresu, kde pro sebe shrabuje hlasy voličů, nenávidí mne vládnoucí elita za to, že s ní nebojuju o včerejší politickou dostihovou dráhu?“

Od skupiny na kraji davu se oddělila postava.

Zachumlaná v zimním oblečení, mohla být kýmkoli.

Policisté v bílých helmách jí nevěnovali pozornost. Jeden z

nich upíjel kávu z plastikového kelímku.

„Nenávidí mne policie? Nenávidí mě proto, že mne už

jednou drželi ve svých celách a teď už mě nikdy za mříže vsadit nemohou?“

Pod schody vedoucími na verandu stáli bok po boku muži s tvrdým pohledem a rozepnutými svrchníky. Jeden z nich si všiml osamocené postavy blížící se k nim. Muž od tělesné stráže ustoupil stranou a dovolil postavě tiše vyjít po schodech. Tento bezvýznamný přesun neupoutal ničí pozornost.

„Ne, nejsou to lidé odlišné barvy pleti, ani církev, ani politikové, ani policie, kdo mne nenávidí. Nenávidí mne lidé. Lidé jako vy. Lidé jako já. A víte, co je podstatou jejich nenávisti? Je to strach.“

Postava na verandě za řečníkovými zády nenápadně vešla do domu.

„Strach, který našeptává do jejich srdcí.“

Uvnitř domu se nezdržoval nikdo, kdo by byl svědkem toho, jak osamocená postava vybíhá po schodišti do prvního patra.

„Strach, že by se mohli mýlit.“

Z předního okna vylidněného komunikačního střediska postava vyhlédla dolů na řečníka a dav shromážděný před ním. Z místa, kde stála, viděla počínající pleš toho velkého muže.

„Strach, že já bych mohl mít pravdu.“

Postava ze svého objemného kabátu vyndala počítač velikosti knihy, odpojila telefonní šňůru z aparátu na psacím stole nejblíž k oknu a zastrčila ji do přístroje, který držela v ruce. Vyťukat zprávu na klávesnici jí trvalo necelé dvě minuty.

„A jestli si myslíte, že se teď bojí…“

Jakmile svou zprávu dopsala, postava, stojící tak, aby ji zvenčí nebylo oknem vidět, stiskla na počítači klávesu enter.

Počkejte, až ve Washingtonu, D. C., začne operovat naše ústředí! Pak teprve uvidíte opravdový strach.“

Obrazovka počítače se zableskla s každým zazvoněním vzdáleného telefonu. Jedno zazvonění. Dvě.

„Ti ‚velcí‘ tam nahoře se stále ptají: ‚Když říkáte, že nejste politik, proč máte namířeno do Washingtonu, D. C.?‘

A já jim odpovídám: ‚Protože to je další krok cesty.‘“

Na obrazovce z tekutých krystalů zazářil nápis: „SPOJENÍ NAVÁZÁNO“.

„Oni se ptají: ‚Když nejste politik, co tedy jste?‘“

Z palmtopu v Chicagu uháněla přes telefonní linku zpráva, zatímco hlas řečníka burácel: „A tak těm, co chtějí vědět, kdo jsem, odpovídám: Jsem živý člověk!“

Mezi korunami borovic lemujících horskou silnici v Idahu se s hvízdáním proháněl vítr. Vozovka byla poprášená sněhem. Deset mil odsud vzhůru po silnici sněhové závěje

uzavřely horský průsmyk. Vedle odpočívadla zavřeného po Dni díkůvzdání stála na stráži osamělá telefonní budka.

Kousek od ní parkovala zářivě červená Toyota s motorem běžícím naprázdno.

Muž chvějící se zimou vedle bafajícího automobilu na sobě měl kabát z černé koženky a vybledlé džínsy. Jmenoval se Chris Harvie a prameny svých světlých vlasů měl gumičkou stažené do ohonu. Chris na muže v telefonní budce křikl: „Tahle štace v divočině je dobrá leda tak pro ptáky!“

Muž v budce stál naprosto tiše a bez hnutí. Měl na sobě červenou sportovní větrovku s kapucí oblečenou přes černé vatované lyžařské sako a kalhoty a na nohou měl vysoké pogumované přezůvky. Obličej měl hladký jako vejce, tmavé vlasy nakrátko ostříhané. V náručí držel ruční počítač, který připojil k telefonnímu automatu, z něhož urval sluchátko. Zařízení, které používal, si koupil v Radio Shacku a postupoval podle příručky ukradené v knihovně jedné odborné školy.

„Už jsi skončil?“ Chris si dýchal do svých holých dlaní, skrčených před ústy do tvaru misky.

Muž v telefonní budce hleděl na zprávu odeslanou elektronickou poštou do jeho počítače. Slova z tekutých krystalů se mu vpalovala do mozku. Aniž zprávu uložil, přerušil spojení: důkaz, o tom, že vůbec kdy existovala, byl neprodleně zničen. Usmál se: „Skončil s čím?“

„Sakra, nehraj si se mnou!“ Chris vztekle kopl do telefonní budky. „Mrzne mně tu venku prdel! Nebejt mě –“

„Tak bych tu nebyl.“ Muž odpojil svůj počítač od utrženého konce telefonní šňůry a schoval přístroj pod svoje lyžařské sako.

Chris zavrtěl hlavou. „Proč jsme sakra museli jak idioti jet trilion mil až sem do takový díry? Napojit ten krám zrovna na tenhle zatracenej telefon? To jsme přece kliďánko mohli udělat v motelu nebo –“

„Umění nikdy nebývá ‚snadné‘. Umění je… událost.“

„S událostma mně můžeš políbit prdel,“ odfrkl si Chris.

„Víš, jaká je zima?“

„Ne taková, jaká teprve bude.“

„Ach ták!“ vyštěkl Chris. „A jak studená krucinál bude?“

Jeho společník se otočil doleva. Ruce obrácené dlaněmi k sobě se prudce rozevřely a v témže okamžiku se v nich pod náporem slunečního světla cosi zalesklo. Byla to čepel nože vysunutého z pouzdra na jeho zápěstí. Podřízla Chrisovi hrdlo a den se zbarvil do purpurova.

Chrisovo tělo začalo ztěžka padat kupředu a z jeho podříznutého krku stříkala krev. Narazil do telefonní budky, jeho umírající ruce se natáhly o pomoc k její skleněné stěně.

„Takhle bude zima.“ Vrah očistil ostří svého nože o džínsy mrtvého muže.

Odtáhnout tělo mezi stromy mu trvalo dvacet minut. V

rádiu říkali, že kolem půlnoci je očekávána sněhová bouře.

Do té doby sem nepřijede ani noha; a do jara, cokoli neshnije, bude to zkrátka nemilým překvapením pro kohokoli, kdo to najde. Opožděný šok jako druh umění.

Geniálního umění.

Vzal mrtvému muži peněženku, motelový klíč a pistoli, sněhem si otřel krev z obličeje, hodil svou krví potřísněnou bundu do Toyoty, sedl za volant a odjel.

O jedenáct mil dál z kopce po silnici červená Toyota přijela na křižovatku dvou státních silnic. Na rozcestí se povalovaly odpadky. Na špalcích tam stála dodávka s patnácti centimetry sněhu na kapotě. Civilizaci tam zastupovala benzinová pumpa a jedenáct chátrajících motelových domků.

Před domkem číslo devět stály vedle sebe zaparkované dva vozy. Vrah s Toyotou zastavil před domkem označeným čtyřkou, číslem, které se shodovalo s klíčem mrtvého muže.

Ta dvě auta tu ráno nebyla, pomyslel si. Pohled na hodinky mu prozradil, že v Idahu je doba oběda. Dvě auta, značky zdejšího okresu, čas oběda: něčí manžel, něčí manželka. Ti dva žádný problém pro jeho bezpečnost nepředstavovali: Jejich tajemství jim zaslepovalo oči.

Muž sledující v domku číslo čtyři televizní pořad „Oprah“ byl obrovitý. Havajskou košili měl napnutou přes objemné břicho a knoflíky jen odletět. Po jeho potetovaných pažích tančili električtí duchové z obrazovky televizoru.

Když se dveře domku rozletěly dokořán, vyskočil z křesla a popadl ze stolu revolver .357 Magnum.

„Jsem doma, kámo!“ zahlaholil vrah a zavřel za sebou dveře.

„Co vám na tom sakra tak dlouho trvalo?“ zabručel potetovaný muž.

V místnosti bylo cítit teplo sálající z topného panelu a whisky. O zeď stály opřené běžky a batoh. Vrah přejel rukavicemi po skluznici lyží. Na okraji svého zorného pole viděl, jak potetovaný muž položil revolver zpátky na stůl.

Potetovaný muž znovu pohlédl ke dveřím: „Kde je Chris?“

„Čeká na tebe.“ Vrah jej střelil do hrudi Chrisovou pistolí ráže .22, kterou si Chris přibalil do zavazadla, aby si připadal jako detroitský profík.

Potetovaný muž ve svých motorkářských vysokých botách po nárazu kulky nízkého kalibru zavrávoral.

Masivníma rukama si rozevřel košili a pohlédl dolů na svůj hrudník: malá, přímo mrňavá dírka, červená jako…

Vrah vystřelil další kulku do jeho čela. Potetovaný muž

se zhroutil na podlahu, ale vrah pro jistotu vypálil ještě jednu kulku do jeho lebky. Pak mrtvému vzal z kapsy peněženku s doklady, sebral připravené lyže a batoh, zamkl domek a odešel.

Venku naplnil nádrž Toyoty a dva plastikové pětigalonové kanystry benzinem z motelové pumpy. Ještě

předtím si nasadil lyžařské brýle s kouřovými skly, aby zakryl svůj obličej, ale majitel stejně vnímal jen barvu peněz.

Tři míle od motelu Toyota odbočila ze silnice na sněhem zavátou štěrkovou cestu. Pětkrát musel vrah odhrnout sníh ze své trasy. Cesta vedla po hřebeni přehlížejícím šedivý lesk zamrzlé hladiny jezera. Toyota splužila v mračnu bílého prachu dolů ze svahu a setrvačností sklouzla do vzdálenosti patnácti metrů od břehu jezera. Led zasténal, ale vydržel.

Vrah vypnul motor, vynesl na břeh svoje lyže a batoh.

Přiložil si dalekohled k očím a otočil se s ním o tři sta šedesát stupňů. Viděl jednolitou stěnu jehličnanů s bíle poprášenými větvemi, ale žádné lyžaře ani sněžný skútr.

Nad zelení korun komíhajících se ve větru se vznášel osamělý jestřáb.

Vrah polil Toyotu benzinem z plastikových kanystrů a zbytkem tekutiny udělal cestičku vedoucí od automobilu na břeh jezera. Zápalka z krabičky poslední záchrany chytla po prvním škrtnutí. Nechal ji vzplanout, pak ji hodil do duhové stezičky benzinu.

Přes zamrzlé jezero se rozběhla ohnivá čára. Vůz byl záhy pohlcen koulí plamenů a k obloze začal stoupat černý dým velké riziko, nejdůležitější ze všech co když: Co když

někdo uvidí kouř? Co se stane?

Palivová nádrž Toyoty explodovala. Vůz se na ledě otočil dokola. K nebi se zvedl sloupec páry, která se mísila s

černým kouřem. Zpod hořícího automobilu se po ledu začaly zvolna rozbíhat praskliny a zanedlouho začaly do vzduchu vyletovat kusy zmrzlé vody. Ledový příkrov se rozevřel a temné jezero automobil za sykotu plamenů pohltilo. Vše kleslo pod hladinu.

Voda se naposledy zavlnila, pak se rozhostilo ticho.

Než si vrah utáhl popruhy batohu a upevnil lyže na nohou, nad otvorem se vytvořil ledový škraloup. Vrah nasměroval špičky lyží k městu, kde něčí manžel a něčí manželka žili svými tajnými životy. Před západem slunce se připojí ke skupině běžkařů, se kterou tam přijel autobusem.

Zaplatil šekem, choval se nenápadně, použil falešné jméno.

Nikdo ho nezná.

V duchu sám sebe opravil: Zatím ho nikdo nezná.

2

O osm dnů později, v úterý ráno, seděli v boxu jedné restaurace ve Washingtonu, D. C., tři muži. Oknem vedle jejich stolu se jim naskýtal ničím nerušený výhled na komplex zvaný Watergate.

„Vy dva mě nevoblafnete,“ ušklíbl se Willy Smith na dva muže, proti kterým v boxu seděl. „Na jedný straně je to, co mně tu povídáte, a na druhý straně je vopravdická pravda.“

„Co je to ‚vopravdická pravda‘?“ zeptal se muž se stříbrem prokvetlými vlasy, zjizvenou pravou tváří a tmavýma očima. Podle identifikačního průkazu v koženém pouzdru v saku jeho obleku to byl Dalton Cole, zvláštní agent Federálního úřadu pro vyšetřování.

Willy vytáhl z kapsy svého džínového saka balíček cigaret se zapalovačem a řekl: „ Ty seš vopravdickej. A já vím, co děláš.“

„‚Vopravdický‘ je to, že je tady zakázáno kouřit,“

poznamenal detektiv z oddělení vražd washingtonské policie Nick Sherman. Měl tmavé vlasy, modré oči a úsměv plný zubů s odštípanými konečky.

Willy k oběma představitelům zákona vyfoukl kouř. „Tak mě zabásněte.“

„Pověz nám, co si myslíš, že děláme,“ pobídl ho Nick Sherman.

„Vím, co říkáte, že děláte.“ Willy u sebe zcela legálně nosil zavírací nůž v koženém pouzdru na opasku. „To samý, co říkali, že dělaj ti dva hoši v modrým, co mě votravovali před dvěma roky.“

„Chceš říct,“ naklonil se k němu Sherman, s nadějí, že magnetofon v jeho kapse funguje, „že první policisté, se kterými jsi mluvil, ti oznámili, že jsi podezřelý z řady těžkých zločinů?“

„Přesně tak,“ zabručel Willy. „Jenže ti měli huby plný slov ze všech možnejch právnickejch knih.“

„My jsme ti taky sdělili tvoje práva,“ řekl Sherman.

„Vzpomínáš si? Hned první den, kdy jsme tě navštívili u tebe doma.“

„Moji dva noví kámoši z voddělení neuzavřenejch případů. Řekli jste mně to bez vobalu: Nevinnej Willy Smith, je jaksi podezřelej z krádeže auta.“

„Z krádeže auta, únosu, znásilnění a vraždy,“ dodal Cole.

„Něco vám povím, hoši.“ Willy se k nim naklonil přes stůl. „ženskou nemůžete znásilnit, pokavad to sama nechce.

Všechny ty žvásty si ty štětky vymejšlej jen kvůli tomu, aby mužský dostaly na kolena.“

„Ty už na kolenou jsi, Willy,“ řekl Cole s novým tónem v hlase. „Dvakrát jsi seděl za ozbrojené přepadení.“

„To bylo tehdy, teď je teď.“

„A před dvěma lety,“ pokračoval Cole „někdo napadl na nemocničním parkovišti Jenny Davisovou: Nacpal ji do kufru jejího vozu. Ten si potom vzal a sebral taky její peníze a kreditní karty. Pak udělal… to, co chtěl udělat se svým ptákem. Zavázal jí oči; zřejmě proto, aby ho nemohla identifikovat. Byla to dobrá zdravotní sestra, která měla syna a manžela. Proč myslíš, že ji musel zabít?“

„Kurvy si vždycky najdou způsob, jak chlapa rozčilit. Ale já, vod tý doby, co sem vyšel z basy, sem úplně čistej.“

Willy zamáčkl svoji cigaretu. „Je to jasný? Jenomže vy ste za mnou před šesti tejdnama přišli a vod tý doby se mně snažíte přišít bůhvíjaký svinstvo. Vod tý doby se tu

vochomejtáte pomalu každej den. Sakra, já společnost miluju. Vy hoši ste na mě tak hodný, vodíte mě mezi lidi, kupujete mně kafe, hamburgery –“

„Ještě že máš tolik volného času,“ poznamenal Cole.

„Hej, sem přece propuštěuej z lapáku! Proto nemůžu zavadit vo práci. Jsem obětí těchhle podělanejch časů po studený válce.“

„Jakou práci umíš?“ zeptal se Cole.

„To ne, kámo!“ Willy ovanul muže zákona svým zkaženým dechem. „Tohle svinstvo už ne! Já sakra vím, co vy dva vopravdu děláte!“

„A co to podle tebe je, Willy?“ zeptal se Cole.

„Pěkná habaďůra! Máte to pěkně vymyšlený, pracujete na případech, co nejdou vyřešit, a tím svý zadky chráníte před ulicema plnejma kulek! Jenomže vaši šéfové vám to nesežerou, pokaď nebudete mít nějakýho podezřelýho, po kterým jdete!

A to mám bejt já,“ dodal Willy, když si zapaloval novou cigaretu. „Krucinál, vy hoši jste se na mě pověsili, dáváte mně ty svý pitomý otázky, já vás vlastně udržuju naživu, tím že existuju!“

„Willy,“ zeptal se Nick, „na tohle jsi přišel sám?“

Willy pokrčil rameny.

„Je jasné, že tobě bylo souzené stát se astrofyzikem,“ řekl Cole. „Pracoval jsi ale někdy v automobilové myčce?“

„Má to něco společnýho s mým zasraným životopisem?

Hodláte vy dva snad sepsat příběh mýho života?“ Willy se otočil čelem k východu. Zabednění policajti: Proč ho nechávají sedět tak, aby viděl každého, kdo vejde dovnitř?

Detektiv Sherman seděl na vnější straně boxu, mezi Willym a jedinou únikovou cestou. Ve skle okenní tabule viděl odraz servírky, která zvedla konev s kávou a zamířila k jejich boxu. Sherman jí dlaní, kterou držel pod stolem, tak aby ji Willy neviděl –, zamával, ať k nim nechodí.

„Co ti na tom vadí?“ zeptal se Cole. „Pokud mluvíš pravdu, proč nám nechceš říct, kde jsi dřív pracoval?“

Willy na eso od FBI vyfoukl kouř své cigarety.

„Takže, pracoval jste někdy v automobilové myčce, pane Smithe?“ zeptal se Cole znovu.

„Polibte si prdel. To víte, že ne.“

„Hmm,“ zamumlal Nick, „v tom případě tu máme opravdový problém.“

Willy viděl, jak v očích policisty z oddělení vražd sklapla ocel pout. „Jaký problém?“

„Právě ses stal naším podezřelým číslo jedna! Teď nám můžeš začít vysvětlovat, že ti tady povídáme naprosté nesmysly nebo nemusíš říkat vůbec nic! Můžeš dostat právníka, dokonce i když nemáš ani vindru! Odejdeme odsud hezky spolu a postaráme se o tebe.“

Celou minutu nechali Willyho prožívat si svůj strach. Pak Nick řekl: „Takže to chceš všechno hezky formálně a půjdeš s námi na ředitelství?“

Willy si uvědomoval, že jít na ředitelství znamená začít na něm vykonávat spravedlnost. Jeho mlčení vypovídalo jak o tom, že to ví, tak o jeho úmyslu.

„Mluvíme tady o vraždě, krádeži automobilu, únosu, ozbrojeném přepadení a znásilnění,“ připomněl mu Cole.

„Před dvěma roky,“ řekl detektiv Sherman, „místní policie našla automobil, kde sis to rozdal s Jenny Davisovou. Byla nacpaná v kufru, nahá a zbitá k smrti.

Znásilněná a plná lubrikantu.“

„Musel jsi mít kondomy,“ řekl Dalton. „Kalhoty sis nechal na sobě, aby tam po tobě nezbyl ani chlup.“

„Takže nemáme žádnou DNA,“ pokračoval Nick. „Ani se nám nepodařilo vystopovat kreditní karty, které jsi zřejmě prodal někde na ulici. Nemluvím o jejích penězích v hotovosti.“

Ke stropu jasně barevné restaurace zařízené v rodinném stylu stoupal kouř z Willyho cigarety.

„žádní svědkové,“ poznamenal Nick. „Něco ale přece máme.“

„Tvoje otisky prstů,“ obrátil se k Willymu Cole. „Na kufru jejího automobilu.“

Muži zákona pozorovali Willyho, zatímco kouř jeho cigarety skomíral. Nick Sherman viděl v okenní tabuli servírku, jak k nim míří s účtenkou v ruce. Pod stolem jí znovu zamával, aby k nim nechodila. Nahněvaně vyrazila zpátky k pokladně za pultem.

„Moje votisky na jejím autě přece nic nedokazujou!“

„Sakra, Willy!“ ulevil si Nick. „Přesně tohle říkali prokurátoři! Tvrdili, že obhájce by si mohl vymyslet ‚celkem zpochybňující‘ vysvětlení, jak se tvoje otisky na to auto dostaly.“

„Já bych řekl, žes chtěl mít ruce spíš na ní,“ poznamenal Cole.

„Takže když naši hoši už nemohli na nic přijít, ocitli se ve slepé uličce. A právě tak ses dostal do oddělení neuzavřených případů.“

„Do našich rukou,“ dodal Cole.

„Kdes to zpackal.“

„Víš,“ řekl federál, „přestože jsi věděl, že jsi podezřelý, během žádného z našich rozhovorů jsi nebyl schopný vysvětlit nám, jak tě tvoje otisky prstů spojují s Jenny Davisovou.“

„Tvrdil jsi, žes ses s ní nikdy nesetkal,“ pokračoval Nick.

„Nikdy jsi neviděl ji ani její vůz, nikdy jsi neprodával automobily, nikdy jsi nenakupoval ve stejných obchodech jako ona. Nikdy jsi nebyl tam, kde bydlela, ani v nemocnici, kde pracovala, říkal jsi, tuším, že ses nikdy neocitl blíž než

na míli od ní.“

„Dušoval ses, že jsi nikdy nepracoval jako mechanik v garáži,“ řekl Cole. „Nikdy jsi nebyl zaměstnaný u benzinové pumpy nebo na parkovišti. Ani v automobilové myčce.“

„Takže,“ řekl Nick, „pane podezřelý číslo jedna, jedinou

věcí, kterou jsi nám nevysvětlil, je to, jak se tvoje otisky na to auto dostaly.“

Cole řekl: „Ať se na to podíváš jakkoli, Willy, jsi –“

Z ničeho nic se u jejich boxu zhmotnila servírka: „Poslyšte, pánové, už toho –“

Willy hodil svou zapálenou cigaretu do policistova obličeje.

Nick ji dlaní odmrštil a vyrazil z boxu. Willy popadl servírku a smýkl jí proti Nickovi. Oba se skáceli na podlahu.

Willy odtrhl stůl od zdi a převrhl ho na Colea.

„Ani se nehni!“ vykřikl Nick z podlahy.

Servírka ztuhla, její tělo se chvělo strachy na Nickově.

Dalton strčil do Willyho. Příbory popadaly na podlahu, šálky a sklenice se změnily ve změt střepů. Willy popadl židli a prohodil ji oknem.

Tisíc kousků skla explodovalo na chodník. židle dopadla do davu turistů kochajících se přes ulici pohledem na Watergate.

Strážná, která na chvilku odběhla ze svého stanoviště před Watergate, aby si koupila cigarety, procházela davem právě v okamžiku, kdy okno explodovalo. Viděla, jak otvorem mezi rozježenými kusy skla proskočil muž.

„Hej, pane!“ vykřikla. „Jste v pořádku? Co se –“

Willyho pěst jí zlomila nos. Cítila, jak jí z pouzdra vytahuje revolver osmatřicítku, který měla zakázáno odnášet ze stanoviště.

Cole proskočil oknem o vteřinu předtím, než přes zející otvor jako gilotina projel velký kus skla. Viděl Willyho, viděl, jak zvedá ruku s černou věcí mířící na, „Má zbraň!“ vykřikl Cole.

Osmatřicítka zahřměla právě v okamžiku, když se Cole skrčil mezi dvěma zaparkovanými vozy.

Turisté začali křičet. Rozutíkali se jako myši.

Cole opatrně vyhlédl nad kapotu vozu, se svou Berettou ráže 9 mm sevřenou v obou dlaních, a podíval se na svět přes její do V tvarované hledí.

„K zemi!“ vykřikl. „FBI! K zemi!“

Se zbraní v ruce proskočil otvorem v rozbitém okně Nick Sherman.

Jakási dívka, zhruba sedmiletá, zpanikařila a rozběhla se pryč. Willy vyskočil z mezery mezi zaparkovaným autobusem a osobním automobilem, s revolverem namířeným na policisty. Cole a Nick si ve stejném okamžiku uvědomili: Člověk v palebné linii. Policista si vzal na starost děvče. Cole přehoupl ústí zbraně a vystřelil do okna restaurace. Willy sebou při rachotu výstřelu a třeskotu skla trhl. Nick zatím dívku odtáhl mezi dva zaparkované vozy.

Willy vystřelil dvě dávky do automobilu, za kterým se ukrýval Cole, pak se schoval za autobus turistů. Nehybní turisté se tiskli do hloučků na chodníku. Cole slyšel, jak dívka vzlykla.

„Nicku!“ zašeptal Cole.

„Tady jsem!“ ozval se hlas zpoza jednoho automobilu za ním. „Narazil jsem si koleno!“

Před dvanácti lety jeden opilý řidič najel do vozu policejní motorizované hlídky, kde Nick seděl na sedadle pro spolujezdce, a zhmoždil mu záda a nohu.

Cole slyšel, jak Nick vysílá tísňový kód 13, policisté v nouzové situaci. Odněkud k nim dolehl zvuk sirény policejního vozu. Cole se opatrně plížil po chodníku, kolem autobusu, zbraň namířenou do míst, kde naposledy viděl Willyho.

Neztrácej nervy, poroučel sám sobě, když sledoval, jak v bočním zrcátku autobusu narůstá jeho odraz. Hezky klidně.

Když se dostal na úroveň předních kol autobusu, vrhl se mezi autobus a osobní automobil, zbraň namířenou do mezery, kde Willy, Nebyl. Rozlehlo se zaburácení a kulka vystřelená z Willyho zbraně se zařinčením provrtala díru do boční strany autobusu. Cole viděl, jak Willy běží směrem k benzinové pumpě na kraji parkoviště, aby se vzápětí schoval za velkou nádrž na odpadky.

Coleova Beretta prorazila v zelené oceli nádrže řadu děr.

Hrůza z kulek narážejících do jeho útočiště Willyho vyděsila natolik, že zpoza nádrže vyběhl a zamířil přes parkoviště.

Ve Willyho zbrani zbývají ještě dvě kulky.

Willy přeskočil záhon přezimujících rostlin a otočil se.

Ulicí za ním projížděly automobily s nic netušícími řidiči,

zatímco on v ruce svíral zbraň…

Cole vystřelil tři rány do země u Willyho nohou. Před Willym ve sprškách explodovala hlína a granule zeminy ze záhonu. Když mačkal spoušť osmatřicítky, jeho oči se zalily slzami. Kulka vystřelená z jeho zbraně hvízdla těsně kolem Coleovy hlavy.

Už mu zbývá jen jedna, pomyslel si Cole.

Willy se rozběhl po Rock Creek Parkway, město křižující běžecké dráze pro hyperaktivní obyvatele odsouzené ke svému věčnému závodu s časem. Klaksony troubily, pneumatiky skřípaly, brzdová světla blikala. žádný automobil ale neuposlechl Willyho mávání, aby zastavil.

„Zahoď zbraň!“ křikl na něj Gole. „Vzdej to, Willy!“

Willy vystřelil na policistu, který ho pronásledoval, právě v okamžiku, kdy mezi Colea a něj vjela pekařská dodávka.

Kulka proletěla ocelí a zavrtala se do bochníku čerstvě upečeného chleba vonícího medem.

Už nemá náboje, pomyslel si Cole, který dál běžel za Willym.

Thompsonova loděnice je dráhou Rock Creek Parkway oddělená od Watergate. Willy oběhl parkoviště loděnice, pak přeběhl po mostě. V jeho dráze se objevil pár turistů.

Udeřil muže prázdnou zbraní, popadl jeho ženu a táhl ji směrem k řece, s jednou rukou zaháknutou kolem jejího krku, zatímco druhou vytahoval z pouzdra na svém opasku nůž.

Za Willym se vlnila divoká šeď řeky Potomac. Ohlédl se za sebe, očima pátral po svém pronásledovateli. Pak se otočil směrem ke člunové kůlně, kde na ocelových dveřích visely pevné zámky. Skvrna v koutku Willyho oka se zhmotnila v hromadu stavebního dříví velikosti Buicku.

Přitáhl tu turistickou děvku před sebe, přikryl svoje tělo jejím.

„Já vím, že se tam schováváš!“ křikl Willy na hromadu dříví. „Voddělej mě a voddělám ji! Chcípnu a budu přitom svým nožem vrtat v jejím voku! Vylez, ať na tebe vidím!

Vylez ven!“

Uplynulo dvacet vteřin, než Dalton Cole vyšel zpoza hromady dříví, s Berettou volně mu visící v ruce a její hlavní skloněnou k zemi.

„Vzdej to, Willy.“

Willy táhl ženu směrem k doku. „Polib si prdel, kámo, mám rukojmí!“

„To je t vůj problém.“ Cole k němu byl stále blíž.

„Cože?“

„Ty nemáš žádný plán, viď, Willy? Jestli chceš zůstat naživu, tak to vzdej. Nemáš plán a neumíš se modlit.“

„Mám –“

„Máš hovno, Willy. Vzdej to, půjdeš do vězení, budeš žít.

Skonči to svinstvo, nebo jsi mrtvý.“

Když byl agent FBI dvanáct kroků vzdálený, Willy pod svými chodidly ucítil dřevo mola. „Udělej ještě krok a

zabiju ji!“

Turistka převrátila oči v sloup. Zpod oceli přitisknuté k její lícní kosti vytryskla purpurová krůpěj.

„Pokračuj,“ řekl Cole. „Jen mi to zjednodušuješ.“

Agent FBI zvedl svou Berettu. Willy viděl Coleovy tmavé oči soustředěné do hledí pistole, viděl ústí zbraně a její černý otvor vedoucí na věčnost. Cole držel palec na spoušti.

„Ty ses zcvoknul?“ vyjekl Willy.

„Jo.“

Dalton zmáčkl spoušť. Úderník se suchým kovovým cvak dopadl na prázdnou nábojovou komoru!

„Do prdele!“ vydechl Cole s rozšířenýma očima a strnulým obličejem. Willy hodil ženu na Colea a rozběhl se k přivázanému člunu.

Cole ženu levou paží smetl stranou, rozmáchlým pohybem, kterým se jeho dlaň ocitla na vrcholu Beretty.

Natáhl zbraň a znovu nabil pistoli, kterou předtím za hromadou dříví vyprázdnil, aby kohoutek dopadl na prázdnou komoru. Pak do pistole vsunul plný zásobník.

„Willy!“ křikl na muže na kraji doku.

Willy viděl zbraň mířící na něj: Předtím cvakla naprázdno. S nožem v ruce se vrhl proti tomu bláznivému chlapíkovi z FBI.

Cole vypálil třikrát. Willy se po zádech zhroutil do řeky.

Thompsonova loděnice se hemžila ochránci zákona.

Policisty od parkovací služby. Agenty z washingtonské kanceláře FBI. Detektivy z místního oddělení vražd.

Policisty v motorových člunech, v hlídkových automobilech i v neoznačených vozech. Dokonce přijeli dva policisté na koních.

Zvláštní agent Dalton Cole se opíral o kapotu sedanu FBI.

Přes parkoviště loděnice viděl policejní vůz, kde Nick Sherman seděl na zadním sedadle, na koleně chladivý obklad, který dostal od ambulance, co odvezla turisty do nemocnice.

Střelecké týmy z FBI a z washingtonského oddělení vražd držely agenta Colea a detektiva Shermana od sebe, aby si zákon vyslechl příběh od každého z první ruky, aniž

by zúčastnění měli možnost jakkoli si svou historku upravit.

Dva zaměstnanci márnice vezli směrem k čekající dodávce vozík, na kterém ležel ochablý pytel z černého plastu.

Zabil jsem člověka, pomyslel si Dalton Cole. Přesně jak jsem si to naplánoval.

„Chcete říct, že jste podezřelého chtěl zastřelit?“ zeptal se agent FBI vyšetřující střelbu, který Colea vyzval, aby mu pověděl, jak se to stalo.

„Ne,“ vysvětloval Cole, „ale než jsem vstoupil do FBI, smířil jsem se s tím, že pokud budu někdy muset zabít zlého

chlapíka, udělám to.“

„A to je všechno?“ divil se vyšetřovatel.

„Co ještě chcete slyšet?“ opáčil Cole.

Vyšetřovatel se ujistil, že poblíž nikdo nestojí, a řekl: „Poslyš, drž se žargonu. A s touhle svojí filozofií se raději nikomu jinému nesvěřuj.“

Do loděnice vjel sedan s lesem antén na kapotě.

Vystoupili z něj čtyři muži: řidič, zvláštní agent FBI; zvláštní agent velící washingtonské pobočce FBI, ZAV; místoředitel oddělení kriminálního vyšetřování při FBI, MOKV, a asistent náměstka ministra spravedlnosti z ministerstva spravedlnosti Spojených států, ANMS. Čtyři muži ze sedanu zamířili ke Coleovi. Cestou k němu ZAV

pokývl mužům spojeného střeleckého týmu, aby se k nim připojili.

„Zvláštní agent Dalton Cole?“ zeptal se MOKV FBI.

„Ano, pane.“

MOKV byl jedním z dvaadvaceti nejdůležitějších mužů u FBI, nejmocnější zákon prosazující organizace ve Spojených státech. Položil mužům, kteří pro něj pracovali, jedinou otázku: „Oprávněn, nebo ne?“

„Pane…,“ ozval se agent FBI, který střelbu vyšetřoval.

„Byl agent Cole oprávněn střílet v tomto případě, nebo ne?“

„Pane, vyšetřování na místě činu dosud neskončilo.“

„Poslyšte. Je čistý, nebo ne, chci to vědět hned!“

Hlavní vyšetřovatel FBI si olízl rty. „Střelba byla oprávněná.“

MOKV se otočil k městským detektivům. „Souhlasí to s vaší verzí?“

„Hele,“ ohradil se seržant z místního oddělení vražd.

„Tohle je federální půda, a kromě toho náš člověk nevystřelil jedinou kulku. Když si to vyjasníte s parkovací policií, my to tady můžeme zabalit.“

MOKV se otočil ke zvláštnímu agentovi místní pobočky FBI, Coleovu přímému nadřízenému: „Vy to vyřiďte s parkovací policií a vy zajistěte, aby tento agent byl do zítřejšího dne schopen pokračovat v plnění svých povinností. Pokud se vyskytnou jakékoli problémy, zavolejte přímo mně. Jinak nevolejte. Otázky?“

„žádné, pane,“ odpověděl ZAV.

„Agente Cole,“ řekl MOKV, „vy pojedete s námi.“

Když Cole udělal první krok, zeptal se: „Kam?“

3

Ministerstvo spravedlnosti sídlí na polovině cesty mezi Kapitolem a Bílým domem, ve velké šedivé kamenné dámě, přerostlé svým potomkem ze světlehnědého pískovce, budovou J. Edgara Hoovera, kde se nachází ředitelství

Federálního úřadu pro vyšetřování.

Páté poschodí budovy ministerstva spravedlnosti je zónou moci, vůči které cítí přímo posvátnou bázeň a zároveň se jí vysmívá každý z 95 000 zaměstnanců ministerstva, včetně 24 000 těch, co pracují pro FBI. Na pátém poschodí se nalézá hlavní kancelář ministra spravedlnosti Spojených států, nejvýznamnějšího oficiálního představitele zákona ve federální vládě. O kus dál temnou, dřevem obkládanou chodbou od řady pokojů ministra se nachází konferenční místnost, kde na naleštěný stůl a dvanáct křesel s tvrdými opěradly shlíží ze stěn portréty bývalých ministrů spravedlnosti.

Dalton Cole se posadil na jeden konec tohoto stolu, se srdcem prudce mu bušícím v hrudi. Během jízdy na ministerstvo spravedlnosti mu nikdo neřekl ani slovo.

Jediné, na co byl sám schopen přijít, bylo: To jsem to tak zbabral?

Ke druhému konci stolu zasedl náměstek ministra spravedlnosti, NMS, který Coleovi řekl: „Musíte si být absolutně jistý, že jste schopen výkonu služby.“

Schopen výkonu služby? Cole jen zamumlal: „Co se stalo, stalo se.“

Pak mu hlavou prolétla děsivá myšlenka: Tohle všechno není kvůli chybě, které jsem se dopustil! Jde o něco úplně jiného! A cokoli se tady děje… nemůžu couvnout před něčím, co je tak velké.

„Moje svědomí je čisté. Možná mám noční můry, ale vždycky se z nich vyspím. Jsem schopen vykonávat svou práci.“

Nalevo od ministrova náměstka, muže číslo dva na ministerstvu spravedlnosti, seděl místoředitel oddělení kriminálního vyšetřování. Po pravici svého nadřízeného seděl asistent náměstka ministra spravedlnosti.

Jenom jeden úředník z FBI. Tohle je půda ministerstva spravedlnosti a všichni tihle jejich lidé jsou šíleně velká zvířata. Tahle hra patří do rukou ministerstva spravedlnosti.

NMS řekl: „Agente Cole, očekáváme od vás, že dokonce i existenci tohoto našeho setkání budete považovat za přísně tajnou. Rozumíte mi?“

„Jistě,“ odpověděl Cole.

ANMS, který byl předtím, než jeho politická strana vyhrála poslední prezidentské volby, poradcem výboru Senátu, řekl: „Ross Perot, Jesse Jackson, Colin Powell, minister Farrakhan: ti sami o sobě představovali dost velký problém. Kromě nich tu občas míváme politicko-mesiášská tažení, Malcolma X, Martina Luthera Kinga, Billa Gatese a nejnověji pak miliardáře Farona Searse.“

„Nejsem si vědom, že by Sears tvrdil, že jde v něčích stopách,“ poznamenal Cole předtím, než stačil umlčet sám sebe.

„Zatraceně,“ argumentoval ANMS, „vždyť podle volebních výsledků Bílého domu si koupil a přesvědčil dvě

stě třicet tisíc stoupenců! O co mu vlastně jde?

Viděl jste tu půlhodinu vysílání ve státní televizi, co si pro sebe koupil? Také spravuje svůj vlastní kabelový kanál!

Jedna scéna za druhou komentovaná jeho hlasem: děti, staří lidé, skládky smetí, krysy, války gangů, jantarové vlny obilí, válečné výjevy, medvědi v lesích, baletní tanečníci, Elvis Presley a Muddy Waters. Prokrista! Kennedyové a King a Malcolm X a John Lennon a Arlington! Walt Whitman!

Opuštěná montážní linka v Detroitu! Nějaký bílý chlápek, co cvičí tai-či. Seděl jsem tam během všech těch jeho řečí na téma ‚ to je ono‘ a vůbec jsem to nepochopil!“

„Ale díval jste se na to,“ podotkl Cole.

ANMS vyštěkl: „Tak co podle vás znamená to jeho ‚přijď, listopade‘?“

„Naší prací,“ přerušil ho NMS, který byl stejně jako jeho asistent dosazen do funkce prezidentem vítězné strany, „není organizování voleb.“

Zamnul si čelo. Pak upřel pohled na Colea: „Dva agenti z oddělení pro boj proti ilegálnímu obchodu s alkoholem, tabákovými výrobky a palnými zbraněmi v Chicagu dostali hlášku, že tělesní strážci Farona Searse chtějí koupit plně automatizované zbraně. Tihle dva agenti… bez povolení samozřejmě, instalovali do komunikačních systémů Farona Searse odposlouchávací zařízení.“

„Napíchli ho,“ zabručel Cole. „Ilegálně.“

„Považujte je za příliš horlivé.“

„Považujte je za idioty,“ opravil ho Cole. „Cokoli získají tímhle způsobem, je nelegální a tudíž nepřijatelné. Je to pouhá ztráta času a pokud vás přitom přistihnou…“

„Jedná se o hochy ze staré školy, kteří se snaží dělat svou práci na základě politicky správných pravidel,“ řekl Coleův nadřízený z FBI. „Věděli, že jejich šéf se na politika nezaměří jen na základě nějaké nepodložené hlášky.“

Cole řekl: „Takže se jim podařilo dostat z těch jejich štěnic něco, co by mohli proprat a tím změnit v legální informaci, anebo dostali ‚inspiraci‘, kterým směrem se mají ubírat, aby z toho mohli udělat legální razii.“

„Když sedím v tomhle křesle,“ řekl ANMS, „oceňuji politiku J. Edgara Hoovera. Postrádám ovšem jeho moc dělat věci, které by bylo třeba udělat.“

NMS přistrčil ke Coleovi papír. „Během těch ilegálních odposlechů byla zachycena zpráva odeslaná elektronickou poštou z ústředí Farona Searse v Chicagu do telefonní budky kdesi v horách v Idahu.“

R.:

Má se zúčastnit schůzky v Bílém domě, ale bez ohledu na cokoli stěhujeme F. ústředí do D. C. Ať si užije svůj poslední svátek svatého Valentýna. Pamatuj, že F. musíš dostat zblízka. Tvoje druhá mise bude specifikována po smrti F. Ukliď po sobě. Drž se.

U.

„A sakra,“ zamumlal Cole.

„V den odeslání této zprávy věděli o schůzce v Bílém domě jen lidé z Faronova ústředí a v Bílém domě,“ řekl NMS.

„Takže je to autentické,“ poznamenal ANMS.

„Ale je to pravda?“ zeptal se Cole. „Zní to jako amatérská zpráva nějakému pošukovi. Otázkou je: Je to všechno pravda?“

„Odpověď zní: Musíme předpokládat, že to pravda je,“

odpověděl MOKV FBI. „Podezřelý A pošle zprávu, podezřelý B ji přijme.“

„U. a R.,“ opravil ho Cole. „Nazývejme je jejich pravými jmény.“

„Ta kdybychom znali,“ podotkl NMS, „neseděl byste tady.“

„Jsme v pasti,“ řekl car ministerstva spravedlnosti. „Naše vláda ilegálně odposlouchávala významnou politickou osobnost, která je náhodou černé pleti. Jako by nám nestačilo Waco, Ruby Ridge a zatčení dcery Malcolma X

pro podezření z účasti na vražedném spiknutí s úmyslem zabít ministra Farrakhana. Pokud tahle ilegální záležitost vyjde najevo, roztrhá to celý tenhle úřad na cucky a Faron Sears se stane hrdinským mučedníkem, což ho učiní ještě mocnějším, než je teď.“

„A pokud Faron Sears bude zavražděn,“ řekl zástupce

FBI, „budou následovat srocení davů větší než ta po soudu s Rodneym Kingem, možná se přiblíží srocením z roku 1968, když zavraždili Martina Luthera Kinga. Mrtví, miliardové škoky, nepředvídatelné politické reakce.“

„A jestli vyjde najevo, že federálové předem věděli o tom, že jeho život je ohrožen,“ řekl NMS, „jestli-jestli jestli, všechna ta ‚jestli‘ nás nakonec ukřižují.“

„Až na jedno,“ podotkl Cole.

„Ano,“ přitakal NMS. „Jestli vraha zastavíme předtím, než zaútočí, většině škod lze zabránit.“

„Nemluvě o zabránění několika zločinům,“ dodal Cole.

„Dvacet čtyři hodin poté, co tohle zachytili,“ řekl Daltonův přímý nadřízený z FBI, „agenty z ATP opožděně napadlo, aby si vymohli přístup do kanceláře ministra financí.“

Oddělení pro boj proti obchodu s alkoholem, tabákovými výrobky a palnými zbraněmi spadá pod ministerstvo financí, nikoli pod ministerstvo spravedlnosti.

„Ministr financí je vypoklonkoval k ministru spravedlnosti,“ řekl NMS. „Pak to dva členové kabinetu odešli oznámit prezidentovi.“

„Nechtěl bych být v jejich kůži,“ poznamenal Cole.

„Ta schůzka v Bílém domě se měla konat mezi Faronem Searsem a pouhým šéfem personálu,“ řekl NMS. „Nikdo Searsovi nechtěl navozovat byť jen iluzi prezidentského statutu, tím že by ho uvedli do Oválné kanceláře. Když se

Sears v šestnáct nula nula posadil, přepadli jsme ho tam s ministrem spravedlnosti. Ministr Searsovi sdělil, že na základě údajů zpravodajské služby máme důvod domnívat se, že zrádce uvnitř jeho organizace a jednotlivec nebo skupina někde venku mají v úmyslu zavraždit ho.“

„Neprozradili jste mu, že jste ho odposlouchávali,“ řekl Cole.

„Zešílel jste?“ ozval se ANMS.

„Aby naše varování zapůsobilo, nebylo zapotřebí upřesňovat zdroje a metody,“ řekl NMS.

„Um-hmm,“ zabručel Cole.

„Nezajímalo ho to,“ pokračoval NMS, „či alespoň mně to tak řekli. Přinejmenším se zdálo… že ho zprávy o vrahovi, který se ho snaží zabít, nijak nezneklidňují.“

„Zatraceně,“ řekl ANMS, „pravděpodobně to čekal. S

jeho zázemím, s tou jeho bandou najatých rváčů, s věcmi, co dělá, o kterých my ani nevíme: každý vůdce davů musí počítat s kulkou.“

„Co ovšem jeho pozornost upoutalo, bylo sdělení, že někde poblíž sebe má zrádce,“ řekl NMS. „Jen kvůli tomu ze schůzky neodešel. Navrhli jsme mu, aby sám sebe prohlásil prezidentským kandidátem…“

„Což by učinilo přítrž tomu, jak s ním všichni jednají v rukavičkách, a taky by to zastavilo všechny ty dojímavé články v tisku,“ řekl ANMS.

„A navíc by to prezidentovi umožnilo,“ pokračoval jeho

nadřízený, „přidělit mu ochranu tajné služby. My bychom vyšetřování celé téhle záležitosti mohli vést legálně a bez jakéhokoli nezbytného utajení.“

Cole věděl, co bude následovat: „Faron to odmítl.“

„Hraje si se svým životem na politiku,“ zamračil se ANMS.

„Copak to nedělá každý?“ opáčil Cole.

„Jenomže jeho politika vystavuje riziku nejenom jeho život, ale taky váš,“ řekl NMS, „protože vy jste jedinou alternativou, kterou byl ochoten přijmout.“

„Zřejmě se domnívá, že pouze vám se dá důvěřovat,“ řekl ANMS. „Koneckonců, dostal jste ho z vězení. Díky vám byl zproštěn obvinění z terorismu.“

Na tajné schůzce na okamžik zavládlo ticho.

Nakonec NMS řekl: „Takže tuhle podmínku nám Faron dal.“

„Odkdy FBI umožňuje obětem nebo objektům vyšetřování diktovat si podmínky?“ zeptal se Cole svého nadřízeného z FBI.

Odpověděl mu jejich společný nadřízený z ministerstva spravedlnosti: „Podmínky smlouváme odjakživa. A tohle je jediná možnost, která nám zbývá.

Faron odmítl jakékoli rutinní vyšetřování, řekl, že pokud za jeho personálem přijdeme tak, jak bychom chtěli, nebude s námi spolupracovat. My bychom ten boj prohráli a pravděpodobně bychom přitom museli prozradit, co provedli

naši neposlušní federálové. Dopadlo by to tak, že těmi špatnými bychom nakonec zase byli jenom my. Faron také odmítl naši ochranu… a pokud si jeho vlastní lidé kupují automatické zbraně, je v tomto ohledu možná pěkný kus cesty před námi.

Dohoda je následovná: Zvláštní agent FBI Dalton Cole může přijít do jeho organizace, samozřejmě bez udání své pravé identity. Bude případ tajně vyšetřovat a bude Farona Searse chránit. Vy a nikdo jiný. Souhlasil s tím, že tuto operaci budeme držet v tajnosti, před jeho lidmi, před tiskem.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Cole.

„Promiňte?“ ozval se NMS.

„Ne,“ opakoval Cole. „FBI není agenturou tělesných strážců. A žádný agent nepracuje sám. Bez nikoho, kdo by sledoval vašeho…“

Pak se Cole odmlčel. Představil si to. Na ciferníku nástěnných hodin dvakrát cvakla vteřinová ručička, než řekl: „Pokud do toho půjdu, musím mít jednoho partnera uvnitř a jednoho člověka venku.“

„Se dvěma dalšími agenty souhlasit nebude,“ namítl NMS.

„Tak hloupý není. Dobře ví, že sám to nezvládnu. A zdá se, že mně dost důvěřuje.“

„Dost na co?“ zeptal se NMS.

„Uvidíme.“

„Svoji práci znáte,“ řekl Coleův nadřízený z FBI.

„Vycházeje z hodin tikajících v té zachycené zprávě máte jenom dvacet jedna dní.“

„Jsem agent Federálního úřadu pro vyšetřování pověřený objasňováním specifických zločinů,“ namítl Cole. „Jediným důkazem zločinu v tomto případě je porušení práva Farona Searse, že nebude tajně odposloucháván.“

„Odjakživa tu pracujeme na případech, aniž bychom se v souvislosti s nimi zabývali etikou neoprávněného odposlechu,“ řekl ANMS. „Práva Farona Searse na soukromí nejsou tak důležitá jako jeho právo nebýt zavražděn.“

„Vyhradíme vám na to nějaké lidi,“ řekl zástupce FBI. „A vás osobně pro tento případ jmenujeme inspektorem.“

„Přednostně dostanete, co budete chtít a kdy to budete chtít,“ ujistil ho NMS. „Udělejte všechno pro to, aby toho syčáka nezavraždili.“

„Jediným požadavkem, který na vás máme,“ řekl ANMS, „je, abyste všechno dělal v tajnosti. Nikomu ani slovo.“

„Takže,“ řekl NMS. „Přijímáte to?“

„Inspektor Dalton Cole. Ano, přijímám.“

„Co požadujete?“

„Za prvé, policistu z washingtonského oddělení vražd, který byl mým parťákem v oddělení neuzavřených případů, Nicka Shermana. Toho chci jako svého muže venku.“

„Nespadá pod FBI,“ namítl MOKV, „není to federální

policista, není –“

„Má odznak policisty D. C. a právě jeho by mohlo něco užitečného napadnout. Zná vrahy. Ví, jak pracují.

Kromě toho,“ řekl Cole, „umí střílet líp než já.“

Tři vysocí úředníci pohlédli jeden na druhého. Pokrčili rameny.

Oni mně dovolí udělat si to po svém! Colem projel nával sebedůvěry, sebedůvěry, která se stmelovala v jistotu, že pokud se něco stane, ti chlapíci kolem to všechno hodí na něho.

Ať si to zkusí, pomyslel si. Mě tak snadno nedostanou.

„Přejete si ještě něco?“ zeptal se MOKV.

„Ach jistě,“ odpověděl Cole.

4

Z těhotné ženy, která o hodinu později vcházela do sídlištního komplexu Du Bois ve Washingtonu, D. C., vyzařoval hněv. Pod ošuntělým tříčtvrtečním kabátkem se rýsovalo její objemné břicho. Měla na sobě volné černé kalhoty a její tvář upoutávala zrak jemnými čelistmi a elegantně tvarovanými africkými ústy. Její pleť měla barvu špičkové americké čokolády.

Sídlištní komplex Du Bois je zjizveným územím,

obklopeným zrezivělým drátěným plotem. Kolem kruhového dopravního objezdu se jako příčle kola rozvíjejí řady padesátibytových škvárobetonových budov. Po kruhovém objezdu projíždějí automobily. Dokonce i v tak chladný a sychravý den, jako je ten dnešní, tam postávají místní bandy, které dávají pozor spíš na svoje smrtelně nebezpečné soky než na policisty. Z projíždějících automobilů i z oken bytů burácí hlasitá hudba.

žena se zamračila. Její objemné břicho a žhnoucí oči byly obrácené proti sprejem počmárané budově, která se ničím nelišila od ostatních. U vchodu lelkovala skupinka mužů, pozorovala každého, kdo přicházel jejich směrem. žena se zastavila na chodníku poměrně daleko od nich, ale dostatečně blízko, aby ji uviděli. Založila si ruce v bok a hlasitě vykřikla: „Jerome! Jerome Jonesi! Vystrč odtamtud tu svoji zadnici a koukni se, cos udělal!“

Ozvěna jejích slov klouzala po vlnách mrazivého vzduchu ke kruhovému objezdu. Oči výrostků se stáčely jejím směrem.

„Mluvím vo tobě, J. J.! Sám dobře víš, co seš! Ty si říkáš chlap? Pojď sem dolů za mnou, ať si to vyříkáme!“

Viděla, jak se muži u dveří nájemných bytů významně napřimují a dávají najevo, jak jsou zatraceně klidní.

„J. J!“ vykřikla žena. „Je-rome! Vystrč vocamcaď ten svůj hnusnej ksicht! Nevodejdu, dokuď za mnou nepřijdeš!“

Jeden z mužů, co hlídali dveře, k ní zamířil. „Hele, ty

děvko! Co tu sakra hulákáš?“

„Nejsem děvka a nehulákám na tebe,“ odsekla.

„No, páni,“ řekl, když byl dost blízko, aby dobře viděl její pozoruhodný obličej. Pak ztišil hlas, aby ho slyšela jen ona: „Vypadáš tak dobře, že bys klidně mohla hulákat i na mě!“

„Nejsem cvok a taky vo žádnýho cvoka nestojím. Běž a vyřiď J. J., aby konečně vystrčil tu svoji prašivou zadnici.“

„Ty vodpal vocaď i s tou svojí uječenou zadnicí,“ ušklíbl se, „než se ti s ní něco stane.“

„Už se s ní něco stalo, a ty víš co, a dobře víš, kdo mně to udělal. Jednu věc ale nevíš, a sice to, jak naštvanej J. J.

bude, když mě vocad vyženeš.“

„Vím jenom to, že neznám tebe. Na děvku jsi až moc problematická.“

„Piš si, že stojím za to,“ řekla. „Teď jdi za svým kámošem J. J. a řekni mu, aby přišel za mnou a zaplatil svý dluhy.“

„Ani se vocaď nehni,“ poručil jí, jako by to všechno byl jeho nápad. Vešel do budovy. Dalších sedm minut chodila sem a tam po chodníku a sídlištním komplexem Du Bois se rozléhal její křik. Pak se dveře činžáku rozletěly dokořán.

Jerome Jones vystoupil ven, aby vládl svému světu. Měřil dobrých sto devadesát centimetrů, jeho nos byl zahnutý jako skoba a na sobě měl světle hnědý kašmírový svrchník přes holý hrudník, modré tepláky a tenisky. Ruce měl vražené do

kapes svého kabátu. Hlubokým, drsným hlasem vykřikl na těhotnou ženu: „Kdo sakra jsi, děvko?“

„Už jsem říkala, abyste na mě nevolali děvko.“

„Já ti můžu říkat, jak chci.“

„Když sis to se mnou rozdával, mluvil jsi jinak.“

„Vo čem to sakra mluvíš?“

S rukama v kapsách rozevřela svůj kabátek. Ukázala jemu i jeho kumpánům své břicho. Její hlas ztratil svůj řezavý nádech.

„Proč nejdeš ke mně a nepodíváš se, vo čem tu mluvíme?“

Uplynul tucet úderů srdce. J. J. udělal krok kupředu. Tři muži z jeho bandy vykročili s ním, ale on vytáhl pravou ruku z kapsy a zvednutou dlaní jim dal najevo, aby se drželi vzadu. Poklepal si na kapsu, znovu ruku strčil do ní. Kráčel směrem k ženě. Muž, který pro něj šel do domu, se zastavil tři kroky za svým velitelem.

„Poslyš,“ řekl J. J., když byl pět metrů od ní, „možná sis mě spletla s nějakým jiným chlápkem.“

„Jak bych mohla?“ řekla hlasem stále plným hněvu, ale on viděl, že se jí podařilo usmát se na něho. „Já vím, že tys na mě možná zapomněl, stejně jako na všechny ostatní děvky, se kterýma jsi kdy co měl, ale jak bych mohla já zapomenout na tebe?“

„Jo,“ řekl, když se zastavil jen na délku paže od ní. „Jo…

tebe bych si měl pamatovat.“

„Umím dělat věci, po kterejch na mě mužský nezapomínaj,“ zašeptala.

„Možná umíš,“ řekl. Přistoupil k ní o krok blíž.

„Byl jsi dobrej, J. J.“ Vyndala ruku z kabátku, natáhla ji před sebe. „Tady, dítě. Dovol mi ukázat ti ho.“

Vedla jeho prsty směrem ke svému břichu, zatímco on upíral oči na její prsa. Konečky prstů J. J. zavadily o její blůzu, ucítily studené, houbovité… do jeho zápěstí se zakousla ocel, cvakklik! Zaznělo druhé cvakklik!, zatímco žena hlasitě vykřikla: „Buldok! Buldok!“

Komplexem se rozječely sirény. Dveře budovy přes ulici explodovaly. Vyhrnul se z nich tucet postav v modrých nylonových sakách s obřími zlatými písmeny FBI na zádech.

Pouta! uvědomil si J. J., když sebou trhl. Ta děvka připoutala moji pravou ruku ke své levé!

„FBI!“ vykřikla na něho. „Jste –“

J. J. ji svou volnou levou rukou uhodil do obličeje.

Přes sídlištní komplex k nim běželi policisté. Muži Jonesova gangu váhali, nejistí, co mají dělat, zatímco tucet policistů je obkličoval: „Policie! Stát! Ani hnout! Ruce vzhůru!“

Jonesův tělesný strážce popadl ženu za volnou ruku: Byla natažená mezi dvěma muži, jako by dohromady byli vánočním řetězem papírových panáčků. J. J. zatáhl a strhl ji k sobě. Podařilo se jí obnovit rovnováhu, pak Jonesova

tělesného strážce zasáhla bočním výkopem. Zavrávoral a jeho sevření povolilo. Otočila se dokola a s širokým rozmáchnutím uštědřila J. J. mocný kopanec do žaludku.

Tělesný strážce vytáhl pistoli, zvrátil se a dopadl na zem ještě předtím, než k nim dolehlo prásk pušky ostřelovače z přepadového komanda.

J. J. zhluboka nasál čerstvý vzduch a zašmátral po zbrani ve své kapse. Revolver, který žena bleskurychle vytáhla zpod svého kabátku, ho praštil do čela.

„Jen do toho!“ zasyčela. „Zabít tě stojí za to papírování.“

O dvacet minut později seděla ve voze FBI. Otáčející se světla vozů policejních hlídek zalévala její obličej záblesky červeně a modři. Na zadním sedadle leželo břicho z pěnové hmoty vedle vysílačky, kterou u sebe měla, aby mohla spusit útok. Držela ruce přitisknuté naplocho na čalounění, odmítala jim dovolit chvět se. Před vozem stáli agenti v modrých nylonových sakách se zlatými písmeny „FBI“ na zádech. Vzduch prosekávala vrtule helikoptéry. Agent, který velel přepadovému komandu, otevřel dveře vozu a zahlaholil: „Sakra dobrá práce, Pickettová.“

„Děkuji, pane.“

Nad rameny svého nadřízeného viděla, jak jejich směrem pospíchá její partner Harry.

„Promiňte, pane.“ Harry byl objemný muž, který jejich nadřízeného vytlačil z otevřených dveří automobilu. „Sallie,

nebudeš věřit, kdo nám právě volá na mobil!“

5

„Proč já?“ zeptala se zvláštní agentka FBI Sallie Pickettová muže sedícího proti ní za konferenčním stolem. Byli spolu samotní v kanceláři na bájném pátém poschodí ministerstva spravedlnosti.

„Protože jsem si o vás řekl,“ zněla jeho odpověď.

Inspektor Dalton Cole, pomyslela si: Někdo z toho chlapíka udělal hvězdu. Stoupající, nebo padající? Nahlas řekla: „My dva se neznáme.“

„Ne.“

„Proč si tedy myslíte, že zrovna já jsem pro tento úkol nejkvalifikovanější ze všech agentů?“ zeptala se.

„Každý agent FBI je kvalifikovaný pro všechny druhy úkolů.“

„Nařídil jste mi, abych byla upřímná. Všechny ty nabubřelé řečičky o tom, jak je ‚každý kvalifikovaný‘, jsou absurdní. Jsem úplně obyčejná agentka.“

„Já taky.“

„V tom případě… Vybral jste si mě proto, že jsem černá?“

„Přesně tak,“ odpověděl. „A taky proto, že jste žena.“

„To by se dalo považovat za rasismus a sexismus.“

„Kdyby šlo o to, jak proniknout do Ku-klux-klanu nebo mafie, nevybral bych si vás.“ Cole se na ni zamračil. „Nikdy jste nepodala stížnost na rasistickou nebo sexuální diskriminaci u FBI. Měla byste k tomu důvod?“

„Jak daleko se v dnešní době dostane stížnost černé agentky na sexuální obtěžování?“

„Dál než se dostala včera.“

„Až dosud jsem si vždycky poradila se vším, s čím jsem měla co do činění.“

To bych se vsadil, pomyslel si Cole. Seděla v křesle před ním, jako by celý život strávila přípravou na to, aby teď byla právě tady, na místě, kam ji přivezli rovnou z pouliční razie.

„Já vám teď nabízím toto,“ řekl jí Cole. „Pokud s tím souhlasíte.“

„Jsou tu jiné černé agentky. Zkušenější.“

„Váš bakalářský titul z psychologie a absolventské kurzy policejní vědy vám poskytují přesně to, co pro náš případ potřebujeme. Nemáte žádnou blízkou rodinu, která by negativně

pociťovala

vaši

čtyřiadvacetihodinovou

zaneprázdněnost daným úkolem. Za sebou máte půl tuctu tajných vyšetřování –“

„Nikdy to nebylo na dlouho,“ namítla. „Den, možná dva, pak akce.“

„A navíc,“ pokračoval, „ve střelbě jste byla mezi nejlepšími deseti procenty z vaší třídy a také ovládáte

bojová umění.“

„Mám černý pás prvního stupně v taekwondo.“

„Vypadá to, že dnes jste se při seku netrefila,“

poznamenal.

Dotkla se své opuchlé tváře, kam ji udeřil J. J. „Někdy člověk musí v zájmu věci přijímat i rány.“

Cole se usmál. „Přesně takový přístup potřebuju.“

Sallie svému úsměvu v odpověď nedokázala zabránit. „V

tom případě myslím, že máte, co jste chtěl.“

6

V 9:07 toho úterního rána ujížděl po Massachusetts Avenue směrem na východ k Stanton Park sedan značky BMW. Za volantem seděl Dalton Cole; na sedadle vedle něho byla Sallie Pickettová. Jak automobil, tak mužův svrchník a ženin módní plášť ležící na zadním sedadle pocházely ze skladu, kde FBI měla uložené věci používané pro tajné operace.

„Nervózní?“ zeptal se, zatímco na křižovatce čekali na červenou.

„Absolutně,“ odpověděla, ale podařilo se jí usmát se na něho.

Našli si místo k zaparkování blízko gotické stavby z červených cihel, obklopené plotem z šest stop vysokých

ocelových sloupků.

„Spousta střech a oken,“ zašeptala Sallie, když spolu kráčeli k rekonstruovanému bývalému kostelu.

„Odesílatel hovořil o tom, že se to musí udělat ‚zblízka‘.

A ten odesílatel znamená, že hrozba je uvnitř.“

Předchozího večera Cole řekl Sallii a Nickovi Shermanovi: „Máme před sebou dva úkoly: Za prvé, najít a zastavit vraha. Za druhé, odhalit konspiraci a zneškodnit zrádce uvnitř. Nejlépe bude zaměřit se na vraha, a přitom nenásilně vnikat dovnitř.“

Toho rána Cole stiskl tlačítko domovního telefonu na vnější stěně kostela. Za elektronického bzukotu se otevřela ocelová brána.

„Připadám si bez své zbraně jako nahá,“ pošeptala Sallie Coleovi.

Přední dveře jim otevřel bezmála dva metry vysoký muž

z žuly s hlavou holou jako kulečníková koule. Jak svůj na míru šitý oblek, tak svůj vztek nesl skutečně skvěle. „Kdo jste?“

„Jsme očekáváni,“ odpověděl Cole. „Já jsem –“

„Znám vaše jména. Ptal jsem se, kdo jste.“

Sallie se střetla s pohledem obra, jehož kůže byla černá jako její obočí. „Pan Sears nás očekává.“

„To jsem slyšel.“

„Dokážete udělat slušný první dojem,“ zabručel Cole.

„Je to moje práce, brácho. Teď běžte nahoru.“ Obr ťapal

za nimi, zatímco procházeli kakofonií vyzvánějících telefonů, veselých hlasů, švitořících televizních zpráv a rozhlasových besed. Přes stěny široké haly byly natažené tři zástavy:

DATA NEZNAMENAJÍ PRAVDU

INFORMACE SE NEROVNAJÍ VĚDĚNÍ

TEĎ JE KDYž

„Je tu nějaké místo, kam bychom si mohli odložit kabáty?“ zeptal se Cole, když vystupovali po hlavním schodišti.

„Vy předpokládáte, že se tu zdržíte?“ ozval se obr za nimi.

Obě strany haly v prvním patře, kudy procházeli, lemovaly kanceláře. Z jedné místnosti k nim zavanula vůně čerstvé kávy.

„Jak dlouho už je to od té doby, co jste odešel z New Orleansu?“ zeptala se Sallie.

„Máte dobré uši, děvče. Taky pěknou chůzi.“

„Dostanu se jí, kam se dostat chci,“ odpověděla mu pevným hlasem.

„Tak, a jsme tady.“ Velký muž otevřel dvoukřídlové dveře vedoucí do konferenční místnosti, kde za stolem seděli dva lidé.

Porovnej si jejich obličeje s fotografiemi ve spisech FBI,

pomyslel si Cole.

První obličej patřil bílému muži, něco po čtyřicítce, bez kravaty, bez saka, v modrých džínsech a košili: Jeff Wood.

Novinové články o „hnutí“ Farona Searse si braly na mušku Woodův nezájem o módní trendy v oblékání. Jakmile se Searsova popularita převalila přes pohrdavou nadávku „podivín“, tisk začal věnovat pozornost tomu, že Wood je veteránem z Vietnamu, což byl fakt předložený s náznaky, nikoli s vysvětlením. Woodovu práci pro Farona Searse překřtili na funkci vojenského velitele hnutí. Když Cole a Sallie vstoupili, Wood zvedl telefonní sluchátko.

Sallie si před očima v duchu vybavovala počítačový výtisk Woodova trestního rejstříku: 1971, zatčen a odsouzen za výtržnosti v Chicagu. Demonstrace proti válce ve Vietnamu pořádaná protiválečnou skupinou vietnamských veteránů, Wood se změnil z vojáka v bojovníka za mír.

1976, zatčen v Kalifornii za držení omamných látek (marihuana). Přestupek, podmínka, pokuta sto dolarů.

Bojovník za mír zkrátka nebyl puritán.

Wood do telefonu řekl: „Jsou tady.“

Když Wood zavěsil, druhý muž s úsměvem vstal a natáhl jejich směrem rozevřenou dlaň: „Rád vás poznávám.“

John Leibowitz, pomyslel si Cole, když si potřásal rukou s mužem s věncem kučeravých vlasů kolem holého vršku jeho hlavy. Byl to bývalý kongresman dosazený do úřadu Jimmym Carterem a vyhozený Ronaldem Reaganem. Ještě v

den, kdy ho vyhodili, si Liebowitze najala právnická firma jedné významné korporace. V letech Reaganovy a Bushovy vlády Liebowitz procházel halami Kongresu za kohokoli, kdo si ho mohl dovolit. Díky svým schopnostem se stal jedním z prvních výběrčích fondů pro volební autobus řízený Billem Clintonem, ovšem jeho „právnické služby“

pro jiné klienty ho příliš poskvrnily, než aby se mohl bratříčkovat s prezidentem. Šest měsíců po Clintonově uvedení do funkce Leibowitz vyskočil z Clintonova rozjetého autobusu a stal se na plný úvazek právníkem u Farona Searse.

Nikdy nebyl zatčen, pomyslela si Sallie, když si s mužem potřásala rukama. Jednoho jeho klienta zpovídali agenti, kteří vyšetřovali obchodování se zbraněmi ve skandálu Iran-Contra; další klient byl vyšetřován pro vydírání.

Liebowitz pokývl směrem k obrovi blokujícímu zavřené dveře: „Tuším, že Monk, Arthur, se vám nepředstavil.“

„Monk Badreaux.“ Cole se usmál, jako by jeho znalosti byly nevinnou trivialitou. „Obránce fotbalového týmu Pittsburgh Steelers na Louisianské státní univerzitě. Nebylo o vás slyšet pomalu deset let. Co jste celou tu dobu dělal?“

„Staral se o svoje záležitosti.“

Leibowitz jim pokynul ke stolu. „Monk je Faronovou pravou rukou. Teď je obráncem naší logistiky.“

„Kde je pan Sears?“ zeptal se Cole.

„Faron se zdržuje někde poblíž,“ odpověděl Wood.

Leibowitz dodal: „Když nám o vás řekl –“

Dvoukřídlové dveře se se zaskřípěním otevřely. Jediné, co Cole na okamžik viděl, bylo Monkovo obrovité tělo, pak zpoza bývalého obránce vystoupila žena, přešla ke stolu a řekla: „Tak vy jste ti Faronovi nováčci.“

Lauren Kavenaglaová, pomyslel si Dalton. Na ramenou se jí vlnily kaštanově hnědé vlasy, hebké křivky lícních kostí sousedily s širokýma hnědýma očima. Měla slonovinovou pleť, která potřebovala víc slunce. Když se posadila, její nylonky zapraskaly.

Příliš mnoho zdravíčka na tvářích, pomyslela si Sallie.

Leibowitz je vzájemně představil. Cole se na Lauren usmál. Podle spisů jí náležel tucet viceprezidentských a šéfovských titulů v Searsově počítačové korporaci. Jeden sloupkař v jakýchsi novinách ji nazval ženou stojící za guru.

Několik článků tvrdilo, že ona a Faron jsou nebo kdysi byli milenci. Podle záznamů FBI nikdy nebyla vdaná, neměla děti.

„V naší skupině rovnoprávných členů,“ řekl Leibowitz, „je Lauren Faronovi bližší než kdokoli jiný.“

„Já vím,“ přikývl Cole.

„Opravdu?“ opáčila Lauren. Cole nevěděl, co v tónu jejího hlasu slyší: otázku, konstatování, vysvětlení?

„Ovšem o vás Lauren nevěděla nic,“ poznamenal Leibowitz.

„Až do včerejška,“ řekla, „kdy nám Faron oznámil, že

pro nás budete pracovat.“

„Rádi bychom věděli, co pro nás vlastně budete dělat,“

ozval se Wood.

Cole začal: „Jak pan Sears –“

„Faron,“ opravil ho Leibowitz.

„Nemá rád oslovení ‚pan‘.“

„Jsme poradci v otázkách politické analýzy,“ řekl Cole.

„Ano,“ přikývl Leibowitz. „Faron nám řekl, že spolupracujete s James Group. že tady u nás se budete věnovat průzkumu a monitorování, přestože nejste uvedeni v databázi našich smluvních stran.“

„Naše honoráře má na starosti James Group,“ vložila se do rozhovoru Sallie. „Jak nám zaplatí, pokud budou platit, , na to se jich budete muset zeptat sami.“

„To už jsem udělal,“ řekl Leibowitz.

Cole a Sallie zatajili dech.

„Ředitel, kterého osobně znám z kampaně Bílého domu potvrdil, že pro ně… pracujete. Pochválil vaši práci.“

Představitel James Group, firmy pro vztahy s veřejností, souhlasil, že FBI v jejich operaci pomůže, aniž mu někdo musel vysvětlovat detaily.

„Jsme jeho velkými dlužníky,“ řekl Cole.

„Tohle je Washington, a já jsem si jistá, že si svůj dluh vybere,“ poznamenala Lauren.

„Nijak ale nespecifikoval, co přesně jste pro něj dělali a čím byste mohli být užiteční nám,“ dodal právník.

„Jsme tady na základě explorační smlouvy,“ řekl Cole.

„Sami si nejsme jistí, jestli vám můžeme být něčím nápomocní.“

Sallie řekla: „Faron měl pocit, že protože tady analyzujete volební výsledky –“

„Tomu na volbách nezáleží,“ opáčila Lauren.

„Prohlásil, že člověk nemůže říct ano či ne tomu či onomu, o co se snaží,“ dodal Wood. „A že otázky kolem voleb vytvářejí dojem, který na sebe bere tvář reality, místo aby vám řekl, co tam venku je doopravdy.“

„Chce po nás jedině to,“ řekl Cole, „abychom prozkoumali tyto úvahy. A jiné myšlenky.“

„Ovšem ze dne na den tady budete dělat co?“ zajímala se Lauren.

„Budeme studovat všechno, co se dá,“ odpověděl Cole.

„Na základě průzkumů činnosti vás a každého, kdo s vámi spolupracuje, návštěv schůzek a shromáždění a sledování lidí, co mají s Faronem něco společného, získáme celkový dojem o nejdůležitějších oblastech, a pak se zaměříme na –“

„To zní jako pěkný žvást,“ zabručel Wood.

Do tiché místnosti pronikaly pruhy slunečního světla.

„Celá americká politika je založená na žvástech,“

poznamenal Leibowitz.

„Abychom to uzavřeli,“ ozvala se Lauren.

„Faron vás tady prostě chce mít.“

„Jsme tady, abychom vám pomohli,“ řekla Sallie.

„Samozřejmě že jste.“ Laurenin úsměv se zařízl do tváře mladší ženy. „Teď by vás Faron rád viděl. Monk vás k němu doprovodí.“

Vstala. Její oči visely na Sallii, krátce zavadily o Colea.

Leibowitz a Wood za ní odešli z místnosti.

Monk vedl Colea a Sallii vzhůru po schodech. Ruch doléhající k nim z kanceláří pomalu utichal. Vykládanými skleněnými okny pronikalo dovnitř pastelově zbarvené sluneční světlo. Kaštanově hnědý koberec tlumil jejich kroky, táhl se jako tmavý jazyk k zavřeným dveřím.

Muž v dřevěném křesle přede dveřmi na sobě měl černý oblek s černým rolákem a černé boty. Rozvinul se ze svého křesla a vstal, s vláčným půvabem, který byl Sallii povědomý.

„Noví lidé, Nguyene,“ oznámil mu Monk.

Muž v černém před nimi stál bez pohybu, ruce spuštěné podél těla.

„Povím vám to na rovinu,“ řekl Monk těmto novým lidem.

„Mým úkolem je dohlížet na to, aby se mu nic nestalo.

Nestavte se mi do cesty.“

„Co budeme dělat, záleží jedině na vašem šéfovi,“ řekl Cole.

„On není můj ‚šéf‘. Vy jste najaté pracovní síly, já ne. Já sem patřím. A co se týče dvou papírových nul, jako jste vy, Faron se se mnou nerozloučí jen kvůli tomu, že vám nakopu

do zadku a vyhodím vás na ulici.“

„Jsme tady, abychom vám pomáhali,“ ozvala se Sallie, „ne působili problémy.“

„Mně problémy nezpůsobíte,“ změřil si ji Monk. „To si pište.“

Masivní ruka usměrnila Colea ke dveřím.

„Faron nám dal instrukce: Chce se s vámi setkat o samotě,“ řekl Monk. Jemně zaklepal na tmavé dřevo, pak otevřel dveře.

7

Ve slunečním svitu pronikajícím okny štíhlé věže tančila zrníčka prachu. Velká místnost byla prázdná, až na muže sedícího se zkříženýma nohama na rohoži na zemi. Na sobě měl tmavé bavlněné kalhoty, volnou modrou košili s rozepnutým límečkem a čínské trepky.

Dveře se za Colem zavřely. Pomyslel si: On mě nevidí.

Má obličej otočený mým směrem, ale nedívá se na mě.

„Pane Searsi?“

„Tohle byla první slova, která jste mi řekl, když jsme se setkali,“ řekl muž na rohoži. „Oslovil jste mne ‚ pane Searsi‘. Ne ‚negře‘, ne ‚hej, ty‘, ne ‚vězni‘, ne ‚hochu‘; řekl jste mi ‚pane‘.“

„Připadalo mně to vhodné,“ řekl Cole.

„Ale ne obvyklé. Vešel jste do vyšetřovací místnosti na ředitelství FBI. Já na sobě měl modré vězeňské šaty a řetězem jsem byl připoutaný k podlaze.“

Faron Sears se jako motýl zvedl ze své rohože.

Tentokrát po mně jeho oči nestřílejí nenávistí, pomyslel si Cole. Faronův stisk ruky byl suchý, pevný.

„Vedl jste si od té doby dobře,“ usmál se Cole.

„A jak jste si vedl vy?“

Cole pokrčil rameny. „Omlouvám se, že jsem vás dnes ráno nechal čekat.“

„Já jsem nečekal,“ odpověděl Faron. „Já jsem seděl.“

„Takhle tomu říkáte?“

„Říkám tomu ‚být tady‘.“ Faron Sears se usmál. „Rád vás vidím. Než jsem si tehdy uvědomil, že vám dlužím svoje poděkování, už vás nikde nebylo. Takže teď, za tehdy: děkuji vám.“

„Dělal jsem jen svoji práci,“ namítl Cole.

„Ne, vy jste dělal svojí povinnost. To vám muselo ve vaší práci vynést oblibu.“

„Hmm, můj taneční pořádek je stále plný.“

Pak, protože tím, co k tomu usmívajícímu se muži před ním náleželo především, byla pravda, mu Cole řekl to, co se nikdy před nikým neodvážil vyslovit nahlas: „K čertu s tím, celé roky mě dávali na jeden nejhorší případ za druhým. Pak si mě všiml jeden vrchní zvláštní

agent, kterému houby záleželo na nějaké politické korektnosti. Převelel mě do jednotky pro boj proti organizovanému zločinu, podařil se mně jeden velký případ a on mě tehdy vytáhl zpátky na žebřík.“

„A pak už vás nikdo neobviňoval z toho, že jste dostal na svobodu radikálního teroristu z Černých panterů?“

„Už mě za to nikdo znovu netrestal,“ řekl Cole.

„Nikdo nikdy nepotrestal ani těch čtrnáct chicagských policistů, co vtrhli do bytu předáka mé strany a zabili ho ve spánku, v jeho vlastní posteli.“

„Alespoň že neposlali na smrt vás,“ řekl Cole.

„Ti blázni si tehdy neuvědomili, že moje odsouzení na třicet let mně otevře svět. Strčili mě do toho jejich státního počítačového střediska jako nějakého plantážního otroka s rukou připoutanou ke starému elektronkovému počítači.

Jenomže za šest měsíců jsem toho dinousaura dokázal programovat líp než kdokoli jiný.“

Faron se usmál. „Myslel jsem si, že vyplnit stížnost na porušování občanských práv u Federálního úřadu pro vyšetřování by bylo ztrátou času. Pak jste se objevil vy.“

„Nebylo k tomu zapotřebí génia, aby začal přemýšlet, proč se na vás při ‚rutinní‘ dopravní kontrole vrhlo sedm příslušníků z jednotky pro potírání zločineckých skupin chicagské policie. Sedm profesionálních policistů –“

„Poctivých policistů,“ řekl Faron.

„Pro forma se zajímali o tu pistoli, kterou, jak říkali,

viděli zastrčenou za vaším pasem. Našli jejího majitele, který ohlásil, že mu byla ukradena. Zloděj, který tu zbraň odcizil, byl zatčen jedním z policistů, co pak napadli vás.“

„Říkal jsem vám to: podstrčili –“

„Tu brokovnici vám ale nepodstrčili. Koupil jste ji v Indianě.“

„Legálně,“ řekl Faron Sears. „A když jsem ji dával do kufru svého auta, byla mnohem delší než ta bouchačka s odříznutou hlavní, co se objevila u soudu. I ten nejméně zkušený Panter by to poznal.“

„Případ byl uzavřen. Teď jsme tady a vaši lidé nám nedůvěřují.“

„Dobře dělají.“

„Co jste jim řekl?“

„že jste tady, abyste nám pomáhali,“ odpověděl Faron.

„Jsou zvyklí na moje neortodoxní nápady, takže vám vaši zástěrku spolknou, bez ohledu na to, co jim napovídáte.

Nedokáží si představit, že bych jim lhal.“

„Kdo vás chce zabít?“

„Řekl bych, že ne víc než takových dvě stě či tři sta tisíc lidí.“

„To nám skutečně pomůže. Zkuste něco jiného: Kdo ve vaší organizaci by mohl být špeh nebo zrádce?“

„Poslední Jidáš, který mě prodal, pracoval pro FBI.“

„Já jsem taky od FBI. Budu se starat o to, abyste zůstal naživu. Je to moje práce.“

„Možnost, že zjistíte, kdo je zrádce, je jediným důvodem, proč jsem vám dovolil přijít sem. A naše dohoda se týkala jenom vás a jenom tohoto úkolu. Řekli mi ale, že sám nejste.“

„Musím spát. Honit se po Státech za zlými chlápky a hlídat vás. Jednoduché počty, nemůžu být na dvou místech současně. Takže máte dva ochránce.“ Coleův obličej neprozradil nic o tajemství Nicka Shermana. „Agentku Sallii Pickettovou a mě. Někdy se poblíž bude zdržovat jeden, jindy druhý. Věřte jí stejně, jako věříte mně.“

Faron se usmál.

„Dobrá,“ řekl Cole. „Potřebujeme neomezený přístup k, “

„Ne,“ zarazil ho Faron.

„Cože?“

„V naší dohodě nebylo ani slovo o tom, že bych FBI a Bílému domu dovolil šťourat se v mých záležitostech a krást jakékoli informace, které by proti mně mohli použít, kdykoli by se jim to hodilo.“

„Sám dobře víte, že to není důvodem, proč jsem tady.“

„Možná to není úkolem agenta Colea. Tomu důvěřuju.

Co ale hoši v Bílém domě? Jejich úkolem je zůstat u moci.

Když se během vyšetřování budete šťourat v mém životě a mojí práci, prosijí všechno, co získáte a použijí proti mně, cokoli budou moci.“

„Pod mojí vlajkou proti vám svoje tažení nikdo vést

nebude.“

„Svým šéfům poroučet nemůžete.“

„Máte ve své organizaci zrádce. Tam někde venku je vrah. Jak je mám najít, když chcete, abych nosil klapky na očích?“

Faron pokrčil rameny. „Nemám teď čas setkat se s vaší partnerkou, ale musím se smířit se skutečností, že je tu s vámi. Nebo vás mohu oba vyhodit. Ovšem nepovažujte moje rozhodnutí přijmout vaši partnerku za svolení dělat cokoli mimo rámec naší dohody. Od teďka můžete požádat, o co chcete. Možná s tím budu souhlasit.“

„To ovšem možná nebude stačit k tomu, aby vás to udrželo naživu.“

„Já si starosti nedělám.“ Faron se na muže ze své minulosti usmál.

Prozatím toho bylo dost, pomyslel si Cole. Rozhlédl se kolem sebe po prázdné místnosti. „Na co myslíváte, když tu tak sedíte?“

„Na nic.“

„Proč to tedy děláte?“

„Když dokážete být v klidu, jste schopen vnímat nekonečno.“

„Jenomže jste přitom skvělým cílem,“ poznamenal Cole.

„Mým úkolem je teď jít a postarat se o to.“

Cole si uvědomil, že má košili prosáklou potem. Když se jeho prsty dotkly chladného kovového dveřního knoflíku,

uslyšel Farona říct:

„Tehdy když jsme se setkali poprvé… kolik jste toho věděl?“

„Věděl jsem dost, abych mohl dělat svou práci.“

„Věděl jste, že jsem vinen?“

Místnost se zachvěla jakoby zaduněním hromu.

„Policie měla pravdu: Měl jsem v plánu zabít tolik policistů z jednotky pro potírání zločineckých skupin, kteří zavraždili předáka mojí strany, kolik bych jen mohl.

Donutili mě přestat s tím zlem,“ řekl muž, který stál v čele hnutí, jež hýbalo Amerikou. „Ze špatných důvodů a špatnými prostředky.

Ale vy,“ dodal, s pohledem upřeným na Colea, „vy jste mě zachránil před důsledky mých hříchů.“

8

Nad korunami borovic se vznášela černá straka, zatímco po temné stuze silnice ujížděly k zasněženým horským vrcholkům Idaha dva vozy. První automobil měl na střeše pohotovostní světla a na kapotě znak silniční hlídky státu Idaho. Vpředu seděli dva policisté, vzadu Dalton Cole a Nick Sherman. Druhý vůz byl sedan Federálního úřadu pro vyšetřování s agenty z místní pobočky FBI v Boise.

Cole potlačil zívnutí. Jeho případ stěží začal a už byl unavený. Trpěl po letu pásmovou nemocí. Vypadl ze svého živlu. Původně měl v plánu uskutečnit výlet do Idaha sám.

„Špatný nápad,“ nesouhlasil s ním Nick. „Hoch jako ty, stratég od zeleného stolu z Kansas City, se tam v malých městečkách a horách ztratí.“

A tak když byl Cole hotov se svou úvodní návštěvou v sídle Farona Searse, společně s Nickem chytil odpolední let do Boise.

„Co na to říká místní policie?“ zeptal se Nick, když se jejich letadlo ustálilo ve výši nad oblaky.

Cole pokrčil rameny. „Vyšetřujeme případ ilegálního narušení telekomunikačního systému.“

„Narušení telekomunikačního systému? Nikdo se zdravým rozumem nepojede do takového zapadákova jen proto, aby –“

„My jsme z Washingtonu,“ opáčil Cole. „Od nás se zdravý rozum neočekává.“

„A co na to říkají vaši lidé?“ zajímal se Nick.

„Ředitelství našim agentům vždycky řekne jen to, co potřebují vědět.“ Cole zavrtěl hlavou: „Kdysi jsem nenáviděl ty úžasné sekáče, kteří si přiletí, vrhnou se na nějaký případ, co patří mně, pak odletí a nechají tam svoje pracovní boty, abych je po nich očistil.“

„Vždyť zas tolik nenadělají,“ chlácholil ho Nick.

Motory letadla monotónně hučely, zatímco mraky kolem

nich se převlékaly z purpurové v růžovou.

„Už jsme skoro nad tvým územím, kovboji,“ řekl Cole Nickovi.

Letuška protlačila vozík s cinkajícími miniaturními lahvičkami skotské chodbičkou kolem dvou mužů, o kterých věděla, že jejich zavazadla obsahují zbraně, a tudíž nemají dovoleno konzumovat alkoholické nápoje.

„žádné z území tam dole mně nikdy nepatřilo.“ Nick si vzpomněl na svou matku s jejími dlouhými rovnými modročernými vlasy a obličejem usmívajícím se na šťastné dny.

„Takže ti už navždycky bude domovem D. C.?“

„Oni mně dali odznak. A moje žena, měla to tam ráda.

Možná by si to byla rozmyslela, kdybychom měli děti. Teď když zemřela, drží mě tam už jen ten odznak.“

„Tuším, že nemáš jiné místo, kam bys mohl jít.“

„Hej, parťáku,“ obrátil se k němu Nick s širokým úsměvem, který Colea přiměl hlasitě se rozesmát. „Oba jsme ve stejném zatraceném letadle.“

Druhého dne policista silniční hlídky sedící vedle svého kolegy řidiče ukázal před sebe k přístřešku z šedých škvárobetonových tvárnic s aluminiovou střechou. „Ještě že jsme měli oblevu, jinak bychom se sem nedostali. Tamhle je to odpočívadlo.“

Řidič zaparkoval sedm metrů od telefonní budky. Dveře vozu se otevřely a zabouchly. Agenti místní pobočky FBI se

připojili ke svému inspektorovi a mužům silniční hlídky.

Zakrákala další straka, proletěla mužům nad hlavami a zmizela mezi korunami borovic.

„Co teď?“ zeptal se policista.

Jeden z agentů podal Coleovi pár galoší. Jeho obličej neprozrazoval sebemenší náznak neúcty vůči sekáči z východu, který neměl ani tolik rozumu, aby si s sebou do hor vzal patřičné oblečení. Cole si galoše natáhl přes boty, pak zamířil k telefonní budce. Nick v kovbojských botách kulhal vedle něho a do jeho pohmožděného kolena se zakusoval mráz.

Budka vypadala jako neživá oběť násilí. Její rozbité dveře byly napolo otevřené. Utržené sluchátko leželo na podlaze na vrstvě ledu, který byl zbarvený tmavě hnědě, stejně hnědě jako šmouhy na jedné z jejích skleněných stěn.

„Nicku,“ otočil se Cole ke svému partnerovi.

„Možná. Možná.“

Cole zamával na ostatní, aby se k nim připojili. Mrazivý ranní vzduch prořízlo hlasité ptačí volání. Cole viděl rozmazané šmouhy dvou černých, do véčka tvarovaných ocasů mizejících mezi borovicemi. Služebně staršího agenta se zeptal: „Jak dlouho by to trvalo dostat sem ohledací tým?“

„Přinejmenším šest sedm hodin,“ odpověděl policista silniční hlídky. „Kdybyste počkali do zítřka…“

„Zavolejte svému vrchnímu zvláštnímu agentovi,“ řekl

Cole staršímu agentovi. „Ať sežene povolení odmontovat tuhle budku a ať zavolá místní telefonní společnosti.

Přijeďte sem s odtahovým vozem nebo náklaďákem, odřízněte celou budku od podstavce a –“

„Co to má sakra znamenat?“ vyhrkl policista silniční hlídky.

„V dodávce ji nechte obložit ledem, udržujte ji v chladu; nechci, aby led na podlaze roztál. Zacházejte s ní s maximální opatrností: uvnitř i zvenčí jsou možná otisky prstů.“

„Kam ji odvezeme?“ zeptal se agent.

„Připravte ji pro neprodlený letecký přesun v chladírenském boxu do D. C.“

„Jsme uprostřed pustiny,“ protestoval státní policista.

„Nemáme žádný důkaz ničeho, co by ospravedlňovalo –“

„Seržante,“ otočil se k němu Cole, „FBI si cení vašeho přístupu.“

„Víte,“ řekl policista, „když tady váš úřad měl co do činění posledně, všichni jsme skončili ošklivě postříkaní krví.“

Straka kroužící nad zaparkovanými vozy upoutala zrak Nicka Shermana. Díval se, jak mizí mezi borovicemi.

„Tady nemluvíme o přepadení chaty nějakého extremisty,“ řekl Cole, který si vzpomněl na to, jak kdysi dávno FBI musela vždycky požádat, než něco dostala.

„Mluvíme o legálním odstranění telefonní budky kvůli

laboratornímu prozkoumání. A neuděláme nic, co by kohokoli dostalo před Kongres.“

Alespoň doufám, dodal si v duchu.

Nick uviděl další straku, jak na černých křídlech plachtí mezi borovice. Na stejné místo. V přímé linii mezi odpočívadlem a místem, kde straky mizely mezi stromy, si všiml zlomeného semenáčku.

„Zavolám tam,“ řekl konečně policista.

„Děkuju vám,“ pokývl hlavou Cole. Když policisté a starší agent FBI zamířili ke svým vozům, Cole se otočil ke druhému agentovi: „Zajistěte, aby telefonní budku nikdo ničím neznečistil.“

„Ano, pane.“

Nick obešel odpočívadlo, oči na visacích zámcích dveří toalet. Stál po kotníky hluboko ve sněhu mezi budovou ze škvárobetonových tvárnic a linií stromů. Nohy v jeho kovbojských botách ho zábly.

„Daltone,“ zavolal a díval se, jak se agent FBI, co na sobě měl městské šaty, které vypovídaly o jeho autoritě, brodí sněhem a ničí si přitom svůj oblek.

„Už jsi někdy něco lovil?“ zeptal se Nick.

„Nic jiného, než co na mě mohlo střílet zpátky.“

„Tohle by pro vás hochy měla být podmínka k přijetí,“

řekl Nick. „A už jsi někdy pozoroval ptáky?“

„Ne.“

Nick si povzdechl. Po lýtka v hlubokém sněhu zamířil

společně s Colem k borovicím.

„Možná tady od té doby řádila bouře.“

„Myslíš?“ opáčil Cole, který se snažil udržet s ním krok.

Přišli ke stromům. Cole o všech těch vysokých sloupech kmenů tyčících se nad ním v duchu smýšlel jako o vánočních stromech. Měl pocit, že je ignorant, protože neznal jejich skutečná jména.

„Co tady jen může být, kvůli čemu ty straky tak blázní?“

uvažoval Nick nahlas.

Deset metrů od začátku borového porostu to našli. Ptáci byli zaneprázdnění a činili se. Pokaždé když jejich poklad zapadal sněhem, ometli jeho bílý poprašek svými křídly, aby si znovu vybrali svou mzdu. Z obličeje mrtvoly bylo oklované všechno maso.

„Takže tohle znamenal ten vzkaz ‚ukliď po sobě‘ ve zprávě,“ řekl Nick.

Za Nickem a Colem bylo slyšet tlumené kroky ve sněhu, ale ti dva dál upírali oči jen na dílo ptáků.

„Ježíšmariajosef!“ zašeptal policista, který je na místo přivezl.

Nick zvedl ruku, aby ostatní zastavil na místech, kde právě byli. Straky na něho zakřičely a odlétly stranou.

Věčné optimistky, budou jim kroužit nad hlavami až do setmění. Detektiv z oddělení vražd ulomil z borovice větev a použil ji jako péřový mop, kterým odmetl sníh z mrtvoly oblečené v černé kožence.

„Vypadá to, že má ruce přimrzlé dlaněmi k ledu,“ řekl Nick. „Když dopadl do sněhu, jeho kůže byla ještě dost teplá, aby sníh rozpustila, pak se dlaně pokryly ledem. Právě ten je ochránil před ptáky!“

Druhý příslušník silniční hlídky a služebně starší agent FBI se připojili ke svým kolegům. První policista zvracel mezi dvěma borovicemi.

Jeho partner byl praktičtější: „Komu ten případ bude patřit?“

„Našla ho FBI,“ odpověděl Cole.

„Je náš.“

„Vražda je místní záležitostí,“ namítl policista. „Pokud to není na území strýčka Sama, nebo nejde o něco speciálního.“

„Je náš,“ opakoval Cole.

„Sakra,“ ulevil si policista, „šerif z toho radost mít nebude. Pokud vyjde najevo, že to je něco víc než jen nějaký šílenec, který tu umřel přirozenou smrtí, bude to druhá vražda na tomto území za necelé dva týdny.“

Muži zákona z dalekého východu po něm střelili očima.

9

Hotelový pokoj v Idahu zalévalo měkké světlo linoucí se ze

stolní lampy. Dalton Cole zavěsil telefon a otočil se k Nickovi Shermanovi: „Náš vyšetřovací tým právě přistál.

Pitvu provedou ráno.“

Tělo nalezené v horách leželo v chladírenském boxu tamního pohřebního ústavu. „Myslím, že toho druhého chlapíka bychom raději vykopávat neměli,“ řekl Nick.

„Ne,“ souhlasil Cole.

život a smrt toho druhého byly chronologicky seřazeny v policejních zprávách a na fotografiích z místa zločinu, rozložených na Coleově posteli:

Brian Luster. Čtyřicet šest let jeho života bylo ukončeno v den, kdy příliš horliví hoši z oddělení proti ilegálnímu obchodu s alkoholem, tabákovými výrobky a palnými zbraněmi zachytili elektronickou poštou odeslanou zprávu.

Příčina smrti: zastřelení v ošuntělém motelu. Dvakrát usvědčen z těžkého zločinu, dvakrát vězněn.

„Narodil se a žil v Kalifornii,“ řekl Nick. „Proč přišel umřít do Idaha?“

Cole se podíval na hodinky. „Mám agenty, kteří se to právě snaží zjistit. Problém je v tom, že jsem musel nařídit tajné prověření všech, co s ním měli něco společného.

Kdybychom se do toho obuli, vytáhli je z postele…“

„Mohli bychom toho grázla, co si brousí zuby na Farona, odstrašit ještě předtím, než ho budeme moci vykouřit,“ řekl Nick. „Takže to znamená zítra, než se toho nahromadí příliš.“

„Na zítra ráno máme objednané letenky zpátky do D. C.“

„Podle šerifa a podle dostupných informací Luster není místní. Co ten chlápek mezi stromy? Nikdo není pohřešován, nikdo z okolí neodpovídá jeho popisu.“

„Proč tady?“ přemýšlel nahlas Cole. „Od Farona Searse je to dost daleko.“

„Jsi si jistý, že vražda toho Lustera souvisí s mrtvolou, co jsme našli v lese?“

Cole sedící na hotelové posteli se na washingtonského policistu opřeného o komodu zamračil. Zrcadlo za Nickem odrazilo jeho odpověď.

„Jasně,“ zabručel Nick, „já taky. Dvě vraždy v okruhu dvaceti mil od té budky musí mít hodně společného.“

„Já si ohledně žádného hodně jistý nejsem,“ řekl Cole.

„V tomhle případě na jistoty spoléhat nemůžeme.“

„Musíme přemýšlet a přemoci čas, přemoci –!“

„Jsme na lovu, Daltone. Na přemýšlení čas nemáme.“

„Co si myslíš o naší partnerce?“ zeptal se Cole najednou.

„Myslím si, že je pěkně tvrdá,“ odpověděl Nick. „A co naši šéfové? Důvěřuješ jim?“

Cole pokrčil rameny. „všichni známe pravidla.“

„A co Faron Sears?“

„Kdybych si byl jistý, že vím, jaký je…“ Cole zavrtěl hlavou. „Nevím, co bych ti o Faronovi řekl.“

Nick ho provrtal očima: „Víš, ať je to oběť, nevinný, nebo někdo, kdo tohle všechno zosnoval jako divnou

politickou hru, musíme ho dostat na lopatky.“

Cole udiveně zamrkal.

„Ty a tvoje partnerka jste uvnitř jeho organizace,“

pokračoval Nick. „Špehujete lidi kolem něho, abyste přistihli kohokoli, kdo by mohl být zrádce. Někde, nějak, překročíte čáru, kterou Faron nechce, abyste překročili. Pak to bude boj kdo s koho.“

„Jo,“ přikývl Cole. „Ale budu se alespoň snažit položit ho na ty lopatky šetrně.“

10

Vrah ležel nahý na své posteli. Do místnosti nepronikalo žádné světlo. Noc, den: neznamenaly pro něj žádný rozdíl.

Byl tady. Teď. A přijde pak. Předtím znamenalo všechna ta léta čekání. Léta, kdy nikdy neměl dost. Léta předtím, než si uvědomil, jak prahne po uznání. Moc pochází z přítomnosti: Já budu všude.

Vybavoval si to všechno jako velkolepé představení, s filmem probíhajícím mu hlavou a scénami promítanými do věčnosti každým pohybem jeho ruky, každým mrknutím jeho očí.

A samozřejmě, on byl hvězdou. Autorem. Umělcem.

Chris zahrál Posla dokonale. Ještě že jsem ho nechal žít

dostatečně dlouho, pomyslel si vrah. Chris Harvie, ubožák.

Poznal jsem to v okamžiku, kdy vystoupil z toho mrňavého vozu cizí značky před mým domem a třásl se v tom svém lesklém černém kabátě jako myš.

Pojď dál, řekl jsem mu.

Pozoroval jsem náš odraz v mrtvém zeleném oku televizoru v obývacím pokoji. Já na gauči, Chris ošívající se v lehkém křesílku. Vyklopil mně všechno, co věděl. Řekl, že o tom ví jeho kamarád. A že ten jeho kamarád ví, kdy a kde je Chris právě teď.

No tak, blábolil Chris. Seš pro to dokonalej. Seš pro to přímo stvořenej.

Potom přišla schůzka.

Druhé dějství: Dvě hodiny v noci ve středu před mnoha týdny. Restaurace mimo město, třicet mil od mého domu.

Otevřená čtyřiadvacet hodin denně. Špatné jídlo, mizerná obsluha.

Přijel jsem tam o tři hodiny dřív. Ukryl jsem auto.

Maskovací oblečení, rukavice, černá kukla s otvory pro oči na zakrytí mého obličeje. Dalekohled. Chodil jsem kolem restaurace, pozoroval ji od stromů. Nikdo jiný té noci venku nečekal.

Dalekohledem jsem viděl všechno, co se dělo za okny restaurace.

Byla tam servírka v šedivé košili a modrých džínsech, s vlasy odbarvenými na včelí blond. Byla jediným člověkem

za pultem, rozvalená na židličce se dívala na blikající televizor s dvanáctipalcovou obrazovkou.

Kromě ní tam byl kuchař. Bílé triko, pocákaná zástěra, počínající pleš.

žluté boxy, všechny prázdné.

Mezi zimními stromy bylo chladno a tma. Jen vítr se tam proháněl.

V jednu hodinu čtyřicet minut ze silnice odbočila Toyota za ní nebyla vidět žádná světla reflektorů. Chris na sobě měl svůj lesklý černý kabát. Jeho pasažér odpovídal své roli: cizinec. Měl oblečený kabát a kalhoty, které se tam nehodily. Vešli do restaurace a posadili se do boxu nejvzdálenějšího od servírky. Přinesla jim kávu, pak se vrátila na svou stoličku.

Vyčkával jsem. Pozoroval. Nikde jsem neviděl nic podezřelého. Kradl jsem se se stíny. Proklouzl jsem kolem červeného vozu, na zadním sedadle se nikdo neschovával.

Stáhl jsem si kuklu z obličeje a otevřel dveře restaurace.

Uslyšel jsem zvoneček nad svou hlavou.

Když jsem kráčel k boxu, hořel jsem. Posadil jsem se vedle Chrise, přimáčkl ho ke zdi. Cítil jsem každý jeho pohyb. Nic na cizinci mně nemohlo uniknout. Ani poštou objednané hodinky na mém zápěstí nevibrovaly, nezaznamenávaly žádný odposlech přes mikrofon nebo nahrávání.

Magnety v očích cizince.

„Á, tady je!“ zvolal Chris. „Můj člověk, náš člověk, na minutu přesně!“

„Děkuju ti, že jsi přišel,“ spustil cizinec. „Potřebuju si s tebou promluvit.“

A já řekl: „Jenom slabí potřebují.“

„Jasně,“ řekl cizinec. „Nejsi žádný amatér, co jen lační po penězích. Teď už to vím s jistotou. Tobě o peníze nejde.

Proč jsi v tom případě tady?

Já ti povím proč,“ pokračoval cizinec, který řekl pravdivou odpověď ještě předtím, než jsem si stačil vymyslet lež. „Potřebuješ vědět, jestli pro tebe Chris představuje nebezpečí. Jestli jeho kamarád ví to, co ví Chris, a on to ví. Taková je naše bezpečnostní politika.“

„Myslí tím Briana, kámo,“ spustil Chris, „toho zasranýho zkurvy –“

„Zapomeň na všechno, co bylo,“ řekl mně cizinec. „Teď jsem tady já, společně s tvou šancí pozvednout se nad všechno. Jestli si myslíš, že úkol, co pro tebe mám, nezvládneš, jestli nejsi… dostatečně schopný, pak na tom, co víme o tvojí minulosti, nezáleží. Necháme tě být.“

„Hej,“ vyhrkl Chris, „co to –“

A já jsem jim řekl: „Já ‚zvládnu‘, cokoli budeš chtít.“

„Ano, myslím, že v tomhle nejzastrčenějším koutě vesmíru zvládneš opravdu cokoli.“

Nedokázal jsem potlačit chvění, nedokázal jsem popřít pravdu.

„Doneslo se mně, že jsi zabiják.“ Cizinec pokrčil rameny.

„Každý každého zabít nedokáže.“

„Já nejsem ‚každý‘! Já jsem výjimečný, mám moc a –“

Cizincova slova přibila moje tělo na kříž. „Moc je tím, co moc dělá.“

„Otázkou je,“ řekl Cris, „budeš schopnej udělat tu práci?“

„Práci?“ zavrčel jsem.

„Tady nejde o práci,“ řekl cizinec. „Když se tak na tebe dívám a podle toho, co mně řekl Chris, vím, že ty práci nechceš a práce to taky není.“

Moje rty byly suché, stěží jsem ovládal svůj dech. „Co je to?“

„Poslání.“

„Ano.“ Zaplavilo mě teplo. Pochopení. Úleva. V tom jasnozřivém okamžiku jsem všechno chápal: Konečně nastalo teď! „Ano.“

„Co ti o tom řekl Chris?“

„Dvě poslání,“ odpověděl jsem.

„Dvě pro začátek. Abychom viděli.“

„Viděli co?“ zeptal se Chris. „Dohodli jsme se, že jde vo dvě velký věci. Taková je smlouva, za kterou zaplatíš, a ty platíš dobře.“

„Každý platí,“ řekl jsem.

„Jo, jasně, ty přízemní prachy nás sem všechny přivedly,“

řekl Chris. „A nikdo nezapomeňte, že já, víte, jsem prostředník. Brian taky. Nikdo nám náš podíl nevyfoukne

jen proto, že je to ten největší zkurvysyn na světě.

Možná až tady na mýho muže,“ dodal Chris, který si hrál na obchodníka.

„Jak to mám vědět?“ řekl cizinec.

„Jak máš vědět co?“ vyštěkl Chris.

„Já vím jen to, co o něm říkáš ty,“ odpověděl mu cizinec.

„Hele,“ vyjekl Chris, „ty si myslíš, že jsem lhář? že Brian je lhář? Chceš říct, že nám nevěříš?“

„Čeho jste se tu dotkli?“ zeptal jsem se.

„Cože?“ nechápal Chris.

Cizinec namočil ubrousek do temné tekutiny v kávovém šálku, otřel ubrouskem pult, jeho stříbrnou pokladnu, pak sedák stoličky na své straně pultu.

„Co to k čertu děláte?“ divil se Chris.

A já se vyhoupl z boxu a šel k pultu, kde seděla servírka.

„Máte tu někde kuchaře?“

„Hej, Matte! Probuď se!“ Cvakla svým zapalovačem a zvedla si ho k cigaretě ve svých ústech. „Matte! Tady pán má hlad!“

Kuchařova hlava a ramena vyplnily servírovací okénko ve stěně za pultem.

„Co si dáte?“ zamumlal. Jeho oči nezachytily rozmazanou šmouhu mé ruky v rukavici.

Bum! Devítimilimetrovka v mojí ruce poskočila. Kuchař se zvrátil dozadu ze servírovacího okénka, v jeho hrudi explodovalo rudé kolečko. Bum! Jeho hrudní kost se

zachvěla pod druhým purpurovým otvorem. Bum! Rudá brázda projela hořejškem jeho holé lebky.

Otočil jsem se k číšnici, viděl jsem ji v hledí nad černou hlavní své zbraně. Cigareta jí visela ze rtů, kterými šeptala: „Ach, bože.“

Bum! Udělal jsem jí třetí oko. Po skle okna za ní se rozprskla červená sprška. Zhroutila se na podlahu. Cigareta se jí skutálela na krk. Když jsem lítacími dveřmi vcházel do kuchyně, slyšel jsem, jak zasyčelo maso. Chris a cizinec uslyšeli moji ránu jistoty.

Když jsem se lítacími dveřmi vrátil zpátky, cizinec a Chris stáli na nohou.

„Ach, bože!“ vydechl Chris jako ozvěna servírky.

„Ježíšikriste, panebože, do prdele! Co to sakra –“

Udeřil jsem do tlačítka pokladny. Její zvoneček zacinkal.

Pobral jsem všechny bankovky v přihrádkách i dvacetidolarovky pod zásuvkou a strčil jsem peníze do kapsy Chrisova lesklého černého kabátu. Oběma jsem jim řekl: „Teď je to dokonalý obrázek loupežného přepadení.“

Chvějícímu se cizinci jsem řekl: „Jsem takový, jaký jsem.“

„Ano,“ zněla šeptaná odpověď. „To jsi.“

„Och, do prdele!“ mumlal Chris. „Ježíšikriste.“

Nedokázal jsem zabránit úsměvu, když jsem si myslel: Všechno přichází ve svůj čas.

Venku Chris vyzvracel svoji odvahu do sněhu. Cizinec se

otočil ke mně. „Tím, co ti nabízím, je šance ukázat tvou moc a schopnosti světu. Ne jednou, ale dvakrát. Aby –“

„Aby miliony očí viděly! Aby se mi lidé klaněli!“

„Ano. Ano, tak je to správně.“

„Čekal jsem na tebe,“ řekl jsem. „Neuvědomil jsem si to, ale jsi tady. Konečně.“

Cizinec mi podal silnou obálku. Ohmatával jsem prsty to, co bylo ručním počítačem, manuály a fotografiemi, zatímco cizinec říkal: „Všechno, co zatím potřebuješ vědět, je tady.

Jednu věc musíme vyřešit ještě teď.“

„Co?“

„Musíme vocaď vypadnout!“ zařval Chris z vozu.

„Kvůli komunikaci potřebujeme kódové označení: Jak ti mám říkat?“

„Říkej mi R. Renegát. Ranař. Ten, kdo to může Roztočit.

A ty jsi můj Uvaděč k tomu, co je mi souzeno, co na mě čeká. Jsi U.“

„Možná se nikdy nedozvědí naše pravá jména,“ zašeptal jsem, „ale svět se bude třást pod mým dotekem! Slib mi to!“

Pak, bylo to tak sladké!, se Uvaděčova ruka snesla na můj obličej. Vzala ho do dlaně, přikryla moje oči a přiměla mne kleknout do sněhu. Cítil jsem tu sílu, moje genitálie pulzovaly, mocí, věděním.

Pak Chris zatroubil klaksonem, aby už odjeli.

Všechno přichází ve svůj čas.

11

Sallie seděla tam, kam ji posadili.

Poté co Monk odvedl Daltona do místnosti ve věži, zavedl Sallii k ženě, která se svým manželem opustila prodejnu automobilových součástek, sezonních lístků na zápasy Cleveland Indians a sedadla v synagoze, aby se přestěhovali do D. C. a „pracovali pro Farona“.

Dobrovolnice Sallii představila křižáckým rytířům z Alabamy, New Yorku, Oregonu a „prostě odevšad“, starým a mladým, bílým, černým, asijským a hispánským, kteří tam všichni byli jen proto, aby „pomáhali Faronovi“.

Nepředstavila ji muži s vlasy ostříhanými na ježka, který se vždycky zdržoval poblíž jakékoli místnosti, kde Sallie právě byla.

Zatímco Cole a Nick byli v Idahu, Sallie strávila svůj druhý den procházením se po Faronově ústředí. Často odcházela na toaletu, kde si zapisovala údaje o Faronově personálu, aby je pak FBI mohla prověřit. Taky se začala dožadovat setkání s Faronem.

„Dobrý nápad,“ řekl jí John Leibowitz. Bývalý kongresman se usmál. „Budeme to muset zařídit, jakmile budeme moci.“

V pět hodin odpoledne toho druhého dne Sallie šla za

hospodářkou, co pocházela z ohijského Shaker Heights, a zopakovala jí svoji žádost o slyšení u Farona.

„Víte, já si nejsem jistá, jak to zařídit, drahoušku,“ zněla odpověď, které se jí dostalo. Když Sallie řekla, že neodejde, dokud , její žádost nebude vyslyšena, hospodářka jí dala kelímek malinového jogurtu: „Jen pro případ, že by to trvalo déle, než si myslíte.“

Když Jeff Wood našel Sallii sedět na pohovce v čekárně vedle hlavní haly, prázdný kelímek od jogurtu ležel v koši na odpadky a hospodářka dávno odešla domů. Mezi dveřmi zíval pan Ježčí střih.

„Proč jste neodešla?“ zeptal se jí Wood.

„Zatím jsem nedokončila svou práci. Nesetkala jsem se s Faronem.“

„Možná zítra.“

„Počkám.“ Poklepala rukou na pohovku. „Přesně tady.“

„Vás se člověk tak snadno nezbaví, co?“ řekl Wood.

„Jsem za to placená.“

Čas v hale odtikávaly vysoké stojací hodiny.

„Počkejte tady,“ požádal ji.

„Buďte bez obav,“ řekla jeho vzdalujícím se zádům.

O sedm minut později zabzučel telefon v kapse saka pana Ježoura. Odpověděl na něj a doprovodil Sallii vzhůru po schodišti, až tam kde před zavřenými dveřmi stál Monk.

„Posaďte se,“ vybídl Monk Sallii. Ježourovi řekl: „Až

bude chtít, aby šla dovnitř, Faron ti zavolá.“

Pak se Monk otočil k Sallii: „Sestro, nebuďte tam celou noc, jasné?“

Oddupal dolů po schodech.

Čas běží, pomyslela si zoufale. A já tady jenom sedím.

Telefon pana Ježoura zabzučel. Odpověděl na něj a poslal ji dovnitř.

Kancelář se nacházela o poschodí níž pod sluncem zalitou meditační místností. Oba pokoje byly obložené tmavým dřevem, jako v kostele. Jednu stěnu kanceláře vyplňovala zarámovaná kaligrafie provedená černým inkoustem na rýžovém papíře. Byl to jednoduchý obraz: velký černý kruh na bledém pozadí vesmíru. Před psacím stolem, na jehož jedné straně stál počítačový terminál, byla seřazená tři křesla. Prostor za okny vyplňovala noc. Za stolem seděl černý muž oblečený v modré košili z měkké látky. Faron Sears ji udeřil pohledem.

„Takže to jste vy,“ přivítal ji.

Cítila, jak se za ní zavřely dveře. „To jsem já?“

„Viděl jsem vás z okna,“ řekl Faron. „Dnes ráno.“

„Byla jsem tady celý den.“ Posadila se proti němu z druhé strany psacího stolu. „Včera dopoledne taky. To jste nevěděl?“

„Věděl jsem, že Dalton má partnerku. Domníval jsem se, že odjela s ním.“

„Vaši zaměstnanci vám neřekli, že jsem zůstala?“

„Ne.“

„Jak… nedbalé,“ řekla.

„Omlouvám se,“ usmál se na ni. „Taková přehlédnutí už

se nebudou opakovat.“

Jeho úsměv je zamyšlený, pomyslela si, ne podbízivý.

„Nejste jako agenti FBI, na které jsem zvyklý. Proč nosíte jejich odznak?“

„Naší prací je –“

„Já se neptám na vaši práci. Ptám se na vás.“

„V tom případě nemusím odpovídat.“

„Ne, to nemusíte.“ A čekal.

Ten jeho zatracený milý úsměv, pomyslela si. Nevypadá tak starý. „Chcete tím říct, proč jsem se jako černoška dala k FBI?“

Neřekl nic.

„Co si myslíte, že jsem?“ zeptala se. Otázky vytvářejí odpovědi. Odpovědí ti umožňují přesměrovat pozornost od, „Vy nejste ‚co‘,“ namítl. Pak čekal.

„Vlastně ani nevím,“ řekla nakonec.

„Přece nedáváte v sázku svůj život a nepřebíráte autoritu vzít život někomu jinému jen kvůli ‚vlastně ani nevím‘,“

řekl.

„Naše práce vyžaduje –“

„Nesnažte se to zamluvit. Čeho se bojíte?“

„Já se nebojím ničeho, a vím o pasti, kterou spustíte příště svojí otázkou ‚ Když se ničeho nebojíte, tak proč –?‘.“

„Proč je to past?“

Pot jí stékal dolů po žebrech, přes lem podprsenky, která jí najednou byla příliš těsná kolem hrudi.

„Co vlastně chcete?“ Proč můj hlas zní jako šepot?

„Chci vědět,“ odpověděl.

„Protože… policisté… FBI je nejvýznamnější… protože policisté jsou jediní, kdo s tím může každou vteřinu něco dělat.“

„Dělat něco dobrého,“ dodal. Přikývla. „S čím?“

„Copak vy nevíte o tom svinstvu tam venku?“ zašeptala.

„Zabíjí nás to. Dusí nás to všechny, děti, staré lidi, všechno, pro co moji máma a táta dřeli a… Nebudou, nikdo mně nebude říkat… nikdo mě nebude nutit žít v takovém marastu bez mého…“

Nakláníš se k němu přes stůl! Stáhla se zpátky, napřímila se v křesle, přitiskla kolena pod svou střízlivou sukní těsně k sobě. „Takhle se nikam nedostaneme.“

„Už tam jsme.“

„A někdo se snaží zabít vás.“

„A to je součást toho svinstva, proti kterému bojujete.“

Přikývla na souhlas.

„Je to jenom boj proti tomu svinstvu, na čem záleží,“

řekl, „nebo s tím mám něco společného i já?“

Dveře za ní cvakly, otevřely se. Sallie se otočila, její pravá ruka vystřelila k jejímu, prázdnému boku.

„Ach, promiň,“ řekla žena ve dveřích. „Myslela jsem, že jsi sám.“

Lauren Kavenaghová si očima přeměřila Sallii, pak řekla: „Tak tady jste. Dlouhý den. Dlouhý večer.“

Lauren na sobě měla přepásané značkové šaty, jejichž

cena o desetinnou čárku převyšovala plat agentky FBI. Její po ramena dlouhé vlasy byly příkladem dokonalé ležérnosti a stejně dokonale byla namalovaná její ústa.

„Zas tak pozdě není,“ namítla Sallie. „Jsem zvyklá pracovat přesčas.“

„Opravdu?“ Lauren obešla stůl. „Farone, měl by sis projít ty návrhy na projekt nového softwaru.“

Přešla za něj, jednou ruku se opřela o jeho křeslo, druhou vyťukala povely na klávesnici, vyvolala adresář. Faron pohlédl na obrazovku.

„Tyhle věci máš teď na starosti ty, Lauren,“ řekl jí.

„Na spodní řádce bude uvedeno tvoje jméno.“

Povzdechl si. Studoval barevné grafy a tabulky, které se střídavě objevovaly na obrazovce. Lauren pohlédla na ženu sedící z druhé strany stolu, pevným, kontrolovaným pohledem. Sallie dokázala neodvrátit oči.

„Zdá se, že je všechno v pořádku,“ řekl Faron.

„Dobře.“ Laurenina ruka zavadila o jeho rameno. „V tom případě vás dva nebudu rušit.“

Když odcházela, Lauren se ještě podívala na Sallii: „Ráda vidím, jak mezi nás zapadáte.“

„Snažím se.“

„O tom nepochybuju.“

Jakmile se dveře s cvaknutím zavřely, v místnosti se rozhostilo ticho.

„Mým úkolem je udržet vás naživu,“ řekla Sallie muži za psacím stolem. Obnov konverzaci. Naše role.

„Bude to obtížné?“

„Nebude to snadné. Povězte mi o Monkových lidech.“

„Trvá na tom, abych nepřetržitě měl někoho ve své blízkosti. Říká, že to je pro případ, kdybych cokoli potřeboval. Já jeho závěry nezpochybňuju.“

„Měl byste. Možná budete muset. Co jeho lidé?“

„Nejsou jeho‘ o nic víc, než jsou ‚moji‘.“

„Kolík jich má?“

„Já nevím.“

„Jsou ozbrojení?“ vyzvídala Sallie.

„Nikdy jsem se ho na to neptal. Ví, že by se mně to nelíbilo.“

„‚Nelíbit se‘ a ‚zakázat‘ jsou dvě rozdílné věci.“

Faron se usmál. „Docela vám to pálí.“

„Takže co ty zbraně?“

„Nezbytná opatření,“ řekl Faron. „Násilí lze někdy neutralizovat jen za použití síly. Jestli mají Monkovi pomocníci zbraně? To nevím. Důvěřuju Monkovi v těchto záležitostech? Jen za nejkrajnějších okolností, a pokud je tu FBI, jak krajní okolnosti jsou?“

„Doufám, že to nikdy nezjistíte na vlastní kůži,“ řekla.

Faron se jí podíval do očí: „‚Slečno‘… ‚agentko‘: Jak

vám mám říkat?“

„Říkejte mi Sallie.“

„Vaše pravé jméno?“

„Ano,“ odpověděla.

„Líbí se mi.“

„Poslyšte,“ řekla, „povězte svým lidem, že Dalton a já musíme vždycky vědět, kde jste, a musíme k vám vždycky mít neomezený přístup.“

Faron pokrčil rameny, usmál se, přikývl na souhlas.

„Dnes večer… byste měl být v pořádku. Půjdu domů.“

„Vyspěte se dobře,“ rozloučil se s ní. „A nebojte se o mě.“

12

Sen…

Jakási část Nicka Shermana věděla, že to je sen, ten jeho sen, že je v hotelovém pokoji v Idahu a že tohle je jen, … běží. Zima, tak strašná zima. Sníh. Stromy. Rokliny.

Skály. Pod ním duní jeho kroky, v těle mu buší srdce.

Nemůže dýchat… Rychleji, utíkej rychleji… Udusaný sníh.

Upěchovaná cestička vyšlapaná před ním. Krá krá/ticho.

Má hlad. Zakopává, padá, vstává a utíká. Červené skvrny na bílých závějích. Zvuk… utíkej… za tebou, za… utíkej! Slyšíš?

Dusot kopyt.

Vzhůru, najednou byl vzhůru. V posteli. Ležel na zádech.

Místnost byla temná, prostěradlo pod pokrývkou vlhké potem.

Popadni dech. Klidně, pomalu. Byl to jen sen. Jen ten zatracený sen. Zběsilý rytmus jeho srdce zpomaloval.

Nick rozsvítil lampu. Jeho zbraň ležela na nočním stolku vedle hotelové postele, automatická pětačtyřicítka, ne Glock ráže 9 mm, které fasovali na oddělení. Do Glocku se sice vešlo víc nábojů, ale neměl účinnost zbraně, určené k tomu, aby americkým vojákům pomohla přežít nájezdy meči mávajících

náboženských

fanatiků,

příslušníků

muslimskomalajského kmene Moro.

Vydává rachot, že by to ohlušilo samotného Boha, pomyslel si Nick. Proč svému životu důvěřovat o něco méně? Co zastaví sen?

Láhev skotské a sklenice, ze které pil, byly uklizené ve skříni. Přesně tam kde je schoval, nechal. Nick si tu láhev koupil cestou, když šel vyzvednout spisy od šerifa. Teď byla jantarová linie tekutiny v láhvi v příborníku ve výši deseti centimetrů ode dna.

Stále se mi zdá ten proklatý sen.

Zavřel oči. Představil si slabé cinknutí láhve o sklenici, kdyby skříň otevřel. Představil si, jak běží v purpurově zbarveném sněhu. Do svítání zbývají ještě hodiny. Přežije je, pak se pustí do práce. Bude v pořádku. Nepotřebuje to.

Nepotřebuje otevřít skříň s tou zatracenou lahví. Neudělá to.

K sakru s tím, neublíží mi to, dokud vím, že to nepotřebuju Tak je to správně, pomyslel si. Nepotřebuju to.

Nepotřebuju.

Jeho ruce se vedle jeho boků zaťaly v pěst, sevřely vlhké prostěradlo ve stisku, který by zabil.

13

Cole si z konvice pokojové služby znovu nalil kávu do šálku, pak se posadil na postel, aby si obul boty. Svět za oknem hotelového pokoje vybledl z černého v šedivý.

Falešný úsvit změkčoval žlutou záři pokojových lamp.

Rozhlédl se kolem sebe. Vůbec to nepřipomíná můj byt v D.

C.

Pak se zarazil: Ne, tenhle hotelový pokoj je přesně takový jako to, čemu říkám domov.

Cole měl pronajatý jednopokojový byt ve věžáku přesně nad dálnicí vedoucí z Washingtonu do Marylandu. Zavrtěl hlavou, pomyslel si: Proč žiju v bytě, kde se cítím jako v hotelovém pokoji?

Zavaž si boty, poručil sám sobě.

Když zabzučel jeho mobilní telefon, rozložil ho a řekl: „Haló?“

„Na člověka, který tvrdil, že zůstane tady, je dost obtížné sehnat vás,“ ozval se ženský hlas.

Lauren Kavenaghová. Volá z Washingtonu, D. C., ze vzdálenosti tisíce mil.

„Neočekával jsem, že zavoláte,“ divil se Cole.

„Ve vaší kanceláři mně sdělili, že jste mimo město. Když

jsem na ně naléhala, poradili mi, abych zkusila tohle číslo.“

„Jistě,“ řekl Cole: Dovolala se jen na číslo, kde zachycovali všechny hovory pro utajenou stanici FBI a tam se jí ohlásili falešným jménem firmy, pro kterou on a Sallie údajně pracovali.

Crrrrrr! rozezněl se telefon v hotelovém pokoji.

„Co je to?“ zeptala se Lauren.

„S tím si nedělejte starosti,“ řekl, když aparát na nočním stolku zazvonil podruhé. „To je jen druhý telefon.“

„Kde jste?“

Pohlédl na vychladlá míchaná vejce na tácu, který přinesla pokojová služba. Na posteli ležely rozložené fotografie muže zavražděného v motelu.

„Jsem u někoho na návštěvě,“ odpověděl Cole nakonec.

„Aha,“ řekla. „Docela jí závidím. Kdy se zas vrátíte k nám?“

„Nejsem si jistý, jestli to stihnu ještě dnes.“

„Um-hmm.“

„Máte nějaký problém?“ zeptal se. Hotelový telefon utichl.

„Člověk musí ve vaší nepřítomnosti přemýšlet,“

odpověděla. „Divit se, co děláte, pro nás. Zda nám vůbec jste k něčemu užiteční.“

„Slečna Pickettová je na místě, ne snad?“

„Ach ano, ta tady je. První člověk, co tu ráno byl, vyspalá a svěží. Ranní ptáče. Taky noční sova. Prostě si umí uspořádat čas.“

„Musíme prošetřit spoustu věcí,“ řekl.

„Aha, prošetřit. Držíte se raději stranou a díváte se, nebo si na všechno sáhnete sám?“

„Vždycky dělám, co musím,“ odpověděl. „Proč mi voláte?“

„Všimla jsem si, že tu posledních pár dní nejste.“

„Chybím vám?“

„Zatím ne. Je tu ale něco, co byste měl vědět.“

„Proč to neřeknete Sallii? Můžete mluvit z kterýmkoli z nás.“

„Vy jste služebně starší. To je úroveň, na které jsem zvyklá jednat.“ Sdělila mu zprávy, o kterých si myslela, že by je měl vědět, a bez rozloučení zavěsila.

Cole přešel k hotelovému telefonu a vyťukal číslo Nicka Shermana.

„Nebral jsi to, když jsem ti volal,“ stěžoval si policista z D. C. „Proč?“

„Měl jsem práci,“ odpověděl Cole. Uslyšel, jak si Nick povzdechl, a řekl: „Zníš příšerně. Zlobí tě koleno?“

„Nic moc,“ zabručel Nick. „Zjistili jsme totožnost té podříznuté mrtvoly z lesa: Christopher J. Harvie.“

„Máš sbaleno?“

„Vždycky. Proč?“

„Musíme změnit naše letové rezervace,“ sdělil mu Cole.

14

Newarský Vojenský park je travnatý trojúhelník otevřeného prostranství vklíněného do šedivého města New Jersey.

Parku vévodí bronzová busta Johna Fitzgeralda Kennedyho.

Děla památníku jsou namířená k obloze. Ve dne park patří kancelářským úředníkům a holubům. V noci vylézají krysy a očichávají do cárů zabalené bezdomovce, kteří leží schoulení na lavičkách. Toho pátečního odpoledne se park změnil. Během dopoledne se vedle busty JFK objevilo přenosné dřevěné pódium. Do tří hodin odpoledne před pódiem šoupalo nohama tři sta, tři sta padesát lidí, jejichž

boty čvachtaly v hnědavém blátě včerejšího sněhu.

Přesně ve tři hodiny na pódium vystoupil Faron Sears.

Potlesk, kterým ho přivítali, se odrážel od chladných skleněných panelů městského kaňonu. Faronův amplioný zesílený hlas prořízl zimní vzduch.

„Politika není tím, čím nám v televizi říkají, že je,“ začal.

„To televize je politikou.“

Tři týmy s kamerami natáčely jeho slova, ostrá světla jejich reflektorů se rozplývala do šedi dne.

„Ne všechna politika je televizí. Ale všechna televize je politikou: Situační komedie nás učí, že stupidita je srdečním tepem legrace. Komedie nás cvičí jako Pavlovovy psy.

Filmy o policistech zplošťují hrabivost, násilí i hrdinství do jednadvacetipalcového obrazu. Besedy nás klamou cizími lidmi, kteří lžou o svém sexuálním životě. Videa přetvářejí hudbu z příležitosti pro představivost v plátna pro tvůrce smluvních produktů. Reklama definuje naši nespokojenost, ukazuje nám, co musíme mít a dělat a poslouchat.“

Tu a tam v davu kývaly hlavy na souhlas.

„Televizní zprávy jsou čímkoli, kam chodí naši reportéři, aby vyplnili mezery mezi reklamami. Při troše štěstí televizními zprávami občas protančí pravda. Realita televizní zpravodajství ovšem nedefinuje. Realita neurčuje tvář žádných zpráv. Zprávy jsou tím, čím je dělají politika a ti, co zprávy tvoří a zdání potlačuje veškerou realitu s filmem v jedenáct!“

Sallie stála blízko pódia. žádní protidemonstranti, pomyslela si. žádní vrhači kamenů, žádní provokatéři.

Nikdo s rukou zastrčenou pod kabát. Co bych k čertu mohla dělat, kdybych někoho takového uviděla? Měla pocit, že její bok je ochablý, prázdný, mrtvý.

„Politika není tím, čím bývala!“ hřímal Faron. „Od časů,

kdy se lidé poprvé shlukli do tlup, až ke dni, kdy se zablesklo nad Hirošimou, politika znamenala něco úplně jiného, než znamená dnes.

Tehdy politika byla tím, co jsme dělali ve veřejném prostoru. Znamenalo to, že existuje také soukromý prostor, možná jen pár šťastných se tam mohlo utíkat, ale ten prostor existoval. Hranice, kde jste mohli žít stranou od světa.

Dveře, které šly zamknout. Existovaly dvě reality, veřejná a soukromá, a třebaže jedna vždycky ovlivňovala druhou, byly oddělenými dimenzemi.

Atomová bomba to skončila. Skončila to naše konzumní společnost, která kupuje a prodává plánované zakrnění.

Skončila to televize. Skončila to ‚kybernetika‘.“

Kongresman, bývalý kongresman, John Leibowitz stál přes ulici, hovořil do mobilního telefonu.

„Pokud politika není tím, co nám říká televize,“

pokračoval Faron, „pokud není taková, jaká bývala včera, jaká tedy je?“ Faron se odmlčel. Usmál se. Vystřelil prst směrem k davu.

„Politika je vším, co dělají lidé, včetně moci. Neexistuje žádná ‚soukromá moc‘. žádná ‚veřejná moc‘. Už vůbec neexistuje ‚soukromé‘ a ‚veřejné‘. Existuje pouze jedna všeobsažná dimenze vzájemně propojené reality. Dimenze, která je neustále se vyvíjejícím kosmem galaxií zvaných národy nebo korporace, slunečních systémů zvaných etnické skupiny a ekonomické třídy, planet zvaných zaměstnání.

Každý záblesk energie vyzařuje ke každému dalšímu záblesku energie. V tomto kosmu se odehrává politika pokaždé, když se nadechneme.

Zamyslete se nad tím: Co můžete udělat v dnešním světě, co není politické? Vysrat se…“

Sallie cítila, jak sebou dav škubl: Vulgární nadávky od politického mluvčího na veřejnosti nepatřily mezi způsoby, jakými by věci měly být. Ne: nebyly tím, jaké věci bývaly.

„…nebo říct takové slovo? Existují zákony proti vyměšování na veřejnosti. Zákony nařizující vám mít toaletu ve svém domě. Přestaňte si čistit zuby a přimějte Americkou zubařskou asociaci a její mluvčí chvět se strachy. A s nimi i společnosti na výrobu zubních kartáčků a fanatiky, co věří, že fluorid byl komunistickým spiknutím. Právník může použít důkaz vašich nevyčištěných zubů, aby dokázal, že jste šílenci, a nechal vás zavřít. Pokud si nás ale přestane čistit zuby dostatečné množství, firmy na výrobu kartáčků a zubních past zkrachují, jejich zaměstnanci se ocitnou na ulici a jejich akcionáři budou požadovat úlevy na daních!“

Dav se rozvlnil smíchy.

„Slova, která říkáte, to je politika. Vždycky jsme se snažili přetvařovat, abychom byli ‚politicky správní‘ pro jakoukoli skupinu, která by nám mohla působit potíže, kdybychom utrousili nějaký zvuk, který jejich cenzoři nenávidí. Slova dávají tvar našemu myšlení: Co je to utváření myšlenek, pokud ne politika? Dokud američtí

prezidenti smýšleli o mojí matce jako o ‚jenom barevné‘, nemuseli si dělat starosti o její osud.“

Tamhle, pomyslela si Sallie: Lauren Kavenaghová, jde k Leibowitzovi. Už to všechno slyšela mnohokrát. Naslouchá vůbec ještě?

V šedivém denním světle kolem Vojenského parku červeně blikala brzdová světla projíždějících vozů, jejichž

řidiči vždycky na chvíli zpomalili, aby se podívali, co se to tam děje, pak pokračovali dál. Dva bloky odsud zajel k obrubníku sedan. Na zadních sedadlech seděli Dalton Cole a Nick Sherman. Vůz FBI je vyzvedl na newarském letišti.

Cole Nickovi podal svoji Berettu v pouzdře, volné zásobníky s municí, odznak agenta FBI a pouta. „Odsud už

půjdu pěšky.“

„Nelíbí se mi, že tam jdeš neozbrojený,“ namítl Nick.

„Podle té zprávy nám vrah stále dává víc než dva týdny.“

„Jasně, taky už nám dal dvě mrtvoly.“

„Měj se,“ rozloučil se s ním Cole. Vystoupil na chodník.

Faronův hlas z reproduktorů jej dostihl ještě předtím, než ho jeho kroky zavedly do Vojenského parku: „Takže pokud se politika změnila,“ hlásal Faron, „pak se změnil život každého, každého z nás. Můj. Váš.“

Je uprostřed pracovního dne, a přesto jsou tady, pomyslel si Cole. Zaměstnaní lidé a s nimi žebráci. Dav tvořili stejnou měrou muži i ženy, směsice ras a etnik. Ta žena s brýlemi jako kočičí oči a s modrými vlasy už je určitě babička. Dva

chlapci a dívka měli tašky, které vypovídaly o střední škole.

Cole prošel za pódiem, zachytil Nguyenův pohled.

Faronův hlas burácel po New Jersey: „Tak co tohle všechno znamená pro nás? Pro vás?“

Inspektor FBI procházel mezi lidmi postávajícími na chodníku přes ulici od parku.

„Nová realita znamená věnovat pozornost.

Nyní víc než kdy jindy,“ pokračoval Faron. „Věnovat pozornost tomu, čím jste a jakou moc skutečně máte.

Nevěřte včerejším politikům, když vás chtějí vést k zítřku.

Oni si myslí, že ‚politika‘ je to, jak vás nutí volit, aby si dál mohli udržovat svoje staromódní pozice.“

Prodavač, chvějící se v otevřených dveřích obchodu s obuví, Colea, který procházel kolem, ignoroval. Otec toho prodavače strávil dvacet tři let u výrobní linky jedné clevelandské továrny na výrobu obuvi. Polovina bot ve výkladní skříni toho obchodu byla vyrobená v Koreji; dvacet procent jich pocházelo z Mexika, kam se továrna, která se zbavila jeho otce, přestěhovala.

„Když politik nechápe, že se změnila realita, nevěřte tomu, co říká. Pokud si neuvědomuje, že Kriplové a Sekáči, a jakuza, Triády a Stínoví duchové, kolumbijské kartely, ruská mafie a americká Cosa nostra jsou důležitými politickými silami, pak je ten politik blázen.“

Cole uviděl Sallii stojící blízko pódia. Dobrá agentka, pomyslel si: Její oči setrvávaly na lidech zdržujících se v

střeleckém dosahu od jejího subjektu. Jenomže ona taky určitě nemá zbraň.

„Věnuje v našem novém světě člověk, který se snaží být vaším vůdcem, něčemu pozornost? Ví, že čtvrti po celé naší zemi, která je tavicím kotlem ras a národů, jsou ohraničeny pevnými zdmi a oddíly privátní policie?“

Cole prošel kolem oken pobitých překližkou, kolem zabedněných dveří s chromovaným zámkem, který visel otevřený v chladném větru.

„Stáváme se stále méně a méně národem, a stále víc a víc změtí kmenových hloučků definovaných etnickou příslušností, zeměpisnou polohou a bohatstvím či bídou.“

Vedle prkny zabedněného krámku bylo holičství, které se specializovalo na zlevněné stříhání během poledních přestávek.

„Zásady a principy, které definovaly lidské bytosti od té doby, co jsme se vyhrabali z bažin, nikam nezmizely, ale jak…“ Cole kráčel kolem prodejního okénka malého pekařství,

kde prodávali pizzu přes ulici: vonělo to tam sýrem, papričkami a…

Nezapomeň: ten zámek je urvaný.

„…jak zacházíme s tím, co chceme a potřebujeme…“

Tamhle! Ve druhém patře zatlučeného nezamčeného krámku o dvě budovy za sebou uviděl otevřené okno.

Nejbližší policista stál přes ulici, v parku, obrácen zády ke

stanovišti možného ostřelovače. Policistovi zvonily v uších věty burácející z reproduktorů.

Utíkej. Do dveří bez zámku. Vklouzni dovnitř. Pruhy světla pronikají štěrbinami v překližce, kterou jsou pobitá okna. Vítr uvnitř krámu s vykuchanými vnitřnostmi honí prach a smetí. Po podlaze poletují zmačkané papíry. Holá místnost, velká prázdná krabice…

Zadní dveře. Strč do nich a otevři je. Další místnost.

Kabina toalety. Schody cikcakovitě stoupají podél stěny.

Otevřenými dveřmi v prvním patře proniká dovnitř tlumené světlo. Vystupuj po kraji schodů, aby nevrzaly. Nahoru, pomalu nahoru. Na vrchol schodiště…

Dalton opatrně nahlédl dovnitř kolem rámu dveří: Na konci prázdné místnosti stál u otevřeného okna muž, oči upřené na park, o bok opřenou pažbu pušky s teleskopickou muškou.

Jedenáct, dvanáct metrů daleko, odhadoval to Cole.

Proklouzni kolem zárubně a udělej opatrný krok. Nenaruš vzduch, vznášej se.

Puška se závěrovou mechanikou. S takovouhle puškou Lee Harvey Oswald vystřelil kolikrát, třikrát během sedmi či devíti vteřin? Celý svět se za těch pár vteřin změnil. Než

se k němu dostane, tenhle by stačil vystřelit dvakrát…

Šest tichých kroků blíž. Je deset metrů daleko. Běloch.

Mezi třiceti a čtyřiceti. Vysoký. Nakrátko ostříhané vlasy.

Lyžařská bunda. Černé tenisky.

Faronův hlas zaplnil místnost: „Síla donucuje, moc jedná…“

V dvouvrstvých skleněných tabulích dolní části okna Cole viděl svůj vlastní odraz, kradoucí se stále blíž a blíž.

Nedívej se dolů! nařizoval telepaticky střelci. Nespouštěj oči ze svého cíle venku na, Střelec se ohlédl do místnosti

Cole vyrazil kupředu, natáhl pravou ruku, palec stáhl dozadu, ukazovák namířil na střelce a vykřikl: „BENG!

BENG! BENG!“

Střelec sebou škubl.

Cole, který se na něj vrhl, odstrčil hlaveň pušky pryč od svého hrudníku, ale její pažba ho udeřila do žeber: Zavrávoral, ale hlaveň pušky nepustil. Vší silou zabořil koleno střelci do žaludku. Byl odmrštěn zpátky. Zhroutil se na podlahu.

Do jeho slabin prudce dopadlo chodidlo. Bleskurychle přitáhl nohy k tělu a posadil se. Pažba pušky jej udeřila do hrudi, srazila ho zpátky na podlahu. Chladná kovová trubice hlavně se ocitla v jeho oddychujících ústech. Olej, hořká pachuť prachu, pocit, že se dusí…

„Moc je vytvářena okolnostmi a volbou.“

Puška zarachotila a do palebné komory vklouzl náboj.

Monkův hlas řekl: „Zatím ho nezabíjej.“

15

Dalton Cole seděl na zadním sedadle zaparkované limuzíny.

Monk, John Leibowitz a Jeff Wood byli usazení na sedadlech proti němu. Střelec a Nguyen stáli venku vedle limuzíny. V Nguyenových slunečních brýlích se odrážel dav odcházející z Vojenského parku.

„Tak co jsem měl dělat?“ vybuchl Cole.

„Co vás přimělo udělat to, co jste udělal?“ zeptal se bývalý voják, Jeff Wood.

„Instinkt.“ Cole se mračil na tři muže, kteří mu ‚pomohli‘

do zamčeného vozu. „Televize.“

„život není film o policajtech, kámo,“ poznamenal Monk.

„Já se nedívám na filmy o policajtech. Ale přinejmenším jednou za rok vidím nějaký dokumentární pořad, ve kterém jsou staré filmové záběry z Dallasu a otevřeného okna a vidím Jacka Rubyho při práci. A všechny ostatní filmy, kde někdo něco zpackal.“

Leibowitz řekl: „Jsme vám vděční za to, že jste byl ochotný riskovat pro Farona život, ale nechápeme, proč jste do té budovy vůbec šel. Takové věci chlapík, co má na starosti vztahy s veřejností, obvykle nedělá.“

„Dělá, když má příležitost získat jiný pohled na svého klienta při práci.“

„Aha,“ řekl Leibowitz. „Takže do té opuštěné budovy vás zavedl váš průzkum?“

„Říkejte tomu raději zvědavost.“

„Abyste nebyl brzo starý,“ opáčil Monk.

„Jsem součástí vašeho týmu,“ řekl Cole, „a nechápu, proč lidé jako vy zaměstnávají ostřelovače.“

„Přesně jak jste říkal,“ odpověděl mu. Monk. „I my jsme viděli všechny ty filmy v televizi.“

„Takže vy máte ozbrojené strážce? Kolik? Kde a kdy a –“

„Řekl bych, že tohle není v náplni vaší práce,“ odbyl ho JefF Wood.

„Vyhrožuje někdo Faronovi vraždou?“ vyzvídal Cole.

„V pozici, ve které se Faron nachází,“ odpověděl Jeff Wood, „je toto riziko nevyhnutelné.“

„Ovšem není to nic, s čím bychom si nedokázali poradit,“

dodal Monk.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Jeff Wood Leibowitze.

Bývalý kongresman řekl: „Myslím, že jediná napáchaná škoda je páně Coleovo zraněné ego a pár modřin, takže má štěstí, že to nebylo nic víc. Asi si z toho všichni vezmeme ponaučení.

Farona není nutné ohledně té vaší vylomeniny obtěžovat,“ obrátil se ke Coleovi. „Neříkejte mu o tom.

Taky nepodávejte žádné hlášení James Group. Neříkejte nic

tisku ani nikomu na veřejnosti.“

„Monku?“ ozval se Jeff Wood, „co ty na to?“

„Pokud pan Cole bude dělat problémy,“ odpověděl Monk se sladkým úsměvem, „příště si ho budeme muset podat o hodně tvrději.“

16

Vlak s klepotáním uháněl po kolejích směrem k Washingtonu. Dalton Cole jel sám a kolem okénka jeho kupé ubíhal soumračný svět továrních komínů rafinerií a ghett lemujících koleje. V limuzíně na newarském nádraží mu Jeff Wood vysvětlil: „Faron rád cestuje s lidmi.“ S lidmi znamenalo, že Faron, jeho právník, vojenský velitel a šéf bezpečnosti cestovali ve vedlejším vagonu, hned za jeho, spolu s tuctem občanů, z nichž někteří poznali ‚velmi důležitou osobu‘ v jejich středu. O něco blíž lokomotivě, v Coleově vagonu, byli Nguyen a jedna z Monkových goril.

Všššššš vlaku rozrážejícího večerní vzduch se změnilo.

Kdesi za Colem se od sebe rozjely dveře oddělující jednotlivé vagony; pak se zavřely.

Mihnutí chodbičkou kolem jeho kupé: zlatavý kostým, sukně blýskající se nad koleny. Do sedadla vedle Colea klesla Lauren, odhrnula si z obličeje pramen hnědých vlasů

a řekla: „Když si k vám přisednu, slibujete, že na mě nezaútočíte?“

„Útočit první není můj styl.“

„Já myslela, že vaším stylem není hrát si na hrdinu. Proč jste to udělal?“

Dívej se z okna, mimo její oči, aby nevycítila žádné lži: „Jakmile jsem viděl, co je třeba udělat, udělal jsem to…“

„Přišlo to přirozeně,“ řekla. „Logicky. Jenomže vy jste měl žaludek pokračovat v tom, dotáhnout to do konce.“

Podívej se zpátky na ni: „Jinou možnost jsem neviděl.“

Úsměv, kterým ho obdarovala, byl milý a něžný. „Viděl jste to, čím to bylo, věděl jste, co chcete udělat, udělal jste, co jste musel. Vím, jaké to je.“

„žádný plán jsem neměl,“ ujistil ji.

Znovu si odhrnula vlasy z čela: „Plány ne vždy vycházejí tak, jak by měly. Já si plánovala, že jednoho dne potkám rytíře v zářivé zbroji.“

„Já myslel, že jste ho potkala.“

„Myslíte Farona?“

Cole přikývl.

„V poslední době je spíš čarodějem Merlinem než sirem Lancelotem.“

Vlak rachotil dál. „Jak jste se s ním seznámila?“ zajímal se Cole.

„A copak vy jste, nadšenec do historie?“

„Jsem prostě zvědavý.“

„Opravdu?“ Z jejího cynického tónu zazníval náznak humoru. Zahleděla se ven z okna vlaku. Do západu slunce již mnoho času nezbývalo.

„Navštěvovali jsme stejný vzdělávací kurz. Multinárodní obchodní školu v Santa Cruz. Lidé pro všechno s afirmativním chováním. Jedna divná ženská. Jeden černoch, správně bývalý vězeň, kterého soud nakonec uznal nevinným. Během prvních pár měsíců nosil brýle. Faron má dokonalý zrak. Brýle zakrývaly oheň planoucí v jeho očích.

Ale když jste byl blízko něj, cítil jste kouř.“

„A vy jste byla blízko,“ řekl Cole.

„Blíž než k těm bledým hochům v upjatých bílých košilích a perfektních kravatách z MOŠ. Ti se báli jeho svalů, ne jeho myšlenek.“

„Co na něm děsilo vás?“

„Úplně všechno,“ odpověděla Lauren. „K čertu, on byl dokonalý: zatracovaný černý radikál, bývalý vězeň, který z cely vyšel jako skvělý génius prodírající si cestu do světa velkého byznysu.“

Její zrak se setkal s Coleovým: „Víte, že jsme byli milenci?“

Rytmus vlaku připomínal tlukot srdce: badabamp, badabamp.

„Pokud skutečně hodláte být nadšencem do historie,“

řekla, „měl byste vědět opravdu všechno.“

„Kdy jste se ho přestala bát?“ zeptal se Cole.

„To mi povězte vy; pak to budeme vědět oba.“

„Pochybuju, že vy se něčeho bojíte,“ řekl.

„Strach je úžasná věc.“ Pokrčila rameny. „Nasaďte si správnou masku a budete překvapen, co jste schopný dělat, čím dokážete být.“

Lampy na vysokých stožárech vrhaly světlo na vlak, který uháněl mezi skladišti a továrními zónami rozmazaných předměstí. Ze tmy se vyloupla plakátovací zeď cihlové budovy osvětlená reflektory: „žIJTE V JISTOTĚ, žE

DŮVĚRNÉ

DOKUMENTY

BYLY

NATRVALO

ZNIČENY.“

„Já myslela, že při rozhovorech vždycky mluví jen lidé, co pracují v oblasti pro styk s veřejností.“

„Nikdo není dokonalý,“ namítl Cole. „Proč jste o sobě řekla, že jste byla divná?“

„Kalifornie,“ odpověděla. „Tam člověk věří všemu, co mu nalijí do hlavy. Diskotéka byla jediným, co jsem v sedmdesátých letech vnímala,“ řekla. „Kdysi jsem prostě byla mladá.“

„Teď ovšem nejste stará.“

„Bude nám zhruba stejně a nikoho neobalamutíme.“

„Možná to není tak zlé,“ zalhal. „Byla jste surfařka?“

„Ani náhodou. Máma zemřela, když mně bylo deset, zničily ji cigarety a to, jak celá léta mačkala tlačítka u pokladny v supermarketu. To bylo ještě předtím, než jejich skvělé děti vymyslely čtečky a čárové kódy. Táta pracoval

pro stát, když byl střízlivý. Na surfování u nás doma nikdy čas nezbýval. Ani peníze na něco jiného než druhořadé školy.“

„Mohlo to být horší.“

„Ani bych neřekla.“

„Pak přišel Faron.“

„Pak přišel Faron. Dokonce jsem ani neměla odvahu oslovit ho, dokud… jednoho dne na parkovišti sám nepřišel za mnou a… nepoložil mi ruku na rameno. Jeden nevinný dotek. A ty jeho oči propalující se skrze mě. Řekl: ‚Neboj, jsou lepší místa, kam můžeme jít.‘“

„Zdá se, že měl pravdu,“ řekl Cole.

„Zpočátku to tak nevypadalo. Jenomže já tehdy byla ještě tak mladá. Nemohla jsem vidět všechny tahy, které plánoval. V té své hře bývalý vězeň versus nabubřelá společnost mně ten vězeň věnoval všechen svůj volný čas.

Jako by si to chtěl pojistit na všech stranách.

Faron proti sobě popudil toho největšího rasistu v celé budově, který náhodou byl také jeho nejvyšším představeným. Ten syčák se tehdy na Farona vrhl, vynadal mu do negrů, řekl mu, že kvůli své černé kůži nikdy nebude dělat nic jiného než ťukat do kláves.“

„A Faron si ťukl do něho,“ řekl Cole.

„Byl jste někdy ve vězení?“ zeptala se Lauren.

„Zdržoval jsem se poblíž,“ odpověděl. „Jak jste se vy a ten váš vůdce dostali z MOŠ –“

„Do tohodle vlaku? Stačil jeden horkokrevný rebelantský právník ze San Franciska, Faronova páska, MOŠ, která se ocitla v nebezpečí, že v soudní při ztratí miliony dolarů, řady demonstrantů…

Součástí smlouvy bylo odstupné,“ vysvětlovala Lauren.

„Faron dostal slušnou hromádku dolarů plus exkluzivní smlouvu na dvacet let na tvorbu doplňkového softwaru k řízení všech jejich počítačů. MOŠ musela kupovat jenom od Farona, ale on mohl svoje programy prodávat komukoli.

Dali tomu ‚chlapci‘ pár drobných a nanicovatou smlouvu, podle které jim měl prodávat ‚doplňkový‘ software, který potřebovali tak či tak. Mysleli si, že se ho lacino zbavili a současně získali výhodnou smlouvu.“

„Pak si uvědomili, že Faronův software ovládl všechny jejich mašiny,“ řekl Cole.

„A taky počítače všech ostatních. Je majitelem benzinu pro informační dálnici. A prodává ho po jednom kanystru.

Tak snadné to zas nebylo,“ pokračovala. „Došly nám peníze, programy nepracovaly podle plánu, vyhořelo nám skladiště. Faron pokračoval dál. Hodně nám pomohly peníze z protipožární pojistky.“

„To už jste byla s ním,“ řekl Cole.

„Jak jsem mohla nebýt?“ Zamyšleně se usmála.

„Potřeboval někoho, kdo by utahoval matky a šrouby, zatímco on vytvářel ty svoje velkolepé programy. Já zas potřebovala někoho, kdo tolik potřeboval mě, kdo byl

natolik magnetický, aby mě u sebe dokázal udržet.“

„A jste s ním stále.“

„Už ne jako předtím. Magnety ztrácejí svůj náboj. Ale přestože to mezi námi skončilo, stále jsem číslem dva v jeho impériu, mnohem mocnější, než jsem kdy snila, bohatší, jenže… co má člověk dělat, když se dostane tam, kam chtěl, a stále mu spousta času zbývá?“

„Já nevím,“ řekl Cole. „Co jste dělala vy?“

„Pokračovala jsem,“ odpověděla. „Pak začalo tohle všechno. Jednou, když se mně snažil vysvětlit, proč se obrací zády ke všemu, za co jsem, jsme, tak tvrdě pracovali, řekl to jako stroj, který v sobě spouští mistrovský program. Zapíná sám sebe, aby viděl, co dokáže.

Řekla jsem mu, že LSD už jsem zkoušela. Když účinky drogy pominou, jediné, co vám zbude, jsou šrámy na duši.“

„Přesto jste s ním zůstala.“

„Asi jsem chtěla vědět, kde to všechno skončí.“

„Kde skončíte vy?“

„Řekněte mi, až se tam dostaneme, ano?“

Vlak dál ujížděl nocí.

„Dlužíte mi něco,“ řekla Lauren.

„Co?“

„Riskoval jste život pro mého bývalého milence, mého stávajícího šéfa, mého jakýmkoli druhem guru či vůdce se stává. Jistě, jste naprostý šílenec, ale přesto jste milý.“

„Milý?“

Dotkla se jeho opuchlého krku. „Bolí to?“

„Není to tak zlé.“ Sundala ruku z jeho krku a Cole se zeptal: „Co vám dlužím?“

„Zkusil jste provést něco, co by výraznou měrou ovlivnilo můj život. Já vás o to neprosila. Takže teď u mě máte dluh. Kromě toho jsem se vám svěřila se svým tajemstvím. Taky s Faronovým. Je vaší legální povinností nechat si je pro sebe, když jste jen najatá síla. Poněvadž jste se dobrovolně rozhodl být hrdinou, máte nyní morální závazek.“

„Co vám dlužím?“ zeptal se Dalton znovu.

„Teď už mě nikdy nesmíte zradit.“

Cole jí pohlédl do očí. Měly barvu oříšků.

„Jestli to uděláte,“ pokračovala, „nikdy vás nepřestanu pronásledovat. Kromě toho mi dlužíte pravdu o tom, proč se člověk od vztahů s veřejností umí ohánět puškou a chodí jako puma. Ale teď mně zbývají ještě dvě hodiny jízdy, než

se budu muset vrátit do skutečného světa. Vzbuďte mě, až se tam dostaneme, ano?“

Aniž čekala na odpověď, zavřela svoje hnědé oči.

Vlak s klepotáním uháněl tmou. Osamělá lampa osvětlovala linii stromů vedle kolejí. Přes Laurenin obličej, přes její zavřené oči a nenamalované rty se svezl pramen kaštanově hnědých vlasů. Za studeným sklem burácela noc.

Sallie kráčela uličkou a snažila se v kolébajícím vlaku

udržet rovnováhu. Cole je určitě ve vagonu před námi.

„Tady jste,“ usmál se na ni Faron Sears. Řady sedadel ve vagonu byly obrácené proti sobě. Faron seděl obličejem po směru jízdy. Na kolenou měl otevřený kufříkový počítač s modře zářící obrazovkou.

„Pojďte,“ řekl, zvedl svůj kabát ze sedadla proti sobě a položil ho na podlahu za svýma nohama. „Jeďte chvilku se mnou.“

Strážný s Ježourem seděli přes uličku od Farona.

„Pracujete,“ namítla Sallie. „Nerada bych vás rušila.“

„Jenom surfuju.“ Svému tělesnému strážci řekl: „To je v pořádku.“

Strážce s pokývnutím vstal, přešel k Monkovi. Prázdné sedadlo před Faronem ji přímo zvalo, aby se do něj posadila.

„Tak pojďte,“ pobídl ji. „Dělejte mi společnost. Je to dlouhá cesta.“

Měla stejně tolik dobrých důvodů zůstat jako odejít.

Posadila se, dlaněmi si urovnala záhyby na svých kalhotách, jako by byly příliš krátkou sukní, kterou si potřebovala stáhnout přes kolena.

„Surfujete?“ opáčila. „V jakém oceánu?“

Faron položil svůj kufříkový počítač stranou. „Víte, co je to Internet?“

„Asi byste mně to raději měl vysvětlit.“

„Internet je jako obří elektronický kybernetický kolektiv, jehož součástí se může stát každý, kdo má počítač a telefon.

Síť společných dat. živá čtyřiadvacet hodin denně.

Rostoucí, jsoucí.“

„Jsoucí čím?“

„Jsoucí tím, čím se stává,“ odpověděl Faron. „Kdyby George Orwell psal o skutečném roce 1984, napsal by, že to byl rok, kdy si Internet získal jeden tisíc uživatelů, většinou ve Spojených státech. Teď jej používá takřka sedmnáct milionů lidí ve stovce zemí: lidé, ne ‚Velký bratr‘.“

„Takže v tomhle… surfujete. Tady, teď?“

„Teď jsem svůj laptop k mobilnímu telefonu připojený neměl a nevytočil jsem internetové číslo, ale před chvílí jsem to udělal a odeslal jsem poštu.“

„Elektronickou poštu?“

„Ano,“ přikývl. „Vytvořili jsme první ‚politickou‘

internetovou stránku, ‚místo‘ v kyberprostoru, kde můžete získat spojení se mnou a s ostatními lidmi, kteří se mnou navazují kontakt. Je to něco jako veřejná nástěnka. Soubor zpráv a otázek od kohokoli, kdo se napojí, a to všechno je v interaktivní podobě.“

„S kolika lidmi jste takto ve spojení?“

„Přibližně se sto čtyřiceti sedmi tisíci.“

„Se sto čtyřiceti sedmi tisíci?!“ vydechla Sallie.

„Pochopitelně ne se všemi najednou. Moje stránka má v kteroukoli dobu kolem dvou tisíc vstupů. Komentáře a otázky adresované přímo mně nebo dotazy o mně.“

„Co s tím vším děláte?“

„Spojuji se s nimi, „ odpověděl Faron. „Probírám se jejich vzkazy. Když najdu nějaký, který je… inspirativní, napíšu k němu svůj komentář. Otázka a moje odpověď jsou ukládány, aby si je kdokoli mohl přečíst.“ Faron se usmál.

„Ale nemyslete si, moje internetová stránka má svoje speciální zabezpečení, ochranu dalece přesahující pouhé heslo. A moje heslo nezná nikdo, dokonce ani Lauren.“

„Takže před ní máte tajemství.“

„Stejně jako vy máte svá tajemství před Colem.“ Pokývl k přenosnému počítači. „Každých pětačtyřicet dní je moje stránka vymazána. Vytváříme stále nové a uživatelé se k nám vracejí. Všechny moje odpovědi jsou zaznamenávány do permanentního souboru a jsou ukládány v podobě kopií v tuctu univerzitních knihoven financovaných mými příspěvky.“

„Výroky Farona Searse, uchované na věčné časy.“

„To o mně smýšlíte tak sarkasticky?“

„Ne, já… Ne. To byl jen vtip.“ Jeho úsměv jí odpustil.

Nech toho! pomyslela si a řekla: „To znamená, že se osobně spojujete se svými voliči a zároveň k nim touto formou pronášíte něco jako celonárodní řeč.“

„A kdokoli, s kým se interaktivně spojím, se stává osobně zainteresovaným v tom, co vytváříme.“

„Ježíš dotýkající se davu,“ zašeptala.

„Absurdně grandiózní přirovnání,“ poznamenal.

„Cože?“ Sallie zavrtěla hlavou, její mysl byla náhle

zahlcená příliš mnoha dojmy. „Ten proslov, to dnešní shromáždění v Newarku: To nebylo… to nebylo moc velké.“

„Jak velké podle vás bylo?“ zeptal se. Dívala se na něj a mlčela.

„Oznámili jsme to v inzerátech předchozího dne. Před pouhými čtyřiadvaceti hodinami, a přesto se tam sešlo přes tři sta lidí, nepočítaje v to policisty, dobrovolníky, placený štáb a tajné agenty FBI“

„Byli jsme tam jen dva.“

„Um-hmm.“

„Proč to děláte takto?“

„Tradiční politická shromáždění bývají organizována celé týdny dopředu, v naději, že zapůsobí, že na sebe upozorní.

Jejich úspěch je posuzován podle toho, kolik lidí navštíví aktuální událost. Pro nás je úspěchem to, že jsme tam vůbec někoho dostali, aniž bychom celou akci organizovali dlouho předem. A přišli tam i lidé od sdělovacích prostředků.

Všichni se budou divit: ‚Jak se jim to podařilo?‘

Kromě toho,“ pokračoval, „včera jsme na Internetu oznámili, že budeme ‚naživo‘ v Newarku. Když to uvidí uživatelé Internetu, když si porovnají pravdu s tím, co najdou v tradičních sdělovacích prostředcích, když si vyvolají moji řeč…“

„Protože jste šeptal, svět napne uši, aby slyšel,“ řekla Sallie. „A s počítači, s Internetem, teď lidé mají uši.“

„Někteří užívatelé si dokonce mohou na svých počítačích nahrát videozáznam dané události. ‚Být přitom‘, kdykoli chtějí, bez jakýchkoli omezení zpravodajství poskytovaného jim sdělovacími prostředky.“

„A teď je tu někdo, kdo vás chce zastavit,“ řekla.

„S tím, že by mě někdo ‚zastavil‘, si starosti nedělám,“

odpověděl. „Na to je příliš pozdě. Jsem tady. To, že bych být nemusel, je na tom to nejméně důležité.“

„Myslím, že tomu rozumím,“ řekla.

„Kéž bych tak mohl říct totéž,“ odpověděl. „Vím, že cosi z toho má svůj význam, ale nechápu celost toho všeho, nedokážu to; vyvíjí se to mimo mne. Dnes se evoluce odvíjí rychlostí světla.“

„Kam nás vedete?“

„Ne, otázkou je: Kde jsme teď a kam odsud jdeme?

Musel se objevit někdo jako já,“ řekl jí. „Raději já než

nějaký Hitler nebo Rasputin nebo Charlie Manson. Internet už se stal politickým nástrojem: Jsou na něm pravicoví militaristé a vedle nich ti, co sami sebe ‚prohlásili‘ za prezidentské kandidáty.

Zapatističtí rebelové v Mexiku si uvazují červené šátky přes obličeje, střílejí po vládě M-l6kami, a organizují svoje kádry na Internetu. Cesta nikdy sama nemůže posoudit, kdo po ní kráčí. Ale skutečnost, že já jdu dál svým vlastním způsobem, by nás mohla naočkovat proti kybernetickým monstrům, která znetvořují mysl.“

„Já nechápu, jak pracuje vaše mysl,“ řekla.

„To já taky ne.“

„Kam s tím vším hodláte dojít?“ zašeptala.

„Jsem tady, teď.“ Usmál se. „S vámi. Ve vlaku.“

17

„Máme tu dva mrtvé zlé hochy,“ řekl Nick Sherman Coleovi a Sallii v utajené stanici FBI v tiché washingtonské čtvrti.

Fotografie obou mrtvých mužů Nick připevnil na stěnu jejich „vojenského stanu“.

„Christopher J. Harvie, třicet devět let,“ pokračoval, poklepávaje na hromádku fotografií z alba zločinců, vězeňských snímků a záběrů mrtvoly muže v černém koženkovém kabátě. „V devatenácti ukradl automobil.

Odseděl si za to rok v Oregonu. Pak se přestěhoval do slunné Kalifornie, kde měl spoustu menších přestupků a odvolaných žalob, načež se nechal načapat s kapsou plnou drog. Druhý trest si odseděl ve Folsomu.

Zlý hoch číslo dva,“ řekl Nick a přešel k hromádce fotografií potetovaného medvěda pořízených na místě zločinu v motelu v Idahu, vězeňských snímků a portrétů z alba zločinců. „Brian Luster, čtyřicet šest let.

Brian jezdil s Pekelnými anděly, odseděl si dva tresty,

první za žhářství, druhý za amfetaminy. V jeho trestním rejstříku je zaznamenán tucet zatčení za rvačky, další dvě za žhářství, jedno za ozbrojenou loupež. Jedna žena na něj podala žalobu za znásilnění, pak ji stáhla. Losangeleská policie se domnívá, že při přepadení jednoho korejského krámu se podílel na zbití jeho majitele k smrti.“

„že se ale našli ti naši dva chlapci;“ poznamenal Cole.

„Ve věznici ve Folsomu,“ řekl Nick, „kde oba byli členy Hnutí za árijskou Ameriku.“

„Netvoři v bílých prostěradlech,“ poznamenala Sallie.

„Ne, to není jejich styl,“ zavrtěl hlavou Cole. „Podle našich záznamů Hnutí za árijskou Ameriku tvoří ze sedmdesáti procent bývali vězňové, motorkáři, počítačoví maniaci, skinheadové. Jsou ve spojení s Evropou.“

„Jsou v kyberprostoru,“ řekla Sallie. „Stejně jako Faron.“

„V kyberprostoru?“ ušklíbl se Nick. „S kým jste si to povídala?“

„Dělám jen svoji práci!“

„Je možné zjistit bližší spojení Lustera a Harvieho s AA?

Přijít na to, čím se zabývali, než oba zemřeli v Idahu?“

„Pracuje ti na tom dvacet agentů,“ odpověděl Nick.

„Zavraždí Farona proto, že je černý,“ řekla Sallie.

„Nejmenujte nic, dokud si nejste stoprocentně jistá,“

napomenul ji Cole. „Jakmile něco jednou pojmenujete, ignorujete všechno ostatní, čím by to mohlo být. Dokud nechytneme vraha pod krkem, musíme být otevření všem

ostatním možnostem.“

„To, co pro tebe šéfové nachystali na dnešní večer,“ řekl Coleovi Nick, „nám to snad pomůže uspíšit.“

Servírka, co roznášela nápoje, zívala v kukani u dveří.

Barman sledoval noční televizní besedu pro podporu Kongresu se zástupcem ministerstva zemědělství. Dva muži v jednom ze zadních boxů ignorovali jak televizor, tak sklenice s pivem na stole mezi nimi.

Muž sedící proti Coleovi odstrčil studené sklenice s pivem ještě dál od nich: „Nechci znát vaše jméno, vy nechcete znát moje. Nemám u sebe žádný odposlech a doufám, že vy jste taky čistý.“

„Jsme federální zaměstnanci stejného ministerstva,“ řekl Cole. „Máme právo mluvit jeden s druhým a dělit se o informace.“

„Možná. Jenomže pokud prokurátor udělá jediný krok založený na ‚možná‘, léta práce půjdou do háje s klepnutím soudcova kladívka.“

„Co vám řekli vaši nadřízení?“ vyzvídal Cole.

„že jste úředník z ministerstva spravedlnosti, který vyšetřuje možné ohrožení občanských práv Farona Searse.“

„Sdělili vám přesně, o jaká práva se jedná?“

„Až tehdy když jsem jim řekl, aby se šli vycpat, pokud mně o tom nepoví víc. Šli s barvou ven, prý ho někdo chce zavraždit.“

„Ano.“

„A to je náplní vašeho vyšetřování, agente? Nebo hledáte způsob, jak nás dobré hochy umlčet pod záminkou, že bychom mohli porušovat občanská práva Farona Searse?“

„Zřejmě ve Washingtonu pracujete už dlouho.“

„To sakra ne,“ řekl cizí muž.

„Jdu po vrazích, kteří zabili dva lidi.“

„Co to tu kecáte?“

„Na nějaké kecy nemám čas.“

„O čase mi nepovídejte. Moje žena si myslí, že jediným důvodem, proč jsme se zatím nerozvedli, je to, že nikdy nejsem doma dost dlouho, abych si všiml, že naše manželství je už dávno v háji. Předvolali si mě do pátého poschodí, nařídili mně setkat se v tomhle zapadlém baru s kýmkoli, kdo sem má přijít, a informovat ho o tom, co ministerstvo spravedlnosti ví o Faronu Searsovi a jeho impériu.“

„Já nevěděl, že ministerstvo spravedlnosti Searse vyšetřuje.“

„Oficiálně nic nevyšetřujeme. Jenom revidujeme informace, což je součástí našich povinností souvisejících s bezpečností občanů této země.“

„Tohle má být oficiální stanovisko?“ pochyboval Cole.

„Naše ‚oficiální stanovisko‘ je ‚bez poznámek‘. To nejde jen tak vypustit bombu typu ‚ministerstvo spravedlnosti vyšetřuje to a to‘. Když to uděláte, Wall Street bude krvácet.

Především to neuděláte poté, co federální soudce zmaří pokus vašich šéfů uzavřít obchod s vaší privátní zainteresovanou stranou.“

„V jakém oddělení pracujete?“ zeptal se Cole.

Muž usrkl doušek piva: „Je mezi námi pár advokátů, co dělají trestní právo, ale většina z nás se zabývá vyšetřováním protitrustových praktik.“

„Vy jste se na Farona Searse zaměřili kvůli protitrustovým akcím?“

„Poslouchej, ty čmuchale,“ řekl právník. „To, že já a moji lidé jsme schopní dělat víc než jen zvedat telefony, je senzační věc. V sedmdesátých a osmdesátých letech se všichni snažili zalíbit hochům s velkými prachy, a ti zazobaní hoši nestojí o žádné protitrustové problémy. Takže jsme se stali součástí těch zatracených, šílených ‚vládních regulátorů‘.

A teď,“ pokračoval, „když jsou vypleněné úspory a půjčky, fondy pojišťovacích společností vyčerpané a korporace střední velikosti zkrachovaly, pozvali nás milostivě zpátky ke stolu. Alespoň na čas. Nicméně, jsme světelné roky pozadu v zákonech, které by si poradily se vším od japonských keiretsu k chobotnicím jako Faron Sears, který operuje s produkty a procesy, co neexistovaly, když současné platné zákony vznikaly.“

„Vy jste se na Farona Searse nezaměřili jen tak, z ničeho nic,“ řekl Cole. „Kdo vás na něj upozornil?“

Cizí muž hleděl na čmuchala z FBI.

„Já v tom už taky nějakou dobu chodím,“ upozornil ho Cole.

„V tom případě víte, jaké to je být přepracovaným, mizerně placeným federálem. Jednoho dne dostanete na papíře vyjmenovaná práva, vyšetřovací materiál, jedno logické vodítko; máte pravděpodobnou příčinu a spoustu již

hotové úmorné přípravné práce, aby mohlo začít vyšetřování.“

„Kdo vám dal tip na Farona?“

„Obdrželi jsme řádné dotazy a připomínky od různých zdrojů.“ Právník se usmál. „Teorie protitrustového zákona je taková, že pokud lze udržet svobodné a otevřené trhy a jeden hoch se snaží urvat víc, než je jeho legální podíl, ostatní hoši můžou vykřiknout faul a pěkně mu ztížit život.“

„Dostali jste stížnosti a střelivo od jeho konkurentů.“

„Jo, jisté soukromé dotazy.“

„To bych se vsadil.“ Cole se na okamžik zamyslel.

„Navedl vás na Farona někdo z Capitol Hillu?“

„Ehm… dalo by se říct, že členové legislativního výboru jsou novým vývojem protitrustové politiky poněkud znepokojení.“

„A kdo platí jejich volební kampaně?“

„Buďte rozumný: Senátor, který si dělá starosti ohledně mocné síly v naší zemi, nemusí nevyhnutelně nosit špinavou vodu pro nějakou skupinu se zvláštním zájmem.“

„Jen jeden senátor?“

„Hmm, možná jeden, možná dva. Dělají si starosti, protože jistí dlouhodobí zastánci jejich politických přesvědčení už mají toho jejich bla, bla, bla dost, ovšem hlavní slovo tu mají členové, jejichž obavy jsou skutečně oprávněné.“

„Kdo jde po Faronu Searsovi?“ zeptal se Cole bez obalu.

„Miliardářem se stáváte tím, že zašlapáváte milionáře.“

„Kdo a jak?“ naléhal Cole.

„Mimo záznam?“

„Tohle všechno je mimo záznam,“ řekl Cole. „Na to nezapomínejte.“

„Um-hmm.“ Právník dopil svoje pivo. „Sears si buduje svoje impérium jako rozšířenou kmenovou síť. Nebo počítačovou síť. Všichni jeho zaměstnanci dostávají podíl na zisku, který pochází z konkrétních operací plus z výnosů střechové organizace. Financuje svoje zaměstnance nepředstavitelně vysokými půjčkami. Zakládají si svoje vlastní podniky, nejenom firmy na výrobů počítačových produktů, ale taky obchody se smíšeným zbožím, veřejné prádelny, soukromé školy, benzinové stanice, cokoli.

Všechno zainvestuje půjčka od jedné z jeho společností nebo jejich penzijní fondy.

Na oplátku Searsovi připadne vlastnictví třiceti procent provozovatelova podniku. Pak si Sears zajistí, aby všichni jeho zaměstnanci a výnosné podniky věděli, že pokud budou

využívat služeb každé nově vzniklé ‚nezávislé‘ společnosti, osladí si svoje vlastní peněženky prostřednictvím podílu na zisku. A impérium roste.“

„Je to legitimní?“

„Až dosud všechno klapalo bez problémů,“ řekl odborník na protitrustovou politiku. „Horizontální monopoly jsou téměř neviditelnou entitou v regulačních zákonech. Natolik se řídí pravidly, aby se dokázaly vyhnout jakýmkoli obviněním.“

„Jak prosazuje svoje zájmy?“

„SNP: ‚strach, nejistota, pochybnosti‘. Rival chce na trhu prosadit konkurenční produkt, Faron hodí hlášku, že by to mohlo překážet jejich systému, a protože jejich systém ovládá hru, nikdo nechce riskovat tím, že si koupí novou hračku konkurence.

Odrovnává svoje rivaly pomocí ‚přízraků‘. Faronova softwarová společnost oznámí produkty léta předtím, než

jsou připravené pro trh, odradí konkurenty, kteří nemohou riskovat vývoj svých vlastních výrobků, pokud mají vyjít z Faronových továren. Jenomže inzerovaný software neexistuje a možná nikdy existovat nebude. Je to duch, který odstraší veškerou konkurenci. Faronovy styky s MOŠ

znamenají, že je nutí prosazovat jeho produkty ve světě.

Pokud jste investor, vynasnažíte se pracovat s Faronovými lidmi, abyste si zajistil, že vaše výrobky zapadnou do již

existujícího schématu trhu. Objevilo se pár obvinění, že

Faron z těchto ‚informačních výměn‘ vytřískal majetek, že mnoha lidem ukradl jejich nápady.

Kromě toho, pokud se rozhodne, že vám chce konkurovat, nasadí na svoje výrobky nejnižší možné ceny.

Jeho společnosti se klidně smíří se ztrátami za dva roky, jen aby konkurence zbankrotovala. Mateřská společnost tyto podkopávací operace finančně podporuje, a když se jim pak podaří ovládnout trh, mohou vyšroubovat ceny.“

„Komu ublížil, opravdu hodně?“

„Obvykle jen mrzačí, nezabíjí. Ponechá konkurenci v takovém stavu, aby mohla pokračovat dál, čímž zachovává mýtus svobodného trhu.“

„Vy znáte jméno,“ řekl Cole.

„Vy znáte tvrdohlavou oběť a motiv,“ opáčil právník.

Cole na něj mlčky upíral oči tak dlouho, dokud mu právník neprozradil jméno.

„Jenomže to je nepravděpodobné,“ dodal právník.

„Dal vám tentýž člověk tip na Farona u ministerstva spravedlnosti? Udělal na ministerstvu horko a poštval je, aby něco udělali? Zpracoval Hill?“

„Ne.“

Barem se rozlehl útržek smíchu z televizoru.

„Víte, kdo to Faronovi zavařil na ministerstvu?“

„Vyšetřuju za protitrustové aktivity dva bývalé náměstky ministra vnitra, hochy, kteří ‚se osamostatnili‘, mají megafirmy na předměstí, a každý mně řekl, že mají odlišné

klienty. Kromě toho znám kongresmany, senátory…“

„Vy nemáte v úmyslu říct mně, kdo to byl,“ řekl Cole.

„Páté poschodí na mě naléhalo, abych v tomto případě byl nanejvýš opatrný,“ ohradil se právník. „Nechceme naše vyšetřování ničím ohrozit.“

„Um-hmm,“ přitakal Cole.

„Podívejte se,“ řekl právník, „lidé, kteří dokáží hýbat Kongresem a dokopat k činnosti ministerstvo, si nemusí najímat střelce.“

„Vy máte s lidmi, co si je najímají, hodně zkušeností?“

„Zeptejte se všech mých profesorů z Harvardu: korporace si nenamáčejí prsty do vražedných zakázek.“ Protitrustový právník pohlédl do své prázdné sklenice. Pak řekl: „Poslyšte. Já nevím, kdo se Searse snaží zabít. Spoustě lidí by nevadilo, kdyby ho viděli mrtvého. Hodně by jich na tom vydělalo.

Je to devítihlavá saň. Kdo ví, kolik politického vlivu si kupuje s těmi miliony dolarů, které vkládá do politických kampaní? Ať už je vinen tím, že je to lump, nebo se provinil jenom tím, že se z něj stal nekonformní politický a ekonomický drak, to nevím.“

„Víte, proč vás za mnou naši šéfové poslali?“ zeptal se Cole.

„Ježíši, myslíte, že by ve svých srdcích a myslích mohli mít něco jiného než jen touhu sloužit zákonu a spravedlnosti?“ Oba se dali do smíchu.

„Poslyšte,“ řekl právník, „kdyby se to, co jsem si sám domyslel, plus to málo, co mně řekli, plus to málo, co jste mně řekl vy, sčítalo v pravdu, ten balíček čeká jen na to, až

exploduje. Možná si naši šéfové mysleli, že to, co vím, by vám mohlo být nějak užitečné, a proto jsem vám to měl říct.

Jenomže já si nemyslím, že to je otázka jejich srdcí nebo myslí. Myslím si, že si tím kryjí zadky. Teď můžou tvrdit, že udělali všechno, co mohli, že jejich reakce na tohle svinstvo byla ‚plně koordinovaná‘ nebo nějaké další podobné žvásty.

Co ale vím jistě,“ dodal Coleův federální kolega, když

vstával od stolu, „je to, že pokud necháte Farona Searse zabít, chci být tak daleko od vašich bot, jak jen to bude možné.“

18

Podle elektronickou poštou odeslané zprávy měl vrah do vražedné zóny vstoupit již za patnáct dní.

Agenti FBI strávili 3 112 hodin tím, že dávali dohromady sentimentální životní osudy Briana Lustera a Christophera J.

Harvieho. Analyzovali zprávy z Protidrogového úřadu, z Oddělení pro boj proti ilegálnímu obchodu s alkoholem, tabákovými výrobky a palnými zbraněmi, z daňového úřadu, od federálních šerifů a správy věznic. Hovořili s těmi, kteří s

nimi seděli ve vězení, s policisty, se strážnými z nápravných zařízení, se sociálním kurátorem.

Ze soudní zprávy vyplývalo, že oba muži operovali ve světě drog, především ilegálních amfetaminových tablet „speed“. Potetovaný medvěd Luster byl jakýmsi mentorem v kožence oblečeného Harvieho. Když bylo třeba, používali ke svým cílům jiné mizery. Luster odváděl obchodní daň mafiánské spojce Severní Kalifornie. Harvie a Luster si udržovali byty v Berkeley, z nichž oba byly prohledány.

Jejich telefonní záznamníky neprozradily nic. Pokladní bloky nacpané v džínsech a vysypané koše na odpadky mrtvé muže spojovaly s motoresty a motely v Kalifornii, Oregonu, Washingtonu, Montaně a Idahu.

Lusterův motocykl spočíval na špalcích v pronajaté garáži. V jeho palivové nádrži byla ukrytá plastiková láhev; testy prozradily stopy po metamfetaminu uvnitř láhve. V

jeho dodávce ohledací tým nalezl stopy narkotik, lidské krve a otisky Chrise Harvieho.

V Lusterově bytě byla nalezena brokovnice s uříznutou hlavní, ukradená automatická pistole ráže 9 mm, krátká velkorážná pistole .44 Magnum, puška 30/06, munice, dlouhý lovecký nůž s rukojetí kombinovanou s boxerem, olověná trubka omotaná černou náplastí, zápalné látky a časovací mechanismus. Při prohlídce byla objevena také hromada tiskovin Hnutí za árijskou Ameriku, neonacistů a Ku-klux-klanu a pamfletů proti černochům, židům,

přistěhovalcům, zrádcům Bílých anglosaských protestantů, katolíkům a indiánům.

„Zdá se, že ten hoch neměl v lásce vůbec nikoho,“

komentoval to Nick.

Sallie ukázala na fotografii z místa prohlídky: Na stohu rasistické literatury ležely dvě plesnivé krabice od pizz.

„Já bych neřekla, že Luster byl zaníceným čtenářem,“

poznamenala. „Jen jedna hromada knih plných nenávisti.

Vypadá to, jako by si je tam vyklopil a pak na ně zapomněl.“

Lusterovi rodiče byli mrtví. Neměl žádné sourozence.

Jeho bývala družka se nechala slyšet, že by se ráda vymočila na jeho hrob.

Jeden motorkář agentům řekl: „Luster byl pěkně křivej zkurvysyn. Udělal svoji práci, to jo, ale mohli jste si bejt jistý, že přitom vymejšlí ňákou prasárnu, že si chce urvat svůj kus i z vás.“

„Jo, Luster byl vyčůranej,“ vypovídal jeden vězeň. „V

base maj dokonce i zlí hoši rádi společnost, a AA si je umí najít.“

Co se týče Harvieho, vězeň agentům řekl: „Chris byl magnetem pro velkej průser. Toužil po tom, aby se každej podělal, když von vejde do místnosti. Pořád se chvástal, jakej že to je zlej hoch a kolik zlejch hochů osobně zná.

Takže když se s ním začal kamarádit pan Skutečně velkej zlej hoch Brian, Chris si myslel, že umřel a je v nebi.“

Kuchyňská židle Chrise Harvieho byla spořádané zasunutá za stolem, jeho šaty visely na ramínkách a pět plakátů ze středu časopisů bylo na zeď připevněno v dokonalé rovině. Obrazovky jeho tří ukradených televizorů byly bez prachu. Dopisy od sociálních kurátorů a několik ušmudlaných ročenek ze střední školy v Montaně byly uskladněny v lepenkové krabici na samostatné toaletě bytu, společně s účtenkou, podle které si koupil ojetou červenou Toyotu.

„Jo, ten starý správce motelu, kde Lustera zabili, vypověděl, že ti dva muži, co si pronajali chatku, přijeli v červeném voze,“ vzpomněl si Nick.

„Přesně řekl, že to byla ‚nějaká japonská věc‘,“ dodala Sallie.

„Kde asi je to auto teď?“ divil se Cole.

V bytě Chrise Harvieho v Berkeley byla nalezena krabice nábojů ráže .22, stejné výroby, jako byly použity k zavraždění jeho idolu, Briana Lustera.

„Vrah podřízne Chrisovi krk v horách,“ uvažoval Cole, „pak si vezme Chrisovu zbraň, zastřelí Lustera…“

„A potom si zahraje na Caspera a zmizí,“ dodal Nick.

Nejbližším člověkem Chrise Harvieho byla prostitutka, která sama sebe považovala ‚za něco jako jeho holku‘, což v jejím překladu znamenalo, že si peníze od něj brala jako dar, ne jako mzdu.

„Ale stejně, on se tak bál toho svinskýho AIDS,“ řekla

vyšetřujícím agentům. „Vždycky to muselo bejt bezpečně, víte, jenže von po mně stejně vlastně nikdy nechtěl, abych ho jako vopravdu udělala, víte, ze všeho kromě Anči Dlaňový a pusy měl hroznej strach.“

Agenti prostitutku přesvědčili, aby jim dovolila odebrat jí vzorek krve, aby mohli určit, zda stopy DNA na prostěradlech v Harvieho bytě pocházejí od někoho jiného než od ní a zavražděného muže. Vyšel jí HIV pozitivní test.

Když jí agenti tu novinku sdělili, vynadala jim do prolhaných hajzlů a utekla do berkeleyských ulic.

Od prostitutky se agenti také dozvěděli, že rodiče Chrise Harvieho jsou mrtví. Jeho jediným známým žijícím příbuzným byla sestra, která, jak řekla prostitutka, ‚už nemá s Chrisem vůbec nic společnýho‘. Záznamy z vězení o žádném kontaktu mezi Harvíem a jeho sestrou nehovořily.

Při pátrání po jeho sestře byl nalezen její prošlý řidičský průkaz vystavený v Nevadě a její bývalý soused, který ‚slyšel, že odešla z města a začala znovu chlastat‘.

Během večerní schůzky ve vojenském stanu Cole řekl Nickovi a Sallii: „Všechny stopy vedou do Idaha. Zemřeli tam, operovali tam, byla tam telefonní budka napojená na Farona. A je tam taky Robert Slawson.“

Robert Slawson byl podle údajů známým Briana Lustera, kterého FBI měla ve svém seznamu osob, na něž je třeba dávat zvláštní pozor. Slawsonova doba trestu se překrývala s Lusterovou. Slawson žil hodinu jízdy na motorce z hor, kde

Luster a Harvie zemřeli. Byl národním vůdcem Hnutí za árijskou Ameriku.

Jednoho obyčejného středečního dopoledne, v jedenáct hodin, inspektor FBI Dalton Cole a detektiv z oddělení vražd ve Washingtonu, D. C., Nick Sherman seděli na zadních sedadlech vozu FBI v Masonville, v Idahu, domově Roberta Slawsona. Vůz projížděl ulicí malého americké města. Špinavý sníh, holé stromy, domy, které potřebovaly nový nátěr. Po ulici plné výmolů běžel toulavý pes.

Teď, nebo nikdy, pomyslel si Cole. Děti jsou ve škole, dospělí v práci. Policie dostala hlášku před půl hodinou, aby se držela dál, udržovala rádiový klid. Pokud je některý z nich špeh, neúmyslně se podřekne a odposlech FBI by to měl zachytit. Podle soudně schválených odposlechů a audiosledovacích systémů bylo patrné, že všechny cíle se zdržují na místě.

„Je to opravdu špatný nápad,“ poznamenal Nick.

„Na lepší čekat nemůžeme,“ odbyl ho Cole.

„Hlavně to prosím tě přežij,“ řekl Nick Coleovi. Na předních sedadlech seděli dva agenti v zimních bundách oblečených přes neprůstřelné vesty. Na podlaze ležely jejich automatické pušky.

„Vynasnažím se.“ Cole nabil bezkohoutkový revolver s krátkou hlavní kulkami Hydra-Shok a ukryl zbraň do kapsy svého nepromokavého kabátu.

Pak vystoupil z vozu, přešel k prázdnému sedanu za ním

a odjel, sám.

Na jižní straně města se nacházel objekt stojící za třímetrovým drátěným plotem. Na pozemku se ve větru třepetala americká vlajka na ocelovém stožáru. Od brány vedl popraskaný chodník k předním dveřím patrového, bíle natřeného dřevěného domu. Dvanáct metrů od garáže stála nízká cihlová budova s kruhovou příjezdovou cestou a přístřeškem nad vjezdem do garáže. Budova měla troje ocelové dveře, dvoje označené nápisy:

DR. PETER SMITH

CHIROPRAKTIK, HOLISTIKA A HOMEOPATIE

AMERICKÁ KORPORACE PRO DODÁVKU

VITAMINŮ

A BIOPRODUKTU

Cole zastavil svůj vůz vedle reproduktoru domácího telefonu z chodníkové strany plotu.

„Dobré ráno,“ ozval se ženský hlas. „Co si přejete?“

„Dalton Cole, FBI. Chtěl bych mluvit s Robertem Slawsonem.“

Na Coleových náramkových hodinkách uplynulo třicet vteřin. Čtyři vozy plné agentů FBI pomalu zaujímaly v Masonville pozice.

Z mikrofonu zaburácel mužský hlas: „Kdo jste?“

„Agent FBI Dalton Cole. Řekněte Slawsonovi –“

„Máte povolení k prohlídce? Zatykač? Předvolání?“

„Ne, já nepotřebuju –“

„V tom případě na našem pozemku nemáte co pohledávat.“

„O to se raději nesázejte. Řekněte Slawsonovi, že jsem tady, abych mu pomohl.“

„Jděte se vycpat!“

„Špatně,“ řekl Cole do mikrofonu. „Vy se můžete jít vycpat, pokud nepřestanete s těmi svými kecy a nepustíte mě ke Slawsonovi.“

Uběhly dvě minuty. Výfukové plyny z automobilu s motorem běžícím naprázdno vplouvaly otevřeným okénkem k Coleovi. Z mikrofonu zazněl další mužský hlas: „Co chcete?“

„Jdu dovnitř. Kde mám zaparkovat svůj vůz?“

„Napište nám dopis. Zavolejte a domluvte si schůzku.“

„Máte jedinou šanci, že vám pomůžu, a tou je tahle.“ Pod neprůstřelnou vestou, kterou měl oblečenou pod košilí a kravatou, Colea svrběla pokožka.

„Na negra nevypadáte. Jste žid?“

„Jediné, co by vás mělo zajímat, je odznak v mojí kapse.“

„Jste teplouš?“

„Proč? Chtěl byste se mnou na rande?“ V mikrofonu zapraskala statická elektřina a hlas řekl: „Zaparkujte se svým vozem vedle ostatních a vraťte se zpátky k téhle

bráně.“

Cole zaparkoval pronajatý vůz na prázdném místě vedle nataženého řetězu ohraničujícího parkovací plochu. Stálo tam devět dalších vozů z idahskou poznávací značkou.

Elektronický zámek na přední bráně zabzučel. Cole do ní strčil, otevřel ji a vkročil na soukromý pozemek. U boku se mu

houpala

Beretta.

Kapsa

jeho

nedopnutého

nepromokavého pláště byla těžká revolverem. Dveře chiropraktika se otevřely. Směrem k bráně začal kulhat šedovlasý muž. Uviděl Colea, zdvořile mu pokývl hlavou.

Okno ve druhém patře domu; muž s puškou. Jdi dál.

henku tě nezastřelí.

Na verandu domu vyšel muž s oholenou lebkou, oblečený v černém koženém kabátě, na nohou těžké boty s okovanou podrážkou. V ruce držel revolver .44 Magnum.

„Tahle zbraň je oprávněná a legální, poldo,“ řekl skinhead. Zblízka vypadal na devatenáct, možná na dvacet let.

„Co v tom případě dělá u tebe?“ opáčil Cole, když kolem něj procházel. Vstoupil do obývacího pokoje, který byl zařízen zelenou pohovkou, dvěma ošuntělými křesly, stolky u stěn a nacistickou vlajkou na zdi. Na druhé stěně visela modrá vlajka s rozmáchle vyseknutými písmeny AA. Z

písmen cikcakovitě sbíhaly bílé blesky do dvou rudých siluet, svalnatého muže a vnadné ženy s bohatými vlasy.

Přes spodní část vlajky bylo bílými písmeny napsáno:

ČISTOTA/SÍLA/ÚČEL.

Cole slyšel, jak se za ním zavřely dveře. Skinhead se o ně opřel, s revolverem visícím v jeho potetované ruce. Do obývacího pokoje vešel muž s pivním břichem a opakovačkou.

„Máte u sebe zbraň?“ zeptal se Pivní břich.

„To sakra ne,“ odpověděl Cole.

„Dejte mi ji,“ poručil mu Pivní břich. „Hoďte ji na gauč.“

„Ne.“

Pivní břich nadhozením nabil svou opakovačku.

„Tohle jste měl udělat, než jsem přišel dovnitř,“ řekl Cole. „Kde je Slawson?“

Z jídelny po Coleově levici zaburácel hlas: „Máte u sebe nějaký odposlech?“

Robert Slawson se opíral o dveřní knoflík, na hrudi pod jeho u krku rozepnutou košilí z černého hedvábí visel medailon s písmeny AA na řetízku, pod krátkými rukávy se rýsovaly jeho vypracované bicepsy. Měl stříbrné vlasy odpovídající jeho jednapadesáti letům, jizvu od nože na levé tváři a tmavé oči v barvě niklové oceli.

Má na triku sedmnáct let vězení, pomyslel si Cole: obvinění, která byla pouhými stíny mnohem větších hrůz.

„Nic nenahrávám, ani nevysílám,“ odpověděl Cole.

„Prověříme si to,“ řekl Slawson.

„Dotknout se mě je lístkem do pekla.“

„Pokud u sebe nemáte odposlouchávací zařízení,“ řekl

Slawson, „je to vaše slovo proti našemu. Mohlo by pro vás být těžké najít dveře.“

Skinhead opřený o vchodové dveře se zachechtal.

„Viděli jste televizní zprávy z Waco?“ zeptal se Cole.

Pomyslel si: K čertu s odposlechy a štěnicemi instalovanými v domě. Ať klidně nahrají jeho mimopolicejní, potenciálně nebezpečné řeči.

Za Slawsonem se objevila štíhlá bruneta s rudě namalovanými rty, v trikotovém živůtku, černých džínsách, které jí obepínaly nohy jako druhá kůže, a lodičkách na jehlových podpatcích. „Bobby…“

„Vůdče!“ štěkl na ni.

„Jasně, omlouvám se, promiň.“ Její tváře pod makeupem byly plné modřin. „Vůdče, rozhlížela jsem se kolem. Za rohem je dodávka a auto se třemi chlapy, a další federální kára se čtyřmi chlápky stojí u krámu Forda.“

Její oči projely nahoru a dolů po Coleovi. Rubínové rty se pootevřely a zkroutily se v koutcích. Pomalu a zlehka přetančila k pohovce, posadila se. Překřížila svoje dlouhé nohy a začala houpat chodidlem na vysokém podpatku.

Zpoza Slawsona vrystoupil muž: „Ukažte nám svoje doklady.“ Muž na sobě měl tmavý oblek a kravatu, modrou košili a brýle zvednuté na čele. „Jsem právní zástupce pana Slawsona.“

„Eiger,“ poznal ho Cole. Levou rukou vytáhl z vnitřní kapsy svého obleku pouzdro s identifikačním průkazem a

podržel jej tak, aby se dal přečíst.

„Pan Eiger,“ opravil ho právník.

Pan Lawrence Eiger, pomyslel si Cole: bakalářský titul z univerzity v Idahu, právnický diplom z Yale. Pětatřicet let, svobodný. Soukromá praxe v Masonville. Závěti, kupní a majetkové smlouvy, opilí řidiči. Právník zastupující Hnutí za árijskou Ameriku, Roberta Slawsona, hrst firem produkujících vitaminové výrobky a ‚bioprodukty‘.

Společně se Slawsonem majitel sousední budovy, kde tyto firmy balily a odesílaly produkty na všechno od rakoviny po impotenci a plešatost a kam bylo doručeno počítačové vybavení za dvanáct tisíc dolarů. Rovněž právník chiropraktika, který skládal kauci za členy Hnutí za árijskou Ameriku po celé zemi.

„Zdá se, že vaše doklady jsou pravé,“ řekl Eiger. „Ale jste na nich uvedený jako inspektor, ne jako agent. To je přímo super titul.“

„Mám určitou velitelskou autoritu.“

„Hele, Supermane,“ ozvala se žena na pohovce. „Seš rychlejší než vystřelená kulka? Silnější než lokomotiva?“

„Kde máte svoje siamské dvojče?“ divil se Slawson. „Vy hoši přece nikdy nechodíváte sámi.“

„V tom případě pro mě bude muset pracovat jeden z vás,“

řekl Cole.

„Do prdele, to ne!“ vyštěkl skinhead.

„Já si na to raději sednu,“ řekl Eiger a přešel ke křeslu.

„Pokud o to stojí i pan Slawson, nemám námitky proti tomu, abyste mu vysvětlil důvod své návštěvy.“

„Dobře že jste tady.“ Cole se posadil do čalouněného křesla, takže Eiger u předních dveří se tím ocitl po jeho pravici, pohovka se ženou před ním a Slawson po jeho levici. Když si sedal, ucítil, jak zbraň v kapse jeho kabátu narazila do opěrky křesla.

Slawson trhl hlavou a Pivní břich odešel z místnosti. „Co ode mě chcete, federále?“

„Jsem tady, abych vám pomohl,“ odpověděl Cole.

Slawsonův smích byl vynucený. Pomalu přešel k pohovce, svalil se vedle ženy, popotáhl nosem a plácl ji dlaní po stehně. Ani se nehnula. Začal rukou mačkat její nohu.

„Něco mně říká, že jste se nepřišel dobrovolně přihlásit do organizace pana Slawsona,“ spustil Eiger.

„To vy jste tady od přemýšlení?“ opáčil Cole.

„Hej!“ zabručel Slawson. „Přišel jste snad za mnou, ne?“

„Přesně tak.“

„Jo.“ Vůdce znovu popotáhl. Začal dívčino stehno mnout prudčeji. „Tak to vyklop, poldo.“

V hale, kam zmizel Pivní břich, Cole viděl zářící obrazovku počítače.

„Vy hoši máte poslední dobou určité potíže,“ řekl Cole.

„Proč by zrovna vás měly naše potíže zajímat?“ zeptal se Slawson.

„Jeden z vašich členů byl zavražděn.“

„Přišel jste, abyste se k tomu přiznal?“ Slawson znovu popotáhl nosem. Zvedl ruku z ženina stehna a začal hladit jéjí dlouhé vlasy. Potřásla hlavou, v emocionálně obranném gestu, ale současně takovém, že Slawsona přimělo přestat ji hladit a položit ruku na pohovku kolem jejího krku. Opřela se v pohovce a položila si hlavu na jeho svalnatou paži.

Slawson si všiml Coleových očí upřených na ženu. „Líbí se vám, co?“

Právník Eiger se úmyslně nedíval na nikoho.

Já to vidím, pomyslel si Cole.

„Koho míváš v posteli ty, federále, co?“ Slawson se usmál jako žralok, který cítí krev.

„Nezeptal jste se mě, kdo byl zavražděn,“ řekl Cole.

„Chcete říct umučen,“ opravil ho Slawson. „Každý z nás je připraven zemřít.“

„Vražda není federální záležitost,“ řekl Eiger. „Kromě toho, můj klient už nemá s žádnými zločiny nic společného.“

„Vám na vašich lidech nezáleží?“ zeptal se Cole vůdce.

„Miluju všechny svoje árijské bratry a sestry.“

„To už vám na nic jiného moc energie nezbývá,“ řekl Cole. Slawson zavrtěl hlavou: „Vy poldové po mně jdete už

čtyřicet let. Vzdejte to. Smiřte se s pravdou. Začněte už

konečně dělat to, co je správné.“

„Tak jako vy,“ řekl Cole.

„Pokud na něco takového máte mozek.“

„Tak jako Brian Luster. A Chris Harvie.“

„Tahle jména mně nic neříkají.“

„Chcete vidět fotografie z vězení, na kterých jste všichni tři společně?“

„Ách… no jasně,“ rozpomněl se Slawson. „Ti dva. Jak se sakra mají?“

„Brian Luster je mrtvý,“ odpověděl Cole.

„život je holt svinstvo, že jo?“ Slawson znovu pohladil ženiny vlasy. „Na každého to někde čeká.“

„Luster a Harvie byli členy vašeho hnutí.“

Eiger řekl: „Členství v tak soukromé organizaci, jakou je Hnutí za árijskou Ameriku, je chráněná –“

„To vždycky necháváte svého právníka hovořit za vás?“

„Vyklopte už konečně, co chcete,“ zamračil se Slawson.

„Pak vypadněte.“

„Slyšel jsem, že máte taky jiné problémy.“ Cole na sobě cítil Eigerovy oči. „Problémy s poštou.“

„Já sakra nikdy žádné problémy neměl, protože jsem –“

Eiger Slawsona přerušil: „Máte na mysli poštovní inspektory, kteří se neoprávněně zmocnili legálně odesílaných produktů z korporace pana Slawsona v ceně několika tisíc dolarů?“

„To se stalo včera, ne snad?“ řekl Cole. „Nemyslíte, že podobné problémy by vás mohly potkat i zítra?“

„My jsme vždycky ochotní spolupracovat, inspektore Cole,“ řekl Eiger. „Což uvedeme v jakýchkoli papírech, které bude třeba vyplnit.“

„Vy jste jeden právník, pane Eigere. Stovka právníků z ministerstva spravedlnosti může vyprodukovat hory případů u tuctu soudů. Znamenalo by to spoustu peněz vynaložených na obhajobu. Stačí jeden falešný krok, správné petice, lze zabavit majetek, vyžádat si účetní knihy –!“

„Podáme si stížnosti na obtěžování,“ opáčil Eiger.

„všechny obžaloby proti nám poletí z okna.“

„Sám znáte tu zatracenou vládu,“ řekl Cole. „Mají mnohem víc oken, než byste v životě stačil rozbít.“

„O čem to sakra mluvíte?“ Slawsonovy oči se scvrkly do černých teček.

„Brian Luster. Chris Harvie.“

„Četl jsem to v novinách. Tady totiž noviny dělají vraždy, víte? Briana Lustera odstřelili v nějakém levném motelu.

Myslím, že to udělal jeho stín. Máte Chrisovo jméno, myslíte si, že to byl on, tak co ještě chcete?“

„Než budeme pokračovat,“ zasáhl do konverzace Eiger, „trvám na definování pravidel, na základě kterých bude tato diskuse probíhat.“

Cole mu pohlédl do očí. „Bude to podle pravidel z Waco, poradče. Podle pravidel z Waco.“

„Jenomže my nejsme ve Waco.“ Eiger se usmál. „Jsme v Bílé domovině, Idaho, Montana, Wyoming, Washington a

Oregon tuto novou politickou identitu získaly v roce 1986.

A pravidla tudíž –!“

„Pokud si vy a ty vaše břichaté gorily a vyholení skinheadi budete namlouvat, že se vám podaří získat vliv v těchto státech, zjistíte, že zdejší lidé jsou mnohem tvrdší, než byste si mohli myslet.“

„Uvidíme. Na základě ústavy nemusíme mluvit –“

„Vy chcete hrát podle ústavních pravidel, jen když se vám to hodí,“ řekl Cole muži, který byl členem Asociace amerických právníků. „Po zbytek času vám ústava, stejně jako americká vlajka a všechno ostatní, může být ukradená.

Jenomže já jsem teď a tady,“ zdůraznil Cole. „Takže jedeme podle pravidel z Waco.“

„Inspektore,“ řekl právník. „Vy chcete něco velkého.“

„Vždycky dostanu, co chci.“

„Opravdu?“ zašeptala žena.

„Zavři hubu, děvko!“ Slawson našponoval ruku, až se mu od ní její hlava odrazila. Nepřestala se smát.

„Začněme Lusterem a Harviem,“ řekl Cole, který se v duchu ptal, zda vědí, že Harvie je taky mrtvý. „Kam odsud půjde federální vláda, to záleží na tom, co nám dáte.“

Slawson se podíval na svého právníka. Eiger stroze přikývl.

„Luster s námi byl od té doby, co poprvé seděl,“ spustil Slawson. „Neexistuje lepší prostředek k pozvednutí chlapova sebevědomí než vězení. Chris se k nám přidal

později. Důkladně jsme si ho proklepli, chtěli jsme si být jistí, že nejde o nějakého nastrčeného špeha.“

Slawson si přejel dlaní přes ústa, olízl si rty. Ruka, kterou položil na opěradlo pohovky, se mu mírně chvěla.

„Přines mi něco,“ nařídil ženě. „Pivo nebo něco.“

Cole viděl, jak její oči zalétly k Eigerovi, ale právníkův výraz v odpověď mu ušel. žena odtančila z obývacího pokoje.

„Co konkrétně pro vás Luster a Harvie dělali?“ zeptal se Cole.

„Všichni členové si plní svou povinnost tím, že žijí –“

„Přestaňte s těmi žvásty. Co přesně ti dva dělali pro vaše hnutí?“

„Od té doby, já nevím, od té doby co Luster naposledy vyšel z basy, pro nás nedělali nic,“ řekl Slawson.

„Máme tři lidi, kteří dosvědčí, že měl prsty v obchodu s drogami,“ zablafoval Cole.

„Pan Luster nám posílal řádné příspěvky,“ řekl Eiger.

„Zdroj jeho příjmů neznáme, ale stejně jako všechny neziskové organizace můžeme a musíme předpokládat jejich legálnost. A jsme přesvědčeni, že vyplňoval správné formuláře u berního úřadu. My určitě.“

„Jistě,“ řekl Cole. „Tak co pro vás dělali?“

„Nic!“ odsekl Slawson. „Do prdele, Harvie s námi zůstával jen proto, že mu to řekl Luster. Pro Lustera jsme byli jen další štací, kam se přilepil. Paktoval se s náma jen

tehdy, když se mu to hodilo.“

žena se vrátila zpátky s plechovkou piva pro Slawsona.

„Hej,“ ozval se skinhead u dveří, „a co já?“

Posadila se na opěrku pohovky, natáhla štíhlé nohy směrem k Slawsonovým, prsty začala laskat jeho stříbrné vlasy.

Má vlhké čelo, pomyslel si Cole. Jeho panenky pulzují.

„Můj klient a jeho organizace nejsou v kontaktu s žádným z těchto jedinců už šest měsíců,“ poznamenal Eiger.

„že to najednou víte tak přesně,“ řekl Cole.

„Když si pan Luster vyřizoval idahské doklady, poradil jsem svým klientům, aby se probrali ve svých vzpomínkách a přišli za námi s tím nejlepším,“ řekl Eiger. „Tak abychom mohli pomoci příslušným autoritám, kdyby se na ně vyptávaly.“

„Jako dobří američtí občané,“ řekl Cole.

„Loajální občané,“ dodal Slawson, „skutečné árijské Ameriky.“

„A co zbytek země?“

„Historie ukáže,“ řekl Eiger. Oči za kulatými skly brýlí se mu leskly.

„Vy si opravdu myslíte, že historie bude pracovat pro vás, hoši? K čertu, Hitler byl nejhorší z té vaší sebranky a podívejte se, co se stalo s jeho tisíciletým Reichem.“

„Führer se dopustil jen jedné chyby.“ Eiger mluvil klidně, jako učitel, který opravuje studenty nad tabulkou malé

násobilky. „Führer přecenil politickou vyspělost moderní společnosti.

Byl to velký muž tragicky narozený příliš brzy,“

pokračoval Eiger. „Dovolil své laskavosti a víře, aby převýšily jeho praktického ducha.“

Vstaň z křesla, Berettu vytáhneš a namíříš během dvou vteřin. Nejdřív střel Eigera do čela. Druhým výstřelem sejmeš skinheada. Slawson bude pálit z pohovky, ten poskok vzadu z…

Nech toho! nařídil Cole sám sobě. Jsi úředník pověřený výkonem spravedlnosti. Ne anděl pomsty.

Nebuď jako oni. Dělej svou práci. Řekni: „Vy si myslíte, že teď je pro vás společnost… ‚zralá‘?“

„Podívejte se na Bosnu,“ usmál se Eiger. „Na negry v Rwandě. Etnické čistky. Hnutí v Rusku, ve sjednoceném Německu. Na Ukrajině. Tentokrát se nebudeme muset zmocnit společnosti, abychom ji zachránili. Tentokrát společnost přijde za námi a bude o záchranu žebrat.“

„A do hajzlu s negry a žiďáky a všemi ostatními,“

uchechtl se Slawson. „Mně nikdo nebude říkat, co je co a co mám dělat.“

Zvrátil hlavu a napil se z plechovky piva. žena ho dál hladila po vlasech. Vystřelila pohled směrem k Eigerovi.

Cole řekl: „Jedinou otázkou na tomhle svinstvu je, zda máte všichni namířeno do cel smrti.“

„Mně žádnou vraždu nepřišijete!“ zařval Slawson. „Vy –

“

„Říkáte ‚mně‘? opáčil Cole. „Ještě před chvilkou jste měl plnou hubu ‚nás‘.“

„Jestli chcete na někoho hodit Lusterovu vraždu,“ křičel Slawson, „tak si najděte jeho poskoka Harvieho!“

„Vražda není záležitostí federálů,“ opakoval Eiger.

„Máme tu dva členy Hnutí za árijskou Ameriku, kteří ohrožují černého vůdce –“

„Nic takového jako ‚černý vůdce‘ neexistuje,“ řekl Slawson. „Dokonce i s židy, co stojí za nimi, co tahají za drátky, nemáme –!“

„Máme černé kongresmany,“ pokračoval Cole. „Vědce.

Podnikatele…“

„Ach tak,“ řekl Eiger. „Kongresmany. Ted už chápu, proč sem poslali inspektora.“

„Jděte si vylízat prdel!“ vykřikl Slawson.

„Můj klient tím chtěl naznačit,“ řekl Eiger, „že jsme nespáchali žádný zločin proti žádnému kongresmanovi, bez ohledu na to, o koho se jedná. My necháme síly historie, ať s nimi zatočí.“

„Zkusit sejmout negerského kongresmana.“ Slawson se dal do smíchu. „K čertu, koho by napadlo, co se tomu Harviemu honí bednou?“

Vůz FBI ujížděl po černé silnici mezi sněhem poprášenými kopci tak rychle, jak jen to zákon dovoloval.

Řidičem byl agent FBI z místní pobočky v Idahu, pasažérem na sedadle pro spolujezdce agent z jednotky zabývající se shromaždováním informací o rasově nesnášenlivých skupinách. Oba byli uvolněni pro případ Farona Searse.

Nick a Cole seděli vzadu.

„Problém s Hnutím za árijskou Ameriku,“ řekl Cole, „spočívá v tom, že se jim líbí tajná společenství. Možná mají vnitřní tajné skupiny, které mají na starosti všechnu špinavou práci. Jejich existence se překrývá s jinými rasově nesnášenlivými skupinami. Možná Lustera a Harvieho poslali do kultů, o kterých vůbec nemáme tušení.“

„Ale nemyslíš si, že to všechno je práce hnutí?“ zeptal se Nick.

„Nasadit člověka do Faronovy organizace, najmout si střelce, odstranit stopy zlikvidováním dvou lidí, jejichž

stopy vedou k hnutí, to všechno je na ně příliš rafinované.“

„Prozatím.“ Nick vyhlédl z okénka na sněhem pokrytá pole. Prodírám se sněhem, je mi zima. Nick ze sebe zachvěním setřásl pocit ze svého snu. Ne, za denního světla ne! Ne, když jsem vzhůru! Olízl si rty: Nemysli na pití. Teď si nic dát nemůžeš. Nemůžeš se napít, když je tady Cole a federálové.

Cole řekl: „Slawsona možná napadlo založit si hnutí, když byl ve vězení, ale teď je hlavou hnutí Eiger. Slawson si to zřejmě vůbec neuvědomuje, nebo si to nechce připustit.

On je počátkem i pádem hnutí, napojeným na něco, co stěží

drží pohromadě. To Eiger pravděpodobně všechno manipuluje!“

„Co teď?“ zeptal se expert FBI na rasově nesnášenlivé skupiny.

Moje otázka, pomyslel si Nick: To měla být moje otázka.

Ale nezbývalo mu než hledět ven na sněhem pokrytá pole.

„Kdybych měl možnost nějak je popíchnout k činu,“ řekl Cole, „kdyby nevěděli, že máme štěnice, tajné, co je sledují, kdyby zareagovali, možná bychom mohli potvrdit, že za vším stojí oni. Mohli bychom se na ně zaměřit a rozehnat je.

Prozatím zjistěte alespoň způsob, jak se zavěsit na tu ženu.“

„Nic o ní nevíme,“ namítl místní agent.

„Vy mně nerozumíte. Najděte něco, čím ji přimáčkneme ke zdi. Je jedním z drátků, kterými Eiger hýbe se Slawsonem. Eiger ji pravděpodobně taky zneužívá. Tuhle hru by hrál jenom blázen nebo psychopat. Vsadil bych se, že je chytrá, což znamená, že jedná s každým, kdo jí učiní nejlepší nabídku. Přesně teď její cenu neznáme.“

„Slawson ji zabije, když –“

„Na všechna ‚když‘ zapomeňte,“ umlčel ho Cole. „Něco najděte. Ještě dnes.“

Místní agent zavrtěl hlavou: „Ve starých časech bychom pár tvrdým hochům z Hnutí za árijskou Ameriku poslali anonymní dopisy. Nakukali bychom jim, že Eiger je židovské jméno. Možná taky dopis Slawsonovi, kde bychom mu řekli, že ta jeho dáma to táhne s židovským zrádcem.“

„To bylo ve starých časech,“ namítl Cole.

„Jo,“ přikývl agent. Venku za jeho okénkem se zasněžená pole zvedala k purpurové majestátnosti hor. „Je to zlé.“

19

Ve středu večer se z dálnice zhoupla žlutá světla reflektorů a zastavila před motorestem sedmnáct mil od Masonville v Idahu. Vůz byl třešňově červený TransAm. Řidička vystoupila. Zipy na jejím přiléhavém černém koženém saku zazářily jako stříbrné čárky ve tmě. Francouzské džínsy těsně obepínaly její pěkně tvarované nohy. Potřásla svými hustými černými vlasy a kočičí chůzí vešla do motorestu.

Vplula do jantarového oparu baru, do výparů zaschlého piva a okoralých preclíků, uviděla jednoho vyfiknutého řidiče, co tam seděl s hlavou pohřbenou v pažích na pultě.

Položila na bar desetidolarovku a pohlédla na stodvacetikilovou odbarvenou servírku, která si četla jakýsi škvár: „Jako vždycky, Irene.“

Servírka šoupla k červeným nehtům své zákaznice balíček cigaret a nalila jí skleničku vodky. Řidička TransAmu panáka obrátila do sebe, prázdnou skleničkou ťukla o pult, otřásla se. Těžká víčka jejích očí se zavřela a otevřela.

Neonová modř z venkovního nápisu zalila plastikový kryt hrací skříně, ukázala jí odraz osamělého muže sedícího v jednom z boxů. Řidička pomalu zavrtěla hlavou a její rty se zkroutily. „Nalej mi ještě, Irene.“

Servírka se natáhla pro vodku.

„Přines ještě jednu skleničku, uděláme z toho dvě.“

Bruneta vytáhla z peněženky pár čtvrťáků a zamířila k hudební skříni. Prošla kolem opilého řidiče náklaďáku u baru, nepodívala se na něj. Prošla kolem muže v boxu, nepodívala se na něj. Nikoho jiného, na koho by se nepodívala, už v baru neviděla. Dveře toalet dole v chodbě byly zavřené. Položila dlaně na kryt hudební skříně.

Zprůsvitněly. Nastrkala do skříně všechny svoje čtvrťáky, vyťukala tlačítka s písničkami Hanka Williamse a Buddyho Hollyho.

Opilec u baru sebou při divokém burácení bubnů v „Peggy Sue“ škubl ve svých snech. Otočila se v rytmu, odkráčela zpět k čekajícím skleničkám s vodkou a balíčku cigaret. Rakovinotvorné trubičky sklouzly do kapsy jejího saka. Skleničky s vodkou vzala do svých silných prstů, které v tu chvíli připomínaly papouščí zobáky. Když taneční chůzí kráčela směrem k muži v boxu, nerozlila ani kapičku.

Položila jednu skleničku vedle jeho piva, vklouzla do boxu proti němu, chodidlo zvedla na vnější okraj jeho lavice. Její dlouhá noha se houpala mezi ním a svobodou.

„Hej, Supermane,“ řekla. „Vyhledáváte lásku na

osamělých místech?“

„Vždycky najdu, co hledám,“ odpověděl Dalton Cole.

„V tom případě jste šťastný muž.“ Modrá barová světla zbarvila její rty do černa. „Nemyslela jsem si, že vaši hoši se na mě tak pohotově zavěsí.“

„Pokud ovšem…“ Zvedla obočí. „Zlobivý chlapec. Vy jste v našem šťastném domově instalovali štěnice? Říkala jsem Bobbymu, že jdu ven, ale ne kam mám namířeno.“

„Jezdíte sem takto večer třikrát čtyřikrát do týdne,“ řekl Cole.

„To snad ne. Horkokrevný federál jako vy by se o to nevsadil.“

„O mě si starosti nedělejte, Ricki.“

Úsměv, kterým ho obdařila, byl dlouhý a sladký. „Vy jste opravdu udělal hodně práce, viďte?“

„Byl to dlouhý den.“

„Takže jste si stačil zjistit moje jméno a vymyslet tuhle přepadovku?“

Cole pokrčil rameny.

„Nestyďte se. Holka by si mohla myslet, že to je vaše první rande. Měl jste hodně děvčat, Daltone? Takové bylo vaše jméno, že jo? To, co bylo napsané na průkazu, který jste nám ukázal.“

„Je to jméno, se kterým jsem se narodil.“

„Vsadila bych se, že holkám se líbí. Určitě máte rád, když

ho šeptají hezky tiše a pomalu a sladce.“

„Ricki Sideová,“ řekl Cole. „Proč jste si je nezměnila, když jste natáčela ty filmy? Pokud ne legálně, tak alespoň na titulcích?“

„Líbím se sama sobě taková, jaká jsem. Existuje proti tomu snad zákon?“

„Máme zákony proti dětské pornografii, mezistátnímu transportu nelegálních –“

„Já tenhle byznys nikdy neřídila.“ Zvedla svou skleničku s vodkou v přípitku. „Byla jsem jen hvězdou.“

Prolila polovinu vodky dolů hrdlem.

„V pár vašich snímcích vám bylo sedmnáct.“

„Takže vy umíte kontrolovat řidičáky a taky sčítat a odčítat. Jaké triky ještě znáte, Daltone?“

Šestnáct poboček a ředitelství FBI se jalo vyplnit Coleův prioritní příkaz. Počítače vrčely, svědkové byli odváděni k „dobrovolným“ výslechům.

„Přinejmenším dva z vašich pornofilmů lze vystopovat k jisté rodině z New Yorku, která se zabývala organizovaným zločinem.“

„Och, Ježíši, pane Supermane! To jsem byla tak špatná holka? Já myslela, že Amerika je na rodinných podnicích postavená! Kdyby mě byli obvinili z dětské pornografie, vyhrál by proti mně jakýkoli zelenáč sotva vyšlý z právnické školy. Sakra, copak já nebyla obětí?“

Ricki udělala na stole kruh svým rudým nehtem. „Jděte a najděte si na mě něco jiného, drahoušku. Pokud vám

samozřejmě jde o tohle.“

„Já jen chci dělat svou práci.“

„Och, Daltone.“ Zavrtěla hlavou a nechala rozevřít svoje sako. Měla na sobě těsně přiléhající svetřík. Dokonce i v modrém světle Dalton viděl, že nemá podprsenku. „Vy chcete mnohem víc než to.“

Colea napadlo, zda Ricki cítí jeho pot.

„Proč jste na mě tohle narafičil?“ zeptala se. „Proč mě prostě nesebrala silniční hlídka, neodvlekla mě na nějakou policárnu, kde máte svoje kamarádíčky, co jsou na takové jako já vycvičení? Chci říct, klidně si spolu můžeme povídat, nebyl byste první chlápek, kterého jsem sbalila a ztratila se s ním. Bobby tyhle historky ututlává, takže dokonce i když nás někdo uvidí, jsem v pohodě. Jenomže nevím, jestli v tomhle jedete sám, jenom vy a já?“

„Co vlastně děláte, Ricki?“

„Momentálně jsem si koupila pití.“ Usmála se a objela prstem po okraji své poloprázdné skleničky. „Líbí se mně, že znáte moje jméno.“

„Které?“

Dál na něho upírala oči, ale Cole spíš cítil, než slyšel, že její hlas se prohloubil: „Co tím chcete říct?“

„Ty filmy, co jste točila, když vám bylo sedmnáct, vy –“

„Vy jste některý z mých filmů viděl, Daltone?“ Její rudé rty se zkroutily v úšklebku. „Ráda bych věděla, co si o nich myslíte. Jenomže teď už se dají těžko sehnat, víte? Negativy

shořely. V půjčovnách po celé zemi se videokazety kradou nebo se půjčují a už nikdy se nevrátí.“

„To byl Slawsonův nápad? Váš? Eigerův?“

Pokrčila rameny. „Jen shoda okolností.“

„Zametáte po sobě cestu, Ricki? Změnila jste názor?

Snažíte se předělat sama sebe, znovu?“

Ona se jen usmála.

„Vy máte v předělávání slušnou praxi.“

„Byla jsem herečka.“

„Narodila jste se jako Ricki Seidmanová,“ řekl Cole.

„Jste židovka.“

Nevěřícně zamrkala. Sáhla do své kapsy pro cigarety a kovový zapalovač s insigniemi HAMC. Když zapalovačem cvakla a objevil se plamen, ruce se jí kupodivu netřásly.

„Vy se mnou chcete kamarádit, Daltone?“

„Ne. Nelíbí se mně vaši přátelé.“

Pokrčila rameny. „Vkus se mění.“

„Co by na to řekl váš führer, kdyby věděl, že jste židovka?“

„Bobby ví, že jsem ta nejfenomenálnější kurva, jakou může mít. Je vyděšený k smrti, že by mě mohl ztratit, i když

z toho stěží vytříská něco víc. Proč by měl věřit prolhaným federálůrn?“

„Taky je tu Eiger,“ řekl Cole. „Ten není závislý na metamfetaminu nebo čím to krmíte Slawsona. Eigerovi se líbí být pánem nad životem a smrtí. Je to právník. Ví jak číst

soudní spisy. Jak jim věřit. Tomu by nezáleželo na tom, že jste ta nejlepší kurva, jakou kdy měl.“

„Komu na tom záleží?“

Cole pokrčil rameny. „Eiger mně připadá jako bystrý hoch.“

„Ale pěkně zvrhlý milenec. Musím nosit pásku přes oči, aby si to mohl udělat. Vy byste chtěl, abych při tom raději viděla, že jo, Dal –“

„Já nechápu, jak to s nimi můžete táhnout. Změnila jste si jméno, ale stále jste židovka. Oni oslavují skutečnost, že bylo zavražděno šest milionů židů. Myslí si, že byste měla být mrtvá i vy.“

„Jenomže to o mně neví. Nikdy to vědět nebudou.“

„To je poněkud stupidní riziko.“

„Cože, Daltone? Jsem snad já stupidní nebo cvok?“

Tvrdě se na ni podíval.

„Zapomeňte na to,“ řekla. „Jste moc přímý, než abyste to pochopil. Ne, počkejte, uložte si do té své poctivé agentské mysli tohle: Svět je jeden velký koncentrák, chápete?

Nezáleží na tom, jestli vás pošlou do plynu, protože vaši máma a táta byli židi, nebo vám to udělají, protože jste na chlapečky, nebo jestli si lístek do toho transportu koupíte proto, že nechcete jíst svinstvo od těch pokryteckých blbů, nebo…“

Došel jí dech. Všimla si špačku cigarety hořícího jí mezi prsty. Hodila jej na podlahu a řekla: „Takže jedinou

možností, kterou máte, je utíkat s bachaři nebo utíkat s ovcemi. Každý se tak či tak dostane do plynu.“

Ricki zvedla svou sklenici v posledním přípitku, vyprázdnila ji.

„Máte v tom obdivuhodný zmatek,“ řekl jí.

„Přišel jste sem za mnou sám. Co uděláte teď? Půjdete to o mně říct mým hochům? To by bylo super! Američtí Bílí rytíři strkají židovku nacistovi, aby mu zpříjemnili život.“

Usmála se. „Jednou jsem šla do křesťanské nedělní školy, abych naštvala svoje rodiče. Bylo mně tehdy třináct.

Amatérské dny. Kněz řekl, že myslet na to, že uděláte hřích, je pomalu stejným zlem, jako byste ho udělal. Povězte mi, Daltone Cole: Pomýšlíte na to, že prodáte židovku nacistům?“

„Dejte mi, co chci,“ řekl Cole.

„Dát vám všechno, co chcete?“ Usmála se. „A co bych z toho měla?“

„Tak si dál žijte ten svůj zatracený zpackaný život. Hrajte si ty svoje sebevražedné hry s těmi fašistickými úchyly.

Vždyť vy nesnášíte, když na vás sahají, viďte?“

„Máte pro mě snad lepší nabídku?“ vyštěkla, ale tón jejího hlasu byl křehký, jako by se měl každou chvíli zlomit.

„Mohla bych ujet do noci a vykašlat se na vás a vykašlat se na ně a vykašlat se –!“

„Co z nich vlastně máte?“ zeptal se Cole.

„Ještě jsem si od nich nepřestala brát.“ Pokrčila rameny.

„Nikdo z dnů těch divokých filmů si na mě netroufne. Lížu si svoji smetanu. Oni nevědí, jak jsou stupidní, kolik jsem z nich už dostala…

Peněz,“ řekla. „Mám něco ulito. A je to celé míle daleko od toho nejhoršího fleku, jaký jsem kdy měla. Možná je to dokonce snadnější než moje další štace, moje příští číslo, až

opustím tuhle scénu. Tehdy by se mně hodil přítel. Skutečný přítel, takový, který ví pravdu, který se nebojí, který –“

„Povídejte,“ řekl Cole. „Povězte mi to hned. Mám čtvrťák na telefon a nůž na podříznutí vašich pneumatik.“

Podívala se na něj holčičíma očima: „To jste takový eso?“

„Jistě.“

Sklopila víčka a naklonila se k němu přes stůl. Usmála se rovnou na jeho srdce. „Takové chlapy mám ráda.

Povím vám, co budete chtít,“ zašeptala. „Ale bude vás to něco stát.“

„Co?“

Byli tak blízko u sebe, že zaplnila jeho oči. Cítil její parfém s vůní pižma, její šampon. Statická elektřina přetáhla pramen jejích černých vlasů ke strništi jeho tváře. Mohl by natáhnout ruku přes stůl, přejet svými prsty po jejím svetříku. Políbila ho na rty, plně, měkce, hladově. Zabralo to. Když se odtáhla, její červená rtěnka byla rozmazaná.

„Nejdřív musíte zaplatit,“ řekla Ricki. „To ví každá správná kurva.

Der Minister Eiger, Slawson: nikdo nemá ponětí, co chcete. Do čeho byli zapletení ti hoši, na které jste se ptal?

Oni Lustera považovali za pouhého požitkáře, ne za jednoho z těch svých hnusných nacistických ‚bratrů‘ s ochablými čuráky. Ten druhý… jak se jmenoval?“

„Chris Harvie,“ zašeptal Cole. Jeho hlava pulzovala, srdce mu prudce bušílo.

„Ať se stalo cokoli, byl to jen další grázl. A žádný z nich nebyl ve styku s AA od té doby, co vyšli z vězení. Kromě dodávek drog.“

Usmála se. „Líbilo se vám to stejně jako mně?“

„Jestli lžete –“

Ricki vstala, vzala svůj zapalovač a krabičku cigaret.

„Víte, že nelžu,“ řekla. „Tak jak mě chcete odrovnat?“

„Ne jak, jestli. Jenom jestli lžete.“

Dovolil, aby mu svými rudými nehty odhrnula vlasy z čela.

„Opravdu se mně to s váma líbí,“ řekla. „Ale neposílejte za mnou žádný svoje kámoše, aby mě hlídali. Pokuste se využít moje malé tajemství jako zápalnou šňůru a všechny vyprovodím svým žárem rovnou do pekla.“

„Udělám, co budu chtít,“ řekl jí.

„Stejně jako já,“ zavrněla na odchodu: „Přesně můj typ.“

Pak byla pryč. Hank Williams dozpíval vyvlíkni se z toho, černej Billy a hrací skříň utichla. Servírka otočila stránku svého škváru, četla cosi o mimozemšťanech zamaskovaných

za Elvise. Nikdo neznal jejich domovskou planetu.

Venku Cole obešel motorest, nastoupil do prázdného federálního vozu. Sledovací tým mu vysílačkou sdělil, že TransAm ujíždí zpátky do města.

K federálnímu vozu zamířil stín. Nejasný obrys se stal člověkem: opilým řidičem z baru, v beránkem lemovaném džínovém saku, džínsech a kovbojských botách. Otevřel dveře na straně pro spolujezdce, vklouzl do vozu a řekl: „Jak chceš důvěřovat někomu jako ona?“

„Nikomu nemůžeš důvěřovat za určitý bod,“ odpověděl Cole. „Lidé jsou takoví, jací jsou. Myslíš, že tě prohlédla?“

„Vsadil bych se, že ne,“ odpověděl Nick Sherman. „Není jedinou herečkou kolem. Opilce umím hrát skvěle.“

„Jo,“ přitakal Cole bezmyšlenkovitě.

„Nic jim nepoví,“ řekl Nick. „Ne jim a ne kvůli nám. Nic na sobě nedá znát a ví, že on sám nic nepozná.“

„Máme jí v tom případě důvěřovat?“ Cole odpověděl sám sobě: „Já říkám jo. To o těch štěnicích jen hádala, ale věří, že to je pravda.“

„A ty si myslíš, že to je jen náhoda, že se jmenuje Ricki a kódové označení našeho vraha je R? “

„To se stává,“ řekl Cole.

„K čertu s tím,“ řekl Nick. „Já mám život raději, když

všechno něco znamená.“

Chvíli seděli ve voze, v chladu noci.

Cole otočil klíčkem zapalování.

20

Čtvrtečním letem časně ráno z Idaha se Cole a Nick dostali do Washingtonu před polednem. Vzali si z letiště taxíky: Nick k utajené stanici FBI, Cole do Faronova ústředí.

Sallie se s Colem setkala v přízemní hale. „Náš muž s vámi chce mluvit.“

Ztišila hlas. „Vyřiďte to s ním co nejrychleji a přijďte do operační místnosti v prvním patře.“

„Co –“

Salliin žhavý pohled ho umlčel.

Za Colem se ozval Laurenin hlas: „Á, náš lovec je doma.“

Měla na sobě béžový kostým a vlasy se ji leskly slunečním světlem pronikajícím vykládaným oknem starého kostela.

„Nikdy jsem se za lovce nepovažoval,“ zalhal Cole.

„Lauren!“ zavolala na ni dobrovolná pracovnice ze dveří přes halu. „Mohla bych s vámi na vteřinku mluvit?“

„Neodcházejte,“ řekla Lauren Coleovi. „Doprovodím vás k Faronovi. Ten se taky divil, kde jste.“

Cole sledoval Lauren očima, zatímco mluvila se ženou.

Tu a tam zaslechl některá ze slov, co si vyměňovaly.

„Sejdeme se před jednou hodinou!“ zašeptala Sallie.

Pak se pro něj vrátila Lauren: „Jste připraven jít se mnou?“

Šli nahoru po schodech. Její parfém voněl jako jaro. Měla štíhlé, jemně tvarované kotníky. Upravil si uzel na kravatě, přejel pohledem od jejích boků ke svým hodinkám: 12:32.

„Nedostává se mi dech,“ řekla Lauren. „Potřebovala bych cvičit.“

„Řekl bych, že v porování se mnou jste ve skvělé kondici,“ poznamenal Cole.

„To vás člověk tak snadno oklame?“ Zaklepala na zavřené dveře. Za okamžik z druhé strany uslyšeli Faronovo tlumené: „Pojďte dál!“ Cole ji nechal samotnou v hale, zavřel za sebou dveře.

„Kdepak jste byl?“ zeptal se Faron zpoza svého psacího stolu.

„Prověřoval jsem si lidi, kteří vás chtějí mít mrtvého.“

„Už jste se vrátil? Jsou ti lidé, co o nich mluvíte –“

„Podle mě ne,“ odpověděl Cole. „Ne tentokrát.“

„Nu, zítra je taky den.

Něco mně dělá starosti,“ pokračoval Faron. „Něco na vás.“

„Poslyšte, sám jste si mě přece vybral. Už je příliš pozdě na nějaké…!“

„Ne, vy osobně jste v pořádku. Dokonce i Lauren si to myslí. V tomto ohledu buďte bez obav. Ona stále netuší, proč jste doopravdy tady.“

„Co o mně ví?“

„Bavíte ji,“ odpověděl Faron.

„To není moje ambice.“ Zbývá dvacet dva minut. „Co –“

„Vy a Sallie nejste jediní, kdo tuhle věc vyšetřuje, že ne?“

Cole chvílí mlčel. „Ne.“

„Původně jsem souhlasil jen s vámi. Trval jste na tom, že si s sebou přivedete i ji. Předpokládám, že spolupracujete také se zbytkem FBI“

„Devadesát devět procent jich pravdu o našem případu neví,“ řekl Cole. „Tuhle součást dohody jsme dodrželi.“

A udrželi tím v tajnosti náš zločin.

„Ale je tu ještě někdo, že ano?“ řekl Faron. „Vy a Sallie pracujete uvnitř. Existuje taky někdo venku.“

„Proč si to myslíte?“

Faron pokrčil rameny. „Protože je to logické. Protože to můžete udělat.“

„Máme jednoho člověka na ulici. Jenom my tři víme pravdu o celé věci.“

„Chci se s ním setkat.“

Zbývá dvacet minut. Cole si povzdechl. „V pořádku.

Zařídím –“

„Chci se s ním setkat teď.“

„Ne. Musíme ho nechat venku, musí zůstat v utajení, pro každý případ.“

„Dobrá, tak tedy pojďme ven, hned.“

„Vy mně nemůžete nařizovat, abych –“

„Musím v tom mít jasno,“ přerušil ho Faron. „Uzavřel jsem dohodu v Bílém domě, že vás nechají dělat, co chtějí.

Když jste podmínky smlouvy rozšířil o Sallii, nechal jsem to být. Teď jste přiznal, že vy a lidi v Bílém domě jste Ihali, že v tom jede FBI a CIA a kdoví kdo ještě strká nos do mých záležitostí navzdory naší dohodě a –“

„Chceme zabránit tomu, abyste se dostal do rakve. Sám to nezvládnu.“

„V okamžiku kratším než zabušení srdce mohu naši dohodu zrušit.“

„Ach jistě, zabušení srdce trvá zhruba stejně dlouho, jako letí kulka.“

„Nebo stejně dlouho jako vyhodit vás a odhalit celou tuhle záležitost tisku.“

„To by vás mohlo zabít.“

„Nebo odradit vraha. Pomyslel jste na to?“

„Tato možnost byla zamítnuta jako příliš riskantní,“ řekl Cole. Riskantní pro nás, kvůli možnému skandálu s ilegálním odposlechem.

„Buď mně hned teď umožníte setkat se s tím třetím stínem brousícím kolem mého života, nebo zavolám do Bílého domu a –“

Jinou možnost nemám. Cole se podíval na hodinky: sedmnáct minut. „Dobrá.“

21

Nick stál na jednom washingtonském nároží, v chladném odpoledním světle. Po jeho levici byla Východní tržnice Capitol Hillu: stodola z červených cihel plná prodejních stánků. J. Edgar Hoover tam kdysi pracoval jako poslíček v krámku s potravinami.

Zatracená FBI, pomyslel si Nick. Jak mohl Cole ztratit kontrolu nad svým mužem? A co tak důležitého má zrovna teď na práci, že Nick tohle musí zvládnout sám?

Olízl si svoje chladné rty. V žaludku ho hřála skotská z láhve v jeho autě. V ústech se mu rozpouštěly tři mentolové bonbony. Uviděl ho, když byl tři bloky daleko, pozoroval ho, jak jde blíž. Neviděl za ním žádného nohsleda, žádné podezřelé vozy. Detektiv z oddělení vražd však nebyl schopen proniknout výrazem muže, který přišel až k němu a řekl: „Vy jste určitě Nick Sherman.“

„Když to říkáte.“

„Rád vás poznávám.“ Faron Sears k němu natáhl ruku.

žádný z mužů ji nestiskl plnou silou a oba to věděli. „Měl byste si prohlédnout můj průkaz,“ zabručel Nick.

„Já jsem poznal, že jste policista, už dva bloky odsud,“

řekl Faron.

„Neměli bychom stát tady venku,“ poznamenal Nick.

Faron přikývl:

„Je tu v okolí pár barů, kam bychom mohli –“

„Do baru zrovna jít nemusíme!“

Faron zamrkal. „Dobrá. Vím o lepším místě.“

Východní tržnice připomíná dlouhé skladiště plné stánků se zeleninou, masem a drůbeží. Vtěsnaný ve vzdáleném rohu je přesnídávkový pult, kde si Nick a Faron koupili plastikové kelímky s kávou. Za nimi seškrabával starý černoch připálenou cibuli z grilu a naslouchal jazzu vyhrávajícímu z rádia. Po levici měli zasklený pult řezníka.

Před nimi byl stánek s rybami, kde na ledu ležela hromada mořských okounů s otevřenými tlamami a studenýma černýma očima.

„Vy máte rád mentolky?“ zeptal se Faron.

„Cože?“

„Mám dobrý čich,“ řekl Faron. „Zlepšil se mi ve vězení, kde bylo smyslových vjemů poskrovnu. Cítím… mátu?“

Nick pohlédl stranou. „Byl to dlouhý den. Dlouhá cesta letadlem.“

„Kde jste s agentem Colem byli?“

„Pokud chce, abyste to věděl, řekne vám to sám.“

Faron se usmál. „Povězte mi, co vás na mně štve nejvíc.“

„Vy myslíte, že proti vám něco vám?“

„Jistě.“ Faron pokrčil rameny. „Cítil jsem to ve vašem podání ruky, slyším to ve vašem hlase. Zemřel byste pro mě.

Zabíjel. Ale nelíbím se vám.“

Faronovy oči byly stejně nehybné jako ty mrtvých ryb.

„Nic osobního,“ zabručel Nick, „ale jste politik.“

„To je pravda, ale vy proti mně máte něco víc.“

„Co sakra? Chcete to opravdu vědět? Jsem policistou bezmála třicet let. Ted riskuju život kvůli chlapíkovi, který se kdysi pokoušel oddělat policajty.“

„Takže Cole vám říká všechno.“

„Musí.“

„Vy mu taky říkáte všechno?“

„Zatraceně,“ ulevil si policista se strohým přikývnutím a nepříjemným zamračením,

„Ne,“ řekl Faron, „já si to nemyslím. Vy mu říkáte všechno, o čem se domníváte, že potřebuje vědět, ale úplně se vším se mu nesvěřujete.“

„Udržíme vás naživu.“

„Ti policisté, co jsem je chtěl zabít, nenosili jejich odznaky tak jako vy,“ řekl Faron.

„Zavraždil byste je tak či tak.“

„Ano. A byl bych za to prokletý. Jenomže to nebyli žádní svatoušci a byly jiné časy než dnes. Já nejsem jako ostatní, !“

„Ach, nezačínejte tu se žádnými alibi,“ vyštěkl Nick.

„Moc mě dnes bolí hlava, než abych poslouchal takové žvásty. Vražda je vražda je vražda. A vy kvůli tomu nejste ani o trochu jiný než já. Proto jsem tady jako policajt, protože člověk je člověk.“

„Tehdy a tam jsem nebyl člověk. Byl jsem –!“

„Nechte si to pro nějakou televizní besedu.“ Nick si přiložil dlaň na čelo, ale jeho mozek stále pulzoval bolestí.

„Ušetřte mě dojímavých povídaček o tom, jak vás vaše historie otroctví, lynčování a násilnění opravňuje v dnešní době k speciálnímu statutu svatého.“

„Ach tak,“ řekl Faron, „vaším problémem je čistě to, že jsem černý.“

„To není můj problém,“ trval na svém Nick.

„Ani můj,“ řekl Faron.

„Podívejte se, jedině, na čem by vám teď mělo záležet, je to, jestli vás dokážeme udržet naživu, nebo ne. Nemáte se čeho obávat, protože právě kvůli vrahům a monstrům, co si na vás brousí zuby, si leštím hlavně svých bouchaček.“

„Monstrům, co si na vás brousí zuby?“ opáčil Faron.

Nick to mávnutím ruky zaplašil. „Co se mě týče, vrah či oběť, na rase mně nezáleží.“

„Máte dokonale pravdu. A dokonale se mýlíte.“

Z rozhlasu za jejich zády vyhrával jazz big-bandu, který Nicka zaplavil zažloutlými vzpomínkami na obývací pokoj, na bedýnku rádia na tenkém koberci, na jeho matku s holýma nohama a vlasy v barvě půlnoci poletujícími jí kolem ramen, když ho držela za jeho malé ručky a otáčela se s ním dokola a říkala mu tohle je hudba, na kterou jsme tvůj táta a já tančili, když byl vojákem. Nick zvedl plastikový kelímek, uviděl, jak se hladina černého jezera v něm

zachvěla.

„Vy prostě potřebujete, abych vám ty vaše řeči žral, co?“

spustil Nick. „Abych vám dal za pravdu. Sakra, vy kážete, až se z vás kouří, protože zoufale potřebujete, aby s vámi souhlasili všichni na světě.“

„Nemusíte tomu, co říkám, věřit. K víře se musíte dopracovat sám. Ale přesto je důležité, aby každý –!“

„Důležité pro vás,“ opravil ho Nick. „Osobně důležité.“

„Celý život je osobní.“

„Takže tohle křižácké tažení vlastně pořádáte kvůli sobě.“

„Jistě.“ Faron věnoval Nickovi tři údery srdce, aby se mohl vyžít ve svém triumfu. „Protože mám jenom to, co má ten poslední člověk. V dnešní době se každý od vrcholku až

na samé dno dusí krví z rozpárané americké duše. A naší nejhlubší ránou je rasismus.“

„Možná, ale k čertu s tím: Vy máte mnohem víc masa, do kterého můžete krájet, než obyčejný člověk, co pracuje od devíti do pěti, pane Miliardáři.“

„Všechno to můžu zítra ztratit. To jsem pochopil, když

jsem poprvé slyšel, jak se za mnou zabouchla brána vězení.“

„Teď máte dost svých právníků, aby vás před vězením ochránili,“ řekl Nick.

„Na tom, co mám v kapse, nezáleží, pokud je úsudek soudu založen na barvě mojí kůže.“

„Já podle barvy kůže žádné úsudky nedělám. Rasismus není můj problém.“

„Dokonce i kdyby vaše srdce bylo čisté a vaše oči slepé, byl by to váš problém,“ řekl Faron. „žijete ve světě, kde rasismus znečišťuje ovzduší.“

„Tenhle vzduch smrdí čerstvým masem, pilinami a mrtvými rybami.“

„A kávou, kterou nepijete,“ podotkl Faron.

Nick zamrkal. Studeně se usmál. „Poslyšte, pane Mesiáši, mě tou svojí značkou ‚rasistický běloch‘ neocejchujete, protože –“

„Já vás vůbec necejchuju –“

„Protože,“ pokračoval Nick. „Já nejsem bílý.“

Salvadorská chůva zvedla do výše blonďaté, modrooké děťátko, aby se mohlo podívat, jak prodavač ryb váží mořského okouna.

„Jsem indián,“ řekl Nick. „Ne dost, abych jím byl oficiálně. Babička byla poloviční indiánka.“

„Který národ?“ zeptal se Faron.

Nick se usmál. „Myslíte kmen? Severní Čejenové.

Moc to na mně vidět není,“ dodal. „Modré oči. Hnědé vlasy a opaluju se asi jako Švéd. Sakra, nemyslím, že to někdo ví.“

„Nikomu to neříkáte.“ Konstatování, nikoli otázka.

„Kdo jsem, to je moje věc.“

„Kdo jste?“ zeptal se Faron.

„Um-umm.“ Nick zavrtěl hlavou. „To je moje věc.

Jediné, co potřebujete vědět, je to, že bych nemohl být

všivavým rasistou, který chce zastřelit někoho, kdo není bílý tak jako já, jako část mne.“

„Rasismus není bílý hřích, je to lidský hřích. Znám černochy se světlou pletí, kteří plivají rasistické urážky na černochy s tmavou kůží, černochy, kteří nenávidí Latinoameričany, Latinoameričany, kteří jsou stejně protičernošsky zaměření jako členové Ku-klux-klanu. Slyšel jsem o černoších, co se k židům chovají jako fašisti.

Černoši, židé, bílí, Asiaté, každý pro někoho představuje ty ‚jiné‘.“

„To jste za mnou přišel jen proto, abyste mi pověděl tohle? Riskoval moje odhalení, abyste –“

„Chtěl jsem jen vědět, komu jsem svěřil svůj život.“

„V tom případě si laskavě ušetřte přednášku, která by mě přibila na místo,“ řekl Nick.

„Nedovolte mně diktovat vám vaše místo. Já ho neznám, vy ano?“

„Já sakra můžu být, kde chci!“

„Ano,“ řekl Faron. „To si myslím i já. Tak proč se vztekáte? Proč máte vztek na moji rasu? Nemyslím, že to jsem jenom já.“

„Poslyšte, já se omlou, ne, do háje s vámi! Nebudu se omlouvat. Nejsem žádný bičem mávající, v prostěradle oblečený… Nikdy jsem takový nebyl, jo, možná jsem…

jsem policista s bílou kůží ve městě, které je ze sedmdesáti pěti procent černé, takže většina těch grázlů, co jsem je viděl

násilnit a vraždit, byli černoši, tak je to.“

„Tak se na ty hochy dívejte jako na zlé, ne jako na černé…“

„Jo, to dělám, ale… ale…“

Prodavač ryb postříkal okouny uložené na ledu vodou z hadice.

„Poslyšte,“ řekl Nick. „Pokud si myslíte, že nejsem dost dobrý na to, abych –“

„Myslím si, že jste dobrý člověk,“ řekl Faron.

Nick zamrkal.

„Jenomže máte problémy. A jejich příčinou nejsem já.

Jste to vy sám.“

Nick se díval na vodu odkapávající z mrtvých ryb, pak řekl: „Jo, máte pravdu. život. Práce, stres.“ Zvedl kelímek ke svým rtům, napil se. „Studené kafe.“

Řezník čtvrtil trup jehněte.

„Moje problémy jsou moje problémy,“ řekl Nick. „Ani v nejmenším mně nebudou překážet v prácí pro vás.“

Faron položil ruku na Nickovo rameno, byl to lehký dotek, ale pevný. „Vím, že jste tu tajně, ale můžeme se setkat znovu.“

„Proč bych o to měl stát?“

Faron pokrčil rameny. „Možná by to byl jen dobrý nápad.“

„Hřbitov je plný dobrých nápadů,“ řekl mu na rozloučenou Nick.

22

Nikdo pět minut po třinácté hodině, o pět minut později, než se se Sallií dohodli, neviděl Colea pospíchat po schodech z Faronovy kanceláře ve druhém poschodí do haly v prvním patře. Sallie tam stála u otevřených dveří.

„Pospěšte si!“ zašeptala. „Jsou na obědě, ale do půl hodiny se vrátí!“

Pokynula mu, aby ji následoval do operační místnosti, pak za nimi zavřela dveře. Toto bývalé presbiterium nyní hostilo dvacet pět pracovních stolů s počítači. Sallie Colea odvedla ke zdi lemované starožitnými dubovými skříněmi, předělanými na registrační skříně a pořadače s policemi.

„Včera jsem tady byla, když otevřeli tohle.“ Sallie otočila kličkou na dvířkách jedné ze skříní. Dvířka se otevřela.

„Tohle je první věc.“ Ukázala na úhledně srovnané hromádky fotografií o rozměrech dvacet krát dvacet pět centimetrů. „Snímky davu z Faronových shromáždění.

Pokud po něm někdo jde…“

„Možná,“ odtušil Cole. „Musí tam být tisíc snímků.

Projeďte je fotoskanery…“

„Pokud se nám podaří odnést je odsud,“ řekla Sallie.

„Teď se podívejte na tohle.“

Zmáčkla kličku druhých dvířek skříně; ani se nehnula.

„Tahle dvířka jsou stále zamčená.“

„Co je –“

Cole si všiml, že se podívala na hodinky. „Jedna hodina dvacet minut. Začnou se trousit zpátky před půl druhou.“

To je ono, pomyslel si Cole. To je ono. Hranice bezúhonnosti, o které žertoval s Nickem, hranice legálnosti, jako ta, co ji překročili ti dva agenti z ATP, kteří tohle všechno začali, morální čára narýsovaná mezi „správným tahem, který je třeba udělat“ a tím, co je „legální“.

„Zkuste to otevřít!“ zašeptala Sallie.

„Hlídejte dveře do místnosti,“ řekl jí. „Postavte se před ně.“

Když odešla, aby ho poslechla, vzal z jednoho psacího stolu hliníkový otevírač na dopisy. Měl dvojité, dýce podobné ostří. Standardní nářadí v této operační místnosti, kde byly otevírány zastaralé dopisy a posléze „vkládány do systému“.

Cole projel otevíračem na dopisy štěrbinou v zámku.

Hliníkové ostří zaškrábalo proti zástrčce z pevného kovu.

Nic se nepohnulo. Coleovi vyrazil na čele pot. Zatlačit…

zapáčit proti –

„Ostří se zlomilo!“ zamumlal.

Dveře operační místnosti bouchly Sallii do zad a odhodily ji dopředu. Ohlédla se za sebe.

„Monk!“ zasykla.

Cole se otočil, opřel se zády o zamčená dvířka skříně.

Rukojeť otevírače na dopisy se mu zabodla do zad.

„Místnosti se nemají zavírat!“ Monk supěl směrem k místu, kde se Cole opíral o skříň s jedněmi otevřenými dvířky. „Především pak je nemají zavírat lidi jako vy –“

„Dobře že jste tady,“ řekl Cole. „Podívejte se, co jsme našli!“ A ukázal na otevřená dvířka skříně, s otevíračem na dopisy zarytým do svých zad, zatímco se svým gestem snažil odvést Monkovu pozornost.

„Podívejte se,“ řekl znovu. „Tohle jsou fotky z Faronových shromáždění?“

„To mě nezajímá,“ odsekl Monk. „Zajímá mě, co vy dva pohledáváte tady za zavřenými dveřmi?“

„Odkdy platí zákony proti zavírání dveří?“ opáčil Cole.

„Zatraceně, já si nepamatuju, že bych… To vy jste je zavřela, Sallie?“

Monk přelétl očima k Sallii. Viděla, jak Cole zatlačil zády proti kovové rukojeti. Nahoru a dolů…

Sallie se zajíkla: „Já… když jsme přišli dovnitř, nevím, jestli byly otevřené. Právě jsem k ním šla… abych je otevřela. Aby sem mohl čerstvý vzduch. Pak jste se sem vřítil vy a vrazil do mě –!“

Klang!

Monk se otočil na patě, uviděl Colea, jak si mne loket a ustupuje od skříně, kde jedna dvířka zela otevřená dokořán a povrch druhých byl hladký a ničím neporušený.

A sakra! pomyslela si Sallie: Cole ten otevírač na dopisy zarazil do zavřené skříně! Kde jej Monk může najít! Odkud ho nedostaneme zpátky!

Cole si mnul loket. „Udeřil jsem se do kosti. Když jsme sem přišli, nikdo tu nebyl.“

Monk ho propaloval očima. „A tak jste…“

„A tak jsem otevřel dvířka téhle zatracené skříně, druhá jsou pevně zamčená. A našel jsem hromadu fotek, které, pokud nám říkáte pravdu…“

„Já nemám zapotřebí lhát lidem jako vy!“

„V tom případě, jestli máte pravdu,“ pokračoval Cole, „by nám někdo měl povědět o těch fotografiích. Náplní naší práce je průběžně hodnotit Faronovu kampaň, studovat vaše voličstvo, přezkoumat vaši činnost v –“

„To sakra nijak nesouvisí s tím, proč otevíráte skříně a šmejdíte –“

„Všechno souvisí se vším, a tudíž i s otevíráním skříní.

Abychom mohli naši práci dělat co nejlépe, potřebujeme si tyhle fotografie prohlédnout.“

„Nevezmete je ze skříně, dokud k tomu nedostanete souhlas.“

„V tom případě si je bereme,“ řekl Cole. „Jdeme navštívit naše kolegy.“

Monk zavřel otevřená dvířka skříně. Když zmáčkl kličku těch zamčených, z haly k nim připlul smích vracejících se úředníků.

„Něco není v pořádku?“ zeptal se Cole.

Monk se usmál. „Ne, dokud je tohle zamčené.“

13

Vrah ležel na své elektricky vyhřívané posteli. Slunce za oknem jeho domu viselo nad obzorem. Pot zaléval jeho nahé paže (stovka kliků), zasychal na jeho holém břiše (stovka zvedaček).

Kde jsi teď, Povozníku? pomyslel si. Ty a to tvoje tlusté břicho a tělocvikářská, uchechtaná a uřvaná huba? Smál ses i na své dovolené, když jsi vysoko v horách mačkal pedály svých brzd, stále níž a níž a níž, až dolů k ničemu?

Přemýšlel jsi o výkonu svého automechanika jako o dokonalém umění? Ty a ta tvoje vypasená žena a na blond odbarvená dcera s tlustými bílými stehny pod její sukní holky povzbuzovačky?

Moje nohy jsou nahé a silné, pomyslel si (stovka dřepů).

Jsem připravený. Moje postel je elektrická a všechno, co potřebuju, je tady, na prádelníku před zrcadlem, na židlích.

Co nebylo tam, bylo ukryto nebo to měl pod kontrolou Uvaděč.

Oknem ložnice pronikalo zvenčí šarlatové světlo západu.

Všechno je takové, jaké to vidíš, pomyslel si. Cítil, jak

mu bije srdce. Blíží se, blíží se další zabušení…

Venku zapadalo slunce. Venku byl Faron Sears, pro kterého začínal jeho poslední měsíc. Byl prvním z těch dvou, kdo bude Posláním číslo dva? Uvaděč mu to včas řekne.

Uvaděč byl spojením, které postrádal celá ta léta. Uvaděč ho přivedl k pochopení, že to, čím je, nestačí. Tuhle realitu dokáže pochopit každý cvok.

K určitým pravdám se dopracoval sám: Definuj sám sebe podle činů pramenících z tvé nejhlubší podstaty: To je umění. Získej moc nad těmi, které osud učinil většími, než

jsi sám: To je moc. Vládni. Sraz je všechny na kolena.

Přinuť je platit.

Ale celá léta věděl, že něco chybí. Teprve pak, v tlachání Chrise Harvieho, mu byla zjevena pravda.

Tím, co chybělo, byl přesvědčivý důkaz. Svět se o tobě musí dozvědět. Musí existovat svědek. Jeden svědek, abys věděl, že nejsi blázen ani neklameš sám sebe. Svědek, který tě nechá vytesat tvoji pravdu do miliardy srdcí na celém světě, do srdcí, která pak budou nucena taky nést svědectví.

Sláva se rovná nadvládě. Pokud se svět chvěje před mistrovským dílem, kdokoli v nich vyprovokoval jejich strach, vládne těmto srdcím. Všechno ostatní je pouhou nezbytností. Nebo cvikem. Nebo potěšením.

Povozník a stehna holky povzbuzovačky. Stopař, student z koleje, který neměl šanci všimnout si ostřelovače mezi stromy. Elaine Robertsová, ta děvka, co roztáhla nohy pro

každého, ale… sto mil od domova, když motor jejího vozu utichl a došel jí benzin a řekla: „Hej, nazdar. Co tady děláte?“

Pojďte, usmál se na ni. Svezu vás.

Jenomže tam žádní svědkové nebyli. Zatím nic z toho, co dosud vykonal, nebylo dost velké, tak grandiózně velké, aby to vystrašilo miliardu srdcí. Až doteďka.

Chris Harvie. To nebyl skutečný svědek. Prostě věděl, co věděl. I to o učitelce z páté třídy, paní Olsonové. Chris Harvie, s razítkem nápravné školy otisknutým na čele už od časů mateřské školky; zavírala ho do skříně za to, že ji rozčiluje; nikdo se o to nestaral. Stejně jako nikomu nezáleželo na tom, co psala náhradním rodičům, kteří dostávali zaplaceno, dávej pozor a nerozčiluj mě, harante, , nebo že tě vždycky postavila před ostatní a řekla, podívejte se na ten flek na jeho kalhotách.

Ovdovělá, osamocená paní Olsonová měla ve své ložnici radiobudík. Ráda se koupávala, ležela ve vaně a zavírala svoje ničemné oči. Vrásčité maso odpařující se ve žluté koupelně plné páry. Štěstí, že to rádio mělo dostatečně dlouhou šňůru. Když na ni někdo křikl „Chytej!“, ráda mívala srdeční záchvaty.

Muselo se jí dostat mýdlo do očí a natáhla se po ručníku a jaká smůla, řekla policie. Určitě nečetla knížečku o rizicích v domácnosti, kterou dobrovolní požárníci zdarma rozdávali dětem rok co rok.

Nikdo nepřemýšlel o tom, co ta babizna poslouchávala.

Nikdo se nezeptal Chrise Harvieho, koho viděl té noci vycházet z jejího pokoje. Chris Harvie v té chodbičce beztak neměl co pohledávat. Znal svoje skóre ve městě. Věděl, nakolik mu tam věří. Věděl, co se může stát, když člověk zradí nesprávného člověka.

V devatenácti ten kluk konečně dostal vstupenku do basy za štípnutou káru. Na čas zmizel. Ale vrátil se, čímž sám sebe zachránil před tím, aby na doživotí byl bezvýznamnou nulou. Naštěstí pro něho.

Okamžik zabušení srdce. Upni se k tomu! Postarej se o to, aby to konečně přišlo! Teď jsi jen tím, čím jsi, ale brzy, až

se všichni dozvědí to, co je přinutíš vědět, budeš mnohem větší! Postel se chvěla elektrickým žárem.

24

Ulice venku za stěnami jejich kanceláře v utajené stanici FBI plnila noc. Dalton Cole, Sallie Pickettová a Nick Sherman seděli kolem konferenčního stolu.

„Pokud se té zprávě, co zachytili hoši z ATP, dá věřit,“

řekl Nick, „pak Faron je pouze prvním terčem. Kdo asi má být přídavkem našeho vraha?“ Jeho hlas ani jednou nezakolísal. Dal si drink po setkání s Faronem, pak ještě

rychlého panáka, když zaparkoval vůz. Potom láhev pevně zazátkoval, věda, že si nebude moci dát doušek kdovíjak dlouho. Snadné počty. K čertu s panem Bystrým nosem Faronem Searsem.

„Do svátku svatého Valentýna zbývají dva týdny,“ řekla Sallie. „Do začátku vražedné zóny vyhlášené v té zprávě.“

„Ale kdo je vrahův druhý terč?“ zeptal se Nick.

„Na to se teď soustředit nemůžeme,“ řekl Cole. „Naším známým terčem je Faron Sears. Vrah je někde venku a termín vraždy se blíží. Navíc máme někoho ve Faronově organizaci, kdo je zrádce.

Odposlechy Hnutí za árijskou Ameriku potvrzují to, co říká Ricki,“ dodal Cole. „Eiger a Slawson se snaží přivlastnit si zásluhy za to, co dělali a plánovali Harvie a Luster, a přesto se vyhnout zatčení.“

„Ricki je popohání,“ řekl Nick.

„To je její hra,“ opáčil Cole. „Eiger a Slawson nevědí, že tahá za jejich nitky.“

„V okamžiku, kdy se to dozvědí,“ řekl Nick, „je mrtvá.“

„Pokud se objeví sebemenší náznak, že se ocitla v nebezpečí,“ řekl Cole, „nařiďte idahskému týmu, aby ji odtamtud dostali.“

„Cože?“

„Jakýmikoli potřebnými prostředky. Včetně přímého zásahu.“

„Uvědom si, že nezachraňuješ skautku.“

„Chci jenom zabránit dalšímu zločinu.“

„A ohrozit tím náš operační cíl?“ zeptala se Sallie.

Tři ochránci zákona hleděli jeden na druhého.

„Nařiďte jim, aby ji hlídali,“ řekl Cole.

„Ano, pane.“ Nick poklepal na složku spisu. „Sestra Chrise Harvieho. Nemá žádné kreditní karty. žádný řidičský průkaz, telefon, nemá přihlášený televizor ani rozhlas, nemá voličskou registraci, nikdy neměla žádné soukromé právní pře, neexistuje žádný úmrtní list. Párkrát byla zatčená za opilost.“

„Myslíme si, že ti dva se nestýkali celá léta,“

poznamenala Sallie.

„Je poslední nitkou vedoucí k Harviemu, kterou jsme zatím nerozvázali,“ řekl Cole. „Najděte ji.“

Nick si zamnul čelo. Hodil si do úst mentolku a natáhl sáček s bonbony ke svým společníkům. Zavrtěli hlavami, že nechtějí.

Daltonovy oči se zavrtaly do Nickových, byl to dotek, který oba cítili. Cole přesunul svůj pohled k Sallii.

„Záleží to na vás.“ Zavrtěl hlavou. „Nemůžu vám nařizovat, abyste to udělala. Pokud s tím budete souhlasit, uvědomte si, že tentokrát nebude v sázce jen vaše kariéra.“

„Vy po mně chcete, abych porušila zákon,“ řekla Sallie.

„Ano. A jestli nás chytí, dostanu za to kulku já, jenomže vás taky postaví ke zdi. Nebo za zdi.“

„Zatraceně,“ řekla. „Máme nůž pod krkem od okamžiku,

kdy jsme to podepsali.“

„Můžu pro vás zařídit pomoc,“ pokračoval Cole „Zkontaktovat se s oddělením technických služeb ohledně toho zámku a s TPAO.“

TPAO je tým počítačové analýzy a operací při FBI.

„Vy už jste tam přece volal. Co kdybych řekla ne?“

Cole pokrčil rameny. Ukázal jí kousek papíru. „Tohle je název a číslo napsané na zámku dveří té skříně. OTS si s tím může pohrát, aby z vás udělali úspěšnou zlodějku.“

„To už jsem.“ Sallie vyndala z kapsy počítačovou disketu velikosti dlaně. „Zaměstnanci to dostávají k programování svých laptopů. Nikdo nezamyká zásuvky, kde je mají uložené. Možná na nich hoši z TPAO najdou něco, co nám pomůže.“

„Tohle jste udělala ještě před naším malým dobrodružstvím,“ usmál se Cole. „Technicky jste odvedla černou fušku bez požehnání.“

Sallie pokrčila rameny.

„Vidím, že ohledně vaší útlocitnosti jsem si dělal zbytečné starosti,“ poznamenal Cole.

„Starosti si můžete dělat pořád,“ řekla Sallie. „Nenávidím naše veterány za to, že kdysi odposlouchávali doktora Kinga a šťárali se v jeho životě. Já teď dělám totéž.“

„Děláme,“ opravil ji Cole. „Jestli někdo otevře tu zamčenou skříň předtím, než to uděláte, najdou tam otevírač na dopisy. I ten největší pitomec pochopí, jak se tam dostal.“

„Dejme tomu, že Monk a ostatní otevírač najdou,“ řekla Sallie. „Poznala bych to podle toho, že k té skříni někoho postaví.“

„Buďte opatrná a šikovná,“ řekl Cole. „Cokoli tam uvnitř je, nestojí to za prozrazení našeho utajení.“

„Nebo za to, aby vám ublížili,“ dodal Nick.

Na okamžik se mezi nimi rozhostilo ticho.

„Soustředit se na vraha bylo tou nejlepší možností, zatímco jsme se zabydlovali ve Faronově organizaci,“ řekl Cole. „Teď se pustíme do hledání zrádce.“

„FBI prověřila všechny zaměstnance a dobrovolné pracovníky, jejichž jména jsem jim dala,“ řekla Sallie.

„Zatím mezi nimi nenašli nikoho, kdo by mohl být podezřelý.“

„Co ti čtyři nahoře?“ zeptal se Nick. „Ta žena?“

„Lauren,“ řekl Cole.

„Wood, Monk a Leibowitz,“ pokračoval Nick.

„Ti pravděpodobně mají nejvíc co ztratit, pokud by Faron byl zavražděn,“ namítl Cole. „Jejich křižácká výprava bez jejího bílého rytíře padne.“

„Ten člověk uvnitř by mohl být dobrovolník odsud z Chicaga,“ řekla Sallie. „Nějaký ubohý čmuchal.“

„Ta zachycená zpráva je jasně formulovaným příkazem,“

argumentoval Nick. „Ne nějakou snůškou informací.“

„Takže já a Sallie si teď proklepneme Faronova esa,“ řekl Cole. „Podíváme se na ně velice zblízka a důkladně. Já si

vezmu na starost Leibowitze.“

„A Lauren,“ řekla Sallie. „S vámi vychází lépe.“

„Když myslíte.“

„Takže na mě zbývá Wood a Monk,“ řekla Sallie.

„Na Monka si dávejte pozor,“ varoval ji Cole.

„A co Faron?“ zeptal se Nick.

„Co s ním?“ ozvala se Sallie.

„Je to protřelý chlapík,“ řekl Nick. „Hráč.“

„Ten hry nehraje!“ odsekla Sallie. „Není jako –“

„Ale je, určitě.“ Nick se díval, jak v sobě Sallie dusí vztek. „Je to bývalý vězeň. Možná to všechno narafičil.“

„Cože?“ obrátil se k němu Cole.

„Pošli na sebe postradatelného vraha, použij FBI, aby ho dostala, a staneš se nekrvavým mučedníkem, zasloužilým hrdinou.“

„Jistě, Faron je dost chytrý, aby si dokázal vymyslet takovouhle hru,“ řekl Cole, „ale nikdy by nemohl spoléhat na to, že se o tom dozvíme. Nemohl přece předvídat, že dva hoši z ATP ho budou ilegálně odposlouchávat. Takže myšlenka, že by to všechno zosnoval Faron sám, neobstojí.“

„Ne s tím, co víme zatím,“ řekl Nick. „Pokud ovšem všechny ty jeho podmínky a omezení, kterými se musíme řídit, nejsou od toho, aby chránily tu jeho boudu, ne jeho politiku.“

„Co proti němu máte?“ vyjela na něho Sallie. „Je to –“

„Já proti tomu člověku nemám vůbec nic. Ale nevím ani

o ničem, co bych mohl uvést na jeho obranu. Vy snad ano?“

Nick své kolegy obdařil pevným úsměvem.

25

„Jsme na místě.“ Když příštího rána vystupovali z taxíku u Dirksenovy budovy úřadu Senátu, John Leibowitz podal Coleovi svůj kufřík.

„Jsem tady od toho, abych pomáhal Faronovi,“ namítl Cole. „Ne abych vám nosil zavazadla.“

Leibowitz položil Coleovi na rameno svou ruku v rukavici. „Já jsem Faronův politický generál. Generálové kufříky nenosí. Pokud kufřík ponesete vy, na první pohled budete pobočník a já budu generál. Takovým bychom alespoň měli působit dojmem, protože dojem vytváří moc.

Tady nahoře,“ dodal, „potřebujeme veškerou moc, které se nám může dostat.“

Měděné otočné dveře je vstrčily do nitra mramorové budovy. Leibowitz se usmál na policistu sedícího za bezpečnostní přepážkou, oslovil ho jménem a dostalo se mu odpovědi: „Dobré ráno, kongresmane.“ Když procházel detektorem kovů, přístroj zabzučel.

„Dny, kdy jsem nosil jen papírové bankovky, jsou pryč,“

řekl Leibowitz policistovi. „Teď mám kapsy plné drobných.

Chcete se –“

„Ne, to je v pořádku, kongresmane,“ ujistil ho policista.

žádnou zbraň, kterou by mohli najít, na boku nemám, pomyslel si Cole, když sám procházel detektorem kovů.

Zatím ne.

Vstoupili do světa podlah z mramorových dlaždic uspořádaných do vzoru šachovnice, mahagonových stěn a klenutých stropů. Chodbu plnily ozvěny: hlasy, vyzvánění telefonů, kroky.

„Je pátek,“ řekl Leibowitz Coleovi tichým hlasem, když

si stahoval rukavice z jemné teletiny. „Co to znamená?“

„Generále,“ oslovil ho Cole, „já jsem pobočník, ne čtenář myšlenek.“

Bývalý kongresman se usmál. „V pátek sněmovna takřka nikdy nezasedá a Senát se snaží o totéž. Když zůstanete v D.

C., vaši voliči si budou myslet, že se o ně nezajímáte. Pokud přijedete do svého státu, můžete tam zpracovávat stejné voliče, kteří vás zvolili. Vždycky děláte dvě práce najednou.

Vykonáváte úřad, pro který jste byl zvolen, a současně si získáváte voliče pro další volby.“

Od svého stolu odešel muž v bílé košili, kravatě a civilním obleku a zamířil k nim s papírovým kelímkem v ruce. Mramorovou chodbou se vznášela vůně kávy.

„Jste tady nahoře za Faronovo podnikatelské impérium,

nebo za politickou mašinu?“ zajímal se Cole.

„Jaký je mezi tím rozdíl?“ řekl Leibowitz. „Faron zaměstnává tisíce lidí; a právě ti každý den posílají do práce senátory a prezidenty a starosty. Je třeba krmit armády a vystavovat výplatní šeky voličům. A ten, kdo tyto šeky vystavuje, se stává velmi mocným, v politice stejně jako v podnikání.“

„To ale není celá pravda,“ argumentoval Cole. Jejich kroky se rozléhaly ozvěnou. „Američané dávají svoje životy do lajny pro –“

„Pro nesmrtelné principy v časech krize,“ skočil mu do řečí Leibowitz. „Jo, jo, jo. Ovšem ze dne na den, oč podle vás chtějí, aby se jejich političtí služebníci starali?“

„O americký sen.“

„Vy mluvíte den ode dne stále víc jako Faron. Berte to ode mě jako kompliment.“

„Vůbec to tak neznělo.“

„V tom případě neposloucháte,“ řekl Leibowitz. „Ano, Faron mě přesvědčil, že tažení za americký sen je to nejlepší, co mohu dělat. Jenomže Faron je jediný, kdo musí ten zatracený sen táhnout přes všechny ty krvavé rigoly.“

„Dobře vám za to platí,“ namítl Cole.

„Méně než je moje cena na volném trhu.“

„Pokud je vaše cena tak vysoká,“ řekl Cole, „proč jste tady v pátek, kdy většina senátorů odešla domů?“

„Protože armády jsou řízeny seržanty, ne generály.“

Leibowitz otevřel dveře označené nápisem Podvýbor pro protitrustové a obchodní procedury. O deset minut později Cole seděl vedle Leibowitze a přes desku stolu proti ženě, které táhlo na čtyřicet, s břitvou seřezanými hnědými vlasy a očima většíma, než měla Lauren.

„Samozřejmě,“ řekl jí Leibowitz, „zájmy vašeho tajemníka se shodují s našimi.“

„Skutečně?“ opáčila poradkyně podvýboru. „Jak?“

„My

přirozeně

chceme

s

podvýborem

plně

spolupracovat.“

„Můj nadřízený to ocení. Nerad posílá předvolání.“

„Jistě,“ přikývl Leibowitz, „shromažďování hlasů voličů k tomu, aby se zabýval takovými malichernostmi, by bylo mrháním našich peněz. My ovšem žádnou potřebu obesílat nás nepředpokládáme.“

„Svědkové zřídkadky žádají, aby byli předvoláni.“

„Ne, to nechceme,“ řekl Leibowitz. „Ale možná nám to předvolání budete muset poslat, a taky ministrovi spravedlnosti –, abychom…“

„Ministrovi spravedlnosti?“

„Případně ministerstvu spravedlnosti.“

„Ministerstva

obvykle

Kongresem

předvolávána

nebývají.“

„Bohužel to možná bude jediný způsob, jak obavy vašeho tajemníka vyslovit skutečně správně, řádně a plně.“

„Vy mě nechápete,“ řekla odbornice Senátu na

protitrustový zákon, což byla pozice, která ji činila mocnější a důležitější než několik tisíc soukromých právníků, z nichž

všichni byli placeni o hodně lépe než ona. „Mluvíte o práci zaměstnanců ministerstva spravedlnosti, kteří vyšetřují –“

„My nejsme vyšetřováni,“ namítl Leibowitz. „Náš průmyslový přehled momentálně mají na ministerstvu spravedlnosti. Proto máme problémy vyhovět vaší žádosti o příslušnou dokumentaci. Ministerstvo je rybářskou expedicí, která svázala naše právníky a účetní za cenu, jež by se zpětně mohla odrazit na platech zaměstnanců našich firem.“

„Já si to nemyslím. Co se týče firem pana Searse, viděla jsem analýzy z Wall Street. Ten přežije hodně právnických výdajů. Kromě toho, právní výlohy jsou odpočitatelné z daňového základu.“

„Díky bohu, že alespoň kvůli něčemu jsme my právníci oblíbení!“

Cole cítil, že žena za stolem maličko roztála.

Leibowitz jí řekl: „Máme obavy, že ministerstvo spravedlnosti tají před vaším výborem pravdu o tom, co dělají, stejně jako ji tutlají před námi. Přidejte si k tomu čistě fyzické obtíže přípravy pro slyšení u vašeho podvýboru v době, kdy se snažíme přijít na to, jak vyhovět tomu, ať je to cokoli –, co po nás ministerstvo vlastně chce. Jediné, oč žádáme, je dostatek času, abychom vám mohli poctivě a účinně pomoci.“

„Och,“ řekla jen. „Skutečně? To je všechno?“

„Jádrem obav vašeho nadřízeného je upřímnost a poctivost,“ řekl Leibowitz. „A my jsme hotovi otevřít vám naše spisy a podniky a srdce –!“

„Pochybuji o tom, že tajemník bude po Faronovi chtít, aby mu zpíval milostnou píseň.“

„Ať po nás bude chtít zpívat cokoli, bylo by nanejvýš spravedlivé, kdyby ministerstvo spravedlnosti požádal, ať zpívá taky. Pokud vyložíte všechny naše karty na lavici svědků, měli by to udělat i oni.“

„Ach tak,“ řekla. „Chápu.“

„Ale vycházeje ze všeho, z naší činnosti, z rozvrhu jarní přestávky oznámené vedením a z dalších faktorů –, bude čekání na to, dokud nebude víc času na řádné prozkoumání potřeby slyšení, obtížně realizo…“

„Jakých ‚dalších faktorů‘?“

Leibowitz se usmál. „Pokud tajemník a státní správa zahájí vyšetřování Farona Searse právě v době, kdy získává tisíce srdcí a myslí k novému způsobu myšlení… Víte, mohlo by to působit dojmem, že politikové si vymýšlejí problémy,

jak

zdiskreditovat

dobrého,

úspěšného

podnikatele, který řádně odvádí daně a zaměstnává americké dělnictvo a jehož osobní popularita pro ně představuje hrozbu. Pan tajemník přece nechce, aby jeho legitimní práci mařily nějaké politické očerňovací taktiky.“

„Aha,“ řekla žena s kamennou tváří. „Takže vy jste přišel v pravý čas a upozornil nás na to.“

„Ano, takhle skvělým člověkem je můj šéf.“

„Ušetřte mě detailů,“ řekla. „Během našeho vyšetřování jsem se doslechla, že velká porota v Chicagu se zaměřila na tamní projekt pana Searse.“

„Všude se scháxejí stovky velkých porot,“ řekl Leibowitz. „Včetně té hned u Hillu. Slyšel jsem, že porota v D. C. hledá nějaké nové členy.“

„Mluvme o Chicagu,“ pobídla ho.

„Ani Faron, ani žádná z jeho společností předvolání před velkou porotu nedostali,“ řekl Leibowitz. „Jistě, velká porota by nám jistě dala přednost před potřebami vašeho podvýboru. To není naše volba, takový je prostě zákon.“

„Tak či tak, váš případ byl odložen.“

„V zájmu řádných procedur v jejich řádný čas,“ řekl Leibowitz.

„Postarám se o to, aby se tajemník dozvěděl, jak jste nám nápomocní,“ ujistila je a vstala.

„Také mu ode mě vyřiďte přání všeho nejlepšího,“ usmál se Leibowitz. „Naposledy jsem ho viděl na veřejné večeři.“

„Hmm, jsem ráda, že jste pomlčel o jeho šekové knížce.

To by mohlo být nesprávně pochopeno.“

„Všichni jsme dobří právníci,“ řekl Leibowitz. „Až tady na mého přítele. Setkala jste se už někdy s Daltonem Colem?“

„Ne.“

„Jen mě napadlo, jestli jste ho někdy neviděla poblíž

Kapitolu. Zdá se, že dřív nebo později vaším podvýborem projde každý.“

„Nepracuje snad pro vás?“ Poradkyně se zamračila.

„Ano, je to náš poradce,“ odpověděl Leibowitz. „Úplně nový. Od James Group. Jsem si jistý, že když se na něj poptáte, doslechnete se o něm. Dejte mi pak vědět. Rád si poslechnu něco o našich subdodavatelích.“

V hale Cole nasměroval Leibowitze do slepého ohybu chodby nad schody s mosazným zábradlím: „Co to sakra mělo znamenat?“

„Jen jsem kupoval čas, abych zjistil, kdo nám co provádí za zády,“ odpověděl lobbyista.

„Já nemám na mysli to, co jste projednával s ní, ale ty řeči o mně! Vy si mě chcete prověřit, volat kvůli tomu do toho zatraceného Bílého domu.“

„Pochopte mě. Faron vás k nám přivedl a na nic se nás neptal. Možná jste okouzlil Lauren, jenomže v mé stáji jste amatérským hřebcem.“

John Leibowitz, bývalý kongresman, právník z Harvardu a lobbyista, se podíval Coleovi do očí ocelovým pohledem zatvrzelého vězně. „Teď už musíme jít.“

Cole kráčel s ním. „Co to povídala o tom Chicagu? Pokud máte problémy s velkou porotou a pokud my máme provést řádnou analýzu, potřebuju o tom vědět.“

„Do Chicaga vám nic –“

Dveře jedné z kanceláří se rozletěly a do haly vyšli dva

muži. Prvnímu táhlo na padesátku, byl oblečený v dvouřadovém obleku, měl světlé vlasy a brunátný obličej.

Jeho společníkovi ještě nebylo čtyřicet, měl na očích bifokální brýle s kulatými čočkami ve středu.

„Páni! Člověk nikdy neví, na koho v těchhle proklatých halách narazí,“ utrousil muž s brýlemi.

Leibowitz se k němu otočil jako bodový reflektor.

„Nazdar, Joeli! Jak se vede? Jak se má Mimi? Vsadím se, že senátor na tebe stále má vztek, že ses s ní oženil a odvedl mu ji z týmu.“

„Ále, takhle si myslí, že nás má dva za jeden plat.“

Muž v dvouřadovém obleku se na Leibowitze usmál.

Cole v mužově pohledu viděl střenky nože.

„A jak se máš ty, Done?“ otočil se k němu Leibowitz.

„Neočekával jsem, že tě tady uvidím.“

„Dobrý den,“ řekl Joel a natáhl ruku směrem ke Coleovi.

„Joel Johnson. Znám vás?“

„Asi ne,“ odpověděl Cole. „Pracuji s panem Leibowitzem.“

„Už musíme jít.“ Leibowitz se lehce dotkl Coleova ramene.

„Já taky, Done,“ řekl Joel. „Musím běžet. Můj čas je vzácný.“

„Jdi napřed a já tě dohoním,“ řekl Don.

Joel jim pokývl na rozloučenou, pak zamířil dolů halou.

Leibowitz se opět dotkl Coleova lokte.

Zůstaň na místě. Leibozuitz chce jít. Tak se ani nehni.

Cole se představil Donovi, uslyšel jeho plné jméno.

„Někteří klienti mně volali ohledně tvého dopisu,“ řekl Don Leibowitzovi. „Dobrá práce. Správný tón, žádný přímý útok, průzkumný výbor, který odpovídá –“

„Done,“ řekl Leibowitz, „já ti raději zavolám.“ Cole se mírně natočil, takže Don neviděl, jak ho Leibowitz popadl za paži: Byl to stisk přecházející v tah.

Don ztišil hlas, tak aby jeho slova slyšeli jenom Leibowitz a Cole: „Moji hoši potřebují vědět, jestli je za tebou, nebo jestli se ty dereš před něho, nebo –“

„Všichni stojíme v řadě se všemi ostatními,“ řekl Leibowitz. Prudce Colea zatahal za rukáv. „Zavolám ti.“

Leibowitz vyvedl Colea do chladu před budovou. „Tohle už mně nikdy nedělejte! Když řeknu, že je načase jít, když

vás otočím k odchodu, musíte –“

„Já pracuju s vámi, ne pro vás, pamatujete? A oba pracujeme pro stejného člověka, pokud ovšem ten bůhvíjaký průzkumný výbor, o kterém jsem se neměl dozvědět…“

„Kola uprostřed kol,“ řekl Leibowitz. „Faron má mnoho projektů, které se simultánně odvíjejí na různých úrovních a vedou k zdánlivě odlišným koncům. Musí je rozškatulkovávat a –“

„Byl jsem přijat, abych vám pomáhal naprosto se vším,“

namítl Cole.

Leibowitz pokrčil rameny. „Jestli chcete, promluvím s Faronem, řeknu mu, že trváte na porušení systému, který sám stanovil.“

Bývalý kongresman zamával na projíždějící taxík.

„Ach, a mimochodem,“ řekl Coleovi. „Když už před někým budete mluvit o mně nebo se mnou, měl byste dávat najevo respekt a podřízenost, ovšem na druhé straně zlidštěte svůj veřejný přístup.

Říkejte mi Johne,“ dodal. S úsměvem.

26

V pátek časně zrána Cole řekl Sallii: „Pokud se vám podaří dostat ho k počítači, máme šanci.“

„Mělo by to fungovat,“ řekl počítačový hacker, kterého jim dal k dispozici TPAO FBI. „Posaďte se tak, abyste viděla na obrazovku. Nebo alespoň na místo, odkud uvidíte na jeho ruce. Potřebujeme znát přesné pořadí kláves; které stiskne, ale hlavně první klávesu a poslední. Jinak je to v háji.“

Sallie řekla: „Co když –“

„Nepřemýšlejte o tom příliš,“ zarazil ji Cole. „Prostě to udělejte.“

„žádný strach,“ uklidňoval ji počítačový expert. „Když to

zpackáte, nikdo vám za to hlavu neutrhne.“

Mně ne, pomyslela si Sallie později toho dne, když se posadila před počítač v kanceláři na Faronově ústředí. Ode dveří se ozval mužský hlas, který řekl: „Povězte mi znovu, proč to všechno vlastně děláme.“

„Protože Faron to považuje za dobrý nápad,“ odpověděla Jeffu Woodovi. Posadil se do židle operátora vedle ní.

„Váš přístup do systému je omezený,“ řekl jí. „Přísně omezený.“

„Až moc přísně. Dokud nezískáme přístup k vašim dalším záznamům, nebudeme schopni pomoci vám.“

Zmírnila tón: „Vím, že jsem vám trnem v patě, ale nepracuje se se mnou zas tak špatně.“

„Alespoň jste si vybrala příjemný parfém.“ Jeho oči zůstaly chladné.

„Vybrala jsem si ho kvůli sobě, ne kvůli vám.“ Pravda.

Lež. Obojí. Zástěrka.

„Máte správný přístup.“ Wood se otočil k počítači, stiskl tlačítko, kterým ho zapnul. Stroj se rozvrněl k životu, zavedl operační systém z disku. „Ustupte prosím od stolu.“

„Promiňte?“ řekla nechápavě a dál seděla na židli.

„Ustupte,“ opakoval.

„Jenomže to na nic neuvidím!“

„Za chvilku se sem můžete vrátit.“

Zavrť hlavou, jako bys to teprve teď pochopila. Sallie poodjela na své židli pryč od stolu. Pryč z dohledu na

obrazovku, ale viděla na klávesnici. V sevřených dlaních schovávala kuličkové pero.

Dívej se, dobře se dívej a nemysli na…

Wood vyťukával na klávesnici svůj osobní přístupový kód do systému…

Získala první úder: Pero čmárlo znak na levý prostředník. Nezachytila druhý; třetí je pravý palec, zapisuj a dál počítej údery: čtyři, pět, šest, sedmička je pravý ukazovák, poznač si to…

Wood stiskl klávesu ENTER. Jeho obličej zalila záře linoucí se z obrazovky.

„V pořádku,“ řekl, „můžete se vrátit. Tady je celé naše hnutí. Faronovy projevy, údaje o personálu, internetová data, účetnictví. Řekněte mi, co přesně chcete vědět, a já se podívám, jaká hesla potřebujete.“

„Jenomže jste mi neřekl univerzální heslo. Ne že bych po něm toužila. Nechci ale čistě náhodou narazit na nějaký z těch ‚otevřených tajných spisů‘ a pak se někde nechat za svítání zastřelit.“

„Tak dlouho bych nečekal,“ opáčil.

„To je první vtip, který jste řekl od té doby, co jsem vás poznala,“ podotkla.

„To je možné,“ usmál se.

„Měl byste lidem víc věřit,“ poznamenala Sallie.

„Věřím, že lidé jsou takoví, jací jsou.“

„O tom, kdo jsem já, přece víte,“ řekla Sallie.

„Nedbalá bezpečnost by mohla ohrozit moji práci. A vás stěží znám.“

Sallie mu odříkala životopisné zlaté hřeby svojí smyšlené kariéry. „To jsem já. Ted je řada na vás.“

„Jsme tady kvůli povinnostem.“ Wood mluvil a prohlížel přitom stránku za stránkou seznamů počítačových souborů.

„Kromě toho, mám-li být upřímný, všechno, co jste mi řekla, může být pohádka.“

„Pohádka?“ zašeptala Sallie naoko zděšeně a předstírala, že neví, o čem Wood mluví.

„Špionážní žargon pro –“

„To chápu, ale… Proč? Proč já? Proč kdokoli jiný? Vy si myslíte, že někdo by na Farona mohl nasadit špeha?“

Pokrčil rameny. „Agresivní ostražitost je nezbytná pro přežití. Stejně jako tvrdá disciplína.“

„No tak, Jeffe: Vy nejste člověk, co věří v palebné čety.

Vy jste přece pacifista.“

„Kdo vám to řekl?“

„Byl jste zatčen za to, že jste protestoval proti válce ve Vietnamu.“

„Taky jsem tam dvakrát bojoval. Ve vzduchu, jako výsadkový záškodník, Zelený baret. Stále jsem dobrým vojákem.“

„Co to znamená?“ zeptala se.

„Musíte být neochvějná v plnění svých povinností.“

Probodl ji očima. „Jenomže život vás může podvést. Velitelé

vás mohou zradit. Pak si možná musíte vybrat opak toho, čím jste byla. Z příslušníka Zelených baretů se stanete občanským vojákem vyzbrojeným odhalenou pravdou.

Každý se jednou musí chopit svého osudu. Násilí je jenom taktickým řešením.“

Obrazovka za obrazovkou dat se valily kolem jejich nepozornosti.

„Tak,“ řekl jí. „Teď víte, kdo jsem.“

Sallie před ním schovávala svoje ruce, cítila, jak vrtí hlavou a slyšela sama sebe šeptat: „Ale jaký druh zmrzliny máte rád?“

„Musím si hlídat váhu,“ odpověděl Jeff Wood.

27

Když se Cole blížil k otevřeným dveřím Faronova ústředí v druhém poschodí, slyšel, jak Monk řekl: „Mají nějaké bomby?“

Dvěma rychlými skoky se ocitl v místnosti, v Laurenině kanceláři. Seděla za svým psacím stolem. Monkovo velké tělo vyplňovalo židli před ním.

„Do čehokoli jsem to přišel,“ řekl Cole, „zní to mnohem zajímavěji než to, z čeho jsem vyšel.“

„Nikdo vás nezval, abyste sem chodil,“ vyštěkl Monk.

Cole pokrčil rameny: „Jaké bomby?“

„Faron bude terčem ‚Hodiny‘,“ řekla Lauren. „Jde o šedesátiminutový diskusní pořad státní televize vysílaný v neděli, ve kterém –!“

„Každý ví, co to je ‚Hodina‘. Jenomže ‚bomby‘, ‚terč‘: Tohle je politika, ne válka.“

„Válka je politika,“ namítla Lauren.

„Co ‚Hodina‘ má na Farona?“ zeptal se Cole.

„To nevíme.“ Podívala se na Monka. „Zatím.“

„Ta jejich ženská byla všude,“ řekl Monk. „Prošla soudní spisy v San Francisku, šťárala se materiály v Chicagu.“

„Myslíte Kerri Westovou?“ zeptal se Cole. Jmenoval slavnou blonďatou televizní korespondentku, která byla jednou z moderátorek „Hodiny“.

„Vy myslíte, že televizní hvězda jako ona by si špinila blátem své vysoké podpatky?“ Monk se zasmál.

„Kéž by to tak byla Kerri Westová,“ povzdechla si Lauren. „To je herečka, ne vyšetřovatelka. Je to Katie Howardová, producentka, která si většinu materiálů shromažduje sama. Koho si přivede jako oponenta, Monku?“

Monk zahlédl na Colea.

Lauren řekla: „Buď je s námi, nebo ne, už je stejně pozdě.“

„Říká se, že ta Howardovic ženská hledá reverenda Mikea.“

„Našla ho?“

„To netuším, ale podle toho, co víme, nikdo reverenda Mikea neviděl posledních pár týdnů.“

„Kdo je to reverend Mike?“ zajímal se Cole.

„Zdvořilý výraz by bylo pouliční kazatel,“ odpověděla Lauren. „Cílem Faronova chicagského projektu je vytvořit nové vnitřní město z chudoby. Je třeba dostat projekt na patřičná místa. Jednat s… tradičními politickými strukturami města.“

„Stroj,“ řekl Cole. „Organizace.“

„Takže vy nejste zas takový zelenáč,“ podotkl Monk.

„Jednali jsme se spoustou lidí,“ řekla Lauren. „Museli jsme, Faron tomu říká r evolucionarizovat, starý chicagský styl. Reverend Mike představuje právě tento starý styl.“

„Já si na něj došlápnu a hned ho ten styl přejde,“ zabručel Monk.

„Co má proti Faronovi?“ zeptal se Cole.

„Musel mu jít z cesty,“ odpověděla Lauren. „To stačí.“

„Co mu Faron dal?“

„Nic špatného, nic velkého,“ řekl Monk.

„Nic dost velkého,“ řekl Gole, „jinak by neměl být jedním z těch, co o vás budou povídat televizním producentům.“

„My na botách žádné svinstvo nemáme!“ zavrčel Monk.

„Jakmile vyjdeš na ulici,“ řekla Lauren, „zákonitě si boty ušpiníš.“

„Jak hodně?“ zeptal se Cole.

„Na tom nesejde,“ odpověděla. „Teď záleží na tom, co reverend Mike prodá ‚Hodině‘.“

„Ti přece zprávy nekupují.“

„Ne tenhle pořad,“ řekla. „Reverend Mike si zřejmě myslí, že Faron to prohraje na celé čáře, takže je podle něj moudré opustit loď jako krysa. Pravděpodobně se domnívá, že když Faronovi podrazí nohy a nechá se pomazat jako ušlápnutý hrdina, zajistí mu to lepší angažmá.“

„Já bych pro něho angažmá měl,“ zabuučel Monk.

„Stačí, když zjistíš, kde je,“ řekla Lauren. „Nemluv s ním, nedovol, aby se s ním dostal do kontaktu kdokoli z našich lidí. Když ho uvidíš přicházet, přejdi na druhou stranu ulice. Nevytvářej žádné další zprávy.“

Bývalý drtič Národní fotbalové ligy pomalu vstal.

„Až budeš odcházet, zavři za sebou dveře,“ požádala ho Lauren.

Monk se na ni podíval. Pak jeho zrak sklouzl na Daltona.

Zavrtěl hlavou, ale když odcházel, zavřel dveře, jak mu řekla.

Lauren se pohodlně opřela ve svém šéfovském křesle.

„Pane Daltone Cole. Dozvídáte se všechna naše malá špinavá tajemství.“

„Jak jste řekla, jsou to naše tajemství.“

„Jenom vy a já, co?“

„Je to Faronova operace.“

„Ano. Líbí se vám působit Johnu Leibowitzovi

problémy?“

„Prosvětlilo to můj den.“

„Mně taky hodláte dělat problémy?“

„Když budu muset.“ Cole pokrčil rameny. „Máme dohodu.“

„To doufám. My jsme ovšem měli dohodu i s reverendem Mikem.“

„O co šlo?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, o toho se vy zajímat nemusíte.“

Výstřel naslepo: „Udělali jste dohodu i s ‚Hodinou‘?“

„Daltone!

Pořad

‚Hodina‘

je

nejuznávanější

žurnalistickou institucí v Americe! Objektivní údaje v tom nejpravdivějším světle. Myslet si, že v jejich neochvějné výpravě za pravdou, spravedlností a –!“

„Jak jste to dokázali?“

Usmála se na něj. On jí úsměv oplatil.

„Ta šou Farona potřebuje,“ řekla. „On je tím pořadem.

Udělají s ním besedu, protože si získává stále víc voličů.

Dostat ho do vysílání je pro ně tudíž velice důležité. Faron je vlastně obdaroval. Je záchrannou kotvou jejich pořadu.

Souhlasil s tím, že se objeví naživo a odpoví na všechny otázky od toho zatraceného stáda korespondentů.

Což znamená, že producent pořadu dostal podmínky, které nemůže porušit, aniž by Faron byl schopen dokázat, že ‚Hodina‘ nedodržela svůj slib. Interview taky musí být šité na míru egům čtyř významných ‚korespondentů‘, z nichž

každý bude trvat na tom, aby nejžhavější politické a sociální postavě v zemi položil alespoň jednu celonárodně vysílanou otázku.

Nezáleží tudíž na tom, co Katie Howardová, která je skutečnou reportérkou příběhu, zjistí. Její otázky musí být rozděleny hvězdám. Je těžké vymyslet nějakou léčku. Těžké udržet silnou linii otázek. Faron bude osamoceným kovbojským hrdinou, který stojí tváří v tvář lynčujícímu davu, dokonce í když budou tvrdit, že jede na ukradeném koni.“

„A jede?“ vyzvídal Cole.

„Ne ve skutečném životě. Ani v televizi. A protože v živém interview nemohou nic upravovat a nemohou vystříhat všechny ty odmlky a otázky, co nemají říz…

Nevěřím tomu, že by mu věnovali celý pořad, ale dokonce i když to udělají, šedesát minut bez reklam bude jediným časem, který mají.“

„To by jim mohlo stačit,“ poznamenal Cole.

Lauren se usmála. „Buďte bez obav. Už dávno jsem pochopila jednu věc: Faron Sears se o sebe dokáže postarat.“

Mobilní telefon v Coleově kapse zabzučel, proťal vzduch v kanceláři a rozvibroval kosti nad jeho srdcem.

„Někdo vás volá,“ řekla.

„Promiňte,“ zabručel, když sahal pro telefonu.

„To je tady běžné,“ usmála se.

„Tady je Cole,“ ohlásil se do nerozevřeného telefonu.

V jeho uchu zazněl hlas Nicka Shermana: „Máme sestru Chrise Harvieho!“

28

Toho odpoledne ve „vojenském stanu“ dva speciálně najatí počítačoví hackeři z TPAO s dlouhými vlasy svázanými do ohonů křičeli na Sallii, která se snažila přečíst inkoustové čmárance ze svých prstů: „Jsme úplně v prdeli!“

„Proč?“ zeptal se Cole, který si balil kufřík na cestu.

„Protože,“ odpověděl první hacker, „protože pokud ten, koho ‚pozorovala‘, píše na klávesnici jako kterýkoli normální člověk, musel podle ní použít palec!“

„Prostě to zvorala,“ poznamenal jeho kolega.

Sallie vyštěkla: „ Ona stojí tady. Ona to nezvorala.

Získala jsem, co jsem mohla! A mám první a poslední údery na klávesnici!“

„Veliký hovno,“ ulevil si hacker číslo jedna.

„Dvojitý veliký hovno,“ dodal jeho kolega. „Říkáš, že používal palec. Myslíš –“

„Mezerník,“ skočil jim do řeči Nick.

„Vidíš?“ řekl hacker číslo jedna. „ On na to přišel. Byl to –“

„– mezerník,“ dořekl to za něj jeho kolega. „To znamená,

že ten váš chlapík je pěkně vyčůraný. On nepoužívá jedno kódové slovo. Používá dvě.“

„Přinesli jste si zkrátka pěknou habaďůru,“ ušklíbl se hacker číslo jedna.

„A víte vy co?“ vyjel na ně hacker číslo dva. „Zavolejte si do Agentury pro národní bezpečnost. Řekněte jim, že máte sedmipísmenový kód, který potřebujete rozluštit.“

„žádný problém, klídek, kámo,“ řekl hacker číslo jedna.

„Většina lidí používá jako kód skutečné slovo. Pokud to máte správně, pak naším prvním písmenem je ‚D‘ a posledním ‚G‘. Projeďte si to a během dvou minut budeme mít takových padesát možných kódových slov. Pokud se vám podaří dostat se k počítači, budete potřebovat jen tři minuty k tomu, abyste to správné slovo našla.“

„Jenomže,“ řekl hacker číslo dva, „váš chlapík do toho vložil mezerník. Pokud pracuje v ASCII, první slovo začíná písmenem ‚D‘. Pravděpodobně to bude ‚do‘.“

„Jenomže borec tohohle formátu,“ řekl hacker číslo jedna, „zřejmě použil nějaké vymyšlené slovo, naprostý nesmysl. Takoví superhoši jsou schopní vymyslet –“

„Dejme tomu tři miliony možných kombinací,“ řekl hacker číslo dva.

„Mohlo by to být ‚do ring‘, řekl první hacker.“

„Nebo taky ‚ do sing‘.“

„Mohlo by to být ‚do-wah-dilly dilly dum dilly do‘.“

„Takhle ta písnička není,“ zabručel hacker číslo dva.

„Zmlkněte!“ okřikl je Cole.

Místnost ztuhla. Cole přešel k oknu, zahleděl se přes sklo na obyčejné zimní páteční odpoledne.

„Klíčem ke každému vyšetřování je vycházet ze skutečnosti, že lidé jsou takoví, jací jsou,“ řekl Cole. „Co dělají, na co myslí… o čem sní.“

Hacker číslo dva řekl: „Jo, to chápeme, ale –“

Cole, který ho ignoroval, se otočil k Sallii: „Uvědomte si, kým náš muž je.“

Pak jí řekl svůj dohad pro klíčové slovo, které by mohlo otevřít celý Faronův počítačový systém. Oba hackeři pokrčili rameny: Je to možné.

„Co když se mýlíte?“ pochybovala Sallie.

„Můžete mě zastřelit, až se vrátím,“ usmál se na ni Cole.

„Jedna dobrá zpráva,“ ozval se hacker číslo jedna. „Ta instruktážní disketa, co jste štípla předtím, nám naznačila určitá vodítka. Normálně bychom operační systém, jako je Faronův, mohli kompletně přetáhnout na šesti megadiscích.“

„Totální klouzák, kámo,“ uchechtl se hacker číslo dva.

„Jenomže u Farona máme nesčetně proměnných.“

„Proměnných?“ zeptala se Sallie.

„Pojmenovaná oblast paměti v programování,“ řekl hacker číslo jedna.

„Numero Uno,“ řekl hacker číslo dva. „Faronova banda veselých bratří rokenroluje na Internetu a všichni tam venku zpívají v odpověď.“

„Celé to pravděpodobně bude tak objemné jako roční přívod dat velké korporace.“

„Ale, Numero Duo: Faron používá svůj vlastní software.“

„Takže?“ hlesla Sallie.

„Historie,“ řekl hacker číslo jedna. „Faron vydělal na tom, že jeho software má špičkové zabezpečení proti poruchám a výpadku. Museli byste se sakra snažit, abyste mu přivodili havárií.“

„Takže?“

„Takže Numero Trio,“ řekl hacker číslo dva. „Dokonce i když vymažou soubory, většina jich je jako duchové. Vrstvy pohřbených –“

„Můžete prostě získat cokoli, co kdy prošlo Faronovými počítači!“

„Za předpokladu, že to někdy bylo uloženo,“ dodal hacker číslo dva.

„Stejně je to jenom teorie,“ namítl hacker číslo jedna.

„Já na teorie klidně vsadím krk,“ zamumlala Sallie.

„Dobrá, víme, že můžeme zkopírovat všechno, co tam momentálně mají,“ řekl hacker číslo jedna. „A víme, že Agentura pro národní bezpečnost má špičkový software, kterým můžeme naší kořist od Farona aktualizovat. Vy jen zadáte patřičné kopírovací příkazy na megadiscích, které NSA inspektoru Coleovi laskavě zapůjčila.“

„Jak jste je získal?“ divil se hacker číslo dva. „Věděli jsme, že ti špioni mají supersenzitivní, vysokoobjemové

diskety, ale když jsme jim řekli, co potřebujeme, rozhodně jsme neočekávali, že –“

„Ani se nám o tom nesnilo, kámo!“

„Věřte mi, že kdybyste věděli, jak se mně to podařilo, pronásledovalo by vás to ve snách,“ zasmál se Cole.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zajímala se Sallie.

„Počítejte tři minuty na disketu,“ řekl hacker číslo jedna.

„Čtyři.“ Hacker číslo dva pokrčil rameny. „Vycházej z reality, brácho. Máme rozdílné komponenty, proměnné…“

„Jasně, v pořádku, čtyři minuty. A počítejte s takovými…

deseti disketami. Dvanácti.“

„Čtyřicet osm minut!“ Místností se rozlehl Salliin výkřik.

„Vy chcete, abych byla celých čtyřicet osm minut vystavená –“

„Hej!“ ohradil se hacker číslo jedna, „já jsem si to přece nevymyslel, nebo snad jo?“

„Kromě toho,“ řekl hacker číslo dva, „musíte udělat jen to, že se dostanete dovnitř, vyberete si vhodný počítač, spustíte program, vložíte příkazovou disketu, kterou pro vás naprogramujeme, odentrujete to, až počítač zapípá, vyměníte ji za datovou disketu –“

„A pak vyměníte disketu pokaždé, když bude plná.“

„To je všechno?“

Hackeři se podívali jeden na druhého; přikývli na souhlas.

Sallie si žhavým pohledem změřila Colea. „Přeju vám

opravdu šťastnou cestu.“

29

Toho večera Sallie cítila v zadní části zaparkované dodávky úplně všechno. Suché horko. Elektrický prach z radiopřijímačů a počítačů. Vlhkou gumu, vlnu, schnoucí kůži bot mužů, kteří se tísnili kolem ní. Cítila jejich pot, jejich nervy, olej jejich zbraní.

Ve vysílačce to zapraskalo: „Lev a Leopard právě dostali stůl u Jeanne Louisové. Něco jí povídá.“

Muž od kontroly v dodávce odpověděl do mikrofonu: „Rozumím. Zůstaňte na příjmu.“

Lev: „John Leibowitz. Leopard: Lauren Kavenaghová.

Restaurant Jeanne Louisové byl devět minut chůze od ústředí Farona Searse na Capitol Hillu, kde v temnotě večera stála zaparkovaná modrá dodávka. Muž od kontroly v dodávce svíral svůj mikrofon: „Ohlaš se, trojko.“

„Máme zřetelný výhled ze střechy přes ulici,“ odpověděl hlas ve vysílačce, „vidíme dovnitř velkými okny, je na nich spousta nápisů. Rys tam kope do nějakého studentíka.“

Rys: Jeff Wood. Agenti jej sledovali do kung-fu studia. K

Faronovu ústředí to odtamtud vozem trvalo dvacet minut.

Muž od kontroly se podíval na černou agentku, kterou

neznal. Měla na sobě černou bundu se spoustou kapes našitých dovnitř jako skrytý pás. Černý rolák, jehož

objemný límec měla srolovaný přes mikrofon na krku.

Černé kalhoty. Černé tenisky. Černé vlasy měla sčesané přes naslouchátko, které měla zasunuté v levém uchu.

„Moji lidé se na cíle nezaměřili dost brzy,“ řekl jí muž od kontroly. „Nestačili jsme určit pozice Ještěrky a Kobylky.

Budeme vycházet z předpokladu, že jsou na místě. Nemáme žádné spolehlivé odhady, kolik lidí tam zůstalo, ale do sedmnáct nula nula jich odešlo dvacet jedna.“

„Pracoviště se vždycky vyprázdní až po šesté,“ řekla Sallie. „Téměř.“

„Dobrá, v tom případě nám nezbývá než spoléhat na téměř.

Čas osm nula jedna,“ řekl muž od kontroly. Poblíž přední části nákladního prostoru dodávky se tísnili dva hoši z jednotky rychlého nasazení. Dva hackeři z TPAO si upravili naslouchátka a mikrofony na hlavách a dál předstírali, že nejsou vzrušení, ale jen plně zaneprázdnění. Muž od kontroly zašeptal ženě, kterou nepotřeboval znát: „Tuhle akci děláme na zvláštní příkaz. Můj tým předpokládá, že k tomu dostaneme i příslušné papíry. Zatím jsme nic neviděli.

Asi to někam založili.“

„Nejsem tady od toho, abych to komentovala,“ řekla Sallie.

Muž od kontroly se usmál. „Už tu zas máme ty staré zlaté

časy.“

Sallie se zhluboka nadechla. „Jdeme na to.“

Muž od kontroly řekl: „Připravte se.“ Příslušník jednotky rychlého nasazení sevřel kliku na dveřích a zašeptal: „Připraven.“ Muž od kontroly zmáčkl vypínače. V dodávce se setmělo. Sallie slyšela cvaknutí ve svém naslouchátku.

„Jdeme do akce,“ odvysílal muž od kontroly. „Opakuji: Jdeme do akce.“

Dodávkou se rozlehlo lusknutí jeho prstů. Muž z jednotky rychlého nasazení trhnutím otevřel naolejované zadní dveře dodávky. Sallie se vyhoupla na ulici. Dveře dodávky se za ní s klapnutím zavřely.

Nadechni se, poručila sama sobě. Vdechni, vydechni.

Faronovo území začínalo ve vzdálenosti šesti vozů po zledovatělém cihlovém chodníku. Jdi klidně. Můžeš i pospíchat, je opravdu zima.

Ve vzdálenosti čtyř vozů od dodávky zašeptala: „Prověřte situaci.“

Hlas muže od kontroly v jejím levém uchu řekl: „Slyšíme vás nahlas a zřetelně.“

„Já vás taky. Zůstaňte tak.“

Vyťukala vstupní kód do číselné destičky u brány bývalého kostela. Ozvalo se zabzučení zámku.

„Jsem tady,“ zašeptala. Vyšla vzhůru po schodech.

Stiskla bzučák u dveří.

Otevřel jí pan Ježour: „Poslal pro vás někdo?“

„Nejsem dobrovolnice,“ odsekla a prošla kolem něj: Dovnitř! Dveře se za ní zavřely. „Kde pracuje Jeff?“

„Pan Wood tady není.“

Pokud ty jsi u dveří, Nguyen pravděpodobně bude u Farona. Možná i Mouk. Možná ne.

„Sakra,“ zaklela. „To nevadí.“ Zamířila vzhůru po schodech.

Nikomu nic zbytečně nevysvětluj, zdůrazňovali jim vždycky instruktoři. Nevyhrkni na něho žádnou smyšlenou výmluvu. Tvoje oči tě chytí do pasti, zradí tě. Kromě toho, pokud skutečně stojíš za to, sama sobě nic ospravedlňovat nemusíš. A každý, na koho narazíš, musí věřit v tvoje dobré úmysly.

„Nevěděl jsem, že se sem dnes vrátíte,“ řekl strážný.

„To už jsme dva. A protože tady Jeff není, možná jsme tři.“ Povzdechla si. „Budu si prostě muset poradit sama.“

Hezky jeden schod po druhém. Neotáčej se. Tiše kráčela halou kolem otevřených dveří, tmavých kanceláří, kolem operační místnosti, otevřené a tmavé. Prošla halou, pak vzhůru po zadním schodišti.

Světla v kukani přidělené Sallii a Coleovi byla zhasnutá.

Zatím viděla jenom strážného u dveří. Faron možná bude ve svých pokojích. Monk může být kdekoli. Rozsvítila světlo ve své kanceláři, zapnula počítač. Musí strážný někomu ohlásit, že jsem tady? Přístupovým kódem, který jí dal Wood, si vyvolala jeden z povolených souborů. Nahodile

přejela na jednu stránku. Odsunula židli od stolu.

Jsem tady, myslela si, když hleděla na výjev, který zaranžovala: Jenom jsem si na chvíli odskočila.

Nepozorovaně seběhla do prvního patra. Vklouzla do temné operační místnosti, přitiskla se zády ke zdi, takže ji od otevřených dveří nebylo vidět, a zašeptala: „Jsem na místě!“

„Rozumím,“ řekl muž od kontroly v jejím naslouchátku.

Vyndala ze svého saka tužkovou baterku, zapnula ji. Baterka v její ruce vydávala teplo, ale Sallie neviděla žádné světlo, dokud si nenasadila hákovitě tvarované „sluneční brýle“ pro vidění v infračerveném světle. Všude kam přehoupla kužel své baterky, se z temnoty jako přízračné zelenkavé siluety vylupovaly psací stoly, židle a počítače.

Pospíchala k psacímu stolu, který stál nejdál od otevřených dveří, a tam zapnula počítač. Sklonila obrazovku a co možná nejvíc ztlumila jas.

VYPIŠTE PŘÍSTUPOVÝ KÓD: ___________________

„Doufám, že Cole měl pravdu,“ zašeptala.

Té noci, samotná a neoprávněně vniknuvši do Faronovy operační místnosti, Sallie vyťukala „D“. Pak „A“. Stiskla mezerník. O čtyři úhozy později odentrovala Colem vydedukované kódové slovo.

Na obrazovce počítače zazářilo: HESLEM DA NANG

POVOLEN PŘÍSTUP KE VŠEM ÚROVNÍM SYSTÉMU.

Sallie zašeptala: „Jsem uvnitř!“

Ve svém naslouchátku slyšela gratulace z dodávky. Muže od kontroly vystřídal hlas hackera číslo jedna: „Hlavně nezapomeňte na postup.“

Sallie, která pracovala po hmatu, vyndala z kapsy všité do své bundy dvacet počítačových disket. Ve stínech temné místnosti vložila do počítače příkazovou disketu od hackerů a stiskla ENTER. Počítač zapípal, tiše zavrčel.

„Zhltlo to vaši příkazovou disketu,“ zašeptala Sallie do mikrofonu připevněného k jamce na jejím krku. O dvě minuty později počítač znovu zapípal. Sallie vyndala příkazovou disketu, vložila datovou disketu, stiskla klávesnici ENTER… Obrazovkou se valila řada za řadou dat.

„Funguje to.“ Pohlédla k obdélníku světla za otevřenými dveřmi, ztlumila minimálně zářící obrazovku na úplně tmavou. Pracuj potmě. Pracuj s infračervenými brýlemi.

Pracuj podle zvuku. Pracuj rychle.

Infračervené světlo ji přivedlo ke dveřím skříně. Přejela jeho kuželem podél štěrbiny, pátrala po vlasech, které by spadly, po poplašných drátech, po čemkoli, určeném k tomu, aby to zmátlo nebo odhalilo případného vetřelce. Škrábance, které Cole udělal na dvířkách skříně, zůstaly nevyleštěné.

Počítač zapípal. Ve tmě se k němu vrátila, vyměnila diskety, pak odešla zpátky ke skříni. Nejdřív zkus kličku: Podařily se už překvapivější věci. Dvířka však byla pevně

zamčená.

Podle čísla na povrchu zámku, které si zapamatoval Cole, oddělení technických služeb FBI prověřilo kódovou knihu výrobce zámků a s pomocí patřičných nástrojů vyrobilo odpovídající klíč, plus čtyři klíče navíc, z nichž každý byl mírně modifikovanou verzí toho, kterým by zámek měl jít odemknout: Měl by a půjde, jsou dvě odlišné reality. První klíč měla ukrytý v pravé boční kapse své bundy, ostatní klíče v levé boční kapse.

Vsuň první klíč do zámku. Otoč jím… Pokud je tam nastražená past nebo poplašný systém, jsem v průšvihu.

Sallie vzala za kličku dveří skříně a otevřela je. Namířila kužel infračerveného světla do zejícího otvoru…

„A sakra,“ zašeptala.

„Ohlašte se!“ ozval se hlas muže od kontroly.

„Jsou tu peníze!“ Projížděla kuželem neviditelného světla po policích plných bankovek. „Stohy jednodolarovek, hromada svazků pěti, desetí a dvacetidolarovek. Menší hromádky padesátidolarovek… a stovek.“

„Co ještě?“

Vrchní police byla prázdná. Druhá pod ní, taky. Na třetí polici byly hromádky bankovek až po dvacetidolarovky; na čtvrté byly padesátidolarové a stodolarové bankovky. Pod nimi… prázdný prostor bez polic, dno…

„Nikde nevidím otevírač na dopisy!“ zasyčela. „Někdo ho našel!“

Počítač zapípal.

Utíkej zpátky, Ne: Nejdřív zavři dveře skříně, zamkni je.

Raději ztratit minutu kopírování než nechat skříň otevřenou, aby si toho všiml každý, kdo by mohl jít kolem. O celou temnou věčnost později skrčená za počítačem zasunula dovnitř třináctou disketu a stiskla klávesu ENTER, když tu ucítila, jak jí po těle vstává husí kůže.

Sallie se za stolem skrčila k zemi. Místností explodovalo světlo. Vyhlédla ven kolem okraje počítače: U vchodu do místnosti stál Monk.

Jde sem! Skrčila se za stolem, co nejvíc mohla. Slyšela, jak zarachotila zamčená dvířka skříně. Monkovo „Hmmm“.

Světla jsou stále rozsvícená, pomyslela si. Rozhlíží se kolem, něco tuší. Těžké kroky odkráčely hlouběji do místnosti podél vzdálené stěny. Natáhla se na břicho přímo na podlahu. Mezerou mezi spodkem psacího stolu, za kterým se schovávala, a podlahou viděla italské mokasíny velikosti 13… jak přicházejí blíž.

Och, Bože! Och, ne! Ne!

Načasuj to. Načasuj to přesně nebo… Počkat! Na stole!

Je tam…

Dobrá zlodějka: Všechno je sbaleno. Počítač dál tiše vrněl, plnil zadané úkoly. Jeho obrazovka byla temná, jen vedle štěrbiny na diskety zářilo červené světýlko. Co když

se disketa zaplní a počítač pípne?

Je čtyři řady stolů odsud, přichází blíž, je jenom čtyři

řady odsud, ze svého místa vidí…

Sallie zajela pod další stůl a… stul se pod ním do klubíčka a žehnej úředníkovi, který svou židli nezastrčil nadoraz.

Monk hleděl z velkého okna do noci. Slyšela ho, jak tam stojí, pak slyšela jeho kroky, které se od ní vzdalovaly.

Světlo v místnosti zhaslo. Sallie konečně vydechla.

Dveře se s bouchnutím zavřely.

Počítač zapípal.

Vrátila se zpátky k pracujícímu počítači, vyměnila plnou disketu za prázdnou, stiskla klávesu ENTER. Osvětlujíc si cestu infračerveným paprskem, odešla do přední části místnosti, kde přitiskla ucho k zavřeným dveřím a naslouchala: Nic. Zaplavila ji vlna úlevy, stekla z ní, odnesla tíživý příkrov strachu, Proč Monk ty dveře zavřel?

Sevřela prsty studený mosazný dveřní knoflík: zamčeno.

V infračerveném světle viděla klíčovou dírku, ne zástrčku.

„Kontrolo,“ zašeptala, „mám tady problém.“

Neměla s sebou žádné zámečnické nářadí ani neoplývala potřebnými znalostmi.

„Nepanikařte!“ ozval se hlas muže od kontroly.

Přejela kuželem infračerveného světla kolem dokola po místnosti: nic. Počítač zapípal. Příliš brzy. Nastavila obrazovku na plný jas, uviděla nápis: KOPÍROVÁNÍ

HARD DISKU UKONČENO.

Automaticky disketu zastrčila k ostatním do vnitřní kapsy své bundy a vypnula počítač. Přejela infračerveným paprskem po místnosti.

„Kontrolo! Co je za oknem?“

„Zopakujte dotaz, prosím?“

Sallie ale věděla, že ji slyšeli. Přešla k oknu. Technicky byla v prvním patře. Jenomže strop přízemí starého kostela byl sedm a půl metru vysoko, a do přízemí samého vedlo z ulice pět schodů.

„Jdu ven.“

„Zamítá se! Nemáte kam jít! Vnější římsa –!“

„Je dobrých patnáct centimetrů široká, Na každém rohu je strašidelný starý chrlič velikosti ruky, jako na Notre Dame.

Vyklouznu ven, přitisknu se ke zdi, zavřu za sebou okno…“

„Nesmysl!“

„…sklouznu na zadek… přikrčím se… chytím se chrliče, pověsím se na něj, pak…“

„Spadnete.“

„Dejme tomu, že tam zůstanu viset. Získám tím pomalu dva metry k dobru. To už k zemi bude zbývat jenom něco přes sedm metrů?“

„Polovina vašeho okna je nad vyvýšeným trávníkem, polovina nad betonovou plochou parkoviště sníženou na úroveň ulice. Opakuji: Nevylézejte z toho okna. Opakuji: Zabijete se.“

„Mohla bych se přehoupnout a dopadnout na trávník.“

„Dejme tomu, že se vám to podaří. Dejme tomu, že si nesedřete kůži z těla, až narazíte na cihly. Dejme tomu, že si nezlámete tucet kostí a zůstanete při vědomí. I kdybyste měla tolik štěstí, stále zůstanete vně budovy, ovšem za jejich bezpečnostním plotem!“

„S plotem si budu dělat starostí, až budu dole. Monk je na obhlídce. Vsadila bych se, že zjistil, že jsem v budově. Když

mě nebude moct najít, převrátí tu všechno vzhůru nohama a až příště přijde do téhle místnosti, kterou zamkl, objeví mě tu!“

„Jenomže –“

„Raději si vymyslím lež o tom, jak jsem se dostala z budovy, aniž mě někdo viděl, než bych se nechala chytit s okopírovanými disketami.“

Hlas muže od kontroly změkl: „Nemusíte to dělat. Nestojí to za to.“

„Já za to stojím,“ řekla.

Sallie otevřela okno. Dovnitř zavanul chladný vzduch, zaburácela hladová noc. Neposlouchej to. Vylezla ven na římsu. Nedívej se dolů; drž hlavu přitisknutou ke zdi, nohy roztažené; uvolni se, uvolni… Stůj. Pod palci u nohou cítila prázdnotu.

„Jsem venku,“ zašeptala. „Dobrá, v pořádku. Můžete –“

„Tiše. Potřebuju… buďte zticha.“

Vítr se zvedl, zašeptal.

Není to horší než procvičování seků, úderů a kopů v

dojangu na kladině, pomyslela si držitelka černého pásu. Co na tom, že ta dva metry dlouhá a deset centimetrů široká kladina ve škole taekwondo vždycky byla jen patnáct centimetrů nad podlahou tělocvičny?

Pomalu a co nejopatrněji přesunula celou svou váhu na pravé chodidlo. S prsty svírajícími, ne příliš křečovitě!, horní římsu okna zatlačila levou nohou proti sklu.

Chodidlem sklo posunula dolů. Zavřela okno.

Neexistoval způsob, jak by ho znovu mohla otevřít.

Stojím na patnáct centimetrů široké římse devět metrů vysoko nad pevným betonem v mrazivé tmavé noci. Nemůžu se vrátit; nemůžu se nechat chytit. Horší už to být nemůže.

„Hej!“ zvolal muž na ulici pod ní. Obyčejný člověk ve sportovní bundě a brýlích, s rotvajlerem napínajícím šňůru vodítka.

„Pane bože!“ slyšela toho občana vykřiknout. Viděla ho, jak utíká, se psem poskakujícím po jeho boku, utíká směrem k telefonu, jakémukoli telefonu, doma nebo v budce, aby zavolal na linku 911 a ohlásil vloupání nebo pokus o sebevraždu.

„Uviděl mě!“ zasyčela do mikrofonu. „Nějaký člověk se psem. Míří vzhůru Šestou ulicí!“

V uchu slyšela muže od kontroly spěšně sdělujícího přes vysílačky a mobilní telefony pokyny hlídkovým týmům, pěším agentům a mužům v automobilech v okolí běžícího muže a psa.

„Nemůžeme nic zakazovat obyčejnému občanovi!“ řekl muž od kontroly. „A co s tím psem, museli bychom ho zneškodnit! Nemůžeme –“

„Do prdele!“ ulevila si. „Jsem v háji!“

Telefonní budka se nacházela o půl bloku dál ve směru, kterým se rozběhl muž se psem. Představovala si, jak volá linku 911. V duchu slyšela odpovídat operátorku. Bože, prosím, ať dnes po celém D. C. bují zločin, takže nebudou mít žádné volné hlídkové vozy, aby mohly ihned zareagovat na divné hlášení jakéhosi občana!

Muž od kontroly se bude snažit navázat spojení s FBI a policií, aby jim řekl, ať na tísňové volání nereagují, protože se jedná o tajnou operací, kterou čistě náhodou odhalil někdo, kdo neměl. Věděla, že se to nikdy nemůže podařit včas. Věděla, že kdyby tam byl Nick Sherman se svou policejní vysílačkou, mohl by situaci zachránit. Také ale věděla, že Nick je s Colem v letadle.

V zatraceném letadle letícím touhle proklatou temnou nocí, kde toužila být i ona, když od ulice přelétla očima vzhůru k obloze…

Tři metry od ní čnělo z cihel stěny černé kovové schodiště únikového východu, jehož spodní ocelová plošina byla v úrovni jejího pasu. žebřík vedoucí dolů na ulici byl složený na opačné straně plošiny, příliš daleko, aby na něj dosáhla.

Ale plošina…

Stojí to za to, ty za to stojíš. Dokážeš to. Bude to jako výkop v letu. Má silné nohy; překvapila muže v akademii, kteří se nad ní toho dne na začátku kurzu zdolávání překážek ušklíbali. Má opravdu silné nohy.

Jak dlouho to obvykle trvá, než policie zareaguje na tísňové volání na linku 911? Dvě minuty? Víc, možná čtyři.

Ale ne o moc víc.

Sanitka by s nimi nepřijela. Stejně ji nepotřebuju. Nebudu ji potřebovat. Úhly, rovnováha, fyzička, šance, že spadne, versus rychlost pohybu kupředu. Nepřemýšlej moc! Dělej!

Všechnu svou energii soustředila dolů do své levé nohy, přesunula váhu na levé chodidlo, pak rychle přesunula všechnu svou sílu do pravého chodidla a odrazila se…

Skočila. Celou věčnost letěla. Dopadla. Její ruce zachytily oblou ocel zábradlí únikového schodiště a paže sebou škubly v kloubech. Její tělo se při skoku prudce zhouplo dozadu a dopředu. Zůstala viset nad betonem v chladné noci.

Ano!

Vytáhni se! poručila sama sobě. Jenom jedno vytáhnutí.

Vždycky jsi jich dělávala deset, než ses šla najíst do jídelny v akademii; jedno není nic, vytáhni se…

Zapřela se lokty o ocelovou plošinu požárního schodiště, naklonila se kupředu a vytáhla se mezi zábradlí, pak se schoulila do klubíčka v bezpečí kovové plošiny.

„Jste v pořádku! Dokázala jste to!“ Muž od kontroly křičel radostí nad triumfem hlášeným k němu do dodávky

hlídkovými týmy.

Nocí se rozeznělo kvílení policejní sirény. Blížilo se.

Pohni se. Vstaň. Dělej. Rozviň žebřík dolů, jen abys byla uvězněná za plotem, až policajti přijedou.

„Zdá se, že budete mít společnost,“ řekl muž od kontroly.

„Zmlkněte!“

Někde v temné obloze: helikoptéra, vrtule prosekávající vzduch, stále blíž. Policejní helikoptéra. S pátracími reflektory.

Světla se odrazila od skla okna vedoucího do spoře osvětlené haly v prvním patře. Sallie se otočila od římsy, vyběhla po požárním schodišti na podestu v úrovni druhého patra: Přes sklo viděla další tmavou halu. Okno bylo zamčené.

Sirény, čtyři bloky vzdálené, blíží se…

Sallie z mikrofonu na svém krku strhla proužek náplasti, přilepila ho na sklo těsně pod vnitřní kličkou okna, strhla druhý proužek.

Za rohem zaskřípaly pneumatiky. Vrtule helikoptéry bylo slyšet stále blíž.

Podržela pěst jako klín před zalepeným sklem: Soustřeď se, soustřeď se, věř si…

Puk! Kloubem prstu prorazila v zalepeném okně díru.

Strhla náplast, strčila prsty do zejícího otvoru. V

prostředníku ucítila ostrou bolest, ale podařilo se jí nahmátnout kličku a otočit jí. Vytáhla okno, skočila dovnitř

na podlahu, vstala, stáhla okno dolů, uskočila od něj a přitiskla se ke zdi právě ve chvíli, kdy helikoptéra spustila na budovu bílý kužel světla a okno se rozzářilo. Sklo vypadalo neporušené, okno pevně zavřené a ona byla v bezpečí.

Ale neměla čas, vůbec neměla čas. Zatímco světlo klouzalo po vnější stěně budovy, páskou utrženou ze své kapsy zalepila díru ve skle, zamezila průvanu: Byla to hala a v těch bývá průvan.

Venku naposledy zakvílely sirény, vozy zastavily. Sallii tekla z prstu krev. Náplastí z druhé kapsy říznutí zalepila, ale cítila, jak jí v prstu pod lepkavým povrchem náplasti cuká.

Jdi! vypadni odsud! Mikrofon, který předtím měla přilepený na krku, jí volně visel pod rolákem svetru. Kašlu na ně. Určitě už vědí, že jsem tady.

Vrtule helikoptéry prosekávala noc.

Pomalu, klidně: Projdi halou, zaboč za roh. Hala byla prázdná. V její kanceláři se stále svítilo. V prstě jí cukalo.

Dýchej normálně, přestaň tak prudce oddychovat. Ještě pět kroků do tvé

Mužský hlas za ní řekl: „Stůjte!“

30

Sallie se otočila: „Co vzrušujícího se tu děje?“

„Já myslel, že vzrušení je vaším oborem,“ usmál se na ni Faron.

Monk vyšel zpoza rohu za svým šéfem. Namířil prst na Sallii. „Hledal jsem vás!“

„Byla jsem s Faronem,“ řekla a pomyslela si přitom: V

Monkových očích se něco pohnulo.

Okny probleskl dovnitř reflektor helikoptéry.

„Farone, venku jsou všude kolem policajti!“ vykřikl Monk.

„Běž raději zjistit, co se to tam děje!“

Monk mu pohlédl do očí. „Nemůžu tě tu nechat samotného,“ zaprotestoval.

„Já nejsem sám; s ní jsem v pořádku.“

„Tím bych si tak jistý nebyl.“

Faron se zasmál: „Neboj se. Rozhodně není nebezpečnější než policajti.“

Monk zavrtěl hlavou. Rozběhl se dolů po schodech.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Faron, když Monk odešel.

„Proč? Co je… proč?“

„Vypadáte…!“

„Byl to krušný týden,“ řekla. V prstě jí cukalo. Ať nevidí, že krvácíš.

„Co tady vlastně děláte?“ zeptal se.

„Svou práci.“

„Kterou?“

„Na tom snad nezáleží, nebo ano?“ opáčila, bojujíc s vyčerpáním, se strachem, stěží schopná mluvit. „Ať dělám cokoli, všechno je to pro vás.“

„Mám já to ale štěstí.“

Helikoptéra se podle zvuku vzdalovala.

„Cokoli tam venku bylo,“ řekl, „už je to pryč.“

Ať nevidí, že ti teče krev.

Monk se najednou tyčil nad nimi: „Policie říká, prý jim někdo hlásil, že zvenčí na stěně naší budovy viděl zloděje.

Nikoho tam venku ale nenašli.“

Kontrole se přece jen podařilo spojit se s policií, pomyslela si Sallie. „život tam venku v nočních ulicích je tvrdý,“ řekl Faron.

„Stávají se všelijaká svinstva,“ přitakal Monk. „Myslím, že dokonce i tady kolem nás.“

Hleděl přitom na Sallii. „Nebyla jste ve své kanceláři.“

„Cože?“ vyhrkla. „Vždyť jsem tady.“

„Ne, předtím jste tu nebyla. Viděl jsem, že se u vás v kanceláři svítí, a šel jsem se tam podívat.“

„Ach, myslíte tehdy. Faron…“

„Než jsem šel kolem vaší kanceláře, byl jsem s ním.“

„Musela jsem si odskočit,“ řekla.

Monkovy oči se zúžily. Neustoupí. Měj ruce schované.

„Na toaletu,“ dodala.

Monk zavrtěl hlavou. „Kontroloval jsem tu, co je naproti

vaší kanceláře, nejdřív jsem samozřejmě zaklepal, nejsem žádný barbar. Nikdo tam nebyl.“

Její hlas byl najednou chladný: „Neměla jsem to, co jsem potřebovala. Proto jsem šla jinam a hledala jsem… Musím to opravdu říkat? Hledala jsem –“

„Na tom nezáleží,“ zarazil ji Faron. „Omlouvám se, je to… Promiňte.“

„Jasně,“ zabručel Monk. „Promiňte.“

„Je tu jedna toaleta, kterou někdy používá Lauren,“ řekl Faron. Odvedl ji do dřevem obložené místnosti. „Počkám venku.“

Zavřela za sebou dveře, zamkla je.

Dýchat, nemůžu dýchat. Sallie si strhla mikrofon z těla.

Nacpala ho do kapsy, z ucha si vyndala naslouchátko a dala ho k mikrofonu. Vznikne zpětná vazba… dobře že ti v dodávce to neuslyší. Začala na toaletě zvracet.

Když byla opět schopná dýchat, uviděla sama sebe v zrcadle, schoulenou na podlaze, se slzami stékajícími jí po tvářích. Odplazila se k umývadlu. Vytáhla se na nohy.

Vypláchla si ústa. Natočila do umývadla vodu, ponořila do ní tvář. Když zvedla svůj mokrý obličej z vody a otevřela oči, voda v umývadle byla růžová.

Její prst. Strhla náplast, opláchla ránu. V lékárničce na stěně našla láhev ústní vody, krabičku menstruačních tamponů, pár kusů polštářkových náplastí a flakon Chanelu číslo 5. Nepoznají to, když si na prst přilepí jednu náplast.

Přikryla ránu. Použila ústní vodu. Podívala se na parfém.

Pak ten nápad zaplašila. Nepoužiju vůni té ženy. Podívala se na sebe do zrcadla. Pročísla si vlasy prsty a čekala, dokud se její odraz v zrcadle nepřestal chvět.

Vyjdi odsud. Vyjdi vzpřímeně. Vyjdi klidná. Uteč.

„Půjdu už domů,“ řekla Faronovi.

Vyprovodil jí dolů. „Jedla jste něco? Můžeme zajít –“

„Musím jít domů.“

„Doprovodím vás k vozu. Tyhle ulice…“

„Všude kolem jsou policajti. Nepřijela jsem autem. Půjdu, půjdu na Union Station, jenom čtyři bloky odsud. Na metro.“

„Odvezu vás. Nebo vám zavolám taxi.“

„Ne! Se mnou jít nemůžete.“

„Jak si přejete,“ řekl tiše.

„Chci pod nohama cítit ten zatracený chodník!“

31

V sobotu ráno Gole a Nick chodili po vyšetřovací místnosti na policejním ředitelství v Las Vegas.

„Přeskočila přes tři metry ničeho,“ mumlal Cole.

V reproduktoru vyšetřovací místnosti to zapraskalo.

„Vedou ji dovnitř.“

„A po tom skoku,“ řekl Nick Coleovi, zatímco upírali oči na dveře do vyšetřovací místnosti, „žádný útěk, žádné prozrazení: Zvládla to na jedničku.“

Dveře se otevřely. Zavanul k nim pach citronem parfemované dezinfekce z vytíraných dlaždic. Dozorkyně vstrčila dovnitř ženu a s bouchnutím dveře zavřela.

„Pojďte dál, Valerie,“ pobídl ji Cole.

Byla kost a kůže. Šedí prokvetlé umaštěné vlasy, propadlé tváře, nervózní oči. Na sobě měla vybledlé triko značky Jackson Browne. Kalhoty od Armády spásy. Modré vězeňské pantofle. Došourala se na své místo u stolu a muži se posadili proti ní. Cole na stůl položil balíček cigaret a zápalky. Pokývl jí. Zvedla cigaretu ke svým bezkrevným rtům, ale ruce se jí příliš chvěly, než aby byla schopná škrtnout zápalkou.

Nick jí cigaretu zapálil: „Dnes ráno se vám moc dobře nevede, co, Valerie?“

Hleděla na něj přes oblak kouře. „Vy jste tuším Děd Vševěd!“

Nick zamrkal.

„Jste Valerie Jeanne Harvieová?“ zeptal se Cole.

„Bývala jsem.“

„Podle vězeňských záznamů jste byla vdaná,“ řekl Nick.

„Kde je váš manžel?“

„Kterýho hajzla máte na mysli?“ Usilovně nasávala kouř z cigarety, dokud se žhnoucí záře nedotkla jejích prstů.

„Proč jste v Las Vegas?“ zeptal se Cole.

„To kdybych sakra věděla.“ Zamáčkla svou cigaretu.

Když nikdo neřekl ne, vytáhla z balíčku na stole před sebou další. Ruce se jí stále tak třásly, že i tentokrát musel Nick škrtnout zápalkou.

„Jednoho dne jsem se probudila a byla jsem tady. Řekla bych, že místo, kde se konečně přestanete plazit, je vaším domovem.“ Usmála se. „To jsem vopravdu zkusila utýct prosklenejma dveřma?“

„Poté co jste ukradla velký sáček bramborových lupínků,“ řekl Cole. „V krámě to mají natočené na videu.

Popadla jste ho, rozběhla se, narazila do dveří a dopadla na zem jako kámen.“

„Pytlík smaženejch brambůrek. Byly by dobrý s pivem.

Myslím, že další pivo už jsme stejně neměli.“

„Kdo ‚my‘?“ zeptal se Nick.

„Já nevím. Nějací hoši v tomhle zapadákově.“ Stiskla rty k sobě. „Nemáte vy dva nějaký mentolový bonbony?“

„Já u sebe nic takového nosit nepotřebuju,“ zalhal Nick.

Cole pohlédl na svého partnera, otočil se k Valerii: „Víte, že jste zatčená. Máte svoje práva, můžete požádat o advokáta.“

„Zavolejte mně Perryho Masona; když mě vocaď dostane, může si jako honorář sbalit mý kosti. Povězte mu, ať mi ve svým kufříku přinese ňákou flašku.“

„Taky byste mohla hodně pomoct sama sobě,“

pokračoval Cole.

„Vo tom jsem přemejšlela. Jsem vožralá, ale nejsem zas úplně blbá. Přesně teď jsem někde na polovině cesty mezi vystřelením a vodražením se vod zdi, takže vidím, co vidět můžu, a docela mně to pálí.

Víte, co tím myslím?“ zahuhlala, s očima upřenýma na Nicka.

„Jediný, co nechápu,“ řekla, „je, proč mně dva lasvegaští detektivové připalujou cigára. Sakra, měla bych teď bejt někde ve vožraleckým lochu nebo na místní záchytce nebo kam vlastně takový jako já zavíraj v tomhle Neonovým městě. Smažený brambůrky: Kruci, taková prkotina nestojí za to ani hochům v modrým, a vy dva na sobě máte vobleky.

Pokaď jsem ovšem ty skleněný dveře nerozbila.“ Ruka jí vylétla k hlavě. „žádnou krev jsem na sobě nenašla.“

„Ty dveře jste nerozbila,“ ujistil ji Cole.

„Tak co na mě hergot máte?“

„Pomozte nám,“ řekl Nick, „a my pomůžeme vám.“

„Copak, hoši maj problémy?“

„Nech těch žvástů!“ vyštěkl Nick.

„Krucinál!“ zakvílela Valerie. „Co ho sakra žere? A vůbec, mně nikdo nebude poroučet! Mně nikdo nebude říkat, co mám dělat, dokad to sama nebudu chtít udělat!“

„Vyklopíš nám hezky všechno, co víš!“ rozkřikl se na ni Nick.

„Sakra, zlatíčko, jasně, omlouvám se! Stačí se mě zeptat.“

Nick se opřel v židli: „Neříkej mi zlatíčko.“

„Ty seš mužskej; sám mně řekni, jak ti mám říkat.“

Cole jí podal další cigaretu. Zapálil ji pro ni, zatímco ona nespouštěla oči z Nicka. Ten se potil a měřil si ženu ledovým pohledem.

„Jsme tady kvůli vašemu bratrovi,“ řekl Cole.

„Clarisovi?“

Čekala, ale oni mlčeli. „Bože, toho už jsem neviděla…

pěknejch pár let. Proved nějaký svinstvo tady ve Vegas?“

„Co by podle vás mohl provést?“ zeptal se Cole. No tak, Nicku, pomyslel si Dalton: Seber se. Snaž se trochu.

„žádnou velkou věc, tím jsem si jistá. Ne, že bych jako věděla, co proved, ale… sakra, jsem přece jeho velká sestra.

Přece jen jsem toho špunta měla ráda.

Co chcete, abych vám řekla?“ zeptala se. „Vy se ptejte, já vám odpovím. Pak mě pustíte na svobodu, jasný? žádný místnosti s polstrovanejma stěnama… sakra, taky byste mohli hodit do placu pár drobnejch. Dát mně nějaký bramborový lupínky, nechat mě v klidu odpočívat!“

Popotáhla z cigarety. „Krucinál, radši mně dejte prachy, odvezte mě k tomu krámu, ať to bylo kdekoli, já tomu chlapíkovi sama zaplatím. Dám mu vydělat. Já budu šťastná, von bude šťastnej, vy budete –“

„Tvůj bratr se spřáhl s někým, kdo je opravdu špatný,“

přerušil ji Cole.

„Horší než noční můra,“ dodal Nick. „S žádnými

obyčejnými mizery, co najdeš na každém rohu.“

„Chris?“ zavrtěla hlavou. „Já možná neznamenám nic, ale von je ve srovnání se mnou úplnej chcípáček. Něco možná proved, ale určitě nejede v ničem tak hrozným.

Posledně když jsem ho viděla, to bylo, já nevím kdy, když byl ve vězení v Kalifornii. Říkal, že má nějaký pěkně vostrý kamarády, ale sakra, všechno to taky byli jenom muklové, co to vyfásli pěkně natvrdo. Vím, že vobčas něco proved, ale všechno to byly jen takový vobyčejný malý věci a nikdy by si to nenamířil nikam, kde by musel držet hubu a krok.“

Když se pokoušela oklepat cigaretu do popelníku, chvěly se jí ruce; nebyla schopná udělat to. Zvedla si cigaretu zpátky ke rtům. Popel z cigarety jí poprášil celou přední část trika.

„A co předtím?“ zeptal se Nick.

„Před čím? Co hergot máte na mysli? Včerejšek? Dobu, kdy jsme byli –“

Najednou se zarazila. Hleděla na ně, jako by se zhroutila do sebe. Uplynula celá minuta, pak Valerie zašeptala: „Do prdele.“

Cole a Nick ji nechali být. Bojovali se svou vlastní nervozitou.

„Budu proklatá,“ řekla.

„Stejně jako my,“ zašeptal Nick.

„Vy nejedete po mým bráchovi. Vy dete po tom panovi

Zlým, kterýho zná.“

„Co víte o –“

„Och, ne!“ zasténala. „Jsem vožralá, ale ne úplnej blázen.

Jednou v životě mně dva chlápci v oblecích připalujou cigára kvůli něčemu, co vím. Nepodařilo se vám zmáčknout Chrise, aby vám to řek sám… sakra, možná jste ho dokonce ani nezabásli. Zavolejte mně právníka, detektivové. On a já s váma budeme jednat za všechny prachy v tomhle městě.“

Nick mrštil stolem přes místnost. „Poslouchej mě, ty ožralá děvko! Jsi zamčená v mým pekle! Sedíš na tý židli, meleš tou svojí nevymáchanou hubou, a přitom nic neřekneš. Hodím tě do polstrované káry a odvezu tě do pouště, kde v horku začnou z děr vylézat hadi! Hodím tě policajtům rovnou do klína a –“

„Nicku.“ Po Coleově zašeptání se v místnosti rozhostilo mrazivé ticho.

Detektiv z D. C. přešel k holé betonové zdí. Cole smetl z ženina stehna hořící cigaretu. Její tělo se chvělo, obličej měla bez výrazu.

„Valerie,“ zašeptal. Zamrkala, uviděla ho.

„Je velice důležité, abyste nám řekla všechno, co víte.“

Cole stěží slyšel její odpověď: „Důležitý pro koho?“

„Nejsme tady proto, abychom hráli nějaké hry,“ řekl jí.

„Nemůžete mně udělat nic, co by mě beztak nepotkalo.“

Všichni věděli, že tohle, alespoň tohle, je pravda.

„Valerie,“ řekl Cole. „On Chrise zabil.“

Viděla v pevném pohledu štíhlého policisty pravdu. „Jste pěkně chladnokrevnej hajzl.“

Ticho na videopásce tmalo dvě minuty. Byl na ní vidět Nick, jak jde zpátky ke své židli, sedá si na ni.

„Myslíte si, že nestojím ani za tu špetku lítosti?“

zasténala Valerie nakonec. „Máte pravdu. Ale ani to vás nevopravňuje k tomu, abyste kecali takový věci vo mým bráchovi. Do prdele. Chlast už dávno splách všechny mý slzy. Jsem prázdná flaška. Další mrtvej voják v plevelu.

Pamatuju, jak ho máma udeřila a… říkáte, že ten zkurvysyn mýho Chrise zabil?“

„Ano,“ přikývl Cole.

„Přece jen.“ Zavrtěla hlavou.

Nick sebral z podlahy balíček cigaret. Podal jí jednu a zapálil ji.

„Je mně to líto,“ řekl, ale jí se jeho slova nedotkla.

„My Harviové jsme nikdy nebyli vzornou americkou rodinou,“ řekla, hovoříc spíš ke svým vlastním vzpomínkám než k muži, který seděl před ní. „Byli jsme bílým smetím v zadní lavici třídy.“

„Zabil taky jiné lidi,“ poznamenal Nick.

„Hele, vy se se mnou kamarádit nesnažte, jasný? Nehrajte to na mě.“

„Já na vás nic nehraju,“ řekl Nick. „A nebudu.“

„Hodně jsme cestovali,“ začala vzpomínat. „Poslední zastávkou, kterou jsme spolu udělali, byla Montana.“

„Tam jsem se narodil,“ ozval se Nick.

„Dobře pro vás. Byli jsme jako tráva, co ji vítr vodvane, kam chce. Na tý poslední zastávce jsme byli všichni spolu, máma, Chris a já, v malým městečku v Montaně. Já vzala roha, když jsem byla na střední škole; Chris se narodil vo pár let po mně a nějakej čas to trvalo, než taky začal žít na cestě. Máma zemřela v Salt Lake.

Když ho pustili z lapáku, vždycky když jsem Chrise navštívila, většinou tam byli taky ti jeho kámoši, vychloubal se,

že

zná

toho

nejhoršího,

nejchytřejšího,

nejchladnokrevnějšího zabijáka na celým světě. Říkal, že to neví nikdo kromě něho. A prej ten vrahoun ví, že Chris to ví.

Prozradil mně, kdo to je,“ řekla Valerie. „Pamatuju si ho ještě jako děcko. Hnusnej zasranej zkurvy –“

„Když Chris věděl, co je ten chlápek zač, proč ho ten vrah nezabil?“ přerušil ji Cole.

„Možná se tomu úchylovi líbila představa, že z něho někdo má strach. Sakra, Chris, ten nikdy nerozeznal štěstí vod smůly. Řek mně, že ten hajzl, když byl v pátý třídě, zavraždil svoji učitelku, ale policajti na nic nepřišli. Až na to, že Chris něco zahlíd. Chris si byl jistej, že vodkrágloval i jiný lidi.“

„V páté třídě?“ zapochyboval Cole. „že by to Chris dotáhl až do –“

„Jasně, Chris byl sakra chytrej hoch. Ale neuměl v tom

chodit. Člověk vždycky poznal, když byl v úzkejch. Chudák kluk.“

„Kde?“ zeptal se Nick.

„Kdo?“ řekl Cole.

„Choteau, Montana,“ odpověděla Valerie. „Ten parchant se jmenuje Kurt Vance. Zasranej malej Kurt Vance.

Voddělejte ho za mě.“

„Máme podezřelého číslo jedna,“ řekl Cole do telefonu týmu z washingtonské utajené stanice. Nařídil jim zjistit místo pobytu Kurta Vanceho. Lasvegaská policie dovolila Coleovi použít kapitánovu kancelář, aby mohl vyřídit telefonní hovor, který nesnesl odkladu. Nick Sherman seděl uvnitř kukaně se skleněnými stěnami s ním. Valerie Jeanne Harvieová byla odvezena zpátky do nemocnice letectva jako chráněný federální svědek.

„Věříš jí, viď?“ zeptal se Nick Sherman.

„Mluvila pravdu o tom, co říkal její bratr.“

Nick zavrtěl hlavou: „Ne, ty věříš jí.“

„Přesně tak,“ přitakal Cole. „Idaho je od toho města dost daleko, aby mohl realizovat svoje šílené plány a nikdo ho nepoznal, a dost blízko na to, aby se tam bez problémů dostal. Spojka Chrise Harvieho… Hmm, pokud se dá věřit tomu, že kluk z páté třídy by mohl být vrahem…“

„žádný problém.“ Nick se naklonil kupředu ve své židli, aby vstal, ale Cole se nehýbal, a Nick se tedy opřel zpátky.

Jeho partner z něj nespouštěl oči.

„Jsi ten nejlepší parťák, jakého jsem kdy měl,“ řekl tiše Cole. „Dobrý přítel. A ten nejlepší detektiv z oddělení vražd, o jakém jsem kdy slyšel.“

„Páni, já z těch tvých objetí a polibků mám pocit, jako bys mě chtěl přitisknout ke zdi a položit mně ruku na můj poklad!“

„Jsem tvůj přítel, ne nepřítel.“

„Pak tedy pojďme, příteli. Čeká nás spousta práce.“

žádný z mužů se ale nepohnul.

„Ta léta, co už to spolu táhnem…“ Cole zavrtěl hlavou.

„Pozoroval jsem, viděl. Ale nikdy jsem se opravdu nedíval.“

„Na co?“

„Na tebe. Na to, co děláš.“

„Jediné, co dělám, je to, že sedím na zadku tady na stanici v Las Vegas, zatímco můj parťák a přítel tu se mnou hraje jakési srdceryvné hry a náš vrah je přitom někde venku.“

„Sám jsi viděl, co se s ní stalo.“

Nick zamrkal.

„Valerie taková nebyla odjakživa.“

„Lidé jsou takoví, jací jsou.“

„Ne. Ona si to zavinila sama.“

„Vyklop už konečně, co chceš říct. Pak odsud musíme vypadnout, šéfe.“

„Máš problém s pitím, Nicku.“

„To se jako ptáš?“

„Ne.“

„Takže, vaše ctihodnosti, copak obviněný někdy řádně neplnil svoje povinnosti?“

„To není –“

„Ne, to tedy je. Kvůli tobě, kvůli mému odznaku.“

„Ty jsi víc než jen odznak.“

„To jsem si myslíval taky. Alespoň ty že si děláš starosti.“

„Nicku…“

„Jdi do háje… Daltone.“

„Oba víme, že v tom lítáš, a právě teď nad tím musíš zvítězit. Ty to zvládneš, jsi přece tvrdší než –“

„Tak ty si myslíš, že jsem tvrdý, co?“

„Jo.“

„Pohřbíval jsi někdy ženu, kterou jsi miloval?“ vyjel na něho Nick.

Dalton Cole odpověděl, že ne.

„Pak mi nepovídej o tom, co to znamená být tvrdý,“ řekl Nick. „Nepovídej mi o tom, co dělám, protože toho o mně nevíš dost.“

„Tvoje žena není příčinou toho, že piješ,“ řekl Cole. „Její rakovina musela být peklem, jenomže ty ji nemůžeš využívat jako záminku o nic víc, než používáš svoje dobité koleno. Smrt je tvým řemeslem. Ona je mrtvá už přes deset let, a když jsem s tebou začal pracovat v oddělení neuzavřených případů, nebýval jsi takto –!“

„Nikdy jsi mě neviděl opilého při práci!“

„Nebýval jsi takto nervózní a vystrašený.“

Nick pohlédl stranou. Vzdálil se v mysli. Dalton najednou stál nad ním: „Nicku? Jsi v pořádku?“

„Ne,“ zašeptal jeho partner sotva slyšitelně.

V kapse Daltonova saka zabzučel mobilní telefon.

Vyndal jej, zatímco Nick se snažil popadnout dech. Z

Coleova mobilního telefonu zazněl hlas asistenta náměstka ministra spravedlnosti.

„Cole! Skvělá práce! Blahopřeju!“ zahlaholil ANMS.

„Jak jste se sakra –!“

„Máte svého muže.“

„Ne! Máme jen vodítko k podezřelému!“

„Řekl jste vašemu nadřízenému, že máte podezřelého číslo jedna, a to stačilo k tomu, aby –“

„Vy idiote! Oni pracují pro mě!“

„Všichni pracujeme pro Strýčka, inspektore Cole. A zítra v tuto dobu už budeme pracovat na větších a lepších případech.“

„O čem to mluvíte?“

„O Kurtu Vancem. Domovem v Choteau v Montaně.

Vyřizujeme na něho zatykač.“

„Zatykač? Na co? Proč? Zatím na něho nemáme nic víc, než abychom zazvonili na zvonek u jeho domovních dveří a položili mu pár otázek.“

„Běžíte za svou vlastní koulí, inspektore Gole. Váš tým v

utajené stanici prošel inventářem dokladů, které jsme objevili v bydlišti Chrise Harvieho. Našli jsme tam účet za benzin od pumpy v Choteau, v Montaně, kde –“

„Což nedokazuje vůbec nic! A proč sakra můj tým podává hlášení vám?“

„Všichni jsme ve stejném týmu, inspektore. To jenom vy jste to nepochopil.“

„Co ještě jste mi neřekli?“ zeptal se Cole.

„Nebojte se. Odpovědnost v tomto případě nenesete vy.

Budeme schopní krýt si záda, aniž bychom museli prozradit cokoli o Faronu Searsovi nebo –“

„Co jste zatím udělali?“

„Uvědomili jsme tým pro záchranu rukojmí z místní pobočky v Provo. Přistanou jihovýchodně od Choteau v jak se to jmenuje…, Great Falls. Za takové dvě hodiny.“

„Ne! Nedělejte to!“

„Je to hotová věc, Cole. Blahopře –“

„Odvolejte je! Stáhněte je z akce!“

„V žádném případě. Chceme to mít z krku.“

„Já myslel, že jsme si vzali alespoň nějaké ponaučení po Waco, po fiasku v Ruby Ridge, po slyšeních v Kongresu.

Myslel jsem, že jsme se naučili –“

„Naučili jsme se čistě a rychle vypořádat s problémem, Cole. A právě to teď uděláme.“

„Já myslel, že především chcete zabránit vraždě.

Domníval jsem se, že chcete, abychom dopadli toho, ať je to

kdokoli, kdo chce zabít Farona. Tohle je mnohem větší než

nějaký Kurt Vance, dokonce i když je vinen? Jde o vraždy, spiknutí, zločiny, které musíme řešit a bránit jim. Myslel jsem, že chcete –“

„My o to svinstvo nestáli, Cole. To byste měl vědět!“

„Jasně. Myslím, že bych měl.“ Cole si zamnul čelo.

„Nařiďte těm hochům alespoň, aby počkali, než tam přijedu a ujmu se velení.“

„To není nutné.“

„Poslyšte,“ řekl Cole, „Vance je jenom podezřelým číslo jedna. Osobně si myslím, že by to mohl být on, ale s jistotou to nevím. Poslat tam hochy s bazukami, aby ho dostali živého nebo mrtvého, náš problém nevyřeší.“

„To je váš názor.“

„Podívejte se, pokud se tam venku něco podělá, někdo za to bude zodpovědný. Právě teď je jediným člověkem, který to bude mít na triku, ten, kdo tam tu kavalerii poslal.“

Vzduch mezi Washingtonem a Las Vegas vyplnilo ticho.

„Hoši z TZR počkají, dokud nedorazíte na místo a nepřevezmete velení,“ řekl ANMS nakonec. „Ovšem aby vám to bylo jasné, inspektore Cole. Máte příkaz jet co nejrychleji zatknout a zneškodnit Kurta Vanceho.

Rozumíte?“

„Jasně,“ zabručel Cole. Složil telefon a pohlédl na Nicka.

„Já to zvládnu,“ řekl jeho parťák.

32

Toho sobotního odpoledne byly tiché dvory městečka Choteau v Montaně potečkované chumáčky sněhu. Do tří hodin odpoledne všichni sousedé čísla 111 v Guthrie Street, druhého domu od okraje města, odešli ze svých domovů za tajuplnými pochůzkami: matky s plačícími dětmi, staří lidé opírající se o své hole, mladé páry hledící přímo před sebe, odjíždějící ze svých domů, o nichž si nemohli dělat naděje, že by v nich někdy mohli žít nezatíženi hypotékou. Do 15:15 leželi ve strouze za domem číslo 111 v Guthrie Street ostřelovači v maskovacích oděvech. Ke vzdáleným stěnám dvou domů sousedících s číslem 111 se tiskli muži s automatickými zbraněmi Heckler & Koch, v černých kuklách přepadového komanda.

Když Cole a Nick přijeli k velitelské dodávce za rohem od cílového domu, slunce viselo nízko nad obzorem. „Jsme připraveni zaútočit, pane,“ oznámil Coleovi velitel týmu pro záchranu rukojmí.

„Nařiďte svým mužům, aby zůstali na pozicích,“ řekl Cole. „Pane, my jsme na pozicích. Ovšem za dvacet sedm minut zapadne slunce. Nechci, aby moji promrzlí hoši museli na dům útočit potmě.“

„Ani já ne. Máte nějaké vesty navíc?“

Velitelův pobočník se rozběhl k dodávce s vybavením.

Velitel řekl: „V tajnosti jsme evakuovali všechny civilisty v pravděpodobném palebném dosahu.“

„Abyste cokoli udělal ‚v tajnosti‘ ve městě jako tohle,“

namítl Nick Sherman, „musel byste být kouzelník.“

„Jak víte, že je uvnitř?“ zeptal se Cole.

„Jeho vůz stojí na příjezdové cestě. Jedna naše agentka zavolala na Vanceho číslo. Ozval se, ona odpověděla: ‚Promiňte; to je omyl. Špatné číslo. Omlouvám se,‘ a zavěsila.“

„Byl to jeho hlas?“ zajímal se Cole.

„Ano, pane,“ odpověděl místní policista. „Od té doby nikdo nevyšel ven ani nevešel dovnitř. Sakra, tam nikdo nikdy nechodívá. Kurt Vance není zrovna společenský hoch.“

„Máte jeho fotografii?“ zeptal se Cole.

„To je poněkud problematické,“ odpověděl velitel. „Kurt Vance nevlastní řidičský průkaz.“

„Krucinál, vždyť pořád někam jezdívá,“ divil se místní policista.

„Malé město,“ poznamenal Nick. „Každý předpokládá, nikdo nic nekontroluje.“

„Co pojištění? Registrace?“

„Banka to prověřuje. Depozitní fond,“ řekl policista.

„Kurt osiřel, když mu bylo pět. Jeho rodičům patřila nějaká zemědělská půda. Nic moc, ale dost, aby z toho mohl žít do

patnácti. Až do osmnácti se o něho staraly různé náhradní rodiny.“

„Odešel studovat, že ano?“ zeptal se další policista.

„Vždycky jsem si to myslel,“ odpověděl jeho kolega.

Pokrčil rameny. „Ale teď, kdo sakra ví, kam tehdy odešel?“

„Co o něm vůbec víte? “ zeptal se Cole.

„žije sám, odjakživa. Stačí si pro sebe. Je divný.“

„Nic,“ odpověděl druhý policista. „Když se vrátil zpátky z bůhvíjaké školy, slyšel jsem, že měl problémy se žaludkem, kvůli kterým nemohl pracovat. Udělal si volno, hodně cestoval. Nikdo nikdy nevěděl kam. Jednoho dne byl doma, další měsíc nebo dva byl pryč. Ale zatraceně, já nevěřím, že by zavraždil člověka kvůli drogám.“

„Jaké jste dostali pokyny?“ zeptal se Cole velitele TZR.

„Máme ho dostat živého nebo mrtvého. Když jsme sem letěli, osobně mně to potvrdil náměstek ministra spravedlnosti.“

„Na základě jakých obvinění ho máte zatknout?“

„Řekli mi, že to určí velitel mise inspektor Cole. Já tomu rozumím tak, že Vance je mnohonásobným vrahem zapojeným do mezinárodního obchodu s drogami.

Ozbrojený, vysoce nebezpečný.

Jak mně řekli,“ dodal a kladl přitom důraz na každé slovo: „Podle našich rozkazů máme Vanceho zneškodnit za každou cenu.“

„Já ho potřebuju živého, ne mrtvého,“ namítl Cole.

„Pokud máme dostat chlápka jako on, moji muži musí jít do akce první, to je moje jediná záruka. Neprotiřečí to politice FBI. Ani našemu popisu práce, inspektore.“

Naklonil se k Daltonovi a zašeptal: „A moji muži a já se řídíme podle našeho svědomí, pane Cole. Nejsme banda vrahů.“

Zástupce velitele přiběhl s neprůstřelnými vestami.

„Denního světla rychle ubývá. Půjdeme na to?“

„Inspektor Cole chce, abych mu zaručil, že svého muže dostane živého.“

„Zbláznil jste se? Jak to podle vás máme udělat? Jít dovnitř a poprosit ho, aby si šel ven popovídat?“

„Jo,“ řekl Cole, který už si rozepínal plášť. Nick si sundal svůj. Oba vklouzli do neprůstřelných vest.

„Já si umím cenit, odvahy, inspektore,“ řekl velitel TZR, „ale pokud tam vy dva chcete jen tak jít, zazvonit na zvonek –“

„Nečeká nás,“ řekl Cole. „Přijde otevřít.“

Nick podal Coleovi stejný pětiranný bezkohoutkový revolver, jaký mu dal, když šel navštívit Slawsona. Cole jej podržel ve své holé dlani, pak ruku se zbraní zastrčil do kapsy kabátu.

„Máte pro nás civilní auto?“ zeptal se Nick. „S

automatickou vysílačkou?“

Asistent velitele přikývl.

Nick si zastrčil svou pětačtyřicítku do rukávu, dokud

kohoutek nespočíval proti dlani jeho levé ruky. Přestože Nick měl velké ruce, pažba zbraně pod spodní částí jeho dlaně vyčnívala. Nick si sepjal ruce přes břicho, jako Buddha.

„Neuvidí to,“ řekl velitel TZR, „ale takhle zůstat nemůžete.“

„Můžu tam takto stát a čekat, až otevře dveře.“

„A co pak?“

„Sakra, já nevím,“ zabručel Nick.

„Uděláme to takto,“ řekl Cole veliteli. „Vejdeme dovnitř, popovídáme si s ním, zavoláme vám mobilním telefonem.

Napište mi vaše osobní číslo na ruku. Když se neozveme do patnácti minut, počítejte s tím, že dva agenti jsou odepsaní.

Můj přímý rozkaz zní: Bez ohledu na cokoli musíte zastavit Vanceho. Vance je prvořadým úkolem, naše záchrana druhořadým.“

„To je proti –“

„Politice FBI?“ Cole se usmál. „Dnes tady politiku FBI představuju já.“

„Vy ale máte nervy, že si na to troufáte.“ Velitel napsal na hřbet Coleovy ruky propisovací tužkou telefonní číslo.

„Nervy nejsou zapotřebí,“ řekl Cole. „A tohle není nic ve srovnání se skokem nad tři metry širokou propastí.“

Odešli a nechali velitele TZR nechápavě se drbat na hlavě. Zamířili k vozu.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Cole Nicka. Pod jejich

kroky praskala zledovatělá země.

„Všechno, co říkají, odpovídá druhu chlapíka, kterého hledáme,“ řekl Nick. „Osamělý vlk. Tohle místo, malé město, kde nikdo neklade příliš mnoho otázek, protože se domnívají, že na ně znají správné odpovědi. Dokonalé útočiště, dokonalý úkryt. V semináři o mnohonásobných vrazích, který jsem absolvoval na akademii FBI, popisovali hodně těchto chlápků jako potulné lovce, jako žraloky, vlky.“

„My jdeme po politickém vrahovi,“ namítl Cole, když

nastupovali do vozu, „ne po nějakém mnohonásobném vraždícím maniakovi.“

„Jo, jasně, to, co udělal s těmi chlápky v Idahu, vypadalo opravdu politicky a rozumně.“ Nick nastartoval motor.

„Pokud je Vance naším hochem, a já myslím, že je, experti budou muset napsat celou novou učebnici jen o něm.“

Zatímco slunce zapadalo za vzdálenými vrcholky hor, modrý Ford projížděl Guthrieho ulicí k patrovému domu blízko okraje města. Z vozu vystoupili dva muži. Muž ve svrchníku zamířil jako první po chodníku k verandě. Jeho kamarád na sobě měl kovbojské boty a ruce měl složené přes břicho. Vyšli na verandu. Muž ve svrchníku natáhl ruku ke zvonku

Dům explodoval. Okenice se zachvěly. Přední vchodové dveře se prohnuly ven a ohlušující výbuch vyhodil oba muže do vzduchu.

33

Zapadající slunce vrhalo krvavou záři na skupinu stromů vzdálených čtvrt míle od hranic města Choteau. Od těchto stromů byly slyšet sirény ve městě a byly vidět plameny stravující dům v Guthrieho ulici a černý kouř valící se do rozlehlé klenby oblohy v barvě indiga.

Kurt Vance ležel na břiše, s dalekohledem spočívajícím na osikovém listí spadaném ze stromů, které byly vidět z verandy domu jeho rodičů. Tři roky mu trvalo, než vykopal tunel vedoucí ze svého sklepa do tohoto hájku, obložil ho aluminiovými pláty servanými z opuštěných budov, podepřel jej sloupky stavebního dříví zakoupeného na anonymních pilách. Hlíny se zbavoval při nočních vyjížďkách. Otvor aluminiových dveří ústící do hájku byl zahrabaný pod patnácti centimetry hlíny. Jenom pár chlapců kdysi přešlo po tomhle křovinatém území a ti hledali sysly, které by mohli zastřelit, ne tunely ukryté v zemi.

Bezvýznamní blázni, pomyslel si Vance. Město plné bezvýznamných bláznů. Bezvýznamní policajti, kteří si připadali jako televizní hrdinové žvatlající do vysílaček ve svých autech a vůbec je nenapadlo, že i on by mohl vlastnit policejní vysílačku.

První rádiové upozornění zachytil v deset hodin dopoledne: „Cale, okamžitě zajeď k Burtovi domů a přivez ho! Právě nám volali z FBI! Chystají nějakou velkou akci přímo tady u nás. Přepínám.“

Cal vysílačkou odeslal ptyč další hlídku, zeptal se kdy.

„Právě teď letí přepadové komando FBI do Great Falls!

Přepínám!“

„Ale kvůli komu to je?“ zeptal se Cal. Ten duhý mu v odpověď řekl jeho jméno.

Všechno měl do puntíku naplánované. Když z policejní vysílačky uslyšel hlášení: „Ti hoši z přepadového komanda právě přistáli v Great Falls, ale mají agenta, ktetý sem letí ve speciálu, aby se ujal velení. Nezahájíme akci, dokud nám to agent FBI Dalton Cole nenařídí,“ Vance popadl svou evakuační výstroj a výzbroj a zkontroloval nálože, které sám vyrobil už před lety.

Přesměroval telefon do svého mobilního aparátu a prolezl tunelem dlouho předtím, než tým pro záchranu rukojmí dorazil do Choteau. Měl spoustu času znovu dveře tunelu pohřbít pod hlínu a kamení. Spoustu času přeběhnout mezi stromy. Spoustu času dojít ke kůlně z vlnitého plechu, o níž

si obyvatelé městečka mysleli, že patří jednomu pomatenému

hledači

nafty.

Spoustu

času

odjet

nepozorovaně v dodávce, co v té kůlně byla zamčená a na kterou měl Vance falešné papíry uvádějící majitele v jiném státě.

Ale proč si svoje vítězství nevychutnat? A tak se ukryl mezi stromy. Díval se, jak jeden po druhém odcházejí jeho sousedé. Viděl ostřelovače, jak se plíží kolem hájku, kde se ukrýval, tak soustředěné na jeho dům, že si nevšimli zamaskovaného tunelu.

Podívejte se za sebe, blázni. Když zazvonil jeho mobilní telefon, odpověděl na hovor přesměrovaný z jeho domu, ozval se jakési pitomé náně, která chtěla zkontrolovat, jestli je doma. Jo, jasně, jsem tady.

Daltonovi Coleovi z FBI trvalo věčnost, než tam přijel.

Vanceovým plánem bylo nechat je přijít k domu, zazvonit na zvonek. Počkají, zkusí zmáčknout kliku. Najdou dveře otevřené. Půjdou dovnitř…

Pak se před Vanceovýma očima zrodila nové vize, krásná nová vize vykašlat se na svůj plán a přepsat scénář. Jak jinak by se to mohlo stát… A tak ještě předtím než nezvaní návštěvníci vstoupili do jeho domu, Vance stiskl vypínač na svém dálkovém ovládání a poslal ty dva chlapíky na přední verandě do vzduchu. Svět osvětlila ohnivá koule. Kouř přikryl hvězdy.

Takže oni znají Kurta Vanceho, pomyslel si. No a co? Já už jsem víc než to. Jsem neviditelný. Jsem kouř. Zakrývám hvězdy.

34

V sobotu večer montanská jízdní hlídka odvezla Colea a Nicka z Choteau k jejich letadlu. Potěšení vysvětlit katastrofální výsledek zátahu FBI na podezřelého v Choteau přenechali zvláštnímu agentovi velícímu místní pobočce v Montaně. Zvláštní agent lhal do televizních kamer, aniž sám znal pravdu. Ani jednou se nezmínil o inspektoru Coleovi nebo jakémkoli vyšetřování, které ten sekáč vlastně zpackal.

Než Cole a Nick odjeli, pátrací tým v troskách našel počítače, zbraně, samurajský meč, knihy, včetně katalogu zbraní a životopisu prezidentského vraha od bývalého prezidenta. Našli zarámovaný novinový článek o pohřešované dospívající dívce z Wyomingu a rozbitou policejní vysílačku.

V místech, kde na jeho neprůstřelné vestě přistál kus dveří, Colea bolel hrudník. Nick měl pohmožděný obličej a táhl za sebou nohu. Zatímco sbor dobrovolných hasičů z Choteau poléval hořící dům vodou ze stříkaček, zástupce šerifa nabídl oběma federálům po skleničce Bourbonu. Cole ji odmítl. Nick zalhal: „Díky, ale já ji nepotřebuju.“

Sakra, když teď není vhodná chvíle napít se, kdy teda je?

Zatímco Cole se jen díval, Nick řekl zástupci: „Když to nepotřebuju teď, to už bych to nepotřeboval nikdy, viďte?“

„Poslužte si,“ řekl zástupce šerifa, který si taky dal doušek pálenky a třes federálových rukou přičítal tomu, že chybělo málo a odpálilo ho to rovnou do pekla.

„Inspektore,“ přispěchal k nim expert z letecké základny Malstrom Air, „našel jsem dálkově ovládané odpalovací zařízení.“

„Chcete říct, že si sám vybral okamžik, kdy to odpálí do vzduchu?“ zeptal se Cole.

Když pátrací tým našel tunel, Cole vše pochopil.

„Kurt Vance,“ uvažoval Cole během zpátečního letu do D. C. „Zabíjí nožem, puškou, výbušninami, elektrickým proudem. Zná počítače, policejní procedury. Plánuje dopředu, hodně dopředu. Čeká, až nepřátelé vkročí do jeho vražedné zóny, a je mu jedno, že má hromadu policajtů na dostřel. Jak takového chlapíka zastavit?“

„Zabít ho, než bude moci zabíjet on,“ odpověděl Nick.

Na poslední fotografii Kurta Vanceho, kterou montanské autority našly, byl student druhého ročníku střední školy, zarostlý mladík s obličejem plným uhrů.

„Potom už zřejmě chyběl pokaždé, když se ve škole fotografovali,“ komentoval to šerif.

„Zřejmě si uvědomil, kým je,“ řekl Nick. „Nechtěl, aby ho fotografovali. Nechtěl, aby někdo věděl, jak vypadá.“

„že by ho o celá léta později Chris Harvie zavlekl do svého plánu zavraždit Farona?“ dodal Cole. „Co by z toho Vance měl?“

„Tím si nejsem jistý,“ odpověděl Nick. „Zatím ne.“

Odfaxovali Vanceovu středoškolskou fotografii na ústředí FBI, kde počítačoví experti snímku „přidali léta“, aby

odpovídal staršímu Kurtu Vancemu. Pak jej změnili plnovousy, knírky, falešnými brýlemi a vytvořili celé album možných obličejů hledaného muže: Běloch, přibližně sto sedmdesát sedm centimetrů vysoký, sedmdesát kilogramů, stáří 38 let, krátké hnědé vlasy, snědá pleť. žádná známá poznávací znamení, tetování nebo nápadné rysy. Ozbrojený a extrémně nebezpečný. Hledaný kvůli útoku na agenty FBI a s ním souvisejícím obviněním z násilných trestných činů.

Každá pobočka FBI dostala kopii alba do pondělka.

Všechny místní a státní policejní agentury ji měly do úterka.

„Kéž by tak vaše počítačové obrázky byly přesnější,“

posteskl si Nick. „S tím, co z nich vyšlo, by to mohl být prakticky kdokoli.“

„Alespoň se teď všichni můžeme na lov na našeho muže vrhnout zcela legálně,“ řekl Cole. „Nemusíme být tak opatrní ohledně našeho utajení.“

ANMS Coleovi zatelefonoval během jejich cesty letadlem. „Zpackal jste to!“

„Bylo to zpackané ještě předtím, než jsem se tam dostal.“

Cole mu řekl o Vanceově policejní vysílačce, o tom, jak příliš horlivá místní policie ignorovala opatření rádiového klidu.

„Je to pravda? Nemůže tuhle historku kdokoli vyvrátit?

Dokážeme ji prodat?“

„To mě nezajímá.“

„Neposlali jsme vás tam proto, abyste to zbabral, inspektore Cole.“

„Sakra, já jsem se tam taky zrovna moc nehrnul.“

„Vaším úkolem –“

„Je Faron Sears stále naživu?“ zeptal se Cole.

Motory letadla hučely nocí směrem na východ.

„Nepokažte to znovu, Cole.“ ANMS zavěsil.

V neděli ráno ve vojenském stanu Nick řekl Coleovi a Sallii: „Už jednou nám šéfové podrazili nohy. Udělají to znovu.“

Sallie si dolila svůj šálek kávou z termosky. Doplnila také Nickův; jeho ruce se chvěly. „Sakra, vždyť oni možná dokonce odposlouchávají i tohle místo.“

„Na tom nezáleží,“ řekl Cole. „Potřebujeme je.“ Pak se otočil k Sallii. „Odvedla jste kus práce,“ pochválil ji.

„Tady je všechno, co jsme získali,“ řekla, ignorujíc jeho chválu. „Předmět číslo jedna, peníze. Stohy bankovek ve skříni. Faron každý týden dostává tuny pošty. A každý týden mu lidé posílají peníze.“

„Finanční příspěvky multimilionáři,“ ušklíbl se Nick.

„Miluju Ameriku.“

„Ne jemu,“ řekla Sallie, „jeho hnutí. Výraz osobní oddanosti. Lidé jsou ve své náklonnosti upřímní a –!“

„Takže co?“ přerušil ji Gole.

„Takže tým bílých límečků z ředitelství vypracoval graf

těchto příspěvků. Vycházeje ze statistik a Faronových záznamů za uplynulých sedm měsíců, týdenní výběr peněz v hotovosti přinejmenším dvanáctkrát dosáhl několika tisíc dolarů.“

„Takže tu máme defraudanta, zrádce a vraha,“ zamumlal Nick. „Když děláš hodně problémů, vrátí se ti to zpátky. I když, defraudant by se nesnažil zabít svou vlastní dojnou krávu.“

„Jenomže na konspirace je zapotřebí nevystopovatelných peněz,“ řekla Sallie. „Takže je možné, že defraudant a zrádce jsou jedním a tímtéž člověkem.“

„Kolik peněz dohromady chybí?“ zeptal se Cole.

„Přibližně 74 000 dolarů.“

„To už je dost, aby si toho někdo všiml,“ řekl Cole.

„Ne pokud jste zvyklý uvažovat v miliardách,“ namítla Sallie.

„Co ještě?“ zeptal se Cole.

„Jeff Wood převedl částku 200 000 dolarů na nespecifikovaný projekt. John Leibowitz odčerpal 94 000 na blíže neurčené výdaje. Lauren si vloni vybrala peníze z pokladny dvakrát, poprvé 500 dolarů, pak o dva týdny později 11 000. Neuvedla žádný důvod ani peníze nevrátila.“

Cole dopil svou kávu. „Faron do svého tažení vložil 20

milionů dolarů z vlastní kapsy! Co ještě jste z počítače dostala?“

„Hackeři na tom stále pracují.“ Sallie nahlédla do svých poznámek. „Prošli jsme 204 369 vzkazů odeslaných Faronovi prostřednictvím Internetu. Se současným přílivem vzkazů si starosti dělat nemusíme: Wood a Faron nám k němu poskytli přístup. Prověřujeme každý jednotlivý případ nabodnutí.“

„Nabodnutí?“ řekli Nick a Cole jednohlasně.

„Síťový výraz pro… napadení, urážku, cokoli podobného. Woodův kód stačil k tomu, abych nahrála všechny soubory, jenomže mnohé z nich mají svoje individuální přístupové kódy, které nám znemožňují přečíst je.“ Usmála se. „Naši hackeři to velice rádi hodili na krk Ageutuře pro národní bezpečnost, nařídili jim, aby se co nejrychleji snažili proniknout do systémů.“

„Někdo odeslal elektronickou poštou zprávu našemu vrahovi Vancemu z Faronova ústředí v Chicagu. Možná Vance a člověk uvnitř používají Internet také k –“

„Pokud člověk uvnitř dá Vancemu vědět, že tajně pracujeme pro Farona a zároveň jsme na stopě jemu…“

„Co ten chicagský projekt?“ zeptal se Nick.

„Faron není naším cílem,“ řekla Sallie. „Hledáme toho, kdo ho chce mít mrtvého.“

„Chicago nechte být,“ řekl Cole. „Vypadá to, že se a něm dozvíme v televizi. Pokud se v tom začneme šťárat, bude zhola nemožné utajit naši totožnost před Faronovými lidmi, jeho nepřáteli a smečkou reportérů. Kromě toho, mohli

bychom k Faronovi přitáhnout horko, které si nezasluhuje.“

Sallie zvedla ze stolu složku. „Odborníci na fotografie ze CIA přišli na něco v souvislosti s Faronovými shromážděními. Počítačově každý snímek digitalizovali a pak začali pátrat po podobnostech. Ze všech jejich typů mě zaujaly tyhle.“

První fotografie byla zvětšeninou muže, Asiata, ve vycházkovém obleku. Za jeho ramenem byl částečně viditelný druhý Asiat se slunečními brýlemi na očích.

„Stojí na okraji davu v Tucsonu,“ řekla. „Tady jsou posluchači na shromáždění v Kansas City. Jiný oblek.“

„Drahý oblek,“ řekl Nick. „To není obyčejný čmuchal.“

„A toto je shromáždění v Newarku,“ řekla. Na třetí fotografii byl vidět Asiat stojící vedle muže kolem dvaceti, který na sobě měl konzervativní oblek a jeho vzezření naznačovalo, že v sobě má nordické geny. Oba muži se opírali o kapotu automobilu.

„Podařilo se nám zjistit poznávací značku,“ řekla Sallie.

„Vůz z půjčovny. Pronajala si ho významná washingtonská právnická firma Fine, Heifitz a Miller.“

„Tohle všechno CIA dokáže dělat na počítačích, tak rychle?“ divil se Nick.

„Můžeme udělat váš snímek, digitalizovat ho, přenést vás na jakoukoli jinou fotografii. Za pět let si takové věci budou lidé dělat doma na počítačích.“

„Další rodící se měřítko novodobé reality,“ poznamenal

Cole.

„Ovšem to nejdůležitější je tady.“ Sallie jim ukázala fotografii téhož muže asijského původu oblečeného ve svrchníku. Fotografie byla zvětšena a výřez byl zaměřen na jeho obličej. Rozložila na stůl další fotografie: jako první zvětšeninu Asiatova obličeje, pak širokoúhlou fotografii, kde stál na okraji davu, a nakonec záběr z dálky na dav plnící ulici před terasou.

„Byl na Faronově odpoledním shromáždění v Chicagu ve stejnou hodinu, kdy byla elektronickou poštou odeslána zpráva Vancemu v Idahu,“ řekla Sallie. „Tenhle chlapík byl před budovou, když došlo ke spojení.“

„Rande,“ zašeptal Nick. „Možná spojka, která se jen snaží odvrátit pozornost.“

„Kdo to sakra je?“ divil se Cole.

„Jediné, co víme, je to, že by mohl mít nějakou souvislost s právnickou firmou, která si pronajala vůz v Newarku.“

Cole si promnul oči. „Každý, kdo posledních pár dnů spal v noci víc než tři hodiny, přihlašte se.“

Vzduch nad jejich hlavami zůstal neporušen.

„S právnickými firmami se jedná zatraceně špatně,“

poznamenala Sallie.

„Sakra, všichni jsou to namyšlení pitomci,“ ulevil si Nick.

„Skupinu jich máme za šéfy,“ podotkl Cole.

„Myslíte pitomce, nebo právníky?“ zeptala se Sallie.

„Tak jo,“ řekl Cole. „Máme Kurta Vanceho. Podle mě je naším střelcem. Snaží se běžet hlavou proti celému zatracenému systému. A máme tohoto muže. Říkejte mu slídič, říkejte mu fanatik; opravdu se o Farona zajímá.

Ovšem naším jediným možným vodítkem k panu asijskému slídiči je právnická firma v D. C., což znamená, že je třeba chodit po špičkách kolem záležitostí jako soukromá klientela. Dnes odpoledne dostanou všechny naše pobočky příkaz zahájit pátrání střední důležitosti po jakýchkoli jimi vyšetřovaných případech, ve kterých figuruje kdokoli asijského původu, kdo je zastupován právnickou firmou, jakže se jmenuje?“

Sallie četla: „Fine, Heifitz, –“

„Chci tu mít seznam všech podezřelých,“ řekl Cole.

„Dopadne to tak, že budete mít na stole stovku faxů,“

řekla Sallie. „Je to velká firma. V právnických otázkách potřebuje poradit spousta klientů. A navíc by to mohl být jeden z právníků, ne klient.“

„Já bych řekl,“ ozval se Nick, „že zaplést se s velkou právnickou firmou z D. C., jejíž právníci nepochybně mají kamarádíčky ze studií na ministerstvu spravedlnosti, naše šéfy moc nepotěší.“

„Proto na to jdu velice zlehounka a opatrně. A aby měli radost, zítra budeme pokračovat ve vyšetřování jejich podezření ohledně vražedného podnikatelského rivala.“

„Každý, komu opravdu záleží na tom, aby šéfové měli

radost, přihlašte se.“

Vzduch nad jejich hlavami opět zůstal neporušen.

35

V sobotu večer Cole odemkl svůj byt a vkopl dovnitř hromadu novin. Vzduch byl dusný, mrtvý.

Hodil svůj plášť přes kufr plný špinavých svršků. Jeho poštovní schránka dole u schodiště přetékala. Na záznamníku měl devět vzkazů. Ignoroval tlačítko zpětného přehrávání. Svoje sako hodil směrem k židli v jídelním koutě. Netrefil se. Nechal je ležet na podlaze, kam dopadlo.

Svalil se na gauč. Zabořil hlavu do měkké opěrky, zavřel oči. Ve druhé místnosti čekala postel. Pevná. Prázdná.

Do háje! Neprověřil sledování nacistů z Hnutí za árijskou Ameriku v, Ne, to je v pořádku: Kdyby se cokoli stalo, spustili by poplach.

Pokud dnes v noci zemřu, Ricki Sideová bude poslední ženou, kterou jsem políbil.

Sakra, první žena, která mě políbila za… devět měsíců?

Protože Diane, právnička, která dosahovala vyvrcholení jenom tehdy, když byla nahoře, od něho vypochodovala se svou diplomatkou, aby si našla někoho, kdo se zajímal o domy ve správných čtvrtích a o skutečnou kariéru.

Zazvonil telefon.

„Cole!“ ozval se ANMS na druhém konci. „Potřebuju hlášení. Jak si to –“

„Pane, tohle není utajená linka –“

„Co –“

„Obávám se, že vám nemohu dovolit riskovat narušení bezpečnosti komunikace.“

„Tu svoji bezpečnost si strčte někam!“

„Zavolám vám.“ Cole zavěsil. Necítil nic.

Crrrrrr!

Dalton zvedl sluchátko, zamumlal: „Tak kdo je tam zase?“

„To je ale otázka,“ řekla.

„Lauren! Já… co… Vy jste v práci?“

„Pracovat pro Farona není pro některé z nás zaměstnáním od devíti do pěti.“ Povzdechla si. „Ne. Jsem ve svém novém bytě, dívám se na svůj pronajatý nábytek a nevybalené krabice, ale jo, pracuju.“

„Takhle tomu říkáte?“

Ticho.

„Lauren, vy…“

„Volám vám dnes už od rána.“

„Jak je to možné?“ Posadil se na podlahu jako jogín.

„V ‚Hodině‘ dnes večer vysílali upoutávku na tu besedu s Faronem. Věděla jsem, že to poběží, tak mě dnes ráno napadlo, že byste se možná rád… že byste se na to měl

dívat. Proto jsem vám volala.“

„Nebyl jsem tady.“

„Já vím.“ Její hlas zněžněl. „Pokud jste to neviděl, o moc jste nepřišel. Konferenciér se jen zmínil o tom, kdo tam bude příští týden.… Dali té besedě název ‚Kdo je Faron Sears?‘.“

„To je otázka.“

„Poslyšte, já se omlouvám, že jsem vás tím obtěžovala; vraťte se k tomu, co jste dělal. V neděli by se pracovat nemělo.“

„Co máte v těch nevybalených krabicích?“

„Spoustu ničeho.“

„Toho já tu mám taky požehnaně.“

„Raději bych vás měla nechat na pokoji.“

Dlouhou chvíli ani jeden nepromluvil.

„Takhle je mně dobře.“ S nohama zkříženýma na podlaze, s hlavou skloněnou, telefonem přitisknutým k uchu a světem na svých ramenou.

„Zníte unaveně.“

„Máte skvělý sluch.“

Zasmála se. „ Tohle mně ještě nikdy nikdo neřekl.“

„Možná jste je jenom neslyšela.“

„Ne, vždycky jsem usilovně naslouchala.“

„Možná,“ řekl. „Možná… k čertu, já nevím, co možná.“

„Poslyšte, jste unavený, měl byste jít, odpočinout si.“

„Dobře.“

„Uvidíme se, až sem přijdete zítra,“ řekla.

„Ehm… zítra možná nepřijdu.“ Zavřel oči před tou lží.

„Pracuju pro Farona… Znáte to: rozdílné planety, stejné slunce.“

„Mně je zatraceně jedno, co musíte pro Farona dělat.“

„Dobře.“ Nechal svou pravdu zvonit do jejích uší.

Popřáli jeden druhému dobrou noc. Usazený na podlaze se natáhl ke stolku s telefonem, stiskl tlačítko zpětného přehrávání na záznamníku a naslouchal jejímu nahranému hlasu.

Sallie se vykoupala, oblékla si flanelové pyžamo, vyměnila si náplast na prstě a zavolala své matce.

„Ahoj, holčičko!“ řekla stará paní do telefonu přes tři míle daleko od Salliina bytu. „Konečně jsi přišla domů?“

„Jo, mami,“ odpověděla Sallie, která ležela na zádech na posteli. „Jsem v pořádku.“

„To já vím! Máme spolu přece dohodu, viď? Prostě jenom pracuješ pro vládu. Nikdy nebudeš dělat nic nebezpečného.“

„Přesně tak, mami. Taková je naše dohoda.“

„Holčičko, ty mně přes ty svoje perlově bílé zoubky lžeš.“

Obě se zasmály.

„Jsi v pořádku, dítě?“

„Jo, mami.“

„Nemysli si, že svý starý mámě něco nabulíkuješ. Řekni mi pravdu. Už jsem toho v životě musela snést mnohem víc, než jsi ty viděla.“

„Nemusíš o mě mít strach, mami. Pracuju s dobrými lidmi. Dávají na mě pozor.“

„Hlavně ty na sebe musíš dávat pozor! To přece víš!“

„Ano…“

„Taková je naše dohoda,“ zamumlala stará paní. „Ale teď už jsi doma, vid? Nikdo ti neublížil a já se můžu přestat probouzet pokaždé, když v televizi běží ty zatracené zprávy.“

„Už tu televizi můžeš vypnout, mami.“

„Poslyš, kdy mě vlastně přijdeš zas navštívit?“ Zasmála se. „V televizi teď běží tolik pořadů a je tam tolik lidí, které jsem nikdy předtím neviděla, ale alespoň se přitom člověk zasměje. Nebo přinejmenším usne.“

„Já vím, mami. Taky mně chybíš.“

„Víš, tuhle jsem viděla Romu, cos s ní chodila na střední školu. Má dvě děti. Říkala, že žádný z nich tě poslední dobou moc nevídá.“

„Ty mě taky často nevídáš. Víš, moje práce… pokud ji mám dělat opravdu dobře, musím jí věnovat všechno. Moc času mně nezbývá.“

„Jenomže přece máš přátele.“

„Jistě, mami. Spoustu přátel. Taky dobrých kolegů v práci.“

„Určitě pracuješ i se spoustou bílých, viď?“

„Většinou.“

„Mám pocit, že všude kam se podívám, vidím stále víc bílých tváří. Ty se s nimi přátelíš? Máš tam nějaké kamarády? Navštěvujete se navzájem, chodíte spolu na večeře a tak?“

„Já… Ne. Myslím, že ne. Řekla bych, že moc ne. Jsme sice přátelé, to ano, chováme se jeden ke druhému hezky a není mezi námi… Ale… zdá se, že jsme všichni… Občas se tu pořádají pracovní večírky a různé příležitosti, svatby a podobně, ale… Když se chceme opravdu pobavit, uvolnit se, bývají to akce buď jen pro bílé, nebo pro černé.“

„Hmmm. Přemýšlela jsem o tom. Myslela jsem si to.

Musím prostě o těchhle věcech přemýšlet. Taky jsem z toho smutná.“

„Já vím. Já taky.“

„Víš, že jsem na tebe hrdá, děvče.“

„Jo, mami…“

„Jsem na tebe sakra hrdá; promiň mi to klení, Ježíši.“

„Byla bys na mě hrdější, kdybys měla pár vnoučat.“

„Byla bych kvůli tobě šťastnější, to jo. Ale pyšnější už

bych být nemohla.“

„Možná jednoho dne.“

„Tak jo. Dobrá. Nechceš mně něco říct? Nějaké jméno, co bys mně mohla pošeptat?“

„Mami!“ Sallie si vlezla pod pokrývku.

Stará žena se zasmála.

„Nemám nikoho,“ řekla Sallie. „Vůbec nikoho.“

„Vůbec nikdo je pořád lepší než ten idiot Clive, co jsi –“

„Mami! To bylo na koleji! Už byl na cestě z mých dveří, když jsi mě přiměla, abych ho přivedla k nám domů.“

„Děvče, kdyby mně nezáleželo na tom, s kým se rozcházíš, jak bych se neměla starat o to, koho si hodláš nechat?“

„Mohla jsi mi dát vědět, že mu stejně dám kopačky!“

„Věděla jsem, že na to sama včas přijdeš.“

Zasmály se.

„Dobří mužští asi prostě neexistují,“ posteskla si Sallie.

„Muži, kteří jsou… prostě neexistují.“

„Um-hmm.“

„Proč říkáš ‚um-hmm‘?“

„Ale nic, dítě. Vždyť tu mluvíš ty.“

„Já se asi nepolepším, vid?“ Odmlčela se. „Mami, jaké to bylo, když ses seznámila s tátou?“

„Děvče, máš před svou mámou příliš mnoho tajemství!“

Dcera neřekla nic, čekala.

„Když jsem tvého tátu uviděla poprvé, třásly se mně všechny kosti v těle.“

„Přála bych si, aby tu ještě byl…“

„Já taky, dítě. Tvůj dědeček sbíral tabák na plantáži a tabák vysával jeho semeno,“ posteskla si žena, která ovdověla v mladém věku. „Kdybych ale měla pořád jen

vzdychat a vzpomínat, to bych raději mohla dobrovolně jít někam do starobince.

Kdy tě uvidím?“

„Brzo, mami. Doufám, že brzo.“ Dcera ji popřála dobrou noc. Zavěsila. Podívala se na pistoli v pouzdru na nočním stolku u své postele.

Nick seděl u kuchyňského stolu ve svém předměstském domě postaveném ve virginském stylu a láhev skotské od něj byla oddělená jenom dřevem příborníku. Věděl, že ta zatracená láhev tam je, a určitě je zpoloviny plná.

Snadné. Jeho ruce pevně svíraly okraj stolu. Podařilo se mu to, podařilo se mu to, podařilo. Zvládl to…

Podařilo se mu přežít tu zatracenou explozi, ach, Kriste, to bolí, moje noha, mám koleno nateklé jako meloun, bolí a…

Dokážu to. Ukážu Coleovi, kdo má pravdu; on má pravdu. Já mám pravdu; já budu mít pravdu, dám se do pořádku.

To proklaté jasně žluté světlo v zatracené omšelé žluté kuchyni, měl ji nechat vymalovat už před lety, nemusí ji udržovat v tomhle stavu…

Au, to bolí. Zasmál se. Zatraceně, vždyť to bolelo vždycky. Probouzel se do bolesti každého hnusného rána.

Navždycky se rozloučil s tancem, pánskými jízdami a fotbalem. Být mužem v jeho případě znamenalo probudit se

a začít cítit bolest.

Ta zatracená poslední flaška. Zasluhovala by si řádný pohřeb. Zdvořilé rozloučení. Jen trošku, jednu skleničku, jenom, Faron. Mysli na svou práci. Vance je tam někde venku, na útěku. Utíká s větrem, aby po sobě nezanechal žádný pach, běží rovnou k Faronovi, k tomu hajzlovi Faronovi, co si vůbec myslí, že je? Všivavý vrah policajtů, slizký had, Nick slyšel slabý hukot automobilů na mezistátní dálnici čtvrt míle vzdálené od stromů s holými větvemi.

Předměstské ticho. Praskání jeho kuchyňského stolu.

Příborník, ten zatracený příborník… Poslední zatracená flaška. Jantarová tekutina v průzračné láhvi. Pleskání tekutiny o sklo. Chvění hladiny. Malé hnusné vlnky pleskající o sklo, vysmívající se mu a hledící na něj přes to proklaté dřevo.

Co se ksakru stalo s těmi zatracenými koňmi?

Zbyly jenom vlny, vlny pleskající o sklo v té poslední proklaté láhvi a žízeň jako trám Nick vystřelil do příborníku všech sedm nábojů ze své pětačtyřicítky.

Kuchyni zaplnil kouř, zatímco prázdné nábojnice se kutálely ze stolu, ale Nick měl uši plné střelby, než aby slyšel cinkat mosaz o dlaždice. Příborník z pravého dubu byl potečkovaný rozježenými děrami; jeho rozštípaná dvířka zela otevřená.

Náboje pětačtyřicítky provrtaly kuchyňskou zeď za příborníkem, narazily do vzdálené stěny obývacího pokoje.

Kdyby to slyšeli sousedé, mysleli by si, že to bylo z televize.

Chtěli by si to myslet. Nevytočili by linku 911, aby policistu přinutili vysvětlovat tváří v tvář jinému policistovi, proč si sakra střílí ve svém vlastním domě.

Jedna kulka byla stoprocentní trefa: Jantarová tekutina pomalu, neúnavně odkapávala ven ze dvířek příborníku.

Jako krev.

Chmaták se na Kurta Vanceho přilepil, jakmile Vance toho nedělního večera vyšel z hotelu ve Fargo. Vance si ho ihned všiml. Hotel stál na okraji severodakotského města s 50 000 obyvateli. Tolik lidí, musí tu být přinejmenším jeden „profesionální“ zloděj.

Zloděj na sobě měl lyžařskou bundu, modré džínsy a vysoké kožené boty. Lyžařskou čepici. Chodil před zavřeným krámem přes ulici od hotelu, jako by chtěl nakupovat. Sklo fungovalo jako lovecké zrcadlo, ale odrážela se v něm i zlodějova podoba.

Vance pomalu scházel po hotelových schodech. Podíval se na hodinky, dotkl se své zadní kapsy, zamířil vzhůru ulicí. Předtím jezdil kolem hotelu tak dlouho, dokud si nebyl jistý jeho bezpečnou polohou. Nyní kráčel směrem ke slabé záři pijáckého baru. Slyšel, jak kožené boty za ním přešly ulici.

Vance přišel k boční uličce, „nahlédl“ do ní, „uviděl“ záři dalšího barového nápisu, šarlatovou neonovou trubici zkroucenou do tvaru ženy a koktejlové sklenice. Vance se zastavil, aby to vypadalo, jako že se rozhodl, pak se vydal dál uličkou.

Jediné světlo v té uličce se toho večera linulo z žárovky nade dveřmi patnáct metrů vzdálenými od vchodu do uličky.

Na půl cesty k němu se Vance otočil, rozběhl se zpátky a překvapil muže, který šel v prostoru mezi ním a světlem.

Vance se usmál. „Těší mě, že ti to tak jde.“

Muž udiveně přemýšlel nad tím, co právě slyšel, když

vtom mu Vance stříkl do očí slzný plyn, který, si koupil v krámu u benzinové pumpy.

Vance kopl oslepeného, po dechu lapajícího muže do břicha a shodil ho ze schodů vedoucích k zatlučenému vchodu do čínské restaurace pod úrovní uličky. Fackoval jej, dokud se muž neprobral a pak ještě několikrát. Když se muž

pokusil pohnout, uhodil jej hranou dlaně do čela. Pak po bledém čele toho blázna přejel ostřím svého nože. Výkřik toho buzeranta utlumil rukou v rukavici položenou přes jeho ústa.

„Dnes je tvůj šťastný den,“ zazubil se na něj.

„Hej, člověče, já nevím, co –!“

Vance zlehka přejel nožem přes mužův nos. „Já vím. To stačí. Byl jsi někdy ve vězení?“

„Dám ti, co chceš, člověče, já, vodseděl jsem si rok,

jasný? Ale dnes večer to byla jenom… maličkost. Prošel jsem kolem hotelu, bloumal jsem kolem, jen abych viděl, jestli tam nejsou nějací policajti, abych viděl, jestli někdo nevyjde…“

„Vyšel jsem já,“ zašeptal Vance. „Vyšel jsem já.“

„Ježíši, sakra, to mě moc mrzí, kámo. Nevěděl jsem to.“

„Právě o tom si teď promluvíme. O tom, co vlastně víš.

Ty jsi zdejší?“

„Vrátil jsem se sem z basy, ale mám podmínku. žiju tady celej svůj život.“

„To děláš opravdu dobře,“ ušklíbl se Vance.

V zimní temnotě se zalesklo ostří chladného nože.

„A teď mi pověz o všech zlých chlápcích z Fargo.“

36

„Když budu potřebovat právníka,“ řekl Peter Elmore dvěma federálům, kteří mu pokazili pondělní ráno tím, že se z ničeho nic objevili v jeho baltimorské kanceláři, „mám tu jednoho z mého personálu hned dole v hale.“

Vrchní agent, něco Cole, řekl: „To záleží jen na vás, pane Elmore.“

„My pouze děláme svou práci,“ dodal agent, který kulhal.

„A to mně má udělat radost?“

„Vy byste měl být šťastným člověkem,“ řekl Nick.

„Velká kancelář, společnost zaměstnávající slušný počet

lidí…“

„Sedmnáct.“

„Musí mít cenu pár milionů dolarů.“

„Ušetřím vám trable. Byli jsme ohodnoceni na 21

milionů.“

„Vy jste kdysi byl partnerem Farona Searse?“ zeptal se Cole. Peter Elmore na sobě měl sportovní košili a manšestrové kalhoty, byl bez kravaty a bez saka. Řídnoucí vlasy měl naplocho přičísnuté k hlavě. „Takže ten černý zkurvysyn si teď najal za bandu hňupů taky FBI.“

„Taky?“ opáčil Nick.

Elmore mlčel.

„Vy jste mu jednou vyhrožoval, že ho zabijete, nemám pravdu?“ zeptal se Cole.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Elmore. „Slíbil jsem, že ho zabiju.

To je velký rozdíl. Kdysi dávno sliby něco znamenaly. On skládal sliby mně, já zas jemu. Já jsem svoje dodržel, všechny, až na jeden. I ten ze mě vykuchal. Už nikomu nic neslibuju.“

„Takže jste se nikdy nepokoušel –“

„Jednou jsem se prudce naklonil přes stůl. Faron tam jen seděl. Monk, to je –“

„My víme, kdo to je,“ řekl Cole.

„Monk mně přimáčkl hlavu na dřevo, jako bych byl nějaká ryba. Být s ním o samotě, natrhl bych Faronovi prdel.

Omlouvám se. Jenomže Faron není jeden člověk, je to celá

armáda. Monk a Wood. Lauren s jejím chladným srdcem, výmluvným jazykem a obratnýma rukama. A teď ještě vy, platfusáci od FBI.“

„My pro Farona Searse nepracujeme,“ namítl Cole.

„V tom případě máme alespoň něco společného.“

Cole řekl: „Urovnání vám vyneslo –“

„Poté co vás Faron bodne do zad, dál drží prst na střence nože, takže vás může usměrňovat přesně tam, kam chce.

Byli jsme partneři! Před čtrnácti lety. Byl jsem na dobré cestě stát se stejně velkým jako on. Věřil jsem tomu bývalému vězni, věřil jsem, že spojit se s ním mně pomůže realizovat moje myšlenky a získáme na tom oba.

Trvalo mu to tři roky, ale když byli on a ta jeho banda hotoví, veškerý můj software byl ‚zmodernizován‘, čímž

získal ‚spoluautora‘ a čímž mohl být poskytnut jeho společnostem za podmínky, že bude prodáván a používán výhradně s jeho svolením.

Zbývalo mu jen udělat to tak, aby nemusel použít můj materiál. Cokoli jsem já vlastnil, bylo to zahrnuto do toho, co jsme vlastnili my, takže jsem to nemohl prodat bez jeho svolení a o všem jsem musel jednat výlučně s ním. Pak už

vím jen to, že jsem dostal výkupní nabídku. Kdybych ji odmítl, každý, produkt, který vlastním, by se stal bezcenným, protože můj partner by jej nepoužil a nikdo jiný by nemohl. Dokonce i kdybych se vzpíral ze všech sil, ten bastard mě měl v hrsti. Moji právníci mně otevřeně řekli, že

mám nůž na krku: Když se s Faronem rozejdu, jakýkoli software, který jsem během pěti let vytvořil, bude odsouzen k tomu, aby byl ‚v zárodečném stavu generován‘ naší asociací. Mohl jsem vytvořit cokoli, ale polovina by automaticky patřila jemu.

Ten chlapík mně svou vlastní rukou odřízl koule,“ řekl Elmore. „Stál mě šest let práce a devět milionů dolarů z mé kapsy, nemluvě o veškeré mé dokumentací, protože ta ve sporu figurovala jako ‚partnerské vlastnictví‘.“

„Vložil jste do toho boje hodně,“ poznamenal Cole.

„Když jsem se se svojí rodinou musel odstěhovat do parku karavanů, moje koule za to přestaly stát,“ procedil Elmore mezi zuby.

„Usadil jste se.“

„Klesl jsem na samé dno. Dostal jsem ‚právo‘ vyvíjet jakékoli programy, ovšem za podmínky, že všechno budu za nejnižší možnou cenu prodávat Faronovi. Když si peníze vydělám já, vydělá je i on. Ksakru, podle toho jeho ‚urovnání‘ mně dokonce milostivě půjčil dva miliony dolarů jako počáteční vklad do mé ‚samostatné‘ společnosti. Co jiného jsem měl dělat? Balit hamburgery u MacDonalda?

Stát se příživníkem MOŠ? Pracovat pro Japonce?“

„Stále ještě ho za to nenávidíte?“ zeptal se Cole.

„Vy to nechápete, že ne? Tohle mně neudělal žádný cizí člověk. To by se ještě dalo čekat, protože tak už to na světě chodí. Jenomže mně to udělal můj partner. Udělal mně to

přítel. Udělal to Faron.“

„Takže proto ho chcete zabít.“

„Chci zmrzlinový pohár s fondánem k snídani, jenomže si ho nedám, protože to pro mě není zdravé. Jo, chci ho zabít.“

„Protože je to černý zkurvysyn?“ řekl Nick.

Elmore rozpřáhl ruce: „Jak jinak mu mám říkat? Irský zkurvysyn? Co vy jste zač, policie omezující svobodu projevu?“

„Neopustila vás vaše žena po tom fiasku?“ zajímal se Cole. Elmore pohlédl stranou. „Ten mě tak zničil, že jsem nebyl schopný… Než jste sem přišli, určitě jste si přečetli žádost o rozvod, kterou podala. On mě odepsal, takže jsem nebyl schopný uspokojit ji a naše soužití se dostalo do krize.

Pak odešla. Zpátky se nevrátí, i kdyby…

Co po mně vlastně chcete?“ zeptal se Elmore. „Dovoluju vám kalit mou vodu. Myslel jsem si, že sem přijdete s nějakou záležitostí pro ministerstvo spravedlnosti. Vždycky jsem byl dobrým, ochotně spolupracujícím občanem.“

„Jste chytrý člověk,“ řekl Cole. „Tvořivý a s fantazií.

Znáte spoustu lidí. Stala se z vás oběť. Šílená jako peklo samo.“

„Máte bratrance v organizovaném zločinu,“ dodal Nick.

Elmore zavrtěl hlavou. „Vinnie? Slyšel jsem, že teď seká dobrotu. Jednou jste ho sbalili, když v New Yorku prodával pašované cigarety. Můj bratranec si občas vydělá pár drobných prodejem drog a vyhýbá se placení daní, které

strýček Sam beztak dostane zpátky ze subvencí do farem, a vy se chováte, jako by to byl sám Kmotr. Bože, dokonce i kdyby byl, nemluvili jsme spolu osm let.“

Bratranec Vinnie pracoval pro mafiánskou rodinu Gambiniů. FBI si byla jistá, že sejmul jednoho kolumbijského podloudníka v Bronxu.

„A to vám Vinnie nepomohl, když jste se dostal do srabu?“ divil se Nick.

„Řekněte mi na rovinu, proč jste za mnou přišli, nebo odejděte.“

Riskni to, pomyslel si Cole. „Někdo si najal zabijáka, aby –“

Elmore se zasmál, mávl zaťatou pěstí do vzduchu: „Jo!“

Cole a Nick pohlédli jeden na druhého.

„Oč vám jde?“ Elmore se ušklíbl. „Vy myslíte, že já jsem tady jediný chlápek se zdravým rozumem, co by si na Farona nejraději vzal bouchačku?“

„Vy nemáte strach, že byste mohl být naším podezřelým číslo jedna?“ zeptal se Nick.

„Ne. Protože od té doby, co jsem dělal s Faronem, jsou všechny moje kroky mimořádně čisté a objasněné, nahrané na video, notářsky ověřené a právnicky zadokumentované.

Já jsem tak nevinný, že byste mně nemohli přišít ani krádež

kartáčku na zuby!“

„Vypadá to, že z toho podniku s Faronem jste přece jen získal něco užitečného,“ poznamenal Nick.

„Jo: rozum nenabídnout mu kulku, kterou by mě mohl odprásknout.“

„Vás nepřekvapuje, že ho chce zavraždit někdo jiný?“

„Vy dva jste opravdu z FBI? Copak si nevzpomínáte na BCCI? Opravdu si myslíte, že těch šťastných 500

společností, nebo hochů, co tam sedí na svých trůnech, je povznesených nad veškeré násilí? Kráčíte v lize, co má hodnotu miliard dolarů, kde proti sobě bojují ega.

Země se rozpadají. Jejich místa zaujímají korporace.

Sevřený feudalimus. Nesnáším odbory, sakra podívejte se na Hoffu a jemu podobné –, jenže co američtí magnáti dělali odborům, když naši rodiče byli dětmi? Kolik nadčasových levicových odborářů skončilo někde v bažině nebo pověšení ze sloupu veřejného osvětlení?“

„Kdo kromě vás by byl dost šílený a dost významný, aby si na vašeho bývalého partnera najal zabijáka?“ zeptal se Nick.

Elmore se usmál: „O tom bych nespekuloval, dokonce i kdybych mohl.“

„Řekl jste ‚taky za bandu hňupů‘. Co jste tím myslel?“

Elmore si prohlížel muže sedícího z druhé strany jeho stolu. „Všechno v téhle místnosti je nahráváno na videozáznam.“

Cole a Nick ztuhli, pak Cole řekl: „Můžeme si přinést příkaz k domovní prohlídce a projít si všechny pásky, co budeme chtít.“

„To, co hledáte, byste stejně nenašli,“ řekl Elmore. „To se stalo předtím, než jsem tady všude nechal instalovat kamery.

To byl taky jeden z důvodů, proč jsem je sem dal.“

„Nenechte to ze sebe páčit,“ pobídl ho Nick.

Elmore promluvil ke stěnám: „Slyšíte, vy hovniválští právníci, co pracujete pro Farona? Jestli se vám tohle dostane do rukou, strčte si to někam. Já spolupracuju na oficiální žádost agentů FBI.

Před sedmi měsíci,“ řekl Elmore policistům, „jsem měl návštěvníky. Na parkovišti. Tři chlápky v oblecích. Řekli mi, že mám kliku. že co se týče ‚bezpečnosti‘ mého podniku, je prý zajištěná. že oni reprezentují ‚smíšené a paralelní finanční zájmy‘ a že pokud jsem si s ničím nemusel dělat starosti doposud, nemusím si je dělat ani nadále. Oni prý se o to postarají.“

„Zmínili se o Faronovi?“ zeptal se Cole.

„Bože, to ne. Neřekli jediné jméno. Nasedli zpátky do svého bouráku a odjeli.“

„A vy si myslíte –“

„Svědek odmítá kvůli záznamu jakékoli spekulace.“

„Mimo záznam,“ řekl Cole.

„Nic takového. To jsem se naučil od Farona.“

„Určitě byste nám toho mohl říct ještě víc,“ ozval se Nick. Elmore se usmál. „Teď jste tady vy, předtím tady byli hoši z ministerstva spravedlnosti… Zdá se, že můj starý přítel Faron je v průšvihu. Rád vám pomohu.“

Vyndal ze své kapsy disketu, zasunul ji do počítače na svém stole, vyvolal soubor.

„Poznávací značka toho auta.“ Elmore párkrát ťukl do klávesnice. Vytiskl jim stránku s daným údajem.

Cole si vzal papír, vstal. „Děkujeme za váš čas.“

„Ach, to je v pořádku! Dlouho jsem čekal na okamžik jako tento.“

37

Ve Fargo bylo nákupní středisko. Toho zimního rána Vance stál samotný u veřejného telefonního automatu blízko vchodu do střediska a telefonoval.

„Federální úřad pro vyšetřování,“ ozval se znuděný hlas agenta pracujícího u přepážky pro vyřizování telefonátů a příjem návštěv na druhém konci města. „Dobré ráno.“

„Jo,“ začal Vance, „i vám. Nejsem z tohodle města…!“

„Tady je FBI, ne –“

„Hele, já hledám jednoho z chlápků, co mně kdysi hodně pomohli. Ten kámoš se jmenoval Cole, Dalton Cole.“

„Pane, žádný agent tohoto jména –“

„Já vím, že v týhle díře nepracuje!“

„Já tady pracuju, pane.“

„Jasně, a právě vy mně můžete jeho adresu zjistit, že jo?

Cole mně pomoh, když jsem byl v průšvihu a… víte, já nejsem z tohodle města.“

„Co po mně chcete?“

„Zavolejte Coleovi. Řekněte mu, ne, žádný jméno vám předem nepovím, tak blbej nejsem, dejte mně telefonní číslo, kde teďka pracuje, takže ten mukl s jizvou na čele, kterýmu kdysi pomoh, mu bude moct zavolat.“

„A k čemu by vám to bylo?“

„Hele, kámo, já něco vím a potřebuju to někomu vyklopit. Myslím to vopravdu vážně. Určitě znáte místního zlýho chlápka, co se jmenuje Wally Burdett; zeptejte se poldů, když to nevíte. Je to ten, co se mně snažil zatáhnout do svý fušky, do výměny kradenejch auťáků za drogy.“

„Protidrogové oddělení a místní policie mají –“

„Dejte mně to Coleovo číslo, člověče; já vám pak zavolám. Promluvím s ním, pak to všechno řeknu vám.

Povězte mu, že ty auťáky vozej z Chicaga a drogy z Kanady, a pokud nevíte, že to je mezistátní federální zločin, vopatřte si mapu.“

Nikdo si nevšiml, že Vance zavěsil a hromadou sněhu odhrnutého z parkoviště se přebrodil k automobilu s poznávací značkou Severní Dakoty, která neodpovídala své registraci.

A nikdo v okolí nákupního střediska nevěnoval pozornost

automobilu, který zaparkoval na ulici v zimě ráno, když

většina lidí byla v práci, dívali se na televizi nebo uklízeli.

Vance vystoupil, zvedl kapotu a zaposlouchal se do vrčení motoru. Stál tak, aby viděl na motor svého auta, a na nákupní středisko.

O jedenáct minut později kolem vchodu do střediska pomalu projel vůz policejní hlídky města Fargo. Když jel kolem telefonních automatů, jeho brzdová světla červeně svítila.

Příště budou rychlejší, pomyslel si Vance. Čekal, dokud policejní vůz neodjel, pak zavřel kapotu svého vozu, sedl za volant a odjel.

Ve Fargo byla nemocnice. Vance zavolal z automatu před chirurgickým oddělením a do sluchátka mluvil velmi tiše.

„Federální úřad pro –“

„To ale byla hodina, kámo. Máš pro mě, co jsem chtěl?“

„Když přijdete –“

„Dej mi to Coleovo číslo. Zavolám mu, on řekne, abych šel za váma, a pak na tom vy a já společně zapracujeme.

Docházej mně čtvrťáky, Jacku.“

„Agenta Colea je dnes těžké sehnat po telefonu.“

„V tom případě –“

„Počkejte! Co ty kradené automobily?“

„Když vy kašlete na mě, já kašlu na ně. Na tebe taky, Jacku.“

„Kdybyste nás navštívil, mohli bychom –“

„Dej mi Colea. Tebe neznám.“

„Agent Cole je z washingtonské pobočky –“

„Řekni mi raději něco, co nevím. Kam mu můžu zavolat?“

„Momentálně pracuje na úkolu, kterým ho pověřilo ředitelství FBI, a já vám číslo na něj říct nemůžu.“

„Tak jo, Jacku, v tom případě asi bude nejlepší, když

budu pracovat s váma. Přijdu tam.“

Do ucha agenta z Fargo cvaklo zavěšené sluchátko.

Vance odešel vchodem na pohotovost ještě předtím, než na parkoviště nemocnice přijel vůz městské policejní hlídky a sedan FBI.

Dalton Cole, pomyslel si Vance, když nastupoval do svého vozu: Agent FBI z D. C., který je tak důležitý, aby si lítal po světě a pověsil se mně na paty.

Jaký zajímavý chlapík.

38

„Čas na vycházku,“ řekl Nick, ale toho pondělní odpoledne Cole a on vůbec nevyšli z kanceláře a zřídkakdy odložili telefonní sluchátko.

Pensylvánská poznávací značka, jejíž číslo jim dal Peter

Elmore, byla registrovaná na delawarskou korporaci s názvem Fénix.

Fénix byla společnost „pro styk s veřejností“ plus bezpečnostní, pátrací a investiční agentura. Vlastněná korporací Američtí investoři.

Korporace Američtí investoři byla omezenou partnerskou společností, založenou v Gary, v Indianě, dvěma místními právníky a jistou korporací z L. A., s poštovní schránkou a žádnými jinými hmatatelnými aktivy kromě bankovního účtu.

Výlučným majitelem zmíněné korporace v L. A. byl: Jeff Wood.

Ze záznamů ve spisech státních regulačních agentur vyplynulo, že počáteční kapitál Fénixu, 200 000 dolarů, vyrostl do „ředitelství korporace“ blízko hranice mezi Pensylvánií

a

Marylandem

a

půlmilionového

„bezpečnostního kontraktu“ s neziskovou skupinou založenou Faronem Searsem k oživení vnitřního města Chicaga.

„Já myslel, že těžkotonážníky má na starosti Monk,“

podivil se Nick.

„Wood evidentně taky má svou soukromou armádu,“ řekl Cole.

„Takže to možná byl on, kdo se v Chicagu zajímal o automatické zbraně,“ řekl Nick. „Wood bohatne prostřednictvím neziskové organizace, kterou pomáhá řídit.

Sladké. Dlouhé, protože to nikdo neví.“

„Myslíš, že Wood je jen zástěrka?“

„Pro koho?“ Nick pokrčil rameny.

Cole nařídil dohled nad „ředitelstvím“ Fénixu.

Tým soudních techniků prosívajících ohořelé trosky Vanceova domu našel důkazy o jeho účasti na třech vraždách: dívky ve Wyomingu, řidiče, který byl zastřelen na dálnici v Montaně, a jeho učitelky z páté třídy. Od Seattlu až

do Sioux Falls, od Calgary po Carson oddělení vražd bombardovala policejní velitelství v Choteau a ptala se, zda by Vance nemohl být „neznámým pachatelem“, který má na svědomí jejich místní zvěrstva.

„Dobří policajti chtějí vědět pravdu,“ řekl Nick. „Ostatní chtějí mít na našeho hocha otevřený spis, aby se mohli vyvlíknout z háku.“

„Nicku, nikdy jsem se nedostali k tomu, abychom si spolu promluvili. O –“

Zazvonil telefon. Nick zvedl sluchátko, začal přitakávat umhmm: Cole čekal. Když Nick rozhovor stále nekončil, Cole zavolal do Montany, aby se zeptal na vozy, které byly ukradeny v okruhu sta mil od Choteau. Nick ho slyšel, jak se agentů z místní pobočky ptá na letiště nalézající se blízko Choteau. V Nickově sluchátku už minutu vyzváněl přerušovaný tón. Zavěsil a vzal do ruky narůstající hromadu vyšetřovacích formulářů FBI 202, výpovědí o Kurtu Vancem.

Vanceovi sousedé o něm věděli málo. Byl divnej, dal se slyšet jeden, ale krucinál, tady je divnej každej. Jenže to byl soused, tohle je Montana a my tu nemáme takový „ty týpky“, co žijou na východě nebo v Kalifornii. Okresní knihovnice řekla, že Vance tam chodil častěji než ostatní lidé, to dělá ta zatracená televize. Vzpomněla si, že vyhledával knihy o historii a kosmických silách. Pamatovala si, že si zamluvil knihy o prezidentu Reaganovi.

Když hleděl na stránky výpovědí ve svých rukou, Nick začínal mít pocit, jako by mu to najednou všechno bylo jasné: mravenčení podél páteře, pochopení, něco jako chůze plná škobrtnutí měnící se v plynulý pohyb.

Kurt Vance. R. Ten, který rád zabíjel. Který dokázal víc, než si kdokoli kolem něj dokázal představit, který se jim všem vysmíval. Který z izolovaného malého městečka svého bydliště uprchl někam daleko, aby inscenoval kdovíjaké hrůzy. Udržuje si svá tajemství a vytváří nová, kamenná duše, přesvědčená, že je někým výjimečným.

To nebyl Reagan, o kterém si četl, pomyslel si Nick. Byl to ten známý padouch, hajzl, co po něm střílel.

Přes bušení v hlavě a třes rukou Nick cítil šimrání, vědění. Cítil to i navzdory bolavé, roztoužené žízni: Zachytil jsem tvůj pach, ty zkurvysynu.

Cole se probíral hromadou vzkazů a držel si u ucha telefonní sluchátko, zatímco agent v Missoule, v Montaně se snažil získat seznam pasažérů cestujících v kritický den na

východ.

Růžový telefon, ANMS chce hlášení o situaci: Až budu hotov.

Znovu růžový telefon: Ústředí předalo zprávu od velitele washingtonského oddělení neuzavřených případů: Prosím, ozvěte se, možný kontakt od jednoho z našich dřívějších informátorů. Na obyčejné zločiny nemám čas.

Když se montanský agent vrátil k telefonu, Cole pohlédl přes místnost na Nickova záda a pomyslel si: Musím si čas udělat.

39

Než Cole odjel domů, ulice města opanovala noc. Padal sníh. Do jeho čelního skla červeně blikala brzdová světla a Cole vysílal stejnou záři k reflektorům automobilu odrážejícím se v jeho zpětném zrcátku.

Nelhal jsem Lauren, pomyslel si. Dnes mně to prostě nevyšlo. Kdoví, jestli volala na můj záznamník?

Vance. Kurt Vance. R. Faron. Kdo je to U. ? Kdo má být Vanceovou obětí číslo dva? Vance se řítí směrem k něčemu, ne pryč od nás. V té zprávě odeslané elektronickou poštou stálo, až po svátku svatého Valentýna. Ještě devět dní. Je načase koupit přání, kytku. Jako bych měl někoho, komu

bych je mohl dát. Neexistuje způsob, jak Vancemu zabránit v tom, co chce udělat.

Světlo na semaforu bliklo na oranžovou. Cole několikrát krátce sešlápl brzdu, sklouzl pohledem k reflektorům v jeho zpětném zrcátku: Ten řidič je opatrný, raději zůstal o kus dál. Když na semaforu naskočila zelená, Cole si pomyslel: Kolik toho o něm podle Kurta Vanceho víme?

Pomalu se svým vozem pojížděl kupředu. Mezi jeho vůz a automobil za ním vjela dodávka. Automobil, který předtím jel za Colem, dodávku objel. Na další křižovatce Cole zabočil doleva, právě když se zelená změnila v oranžovou, žlutá světla ve zpětném zrcátku se sklouzla s ním: Nezastavit na oranžovou ve sněhové vánici, to chce nervy, pomyslel si Cole.

O dva bloky později vjel do podzemní garáže domu, kde bydlel. Na ulici za ním se k zemi snášel sníh.

Poštu nacpanou do schránky nastrkal do kapes svého svrchníku. Devadesát procent brak, ale možná i brzká pohlednice k svátku svatého Valentýna. To víš, že jo. Když

mačkal tlačítko výtahu, snažil se žádnou z obálek neupustit.

Svůj kufřík držel v levé ruce. Kabina výtahu, který na jeho zavolání přijel, byla prázdná. Klíče měl v pravé ruce, spolu s poštou. Přišel ke dveřím, vsunul klíč do zámku. Klik. Otočil dveřním knoflíkem, strčil do dveří a otevřel je.

Uvnitř Coleova bytu stál muž s prstem namířeným rovnou na něho: „Kdybych tě chtěl mít mrtvého, byl bys

mrtvý.“

40

Zbraň mám na boku… ruku plnou… pošty, neupusť ji a neudělej žádnou hloupost…

„Nedělej to!“ Muž uvnitř Coleova bytu byl obrovitý, podsaditý, v nedopnutém saku. „Nemusíš to dělat! Kdybych tě chtěl mít mrtvého…“

„Já vás prvně slyšel.“

„V předsíni naši záležitost projednávat nemůžeme.“ Muž

mu pokynul, aby šel dál.

Cole zůstal stát na místě.

„Neboj se.“ Opět mu pokynul. Silné ruce, pevný pohled, něco přes padesát. „V tvém bytě žádné štěnice nejsou.“

„Vy jste hubič hmyzu?“

„Naštěstí pro tebe nejsem.“

Cole položil svůj kufřík na zem a opřel jej o zeď. Ten pohyb schoval jeho pravou ruku. Ať si zvykne na, to, že proti němu nechceš využít žádnou šanci. Cole hodil poštu a klíče na stůl.

„A teď vyndáme doklady,“ řekl muž v jeho bytě. „Levou rukou.“

„Vy přece víte, kdo jsem,“ ohradil se Cole.

„život se netočí jen kolem vás.“ Cizinec sáhl do kapsy svého saka a vyndal průkaz, který otevřel pohybem vypovídajícím o létech praxe: „P. J. Toker. Zvláštní agent FBI.“

Cole udělal krok kupředu, aby na průkaz líp viděl. Dveře jeho bytu se zavřely. „Pokud to není pravé, jde o dokonalý padělek.“

„Hele, kámo, je to pravé.“ Obrovitý muž přendal doklady do své pravé ruky, levou nadzvedl klopu svého saka. „Stejně jako –“

Cole ho kopl do břicha.

Velký muž zasténal, zlomil se vpůli a zapotácel se.

Zableskla se černá ocel, Cole vytáhl svou Berettu.

Pojistka už byla odjištěná a náboj přesunutý do komory, jen vypálit, v technické poloze zvané izraelský stav.

„Přestaň mě už štvát!“ Cole namířil zbraň do otevřených dveří ložnice. Nikdo tam nebyl. „Otoč se! Ruce na zeď!“

Supějící, po dechu lapající nezvaný návštěvník vyhrkl: „Klid, Cole. Klid!“

Cole zabořil hlaveň své Beretty do mužových širokých zad: „Ukaž mně, jak jsi zatraceně rychlý, a bude to poslední věc, kterou v životě uděláš.“

Rychlým pohybem našel zbraň na mužově pravém boku: .357 Magnum, ne novou čtyřicetikalibrovou automatiku, co svým agentům vydává FBI, ale to by mohlo být v pořádku.

Cole ji odšoupl po podlaze k předním, dveře nejsou

zamčené! Dál muže prohledával, našel pouta, svazek paklíčů a nad jeho kotníkem velice zastaralou automatickou pistolu ráže pětadvacet, kterou poslal za Magnumem.

„Odstup od zdi! Zacvakni si do pout pravou ruku. Jdi zpátky, tamhle!“

Velký muž poslušně plnil Coleovy příkazy. Cole mu spoutal ruce za zády a připoutal ho ke sloupku blízko kuchyně, který rozděloval místnost.

„Zkus se pohnout!“ Cole pokývl směrem k ložnici. „Jestli máš kámoše –“

„Jsme tu jen ty a já, člověče.“

„To doufám, ty idiote!“

„Říkej mi P. J.“

Cole ze sebe setřásl svrchník, hodil rozevlátý kus oděvu do ložnice a mávaje zbraní ze strany na stranu, vyrazil za ním.

Šatna, prázdná. Koupelna, prázdná.

Obrovitý muž byl stále připoutaný. Cole zamkl přední dveře. Sebral zbraně, vyndal zásobník pětadvacítky, vysypal náboj z komory.

„Libí se mi tvůj styl,“ řekl muž, když Cole vytřepával náboje z medvědobijeckého revolveru .357 Magnum. „živ svůj hněv, udrží tě to naživu.“

Cole spustil ruku se zbraní ke svému boku. „Kdo sakra jsi?“

„P. J. Toker. Poslal jsi do éteru hlášku o jisté právnické

firmě.“

„A tvoje vloupání má být odpovědí?“

„Člověk si vždycky najde způsob, jak to či ono zařídit.

Když jsem si tvoji hlášku přečetl, vyřídil jsem pár hovorů.

Jeden z mých frekventantů u vás dělá správce.“

„Měl jsi ho naučit, aby držel zavřenou hubu.“

„Naučil jsem ho ctít si zákon a chovat se férově vůči svým přátelům.“ Muž pokrčil rameny. „Je to dobrý agent.

Snažil se mně usnadnit rozhodnutí, jestli mám pomoct inspektorovi Daltonu Coleovi ohledně firmy Fine, Heifitz a Miller a její spojitosti s občany asijské národnosti.“

„Proto ses vloupal do mého bytu?“

„Koukni na svůj stolek. Půjčil jsem si z oddělení technických služeb krabičku na zjišťování štěnic; zaznamenává frekvenční pulzy a elektrické proudění. Jsi podle ní čistý, ale já i tak raději odpojil tvoje telefony. Stačí jim vytočit číslo a změní ti telefon v mikrofon.“

„Kdo oni?“

„To mi pověz ty, brácho. Nevadilo by ti, kdybys mně sundal ta pouta? Kdybych tě chtěl mít mrtvého –!“

„Jasně, jasně,“ řekl Cole. „Jenomže lidé svá rozhodnutí často mění.“

„život je prostě hra.“

Cole o tom chvíli přemýšlel. Sundal mu pouta.

P. J. si mnul břicho. „Jsem rád, žes mě nekop do koulí: Jsou sice staré, ale ješté pořád užitečné.“

„Tvoje břicho bylo blíž.“

„Taky je větší.“ P. J. uposlechl Coleův pokyn a posadil se k jídelnímu stolu. „Víš, že na tebe nasadili sledovačku?“

Cole se zamračil.

„Parkují dole na ulici. Dalekohled máš u okna.“

„Tys prohledával můj byt!“

„Jen dokud jsem nenašel, co jsem potřeboval. Modrý Ford zaparkovaný v boční ulici; dobrý výhled na vchodové dveře a podzemní garáž!“

Svíraje Berettu v pravé ruce, Cole projel ulici svým dalekohledem. Řada zaparkovaných vozů, žádný modrý Ford, Tmavý kaštanově hnědý Ford. Na vozech zaparkovaných před ním a za ním byl sníh, ale na jeho kapotě ani na čelním skle nebyl žádný.

Změna stráží: Sledovali ho; modrý Ford odjel ze své pozice, když se objevil kaštanově hnědý.

„Kdo je to?“ zeptal se Cole.

„Pokud pracují pro sttýčka Sama,“ řekl P. J., „mohlo by se jednat o ÚPZ.“

ÚPZ: Úřad pro profesionální zodpovědnost, jednotka FBI zabývající se prověřováním svých vlastních agentů.

„Jsou tady kvůli tobě, brácho,“ dodal P. J.

„Ty jsi z washingtonské pobočky?“

„Ne. Oddělení organizovaného zločinu, se zaměřením na asijské skupiny.“

Cole zastrčil Berettu do pouzdra a vyložil na stolek před P. J. fotografie z Faronových shromáždění: „Znáš tohoto muže?“

P. J. se fotografii uklonil: „Komban-wa, Jošio Čobei.

Osobně jsme se nikdy nesetkali, pane Jošio Čobei, osobní tajemníku viceprezidenta Sugamo Industries, společnosti považované za japonského druhého největšího producenta počítačových produktů. Společnosti, která je hlavním klientem právnické firmy Fine, Heifitz a Miller.“

„Čobei je jakuza,“ řekl Cole.

„Jeho strýc v Tokiu, jeho ojabun, byl jedním ze členů vnitřního kruhu Kanto-kai, noční můry japonských policistů, formální koalice nejvýznamnějších jakuza skupin. Kanto-kai se naštěstí rozpadla v roce 1965.

Čobei studoval na tokijské univerzitě: ekonomii a angličtinu. Ukončil ji v roce 1980. V roce 1982 pracoval jako mladší poradce pro Liberálně demokratickou stranu, jsou v Japonsku na politické scéně od roku 1955. V roce 1987 se Národní policejní agentura doslechla, že Čobei se stal šéfem jakuza skupiny Rengo-kai, což je udivující, protože Rengo-kai se před časem oficiálně rozpadla.“

„žádný šéf gangu nebude pracovat jako politický poradce nebo osobní tajemník u počítačové společnosti,“ namítl Cole.

P. J. se zasmál. „Jasně, to říkali i ti géniové na ministerstvu financí. Taky řekli, abychom Čobeiho nechali

na pokoji.“

„Proč?“

„Šéf té korporace je velké zvíře v oblasti mezinárodní kooperace a obchodních skupin. Mocní, kteří pracují s našimi šéfy, se stýkají taky s Čobeiho kolegy. Proto prý Čobei nemůže být jakuza. A já? Kvůli tomu, že jsem tuhle záležitost rozvířil, mě nazvali ‚rasistou‘.“

„Musel jsi toho nechat. Jakuza –!“

„Nemysli si, že jakuzu znáš,“ řekl P. J. „Jakuza je republika sama pro sebe. Devět hlavních skupin, stovka tisíc členů, spřízněné zločinecké gangy. Na jaře 1994 pořádaly jakuza skupiny setkání s mafiánskými rodinami v jednom pařížském hotelu. Také pracují s čínskými Triádami. Říká ti něco sokaija?“

„Já už si nepamatuju ani francouzštinu, co jsem se učil na střední škole,“ zasmál se Cole.

„Věděl bys to, kdybys pracoval na Wall Street. Sokaija jsou umělci ve vydírání. Skupují cenné papíry, navštěvují každoroční setkání korporací, a pokud nejsou podplaceni, kladou zahanbující otázky ohledně osobních skandálů výkonných šéfů nebo obchodních selhání. Někdy vyprovokují slovní potyčku. V Americe se zaměřili na AT&T, IBM, General Motors, Dow Chemical, Bank of Amerika a v roce 1987 málem položili na lopatky City Bank of Honolulu.

V roce 1994 se sloučilo dohromady kolem tisícovky

japonských korporací, aby sokaiju zničily, svolali jejich každoroční setkání na jediný den, spojili se s japonskou policií.“

„Podařilo se jim –“

P. J. Colea ignoroval: „Zvláštní věcí na sokaije je to, že korporace Sugamo s nimi přestala mít problémy v roce 1992

– dva roky před krachem. Pět let poté co se Čobei stal šéfem gangu. V témže roce byl Čobei najat Sugamem.“

„Povídej dál,“ pobídl ho Cole.

„Já si myslím, že Čobei ‚upotřebil‘ taktiky sokaiji, použil peníze jakuzy, koupil si vstup do Sugama. Tím si získal legitimní podnikatelskou moc, politický vliv. Jeden levicový tokijský list tvrdí, že Čobei se stal kuromaku, to je černá záclona v divadle Kabuki, něco jako politický makléř.“

„Což na osobního tajemníka není zlé.“

„Nikdy nebyl usvědčen z žádného zločinu, ani jednou nebyl uvězněn. Má všechny prsty a žádná viditelná tetování.“

„Jak ses na Čobeiho zaměřil?“

„Před třemi lety prošel celnicí v Honolulu. Měl s sebou…

do angličtiny to bylo přeloženo jako ‚pomocník‘. Na tomhle pomocníkovi byla tu a tam vidět typická tetování.

Zpravodajská služba celníků pořídila fotografie, zapsala si čísla pasů, poslala nám hlášení.“

Před oknem Coleova bytu se k zemi snášel sníh.

„To je všechno, co máš?“

P. J. uhodil pěstí do stolu: „To všechno mně trvalo zatracené tři roky! Čtyři cesty do Tokia! Spoustu zdvořilého vyptávání se a uklánění a spojování teček! Jak jsi na něho sakra narazil ty?“

„To není tvoje věc.“

„Jdi do háje, inspektore. Já tímhle vyšetřováním dávám v sázku svůj krk a –“

„Proč?“ řekl Cole. „Určitě bys byl schopný přijít na způsob, jak –“

„Přišel jsem jen na to, že když se jakuza snaží kolonizovat nové území, s nikým se nemazlí a nehraje žádnou amatérskou hru.“

Cole zavrtěl hlavou. „To nestačí. Jsi starý profík: Proč? “

„Prostě nechci, aby moje vnoučata v téhle zatracené zemi skončila jako roniové.“

Lampy v Coleově bytě vydávaly měkkou, teplou záři.

„Asi vím, co tím myslíš,“ řekl.

„Kde jste pořídili ty fotograťie? Naše oddělení mělo právo –!“

„Ty pro to oddělení už nepracuješ,“ namítl Cole.

„Větší ruce než vaše se snažily odřezat mně koule.“

„Tvoje koule teď pracují pro mě.“ Cole si mnul čelo. „Jdi do své kanceláře, hned. Udělej kopie všeho, co máte na Čobeiho, a čehokoli jiného, co si myslíš, že by mohlo být užitečné. Dávám ti pár hodin, pak začnu obvolávat patřičná místa.“

„Dáváš mně nůž na krk?“

„Vůbec nevím, kam to všechno povede,“ řekl Cole. „Jsi schopný odejít odsud, aniž by si tě ti hoši venku všimli?“

Oba muži chvíli jeden druhému pevně hleděli do očí. P. J.

sebral ze stolku svůj Magnum a natáhl ke Coleovi dlaň.

Cole mu do ní vložil náboje.

Starší agent se měl čile k odchodu. Cole čekal, dokud P.

J. nezvedl diplomatku, ve které měl elektronické odposlouchávací detektory.

„Ještě jedna věc,“ řekl mu Cole. „Až mě takhle přepadneš příště, bez milosti tě zastřelím.“

„Sakra šéfe, příště už mě tu neuvidíš.“ Pak byl pryč.

Cole za ním zamkl dveře.

žádné vzkazy na záznamníku. Byl tam nějaký, když

přišel P. J.? Zastrčil telefonní šňůru zpátky do zásuvky.

Ze svého kufříku si vzal, co potřeboval, pak otevřel posuvné skleněné dveře vedoucí na úzký balkon. Vzduch byl chladný; sněhové vločky na něm roztávaly jako zmrzlé slzy. Dole na ulici viděl kaštanově hnědý Ford. Dalton rozložil svůj mobilní telefon.

41

Na washingtonská předměstí se tiše snášel sníh. V kaštanově

hnědém Fordu s vypnutým motorem seděli dva muži.

„Dnes večer už nikam nepůjde,“ řekl muž skrčený za volantem.

„Šťastný chlapík,“ ozval se muž na sedadle vedle něho.

„Chceš si vzít první hlídku?“

Řidič si povzdechl. „Nemáš konývku?“

„Na to zapomeň!“ odsekl jeho partner, když kolem nich po kluzkém svahu jednosměrné ulice pomalu projela dodávka.

„Poslyš,“ řekl řidič Forda, „já za to nemůžu.“

„Vypil jsi strašně moc toho zatracenýho kafe!“

Dva bloky od místa, kde parkovali, se ze sněhu zhmotnil bezdomovec zabalený v dece. Natáhl svou holou dlaň nad mřížku kanálu. Sněhové vločky líbaly klouby jeho prstů.

„Potřebuju tu konývku,“ trval na svém řidič.

„Už jsem ti řekl, že jsi neměl pít tolik toho zatracenýho kafe!“

„Byla mně zima!“ Řidič sklouzl očima z bezdomovce.

„Já o ty svoje problémy s prostatou nestál a teď si prostě musím ulevit.“

„A já zas nepotřebuju celou noc sedět v tomhle zatraceným autě a cejtit konývku od mlíka plnou tvých studených chcanek.“

„Ta konývka je tu i pro tebe!“

„Jo,“ řekl pasažér, když si to bezdomovec začal šinout přes ulici na jejich stranu chodníku. „Přesně tak.“

„Tak co podle tebe mám dělat?“

„Musíš to prostě vydržet!“

„Ty to musíš vydržet!“

„Promiň, ale já jsem ženatý.“

„Aha,“ zamrkal řidič. „Nech toho! Nesnaž se mě rozesmát!“

„Kdy s tím půjdeš k doktorovi?“

„Víš, co tam se mnou bude provádět?“ Řidič pohlédl do zpětného zrcátka: Další dodávka pomalu sjíždějící dolů po svahu silnice, vlhká tajícím sněhem. „Půjdu tam zítra, jasné?

Teď ale potřebuju –“

„Jdi tamhle ke stromu.“

Řidič vyhlédl z vozu na svou stranu. Za sklem okénka čekal chodník a za ním udržovaný travnatý pruh.

„Vždyť je to jen zatracený keř! Není dost vysoký, aby –“

„Sakra, vždyť tě nikdo neuvidí! Každému je to stejně jedno!“

„A co on?“ Řidič ukázal na bezdomovce, který teď byl ve vzdálenosti šesti vozů od nich a šoural si to stále blíž, zjevně opilý.

„Ten se o tebe tak bude zajímat.“

Řidič vystoupil z vozu. Nachýlený kupředu pospíchal směrem k zelenému keři blízko mírné vyvýšeninky. Dorazil k němu, rozepnul si kalhoty. Jeho partner ve Fordu se podíval stranou

Uviděl Daltona Colea stojícího ve zlaté záři linoucí se ze

čtverce skleněných dveří budovy, kde se nacházel jeho byt.

„Sakra!“ Muž popadl z palubní desky dalekohled, namířil jej za bezdomovce. Nebylo o tom pochyb: Cole, jako by čekal na taxík nebo vůz, který ho má vyzvednout.

Muž otočil klíčkem zapalování, zmáčkl tlačítko, kterým se automaticky otevíralo okénko na straně pro řidiče.

„Hej!“ zasyčel na svého partnera, který se ohlédl přes rameno s výrazem paniky ve tváři.

„Musíme jet!“

„Ještě jsem se ne –“

Do noci explodovala červená světla a sirény.

Bezdomovec se najednou ocitl vedle muže sedícího ve Fordu, mířil na něj pětačtyřicítkou a křičel: „Policie!

Opovaž se sakra hnout! Policie!“

Řidič u zeleného keře se otočil a s otevřenými ústy nevěřícně pohlédl na svého partnera. Než si stačil upravit kalhoty, přes vyvýšeninku skočil muž s puškou, srazil ho k zemi a se zbraní namířenou na něj řval: „Ani hnout!“

Noc se stala kaleidoskopem: policejní vozy s otáčejícími se červenými a modrými světly; chlápek s pětačtyřicítkou, křik, Cole, lesknoucí se oči; policajti v modrých kabátech, se zlatými písmeny OBLASTNÍ POLICIE MONTGOMERY, kteří ohýbali muže z Fordu přes kapotu jejich vlastního vozu.

„Tohle nám dělat nemůžete!“ vyjekl pasažér.

„Právě jsem to udělal,“ odbyl ho Cole.

„Vy nevíte, kdo –“ začal řidič, pak zmlkl.

Poručík Oblastní policie Montgomery ukázal Coleovi a Nickovi kožená pouzdra s průkazy a odznaky, která vzal mužům z Fordu: „Federální policie Spojených států.“

„Musím konstatovat, že ty doklady vypadají jako pravé,“

poznamenal poručík.

„Skutečná federální policie by neobtěžovala inspektora FBI,“ namítl Cole.

„Um-hmm,“ přikývl poručík.

„Podepíšu papíry,“ řekl mu Cole. „Všechno je to na mou zodpovědnost.“

„Z čeho je máme obvinit?“

„Maření výkonu služby agenta FBI.“

„Tahle pohádka nám neprojde. Kromě toho, jsme místní policie, ne…“

„Zatkněte je za neslušné odhalování,“ ozval se Nick.

„Nicku, vy jste ale číslo,“ zasmál se důstojník, který podle mapy velel policistům hned za čárou od říše, kde kraloval Nickův odznak. „Tihle banditi mají průkazy a legální právo být tam, kde byli. Na tohle svinstvo svou penzi nevsadím.“

„Máte přece ten dobropis z FBI,“ připomněl mu Cole.

„Ten mně bude houby platný, až vám zítra taky seberou doklady.“

„Zítra je zítra. Dnes můžete tyhle dva legitimně odvézt do vašeho krámu a ověřit, o koho se jedná.“

Poručík zavrtěl hlavou. „Tak jdeme, amigos. Vyřešíme to všechno hezky u nás.“ Jeho muži odvedli dva federály v poutech k vozům policejních hlídek.

Nick zvedl deku z místa, kde ji předtím upustil. „Řek bych, že tohle noční drama potvrzuje přinejmenším jednu věc.“ Cole pohlédl na policistu z oddělení vražd: Zsinalost jeho tváří dokonale odpovídala roli bezdomovce, které se ujal, stejně jako jeho krví podlité oči.

„Opilý či střízlivý,“ pokračoval Nick, „dokážu ti krýt záda.“

Nick přes policistův úsměv ucítil vůni mentolky.

42

„Nevím, oč vám vlastně jde,“ řekl Cole třem mužům, kteří seděli proti němu v kanceláři na pátém poschodí ministerstva spravedlnosti. Venku se toho úterního rána úsvit ještě nestačil probrat z temnoty.

Autorita tria před ním vyzařovala především z muže, který z nich měl nejšedivější vlasy: z náměstka ministra spravedlnosti, NMS. Upíral oči kamsi za Colea. Místoředitel Oddělení kriminálního vyšetřování FBI, MOKV, se také nedokázal Coleovi podívat do očí. Zato asistent náměstka ministra spravedlnosti, ANMS, se do agenta FBI zrakem

přímo propaloval: „Včera večer –“

„Jsem dělal svou práci. Překazil jsem akci lidí, kteří se na mě bez mého vědomí pověsili.“

„Z toho, co je nám známo,“ řekl jeho nadřízený z FBI, „jsme já ani úřad nevěděli, že vás sledují.“

„Jako bychom měli málo problémů!“ vyštěkl ANMS.

„Především po Coleově debaklu v Montaně, po –“

„Po čím debaklu?“ ohradil se Cole.

„Nejsme tady proto, abychom svalovali vinu jeden na druhého,“ řekl ANMS.

„Samozřejmě že jsme,“ namítl Cole.

„To sledování bylo na místě a prozíravé!“ řekl ANMS.

„Kvůli vaší vlastní bezpečnosti! Co když se náš hlavní podezřelý zaměří na –“

„Nesmysl,“ zavrtěl hlavou Cole. „Kdy jste na mě nasadili federály? Poté co jsem zahájil vyšetřování té právnické firmy?“

MOKV si povzdechl, pak odpověděl: „Ano.“

„Vy chráníte Jošio Čobeiho,“ svitlo Coleovi.

„To ne!“ vyštěkl ANMS.

„Japonci vás donutili zahájit protitrustové vyšetřování proti Faronovi,“ pokračoval Cole. „Jsou to stejní lidé, co dali tip vašim hochům na ministerstvu spravedlnosti, poštvali proti Faronovi Hill, přiměli vás –“

NMS si odkašlal. „Vidíte to špatně.“

„Já mám dobrý zrak.“

„Ale ne dost dobrý,“ namítl NMS. „Naše ministerstvo ani nikdo jiný v této místnosti neprovedl v souvislosti s panem Faronem Searsem nic neetického nebo nelegálního.“

„Všechno to přece začalo ilegálním odposloucháváním,“

poznamenal Cole.

„Nepovoleným,“ opravil ho velitel práva a pořádku.

„Jenomže vy nosíte vodu na –“

„Podniky Farona Searse představovaly pro protitrustové regulátory a vyšetřovatele problém již dlouho předtím…“

„Před čím? Předtím než tady začala operovat jakuza?“

„Faron Sears je legitimním problémem,“ řekl prezidentem dosazený NMS.

„Jakým problémem? Ekonomickým? Právnickým?

Politickým?“

„Ano,“ odpověděl NMS. „A ano, právníci, kteří pracují pro různé japonské zájmy, byli mezi těmi, kdo přinesli důkazy našim –“

„Právníci korporace Sugamo,“ řekl Cole. „Vyrábí stejné počítačové produkty jako Faron.“

„Domnívám se,“ řekl NMS, „že právě oni byli mezi zainteresovanými stranami, které se s námi spojily, aby nám pomohly –“

„Vy hoši,“ přerušil ho Cole, „nejste zvyklí pracovat na ulici. Nejste schopní vycítit prašivou krysu. Práskače, co udává člověka, kterého nenávidí!“

„Zabýváme se tu opravdovými případy a opravdovými

zločiny,“ ozval se ANMS. „Zatímco vy skalní agenti po celou dobu zavíráte jen prašivé krysy.“

„Vám a vaší politické straně se to jen hodí, že Japonci upustili čtvrťák, co?“

„Něco takového už nikdy ani nenaznačujte!“ okřikl ho ANMS.

„Co uděláte? Řeknete Čobeiho gorilám, aby se postaraly o jednoho…“

„Chováte se nepřístojně, Cole?“ ozval se Coleův nadřízený z FBI.

„Vy mě k tomu nutíte!“

„Máte pravdu,“ řekl NMS. „Tady jde o víc než jen o obvyklé protitrustové vyšetřování. Japonské zájmy ale nebyly jediným spouštěcím mechanismem celé této akce.

Americké zdroje na vyšetřování Farona Searse také obětovaly nějaký ten dolar.“

„A co jste za to, že jste na Farona Searse vypustili psy, dostali vy?“ vyzvídal Cole.

„Uspokojení z toho, že děláme svou práci.“

„Mým jediným úkolem je zabránit tomu, aby byl zavražděn,“ řekl Cole. „Zabránit jakuze, aby zvyšovala svůj vliv v –“

„Co vy jste zač?“ opáčil ANMS. „Nějaký novodobý rasista zaměřený na šikmooké? Sugamo je legitimní mezinárodní –“

„Proč tedy v té jejich hře figuruje Čobei?“

„Protože pracuje pro Sugamo, ne naopak,“ odpověděl ANMS. „A poněvadž vy jste včera večer odhalil svoje utajení, přečetl jsem si všechna hlášení, a kromě poplašných řečí z vaší kanceláře –“

NMS zvedl ruku, obrátil se ke Coleovi: „Máte podezření, že jakýkoli z těchto elementů by mohl mít něco společného se spiknutím, jehož cílem je zavraždit Farona Searse?“

„To kdybych proklatě věděl,“ povzdechl si Cole. „Ale máme vodítko.“

„Jestli to zase zpackáte, jste odepsaný –“

Pohled šedovlasého muže ANMS umlčel.

„Máte autoritu vyšetřovat a zneškodnit jakékoli přímé ohrožení života Farona Searse,“ řekl NMS, „bez ohledu na jeho původ, bez ohledu na to, kdo by v tom mohl být zapletený. Dělejte to.“

„To mně nestačí,“ namítl Cole.

„Promiňte?“ řekl NMS.

„Tohle jsem měl i tehdy, když jste si mě sem přivezli poprvé,“ řekl Cole. „Měl jsem to v okamžiku, kdy jsem složil přísahu a byl jsem přijatý do FBI. Už jednou jste mě podrazili. Uděláte to znovu.“

Jako by patřil jemu, Cole šel za stůl NMS a vzal si z něho list papíru a pero. Usmál se na ANMS, pak mužovu nadřízenému řekl: „Chci hlavu toho vašeho psíčka.“

„Počkat!“ zaprotestoval ANMS. Zvedl ruce k šedovlasému muži, který ho dostal na Harvard. „Já nejsem –

“

„Vy jste cena,“ řekl Cole.

„Za co?“ nechápal NMS.

„Za to, že jste mně už jednou podkopli nohy,“ odpověděl Cole. „A za to, že já žádné čtvrťáky na ta vaše malá špinavá tajemství utrácet nebudu.“

„Nechte toho!“ okřikl ho ANMS. „Já přece nejsem kus –“

NMS ho zvednutím pravé ruky přerušil: „Scotte!“

Mentor a chráněnec hleděli jeden na druhého. Mladší muž zamrkal. Nebyl schopen slova. Cole mu podal pero a papír.

„Pište,“ řekl Cole, který hovořil k ANMS, ale oči upíral na šedovlasého muže, zatímco jeho nadřízený z FBI mlčel a jen se díval.

„Adresujte

to

ministrovi

spravedlnosti.

Datum

neuvádějte. Pište: V důsledku svého neprofesionálního chování v mnohačetných incidentech souvisejících s vyšetřováním prováděným na nejvyšší příkaz tohoto ministerstva a Bílého domu inspektorem Daltonem Colem, pověřeným tímto úkolem…“

A Cole jmenoval NMS a MOKV sedící v místnosti…

„…trvám na své rezignaci, platné po obdržení tohoto dopisu.“

ANMS se rozkašlal, ale pero dál škrábalo jeho osud na papír. Když utichlo, Cole řekl: „Podepište to.“

Cole přešel ke stolu, přečetl si papír nad ramenem

chvějícího se muže. Hodil na stůl obálku.

„Vložte to dovnitř. Nezalepujte obálku.“

ANMS se pohyboval jako zombie. Cole obálku vsunul do kapsy svého saka, pak pohlédl do zničených očí ANMS: „Nechte si svůj fajnový titul. Ale od teďka už nepracujete pro ně; pracujete pro mě. Pomohl jste jim podrazit mně nohy. Nedovolte jim udělat to znovu. Pamatujte si, že jsou schopní zničit vás. Pamatujte si, kdo má vaše koule v kapse, dopis s hlavičkou, otisky prstů, rukopis. Vaše koule a jejich přezdívku, krysí prdel.“

Cole se otočil ke dvěma starším mužům. Okna kanceláře se začala projasňovat šedivým světlem.

„A teď mě omluvte, pánové,“ řekl. „Mám práci.“

43

Toho úterního odpoledne bylo v New Yorku zataženo a taxíky rozsvěcovaly svá světla velmi brzy. Portýr u hotelu na Páté Avenue se dotkl svého klobouku na pozdrav třem asijským podnikatelům, kteří zajeli k obrubníku a vystoupilí z vozu. Nejstarší z nich nesl v ruce tenký diplomatický kufřík. Černý kabát měl rozepnutý, jako by mu studený vítr ani v nejmenším nevadil. Ten nejmladší rázoval před svými dvěma společníky. Také z nich byl nejmohutnější. Pod

svrchníkem se mu dmul mocný hrudník, vlasy měl nakrátko ostříhané a jeho tváře byly masité. Ruce měl prázdné. Mezi nimi šel muž středního věku, s hladkou pletí a dokonale upravenými vlasy. Když starší muž vešel do hotelového vestibulu, vrátný se mu uklonil a zamířil s ním k recepční přepážce. Otočné dveře vstrčily dovnitř muže středního věku. Uviděl, jak staršího muže odvádějí pryč, a zamračil se.

Cole k muži přišel, hluboce se uklonil a zarecitoval slova, která se naučil zpaměti a procvičil si je s P. J. Tokerem během letu z Washingtonu: Konniči-wa, Čobei-san.

Sunaimasen ga –

Jošio Čobei hleděl na neznámého Američana: „Hai?“

Přes Čobeiho rameno Cole viděl, jak otočné dveře vstrčily dovnitř tělesného strážce. Muž zaváhal přesně tak dlouho, aby mu P. J. stačil ukázat svůj odznak. Čobei to viděl. Když se otočil zpět ke Coleovi, jeho oči říkaly, že všechno chápe.

„Meiši o dozo.“ Cole oběma rukama podržel před Čobeiho očima svoji kartičku, tak aby si ji muž mohl přečíst.

Čobei projel očima japonské znaky a reliéf pečeti.

„Gomennasai,“ řekl Cole, s nadějí, že nacvičené fráze jsou stále vhodné pro danou situaci. „Nihon go wa, hon no sukoši šika širimasen.“

„To je v pořádku, inspektore Cole,“ řekl Čobei. „Mluvím docela obstojně anglicky.“

„Domo,“ řekl Cole.

Čobei pokývl tělesnému strážci, který následoval P. J. ke dvěma křeslům u dveří. Coleovu kartičku si Čobei strčil do kapsy.

„Budete tak laskavý a dáte si se mnou čaj nebo nějaký drink?“ Cole pokynul ke dvěma křeslům ve vestibulu.

„Močiron,“ řekl Čobei. „Jorokonde.“

Když Cole neodpovídal, Čobei se usmál: „Áách. Vaše znalost japonštiny je skutečně omezená. Omlouvám se.

Bude mi ctí připojit se k vám.“

Čobei svižně prošel kolem Colea k jednomu z křesel, kde se posadil. Když k němu dorazil Cole a sedl si proti němu, usmál se.

„Kdybyste byl tak laskav,“ řekl Čobei, „můj ředitel, můj zaměstnavatel, je už starší člověk. Kdybyste ho pustili…

aby mohl odejít do svého pokoje…“

„Tohle je Amerika,“ řekl Cole. „Může si jít, kam chce.“

Čobei pokývl staršímu muži sedícímu za stolkem na druhé straně vestibulu. Muž se uklonil ženě, která ho zadržela, odešel k výtahům a vyjel vzhůru do oblak.

„Váš teppodama může jít taky,“ řekl Cole.

„Moje… ‚gorila‘?“ opáčil Čobei. „Je mi líto, ale musím vaši japonštinu poopravit. Můj společník je doprovodným úředníkem firmy Sugamo.“

„Můj slang je zřejmě nedokonalý.“

Čobei mávl rukou. „To nevadí. Můj společník tady počká.“ Přišla k nim žena, zapsala si jejich objednávku.

Když odešla, Cole řekl: „Chtěl byste vidět moje další doklady?“

„Vaše identita byla prokázána dostačujícím způsobem,“

odpověděl Čobei.

„Stejně jako vaše.“

„Čím v tom případě může pouhý viceprezident Sugamo lndustries pomoci slavné FBI?“

„Možná to budeme my, kdo pomůže vám.“

„Ach tak,“ řekl Čobei. Servírka postavila na stolek porcelánové šálky s kávou a stříbrnou konvici, ze které se kouřilo. „A jak byste to chtěli udělat?“

„Velmi se zajímáte o americké politiky a o vládu, stejně jako o obchod,“ řekl Cole.

„Bylo by nezdvořilé ignorovat kulturu země, která je spojencem a přítelem mé domoviny. Být ignorantem vůči vládě, která řídí trh, na němž se podílí i Sugamo.“

„Já tady nejsem od toho, abych vám pomáhal vydělávat.“

Čobei se usmál. „To mě moc mrzí.“

„A taky tady nejsem kvůli Sugamo, ne přímo.“

„V tom případě… v jaké záležitosti bychom mohli mít společné zájmy?“

„V záležitosti Farona Searse.“

„Pan Sears je v obou našich zemích velmi ctěným a váženým partnerem. Významným a respektovaným podnikatelem v oblastech, kde se Sugamo rovněž –“

„Spousta lidí jeho politiku nenávidí,“ podotkl Cole. Čobei

pokrčil rameny.

„Proč Farona Searse sledujete po celé zemi?“

„Sleduju? Nejsem si jistý, co tím míníte, ale… jak jste řekl, tohle je svobodná země, člověk tu může jít, kam si zamane.“

„Řekl jsem, že tohle je Amerika. Neřekl jsem, že je svobodná.“

Čobei upíjel svou kávu. „Amerika má mnoho věcí, které se mně na ní líbí. Například pití kávy, levného a příjemného životabudiče.“

„A legálního. Na rozdíl od některých ‚povzbuzovačů‘,“

řekl Cole. Použil slangový výraz pro amfetaminy, které jakuzu učinily středem japonského problému s ilegálními drogami.

„Taky se mně líbí Elvis Presley a Marilyn Monroe,“

dodal Čobei.

„Takže vy máte rád mrtvé Američany?“

„Někdy je zapotřebí smrti, abychom si začali cenit toho, co máme.“

Coleův zrak se setkal s pevným pohledem hnědých očí proti němu. „Co Faron Sears?“

„Proč se o něj zajímá FBI? Možná je to součástí vaší americké kultury, kterou ne zcela jasně chápu. Měl bych se poradit s některým z právníků mé společnosti, aby rozšířil moje obzory?“

„Kdo by si pomyslel, že Jošio Čobei potřebuje běžet ke

gaijun právníkovi, aby mu pomohl popovídat si nad kávou.“

„Tvrdil jste, že FBI by mně mohla pomoci,“ řekl Čobei.

„Vaše káva je vynikající, ale jinak je pro mě už dost pozdě.“

„Doufám, že ne příliš pozdě,“ řekl Cole. „Je nepopiratelnou skutečností, že společnosti Farona Searse jsou obchodními rivaly Sugamo.“

„Americké firmy ovládají padesát čtyři procent japonského obchodu se softwarem,“ řekl Čobei. „To znamená, že softwarové společnosti pana Farona Searse jsou rivaly mojí korporace dokonce i v mé zemi. Stejně jako IBM, MBD, Microsoft, Lotus a mnoho dalších. Jistě, jejich prezidenti nikdy na veřejnosti nepronášeli pomlouvačné protijaponské řeči.“

„On pouze lid své země varoval před jakuzou. Vás to znepokojuje?“

„Do toho, co mne znepokojuje, vám nic není. Ani do toho, co znepokojuje mou organizaci.“

„Máte na mysli Sugamo Industries?“

„Faron Sears rozšiřuje nepodložené negativní postoje o mé zemi. Financuje politické a ekonomické skupiny, aby protijaponské rozpoložení ještě posílil. Zaměstnává bývalého kongresmana, který proti nám štve na Capitol Hillu a vytváří politickou mašinerii, aby se pan Faron Sears mohl stát prezidentem Searsem nebo aby pan Faron Sears mohl mít loutkovou vládu, která mu splní každé jeho přání.

Od člověka v mé pozici by bylo nezodpovědné ignorovat

pana Searse. Takový člověk by byl lehkomyslný ve zvažování svých povinností a nedůsledný v jejich… plnění.

Doufám, že moje angličtina je správná,“ dodal Čobei, s úsměvem.

„Ano, rozumím vám dokonale. FBI dělá starosti skutečnost, že obchodní rivalové pana Searse by se mohli uchýlit k násilí.“

„Vaše země je tou nejnásilnější na světě,“ podotkl Čobei.

„Proto jsem tady. Pokud se Faronovi něco stane, potíže čekají každého, kdo se o něho kdy zajímal. Každého, kdo byl jeho sokem. Každého, před kým varoval. Každého, jakéhokoli jména a původu.“

„Chápu. Takže tou vaší ‚pomocí‘ má být varování?“

„Sugamo je v naší zemi vítána,“ řekl Cole. „Ale…“

„Ale co?“

Cole se usmál. Pak, o chvíli později, řekl: „Doufám, že jsem se vyjádřil jasně.“

„Všichni v něco doufáme.“ Čobei zavrtěl hlavou. „Takže vy jste ti slavní agenti. Ve filmech vypadáte mnohem větší a silnější.“

„Ve skutečném životě jsme tvrdí až dost.“

„Sekáči,“ zavrněl Čobei.

„Domo.“ Cole vstal první. „Kávu platíte vy.“

Čobei se zasmál. „Sekáčské.“

Když Cole prošel ven otočnými dveřmi, s P. J. v patách, nesl se za nimi Cobeiho odeznívající smích. Pak znovu

uslyšel: „Sekáči.“

„Cole,“ řekl P. J. Toker, když spolu pospíchali po Páté Avenue, „doufám, že na čemkoli teď pracuješ, bude to stát za to, co jsi právě udělal. Čobei teď ví, že o něm víme. Ví, že hlídáme jeho a Sugamo. Teď bude desetkrát obtížnější došlápnout si na něho i na jakuzu.“

„Můžeme si gratulovat, že se nám to podařilo dotáhnout až sem,“ řekl Cole.

„Mohl bych si tu pásku poslechnout?“

„Možná někdy,“ odpověděl Cole.

Když se Cole a P. J. přiblížili k vozu FBI, agent sedící vedle řidiče vstal a otevřel inspektorovi zadní dveře.

„Do jaké míry je legální náš zátah na to skladiště v L. A., o kterém jsi mi říkal?“ zeptal se Cole P. J., když vůz vyjel od obrubníku a vmáčkl se mezi pruh jedoucích vozidel.

„Snad bychom dokonce mohli získat soudní příkaz,“ řekl P. J., „když americký ministr spravedlnosti dal v sázku hlavu svého oblíbence.“

„Máme před západním pobřežím tříhodinový náskok.

Soudní příkaz zajistím. Ty se do L. A., můžeš dostat před půlnocí a dohlédnout na to.“

„Převrátit naruby skladiště, jehož část si pronajala Sugamo, je velké riziko,“ řekl P. J. „Diplomati a páté poschodí a ministerstvo… Když nenajdeme zbraně a amfetaminy z Mexika…“

„Sugamo si stěžovat nebude,“ ujistil ho Cole. „Kdyby to udělali, upoutali by na sebe pozornost. To Čobei nechce; a nechce to ani ten, kdo je legitimním představitelem Sugamo.

Poslouchej mě, P. J.,“ dodal Cole. „Klíčovým slovem téhle akce je ‚zátah‘. Rozumíš mi?“

Chvíli jeli v tichosti, pak P. J. řekl: „Mám dojem, že nejsem jediný, po kom chceš, aby pochopil, že existují nová pravidla.“

Cole mu odpověděl: „Od teďka až do chvíle, kdy se změním z inspektora zpátky ve zvláštního agenta, jdi nemilosrdně po každém a po všem, co souvisí s jakuzou, a především pak co se týká ‚Jošio Čobeiho. Cokoli bude na seznamu tvých přání, zavolej na číslo, které jsem ti dal, a dostaneš to. Jediným pravidlem je, že než kdokoli uvidí, na co jsi při vyšetřování přišel, musím to vidět já.“

Jejich řidič se s vozem prosmýkl kolem pomalého náklaďáku a zařadil se mezi automobily na federální dálnici.

„O čem jste se sakra vy dva vůbec bavili?“ zašeptal P. J.

„O filmech,“ odpověděl Cole.

44

Kyvadlovým vlakem v osm hodin se Cole dostal z New Yorku zpátky do Washingtonu. Posadil se na zadní sedadlo

čekajícího vozu.

„Osm dní do svátku svatého Valentýna,“ zabručel.

„Aha… ano, pane,“ řekl řidič, kterému bylo nařízeno vyzvednout inspektora, udělat, co bude chtít, a neklást žádné otázky.

Cole listoval faxy, telefonními vzkazy, hlášeními.

Kontrola komerčních letů z Montany a sto dvou seznamů pasažérů byla k ničemu. žádné z šedesáti tří malých soukromých letišť v tomto státě nehlásilo, že by s nimi letěl kdokoli podobný Kurtu Vancemu. Podél severních hranic státu spravoval železnici Amtrak. Průvodčí a prodavači jízdenek si nevzpomínali na nikoho jako on. Prohlídky autobusových nádraží také byly promrhaným časem.

Každých devadesát vteřin je ve Spojených státech ukradeno motorové vozidlo. Byla prověřována hlášení o krádeži jakéhokoli vozu v Montaně, obou Dakotách, Wyomingu a Idahu, aby bylo možné určit, zda by zloděj nemohl být Coleovým hledaným. Cole dokonce nařídil prověřit chybějící poznávací značky v těchto státech a pořídit seznam jakýchkoli nevysvětlených čísel.

Stanoviště hraničních kontrol od Seattlu po Sault Sainte Marie zastavovala všechna vozidla a prohlížela obličej každého řidiče, který přejížděl do Kanady. Kanadská jízdní policie prověřovala každého nového člověka na území jejich státu.

Byl prošetřen každý meziměstský hovor učiněný z čísla

Kurta Vanceho za poslední tři roky. Obvolával zásilkové firmy, u kterých si objednával počítačové vybavení a ilegální tiskoviny o všem od budování nové identity až k ovládání technik boje s nožem a příručkám o speciálních komandech. Celé hodiny jeho hovorů byly směrovány na internetový uzel Montany. Dlouhovlasí hackeři honili Vanceho v kyberprostoru.

Každá kreditní karta registrovaná na Kurta Vanceho byla zaklíčována do bezpečnostního systému: FBI bude vědět, kde a kdy byly použity, do dvou minut poté co úředník kartou projede elektronickým skenerem.

Honit uprchlíky znamená vystopovat jejich spojení se skutečným světem. Normální zlosynové volají příbuzným, kontaktují přátele, uchylují se ke schématům koupí a styků, které honicí psi mohou sledovat dál a dál, dokud nenarazí na stopu své oběti.

Jenomže ty nejsi normální, Vance, pomyslel si Cole.

žádná rodina, žádní přátelé, žádní známí.

Předpokládá se, že ho zabiješ tady, uvažoval Cole, když

vyhlížel z okénka vozu FBI do noci, na osvětlenou kupoli sněmovny Kongresu. Předpokládá se, že to uděláš hezky zblízka. Předpokládá se, že nejdřív odděláš Farona, před někým jiným. Proč?

Tým soudních vyšetřovatelů získal z nespálených povrchů předmětů a rozbitých šálků ve Vanceově domě v Choteau dostatečné množství materiálu, aby vytvořil sadu,

která „se vší pravděpodobností“ odpovídala otiskům prstů Kurta Vanceho.

Dotkni se něčeho, Vance. Něčeho, z čeho nějaký policista někde v Americe sejme otisky prstů a prověří je u FBI.

Šest set tisíc místních, státních a federálních policejních důstojníků bylo kvůli Kurtu Vancemu uvedeno do stavu pohotovosti. Tolik Lovců honících jednoho prchajícího fantoma. Bude tu tisícovka falešných stop. A po každém omylu budou lovci méně a méně ochotní riskovat potíže s dalšími chybně zadrženými občany. Každý omyl hodí klacek pod nohy celému vyšetřování.

Potřebuješ peníze, pomyslel si Cole. Hotovost. Přepadni nějakou benzinku, nech se zastřelit rychlým ostřelovačem.

Troufni si na někoho s černým pásem, jako má Sallie, a skonči přivázaný k ambulantnímu vozíku někde na pohotovosti.

Vyjdi ven. Jen na chvíli. Na tak dlouho, aby se na tebe mohly zaměřit všechny naše zdroje, abys nebyl schopný utéct. Kdybychom jen měli dost času.

Řidič nechal Colea vystoupit dva bloky od Faronova ústředí. Dveře do Faronovy kanceláře uvnitř této pevnosti byly zavřené. Laureniny dveře byly otevřené a Cole jimi nahlédl dovnitř.

Lampa zalévala bílým světlem leštěné dřevo jejího pracovního stolu. Lauren seděla obrácená k noci za oknem, oči měla zavřené.

„Neruším vás?“ řekl tiše.

Lauren zamrkala, otevřela oči. Usmála se na něj: „Tradičním způsobem jak prolomit kouzlo, je polibek.“

„V dnešní době by za to člověk mohl jít před soud.“

„Možná,“ řekla, když se posadil proti ní na opačnou stranu stolu.

„Proč jste tady tak pozdě?“

„Čekala jsem, že mě někdo probudí.“ Zasmáli se. „Kde jste byl?“ zeptala se Lauren.

„V New Yorku.“

„Poslal vám tam Faron?“

„Jo,“ zalhal Cole.

„Vy dva a ta vaše tajemství.“

„Zdá se, že všichni nějaká máme.“ Cole ve svém křesle změnil polohu. „Kamkoli jdu, zasypávají mě otázkami, co děláte?“

„Já?“

„Ve společenském smyslu.“

„Ještě že neprobíráte můj soukromý život.“

„O vašem soukromém životě toho moc nevím.“

Obrátila ruce dlaněmi ke stropu. „Všechno je to tady.“

„Ne, dostala jste nový byt –“

„Plný krabic –!“

„Se spoustou ničeho.“

„Máte dobrou paměť,“ pochválila ho. „Co ještě umíte?“

„Myslel jsem, že jsem to já, kdo ví, jak klást otázky.“

„Jenom potřebujete praxi.“

„Co vy jste zač, nějaká odbornice?“

Pokrčila rameny. „Můj otec byl něčím na způsob policisty.“

„Jakého?“

„Takový ten úplně obyčejný. Bylo snadné přestat se s ním stýkat.“

„To byste neudělala,“ nevěřil jí Cole.

Lauren znovu pokrčila rameny. „Říkejte tomu ústup.

Nechala jsem ho žít si po svém, jeho vlastním životem; on pro můj udělal, co mohl.“

„To nezní tak špatně.“

„Všechno záleží na tom, z jakého úhlu se na to díváte.

Teď už je mrtvý a já ho nechávám odpočívat v pokoji. Na jaké otázky byste ještě rád znal odpovědi?“

„Co Faronův chicagský projekt? Koupil prý celé ghetto.“

„Ne celé ghetto: jenom sedm bloků domů, nepočítaje v to školu, pár veřejných budov, veřejný park.“

„Jeho zájmem je…?“

„Vyhnat z té části města chudobu. Je domácím pánem jedenácti stovek dospělých. Udělal ze svých nájemníků ‚investiční partnery‘. Mohou si od něj svoje byty koupit.

Většina jich je bez zaměstnání, takže pro ně staví továrnu na výrobu počítačových produktů v srdci té mrtvé zóny.

Vlastněnou zaměstnanci, spravovanou jeho společností.

Požaduje zkušené a vzdělané pracovní síly. Všichni jeho

zaměstnanci musí být ‚investičními partnery‘, což znamená, že musí žít v dané čtvrti. ‚Investiční partneři‘ se mohou přihlásit do vzdělávacích a rekvalifikačních kurzů pro dospělé, které probíhají v tamní škole. Podle našich dohadů to bude trvat tři roky, než vzděláme průměrného obyvatele ve čtení, v psaní, v matematice plus počítačové vědě, vládních záležitostech, právu, logistice, filozofii, historii, zdravovědě, konzumentském umu. Mají spoustu možností, ale když neprojdou testy, nezískají patřičnou kvalifikaci.

Jejich budoucnost záleží na nich a je pro ně dosažitelná.“

„S malou pomocí od Farona.“

„Nárožní obchody, služby, to vše jim dlužíme. Zájemce, který chce rozjet svůj vlastní podnik, o to musí požádat, předložit plán, prokázat, že má finance, které mu půjčí naše kreditní banka. A samozřejmě musí být ‚investičním partnerem‘.“

„Který žije v ghettu.“

„Soupis zdejšího obyvatelstva byl proveden ještě předtím, než Faron oznámil svůj plán. žádní podvodníci nebo dobrodruzi tam nemají co dělat. Nejsou tam žádní viditelní majitelé nebo šéfové. Zavedl tam zdravotní péči, poradenství, zorganizoval skupiny, které si vzaly na starost údržbu starých veřejných budov.“

„Svoje vlastní policisty.“

„Místní obyvatele, námi vycvičené, vytrénované lidmi od naší bezpečnosti, spolupracující s chicagskou policií a

spadající pod okres Cook: policie místního společenství, která pro místní společenství pracuje. Placená úhradami nájemného nebo splátkami hypoték. Už žádné okupační síly zvenčí. Jako vystřižené ze staré příručky Černých panterů.“

„Hoši se zbraněmi, kteří jsou povinováni věrností Faronovi?“

Lauren zavrtěla hlavou: „Vidíte v tom snad nějaký problém?“

„Dělají mně starosti ti vaši ozbrojení hoši.“

„Jsou to prověření profesionálové smluvně najatí od spolehlivé firmy. Aby v dané čtvrti udrželi klid, pracují jako jakýkoli jiní policisté. Když si vezmete odznak, stáváte se vykonavatelem pořádku, ne andělem spravedlnosti.“

„Tímhle tahem si Faron musel nadělat spoustu nepřátel.“

„Co se týče projektu, hážou mu pod nohy spoustu klacků a taky si dělají starosti s přesunem moci, ale kdo by v podstatě nenáviděl muže, který do toho města vkládá miliardy?“

„Například ten pouliční kazatel. Už ho Monk našel?“

Usmála se. „Na co dnes večer ještě myslíte?“

„Na Leibowitze: Víte vůbec, co dělá?“

„Chrání nám záda před federály. Má na starosti právní otázky. Technické záležitosti. Koordinování Faronova křižác, našeho hnutí, práci s významnými politiky. Proč?“

„Slyšel jsem, že byl obviněn z protijaponských aktivit.“

„Kdo?“ zeptala se. „Leibowitz, nebo Faron?“

„Kde končí plány jednoho muže a začínají ambice druhého?“

„Leibowitz by neudělal nic za Faronovými zády,“

pochybovala Lauren.

„Takže všechno, co dělá…“

„Neptejte se mě na všechno. Vím jen to, co vím. O tom rozhoduje Faron. Všichni jsme volně obíhajícími planetami kroužícími kolem jeho slunce.“

„Vy nejste počítačem řízený satelit.“

„Díky za upřímnost.“ Lauren na okamžik pohlédla kamsi za Colea.

„Co je pravdy na těch Japoncích?“

„Faron proti nim nic zvláštního nemá. Je připravený pomáhat každému, bez ohledu na rasu, vyznání nebo barvu pleti.“

„Snaží se vedrat do vašeho, do jeho, podnikatelského trhu.“

„Snaží se o to.“ Měřila si ho očima. „Prozraďte mi vaše tajemství. Povězte mi, co pro nás vlastně děláte.“

„Všechno souvisí se vším,“ odpověděl Cole. „I s Japonci.

Máme spoustu práce.“

„Jo, všimla jsem si, jak pilná je Sallie. Mnohem víc než

ostatní.“

„Budu se tu teď taky zdržovat víc.“

„Těším se na to.“

Cole rychle řekl: „Vy si opravdu myslíte, že dokáže

změnit poměry v Chicagu? Především pro děti?“

„Dokázal to u sebe. Když se k dětem dostanete včas, můžete ovlivnit celý jejich život.“

„Vy o dětech přemýšlíte hodně?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla. „Nepřemýšlím.“

„Já taky ne,“ řekl Cole.

45

Monk projížděl ulicemi D. C. a Sallie byla s ním.

„Podívejte se.“ Monk pokývl hlavou směrem ke třem chlapcům shluklým k sobě na ulici. „Středa, ještě není ani deset hodin. Je jim kolem šestnácti. Měli by být ve škole.

Vidíte toho chlapíka v autě přes ulici? Dává jim znamení, že zákazník je v pořádku; jeden z poslíčků dojde pro dávku. I kdyby to byla bouda, nečeká ho nic víc než krátký pobyt v pasťáku.“

„Víte toho o obchodu s drogami hodně,“ řekla Sallie.

„Tohle není obchod, je to způsob života.“

„Je to konec života,“ opravila ho Sallie.

„Tuším jste naslouchala Faronovi.“

„Podle vás nemám sama dost rozumu, abych přišla na něco takového?“

Monk vyhlédl přes čelní sklo na ulici, kterou jeli. „Já

myslím, že máte víc rozumu, než víte, děvče.“

„V tom případě mně přestaňte říkat ‚děvče‘.“

Obr za volantem se na ni podíval. „Blbý zvyk. Promiňte.“

„To je v pořádku,“ usmála se Sallie. Otevírá se, začíná být přístupný. Jdi na něj opatrně, nevinně. „Proč si necháváte říkat ‚Monk‘, místo abyste užíval své skutečné jméno?“

Usmál se: „Arthur James zní jako nějaký anglický komorník.“

„Než jste se dal na fotbal, chtěl jste se stát knězem?“

Monk se zasmál. Zabočil s automobilem za roh. „Hmm, před fotbalem jsem prostě byl jen dalším hubeným klukem s kůží v barvě Coca-Coly a očima jako vaječné skořápky. Na zastávce, kde nás sbíral školní autobus, po mně bílí chlapci házeli kameny a volali na mě monkey, opice. ‚Tamhle de ta vopice!‘ Nechal jsem si tu přezdívku, udělal z ní svoje jméno. Už jsem si na ně zvykl.“

„Proč jezdíme stále dokola?“ vyzvídala.

„Kontrolujeme čtvrť. Potřebujeme se ujistit, že je všude klid.“

„Vy myslíte, že by se někdo odsud mohl pokusit ublížit Faronovi?“

„Byly doby, kdy jsem si to myslel,“ zašeptal Monk. Vůz projel kolem budovy střední školy.

„Co tím chcete říct?“ zeptala se Sallie.

„Tohle nepatří mezi věci, o kterých by se dalo jen tak

mluvit.“

„Nesmysl. Jste příliš chytrý, abyste o tom vůbec mluvit začal, kdybyste nechtěl, abych se na to zeptala.“

Pohlédl na ni. „Za celou tu dobu, co jste strávila s Faronem, se vám o něm a o mně nikdy nezmínil?“

„Ne.“

„Myslím, že respektuje moje soukromí.“

„To bych řekla.“

Monk zabočil s vozem doleva a jeho oči se dotkly jejích: „Jo.“

„Povězte mi o tom,“ řekla, vědouc, že každou otázkou si u Monka vytváří dluh. Je to moje práce; je to přesně to, co požaduje Cole.

„Když jsem přestal nosit fotbalový dres, upsal jsem se droze. S injekční stříkačkou všechno končí: žádné další peníze, žádné další bolesti v kolenou, žádná další lítost, žádné nejisté zítřky. Od obránce k pouličnímu povaleči vede rychlá cesta. Jednoho večera jsem venku na ulici uviděl chlapíka, který vypadal, jako by měl peníze, kterým by bylo dobře v mé kapse.“

Vůz prudce zabočil za roh. Pneumatiky zaskřípaly a setrvačnost přimáčkla Sallii ke dveřím automobilu.

„Faron se podíval rovnou skrze mě. Nikdo nemá oči jako on.“

Monk neviděl, jak Sallie přikývla; ona si zas neuvědomila, že to udělala.

„Jako by to byla skleněná tabulka,“ pokračoval Monk.

„Řekl mi: ‚ Můžeš mít něco, co nejde ukrást.‘ Pak se otočil k odchodu a ty jeho oči mě přiměly nechat ho jít. Jenomže on se ohlédl. Čekal na mě.“

„A vy jste za ním šel,“ řekla Sallie.

„To není podstatou věci. Já našel svou cestu. On mě jenom postrčil. Pak… teď mu pomáhám, takže možná někdo jiný, tamty děti…“

„Takže vy vůbec nejste tak tvrdý, jak vypadáte,“ řekla.

„Musím teď být tvrdší, než jsem byl na hřišti. Tam byla jenom bolest a pot. Tady je to opravdové.“

„Já vím,“ přitakala.

Vůz zastavil na červenou.

„Ano, víte,“ řekl. „Víte to.“

Zelená. Vůz se rozjel kupředu. Uvnitř bylo dusno.

„Pojedeme už na místo?“ zeptala se Sallie. „Myslím rovnou?“

„Ještě máme čas.“ Monk zadržel dech, jako by chtěl něco dodat, ale musel se soustředit na vůz, který se rozjel od obrubníku.

„Na to, co jste udělal,“ řekla Sallie, „byste měl být hrdý.“

„To už teď není důležité,“ namítl, když sundal nohu z brzdového pedálu.

„Je úžasný,“ řekla. „Kdo?“

„Faron,“ odpověděla Sallie.

Monk nespouštěl oči ze silnice před nimi.

„Co s člověkem dokáže udělat pouhým pohledem,“

pokračovala Sallie. „Přinutí vás… dát se do pohybu.

Následovat ho. Jít tam, kam jde on. Je opravdu úžasný.“

Slyšela sama sebe; rychle odvrátila pohled stranou. Monk pootevřel okénko. Do vozu zavanul chladný vzduch.

„Jo,“ řekl. Pak zašeptal: „To tedy jo.“

O blok dál zaparkoval vůz před budovou střední školy.

Když zavírali svoje dveře na opačných stranách automobilu, Sallie se zeptala: „Děláte si starosti, že by někdo mohl chtít Faronovi ublížit?“

„Rozhlédněte se kolem sebe, děvenko,“ vyštěkl Monk.

„Řekněte mi jméno týhle země.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Vám dělá starosti něco konkrétního.“

„Mým byznysem je starat se o byznys,“ řekl, když spolu kráčeli ke dveřím školy. „Zajišťovat, aby všechno bylo tím, čím to má být, a bylo to tam, kde to má být.“

„Tohle je škola,“ řekla Sallie, když otevřela vchodové dveře. „Nebo je to podle vás ještě něco jiného?“

„Do toho vám nic není, slečno Pickettová. Nedělejte si starosti. Nestarejte se vůbec o nic.“ Pokývl k detektorům kovů stojícím v hale: „Pokud ovšem u sebe nemáte zbraň, o které nevím.“

„Dnes ne,“ ujistila ho Sallie.

Následovala ho přes detektor kovů, pak zabočila do prázdné chodby, která vedla k posluchárně

A uviděla paní Sparrowovou, jak jde proti nim.

Angličtina ve druhém ročníku, aby mi mohla dát výbornou, donutila mě dělat test navíc, zřejmě ji sem přeložili ze školy Dukea Ellingtona. Má skvělou paměť na obličeje. Byla stále blíž, Sallie popadla Monka za paži, zaryla čelo do jeho masivního, napínajícího se bicepsu a odvrátila tvář od ženy, jejíž podpatky cvakaly kolem nich po dezinfekcí vytřených školních dlaždicích. Sallie se Monka držela, dokud ozvěna jejích kroků neodezněla. Teprve pak ucítila, že Monk se chvěje.

„Monku, já… měla jsem něco v oku, neviděla jsem. Proto jsem se vás chytila.“

„To nevadí.“

Nechala ho polknout. A nenáviděla sama sebe za to, že ho tak stiskla.

Crrrrrrr! Dveře se s boucháním začaly otevírat, rozezněla se kakofonie hlasů, na chodbu se vyrojili studenti a smetli Sallii a Monka do svého středu.

Ve chvíli kdy ředitel školy představoval studentům Farona, Sallie se držela vzadu za pódiem mezi dobrovolníky a lidmi od ochranky. Tleskala s davem, když ředitel oznámil, že Faron založil stipendium pro dvacet nejlepších studentů z každé školy.

Faron se na jevišti napil vody ze sklenice, odnesl si mikrofon ke kraji pódia a posadil se.

„Když já studoval na střední škole,“ oslovil studenty,

„znal jsem špatné odpovědi na správné otázky. Vy máte tu výhodu, že jste mohli pozorovat mou generaci, jak to packá, jak prochází dveřmi, kde bývaly mříže. Slyším, jak chytří a úžasní jste dnes, jak táhnete za jeden provaz. A tak mě napadlo, že bych měl využít příležitosti poslechnout si otázky, které se v dnešní době honí hlavou středoškolákům, přímo od vás.“

Posluchači byli zticha. Kdosi se zahihňal, v ozvěně se zasmáli ostatní. Pak se rozhostilo ticho. Kašlání. Vrzání sedadel. Vzadu za pódiem vykročil k oponě ředitel, jen aby byl zastaven Monkovou rukou. „On si ten čas zaplatil.“

Ticho a další ticho, dokud z moře černých obličejů jeden chlapec nezavolal: „Kolik peněz dostáváte, pane?“

Dav se rozvlnil smíchem.

„Na tom nezáleží,“ odpověděl Faron.

„Vám se to lehko řekne: Vy je máte!“

„A víš ty, čím jsem se díky tomu stal pro spoustu lidí na světě?“

Nikdo neodpověděl.

„Bohatým negrem,“ řekl Faron.

„Když o mně mluvíte, říkáte mně negr. Já to vím. Vy to víte. Jenomže vy byste měli být chytřejší. Slyším, jak si stěžujete na to, že vás bílí urážejí. A přesto neustále v souvislosti s lidmi s kůží jako my používáte výrazy bílých otrokářů. Jednou stranou úst mluvíte o ‚nerespektování‘ a o ‚hrdosti‘, ale druhou stranou urážíte sami sebe a svoje rodiče

a sedmnáct tisíc lidí zlynčovaných dole na jihu a doktora Kinga a Malcolma, a to všechno tím, že někoho, kohokoli, s černou kůží nazvete negrem.

Jestli mě nazýváte negrem,“ řekl Faron, „buďte si jistí, že vy sedíte tam venku, zatímco já jsem tady.“

Dav se opět zavlnil smíchy. Sallie v tom pohybu cítila přímo elektrizující napětí. Vyhlédla oponou na moře dospívající mládeže: Kde je paní Sparrowová?

Z obecenstva promluvil dívčí hlas: „To my jenom tak, víte?“

„Ne, já nevím. Ty ano?“

„Prostě to je jako naše věc. Naše Černá věc!“

„Dávat za pravdu otrokářům a rasistům a lynčařům je vaší představou ‚Černé věci‘? Pamatujte, že v jazyce je síla!

Pokud budete zvát rasistickými nadávkami sami sebe, své přátele, ba dokonce své nepřátele, pak rasistům pomáháte.“

„Hele, jak si říkáte vy sám?“

„Faron Sears. A to jméno znamená to, čím je sám dělám, každý den.“

„Jsme afričtí Američané!“

Z moře studentů zazněl sporadický potlesk.

„K čertu,“ ulevil si Faron. „Já jsem z Chicaga. Jsem plnokrevný rodilý Američan.“

Dav se zasmál.

„Mí předkové byli násilím odvlečeni z Afriky. Byli bičováni a spoutáni do řétězů. Zacházeli s nimi jako s

dobytkem. To, čím byli, zůstává částí mne, ale jenom části.

TOHLE JE MOJE ZEMĚ!“ Faronův výkřik otřásl davem.

„Já nepopírám svoje právo narodit se tady. Amerika je moje, stejně jako patřila JFK!“

Někdo v obecenstvu zalapal po dechu: „Páni!“

„Buďte hrdí na to, odkud jste přišli, na to, co vaši předkové museli vytrpět, aby přežili. Ale nehoňte se za nějakou mystickou identitou z opačného konce světa, tak aby vám zemi, ve které jste se narodili, mohli ukrást zpod vašich chodidel znovu!“

Studenti se dívali jeden na druhého, s rozporuplnými výrazy ve tvářích.

Faron pokračoval: „Jedné věci nerozumím. Byl jsem na návštěvě na střední škole v L. A., mluvil jsem tam s jednou dívkou. Černou dívkou. Chytrou, chce být právničkou jako ta žena, která pracovala v Kongresu a pomohla dopadnout lidi, co měli prsty v aféře Watergate. Víte, co mně ta dívka řekla?“

Posluchači viseli na Faronových rtech.

„Řekla mi, že pokaždé když dostane výbornou, pokaždé když si přinese knihy domů a chce se učit, její ‚sestry‘ jí začnou nadávat a ptají se, proč prý se tak snaží být bílá.

Co byste jí řekli vy?“ zeptal se Faron. „Řekli byste jí, že být černý znamená být nevzdělaný? že všechny černé ženy se hodí akorát tak k plození dětí a na práci uklízeček? Řekli byste jí, že je děvka nebo kurva nebo negerka, ne člověk?

že její bratři jsou dobří jenom k flákání nebo k tomu, aby se oháněli bouchačkami nad drogami, které zabíjejí, a nad penězi, kvůli kterým se vraždí? že být chytrý a vést si dobře v našem světě, kde existuje stovka barev kůže, je něco, co mohou mít jenom bílí? Řekli byste jí tohle? Přesně to by jí řekli lidé z bílého nacistického Ku-klux-klanu. Na čí straně jste vy?“

„No tak, člověče, vychladni!“ ozvalo se z davu.

Než se však obecenstvem stačil rozběhnout smích, Faron vykřikl: „Já vychladnu, až zemřu!“

Zavrtěl hlavou. „Jeden z nejlepších hudebníků tohoto světa je černoch. Ten muž hraje jazz z našich černých ulic tak, že se vám přitom chvějí kosti v těle. Hraje Mozarta a celý svět přitom vzdychá.

Ale jeho srdce je zlomené, stejně jako u té dívky. Chodí do škol, hovoří se studenty jako vy, kteří tvrdí, že se chtějí stát hudebníky. Jenomže mu říkají, že si neprocvičují stupnice a akordy, protože tak prý to dělají běloši, bez ohledu na něho nebo Dukea Ellingtona. Takže to, co vychází z jejich trubek, je bez života, ale oni si řeknou, no a co, reproduktory tomu dají šťávu. Reproduktory vyrobené v Hongkongu, naprogramované singapurskými technokraty.

Jazz ale vymysleli černí lidé, tak proč se ho teď vzdávat?“

Sallie se rozhlédla podél opony. Paní Sparrowová právě procházela boční uličkou, směrem ke schodišti vedoucímu za pódium.

„Být chytrý neznamená být bílý nebo Číňan. Znamená to prostě být chytrý. Když jste chytří, máte rozum, talent, štěstí a odhodlání pracovat na sobě, můžete se stát čímkoli: doktorem, mechanikem, právníkem, starostou, ředitelem firmy, policistou, prezidentem, ošetřovatelkou, operní hvězdou, prodavačem, mechanikem, matkou, otcem.

Přišel jsem do vaší školy, abych pomohl těm z vás, kteří se snaží a nakládají co nejlépe s tím, co mají. Jenomže mám nepříjemný pocit, že příliš mnoho z vás, co tady sedíte, jste lhostejní a posmíváte se svým bratrům a sestrám, kteří používají svůj mozek, aby se dostali na univerzitu. Pokud jste takoví, spolupracujete s Ku-klux-klanem.

Nedovolte nikomu, aby vás zavřel do krabice. Nezáleží na tom, zda je to vězeňská cela s mřížemi nebo propaganda postavená ze slov, krabice je rakev. A pamatujte si, až

vám někdo příště řekne, že být chytrý znamená být bílý, snaží se zavřít vás do krabice. Nejsou to vaši bratři a sestry, jsou to kreténi. A serou na vás!“

Ředitel v zákulisí zasyčel: „My se tady snažíme odnaučit je vulgárním výrazům, a pak si přijde on a…“

„Možná že když s nimi bude jednat bez rukaviček, snáz jim to dojde,“ poznamenal Monk.

„Jaké vy máte právo říkat nám, co máme dělat?“ vykřikl hlas z obecenstva. „Vy nejste my!“

Faron téměř minutu mlčky seděl a odolával náporu jejich zamračených pohledů. Pak vstal, odešel do středu pódia.

Otočil se zády k divákům a řekl: „To je pravda.“

Ozvalo se cvaknutí mikrofonu, který zasunul zpátky do stojanu. Pak Faron zvedl svou sklenici, vodu vychrstl z pódia. Ředitel vydechl: „Co to –“

Pravou rukou Faron rozdrtil naleštěný povrch sklenice a pak jejím rozježeným okrajem prudce přejel po své levé dlani. Mlčení posluchačů proťaly výkřiky. Desítky studentů se zvedaly ze židlí. Sallii se udělalo nevolno.

Faron natáhl svou zakrvavenou dlaň k davu. Dolů po zápěstí mu stékal šarlatový potůček, odkapával na pódium.

„Stejná krev protéká i vámi?“

Posluchači se jen tiše chvěli.

„Naše krev nás svazuje dohromady. Přestože jsme všichni unikátní a odlišní, naše krev, ať jsme bílí, černí, Číňané, muži, ženy, mladí, staří, je stejná. Jen se podívejte, stejně v těle funguje, stejné potřebuje.“

Všichni v obecenstvu viděli neúnavné šarlatové kap, kap, kap na pódium.

„Jak může jakýkoli člověk mluvit za jiného člověka?

Jakýkoli muž mluvit za ženu? Jakýkoli černoch mluvit za Mexičana nebo Ira? Já nemohu mluvit za vás, a mluvit k vám je projevem arogantní moci. Jenomže naše krev je stejná a my můžeme a musíme mluvit jedni s druhými. Já vám nemůžu říkat, co máte dělat. Já jenom vyslovuju to, co už víte, tak abyste se na to mohli podívat novýma očima.

Amerika je naše země, ale když jsme černí, a většina z

vás je…“

Dav se zasmál, nervózně, s očima upřenýma na odkapávající krev.

„…je pro nás obtížnější žít v ní a jít si, kam chceme, než

pro nějakého blonďáka ze Švédska. Není to správné, není to fér, ale je to pravda, nebo se snad mýlím?“

Chorus hlasů zazpíval: „Ne!“

„Nemusím vám povídat o rasismu. Toalety ‚Pouze pro bílé‘ z dob, kdy jsem byl malý chlapec, zmizely, ale projděte se za letní noci po ulici v Georgetownu a ucítíte a uslyšíte rasismus!“

„Jo!“ vykřikl tucet mladíků v obecenstvu.

„Víte, co je v dnešní době dvěma největšími zabijáky mladých černochů? Vraždy a AIDS. Nepochází jen od bílých. Pochází taky od nás. A pokud jediným, čemu dáváme vinu, jsou běloši, pak říkáme: ‚My ubozí, nevzdělaní, černí lidé, vždycky jsme jen oběti, nikdy vítězové.‘“

Posluchači mlčeli.

„Nikdy mě nepřejde vztek na rasismus, který jsem viděl a vytrpěl v této zemi. Nikdy nezapomenu na hrůzy, které lidé prožili a stále prožívají kvůli barvě své kůže. Nikdy nezapomenu na svůj hněv, protože kdybych to udělal, znamenalo by to, že se vzdávám zlům, která jsou zdrojem tohoto hněvu, a tak dlouho, dokud mnou bude protékat tahle krev, já se nevzdám!“

Obecenstvo zaburácelo.

„Ale… naučil jsem se něčemu od lidí, kteří byli chytřejší než já a zaplatili za svou moudrost životem. Musíme přestat dovolovat rasistům, aby nás dělali stejnými, jako jsou oni.

Dr. King to věděl. Věděl to Malcolm. Víte to i vy.

Nemáme na výběr. Když se uchýlíme k rasismu, rasismus nás pohltí. Když zapomeneme na ty, co mají stejnou krev, ztratíme svou krev. Když něco nenávidíme nebo si toho nevážíme, pak si do své mysli vytetováváme slovo ‚negr‘.

Když nevyužíváme všechny prostředky, které máme k dispozici, k tomu, abychom dosáhli toho nejlepšího, pak popíráme to, čím ve skutečnosti jsme. Když dovolujeme, aby nás definovali rasisti, pak oni zvítězí. A když zvítězí dnes, jakkoli to bylo strašné, když na stromech Mississippi zrálo hořké ovoce, nebude to nic ve srovnání s peklem, které teprve přijde.“

Otočil se zády k posluchačům, začal sestupovat z pódia.

Někdo zatleskal, ale jak se k potlesku připojovaly další ruce, Faron se otočil zpátky. „Ptali jste se na moje peníze.“

Posluchači ztichli.

„Jsem bohatší, než jsem si na střední škole představoval, že je možné. Ale ne kvůli penězům. Jsem bohatý, protože jsem svobodný, vnitřně i zevně. Jsem bohatý, protože nejsem ničí negr!“ Pak vypnul mikrofon a ještě než

posluchárnu stačil vyplnit bouřlivý potlesk, odešel do zákulisí. Sallie si sundala šátek z krku, ovázala mu

zakrvácenou dlaň.

„Děkuji vám,“ řekl Faron, jehož krev barvila hedvábí dotmava.

„Byl jste…“ Jaký, to nebyla schopná říct. Viděla, jak se Monk dívá, jak se odvrací.

„Ach, pane Searsi,“ přispěchal k nim ředitel, „naše ošetřovatelka je vám k dispozici.“

„To nic není.“ Sevřel pěst kolem Salliina šátku.

„Vím, že musíte odejít,“ řekl ředitel, „ale někteří z učitelů čekají tamhle u dveří a chtěli by… nu, asi si s vámi potřást rukou, ale myslím, že stačí, když vám poděkuji.“

„Já vám taky děkuji,“ řekl Faron.

„Financoval jste pro naše studenty odměny za vynikající prospěch.“

„To oni si je musí zasloužit.“

Přes oponu k nim doléhal hluk rozcházejících se studentů.

Faron pohlédl na Sallii. „Půjdete se mnou?“

„Jen jděte,“ řekla, když se po Faronově boku zhmotnil Nguyen. S Nguyenem je tady v bezpečí. Já u sebe stejně nemám zbraň. A navíc paní Sparrowová… „Musím se vrátit zpátky do kanceláře, čeká mě spousta práce.“

Faron se usmál: „Monku? Dohlédneš na to, aby se v pořádku dostala na ústředí?“

Monk se na ni podíval. „Jistě. žádný problém.“

46

V kanceláři na opačném konci města Nick řekl Coleovi: „Ricki utekla.“

„Cože?“ zvedl obočí Cole, který pokládal na zem svůj kufřík. Nick upustil na stůl mezi ně faxovanou zprávu.

Promnul si kořen nosu, do úst si hodil další mentolku.

„Včera večer. Sledovali ji k motorestu. Když udeřila jedenáctá, barmanka se chystala k odchodu. Rickiino auto stálo na místě, kde ho zaparkovala. Vaši dva hoši si s odznaky vymohli cestu dovnitř. V baru byla tma, jen hrací skříň stále vyhrávala. Nikdo tam nebyl, ani v baru, ani na toaletě. Než vyběhli zpátky ven, její TransAm zmizel.

Pláchla jim zadními dveřmi.“

„Co odposlech?“ zeptal se Cole.

„Slawson začal po půlnoci zuřit. Volal Eigerovi, křičel, že ví, co ta kurva dělá. Eiger přilítl do baráku. Slawson byl šílený vzteky. Na pásce to zní, jako by se na Eigera chtěl vrhnout, ale byl příliš zfetovaný, než aby to zvládl. On i Eiger zůstali vzhůru celou noc, řvali na sebe a čekali. Ráno vyjeli poohlédnout se po ní ve městě. Když se vrátili zpátky, začali si dělat starosti, že jsme ji sebrali.“

„Šli do toho baru?“

„Hned jak tam otevřeli. Z toho, co jsme zachytili, Eiger a Slawson skočili na povídačku, kterou vaši hoši řekli barmance: Byla tam, odešla, ale nikdo se po ní nesháněl.

V

baru,“

pokračoval

Nick,

„Ricki rozměnila

dvacetidolarovku za čtvrťáky, nakrmila hrací skříň a

zaplatila barmance, aby ji nechala puštěnou celou noc. Pořád dokola hrála stejná písnička.“

„Jaká?“

„Buddy Holly: ‚Běsni dál‘.“

„Cože?“

„Něco jako: ‚Nech si svou lásku pro sebe‘.“

„Já tu písničku znám,“ řekl Cole.

„Opravdu? Proč myslíš, že si ji vybrala?“

„To je mně jedno,“ odpověděl Cole.

„Jistě,“ řekl Nick. Potřeboval oholit. Páchl. „Co chceš, abychom s tou tvojí kámoškou udělali? Vyhlásili po ní pátrání?“

„Nechme ji být. Ona s naším případem nemá nic společného. Když ji budeme hledat, jen rozvíříme prach, který Eiger a Slawson budou sledovat. Ricki už honí dost stínů.“

„Kdovíkam půjde.“ Nickova slova byla ostrá sarkasmem.

„Co je tohle, Nicku?“

„Tam odkud jsem přišel, tomu říkáme práce.“ Posunul spis ze své strany stolu ke Coleovi. „Ta bezpečnostní agentura, kterou vlastní Jeff Wood. Fotografie z obhlídky pensylvánského objektu. Běžecké dráhy, střelnice, kasárna, učebny. Podle plánů z okresu tam bylo provedeno množství elektronických úprav. Vaše oddělení technických služeb se domnívá, že tam je spousta počítačů. Náš exvoják si pro sebe buduje zcela novou armádu: vyspělá technologie a

ruční granáty!“

„Jef Wood mně momentálně starosti nedělá.“

„Tak co ti je dělá, Cole? No tak, parťáku. Vyklop to.“

„Jsi opilý.“

„Teď ne. V práci ne. Nebo jsi chtěl říct, že jsem ‚alkoholik‘?“

„Co se mně snažíš dokázat, Nicku?“

„Dokud dělám svou práci, nemusím nikomu nic dokazovat.“

„A kam tě všechno tohle dělání vede?“

„Až se tam dostanu,“ řekl Nick, „nebude to tvůj problém.“

Cole zvedl svůj kufřík a měl se k odchodu. „Víš co, detektive Shermane? Máš pravdu.“

47

Sallie právě byla u Farona v jeho kanceláři, když na dveře zaklepal jeden z dobrovolníků: „Farone, máme dole problém s člověkem, který říká, že tě zná!“

„Hned jsem tam,“ řekl Faron a vstal od stolu.

„Ne!“ Sallie jej nataženou rukou zastavila. „To je moje práce. Vy zůstanete tady.“

„Nepřišel jsem do Washingtonu, abych se schovával,“

namítl Faron.

„O to přece nejde.“

„Ale jde.“ Usmál se. „Půjdu –!“

„Půjdete dva kroky za mnou.“

Když kráčeli směrem ke schodišti, řekl jí: „Rád jdu za vámi.“

Srdce se jí rozbušilo. Otřela si zpocené dlaně o kalhoty.

Beze zbraně máš jen dvě možnosti: dostat se rychle blízko k útočníkovi, nebo se držet mezi Faronem a…

Ze schodů spatřili výjev ve vstupní hale: Monk, Nguyen a strážný ostříhaný na ježka vytvořili neproniknutelný kruh kolem rozcuchaného Nicka Shermanna. Nick je propaloval pohledem. Pohrdavě si změřil Monkovo objemné tělo a ušklíbl se: „Nepodaří se vám to. Nejste dost rychlí. Ani jeden z vás není dost rychlý.

Já vím, nejraději byste mě všichni poslali k čertu,“

zahlaholil, ale to už uviděl Farona scházejícího ze schodů.

„Á, tamhle jde velký muž sám.“

Faron obešel Sallii. „To je v pořádku. Je to můj přítel.“

„Vidíte?“ Nick rozhodil paže a vykročil k Faronovi. Kruh tělesných strážců plul s ním. Místnost plnil pach skotské. „Já jim to říkal, jenže vaši hoši neumí poslouchat. Oni si myslí, že kromě svalů mají taky rozum.“

Monkovy oči sjely k Nickovým. Faronovi Monk řekl: „Stačí slovo.“

„Jsem rád, že jste tady,“ usmál se Faron na Nicka. „Rád,

že jste mě přišel navštívit.“

„Přestaňte žvanit.“ Nick se nahlas zasmál. „Proč byste měl být rád, že jsem přišel? Myslíte, že já jsem rád, že jsem přišel? Myslíš si, že já tady chci bejt, ty parchante?“

„Ano, chcete tady být.“

„Proč bych sakra měl bejt takovej idiotskej blbec, abych si něčím takovým zvorával život, co?“

„Protože jste začal vyhrávat.“

Nick zavrávoral, Nguyen a Monk přiskočili blíž… ztuhli, když se Nick otočil a namířil na ně prstem: „Zatím jste mě nedostali. Opovažte se mě dotknout!“

Bože, prosím, modlila se Sallie, ať tohle není pravda, přenes mě odsud někam pryč, nedovol, „Tak podle vás to vypadá, že vyhrávám?“ otočil se Nick k Faronovi.

„Vypadá to, že jste opilý jako Dán.“

„Páni,“ řekl Nick. „Vy byste měl být detektivem.

Zachraňovat svět s plechovým odznakem… bojovat za skutečné dobro, místo abyste byl jen Ježíšem.“

„Ježíš odpouští hříchy. Já ne.“

„Tak k čemu jste sakra dobrej?“

„Myslím, že jste sem přišel, abyste to zjistil,“ odpověděl Faron. „A nejste tak opilý, jak si myslíte.“

„Vy nemůžete vědět, co si já myslím.“

„Ale ano, vím to.“

„Tak mně to pověz nebo sklapni, kámo,“ houkl na něho

Nick. „Nemáš žádnou –“

„Pojďte.“ Faron se otočil, kývl směrem ke schodišti. „Jste tady, abych vám to ukázal nebo sklapnul. Udělejte totéž.

Pojďte.“

Faron se k Nickovi otočil zády, začal vystupovat do schodů. Nick zamrkal. Přelétl očima k Sallii, pak se vrávoravým krokern jal vystupovat za Faronem. Monk se vmáčkl před Sallii, klopýtal za Nickem. Ona šla středem schodů, před dalšími dvěma tělesnými strážci. Jejich procesí vystupovalo po schodech k Faronově meditační místnosti.

„Ne,“ řekl Monk. „Sám tam s ním nepůjdeš.“

„To je v pořádku, Monku,“ uklidňoval ho Faron.

„Jasně… Monku.“

Sallie vycítila, jak se bývalému obránci napínají svaly.

„Nikam s tebou nepůjde, dokud ho nejdřív nesrazím k zemi!“

„Zkus to a rozbiju ti hubu!“ uchechtl se Nick. „Dostaneš tu nejtvrdší pusinku na tvář, než tvý ruce stačí –!“

„Místnost je prázdná,“ otočil se Faron k Nickovi. „Chcete jen mluvit o tom, jak jste tvrdý, nebo mě necháte vejít dovnitř?“

Otevřenými dveřmi Sallie viděla světlo odpoledního slunce rozložené barevnými okenními tabulkami do duhy modři a růžové.

„Vy mně nebudete říkat, kam mám jít,“ zabručel Nick.

„Dveře jsou otevřené,“ řekl Faron. „Máte na výběr.“

Nickovým obličeje cosi přelétlo, vyděšený výraz, strach, oči jelena lesknoucí se tam, kde předtím byly oči vlka. Otřásl se.

Přinutil se usmát. „Jo, hezky si to spolu vyříkáme.“

Když se Nick šoural do rnístnosti, Faron se otočil k Sallii.

Jeho dotek na jejím rameni byl lehký, něžný.

„To je v pořádku.“ Usmál se, jenom na ni. „Přijďte za mnou dnes večer.“

„Dobrá,“ přikývla. „Ano.“

Faron vešel do místnosti, zavřel za sebou dveře.

Klank zavíraných dveří Nicka rozechvělo, ale nespouštěl oči z protilehlé stěny a duhových pásů slunečního světla.

„Vedla si dobře, že jo?“ zamumlal Nick ke zdi. „Sallie.

Dokázala neztratit glanc. Pokračovala ve hře a dělala svou práci. Já jsem kdysi taky býval takový.“

„Jaký jste teď?“ zeptal se Faron, který stál za ním.

„Když sem přijdu, takhle jako teď, opilý, to už snad mluví samo za sebe.“

„To o vás moc neříká. Je to jako výstřel z pušky. Zvuk je prostě jen zvuk.“

„Co vy víte o zbraních?“ Nick se zakaleným pohledem vytáhl z pouzdra svou pětačtyřicítku.

„‚John Dillinger řekl, nikdy nevěř ženě ani automatické pistoli,“ poznamenal Faron.

„Jo, jistě, toho jsme čapli v Chicagu ještě předtím, než

jste se narodil.“

„Než jsme se narodili. Tak co je tak zvláštního na té vaší

zbrani?“

„Je moje,“ zabručel Nick.

„Mohl bych se na ni podívat?“

„Můžete se na ni kouknout zdálky, tam odkud jste.“

„Proč byste ji jinak vyndával, kdybyste nechtěl, abych se na ni podíval hezky zblízka?“

„Je to moje pistole, moje výzbroj, moje náboje, moje…

Skoro třicet let, bezmála každý den, si na sebe připínám postroj se zbraní.“

„A odznak.“ Faron přešel k boku muže, který se k němu neotočil tváří. „Já to vím.“

„Vy o mně nevíte vůbec nic.“

„Vím, že jste skvělý policista. Vím, že jste alkoholik.“

Nick zvedl pistoli. Pomalu, tak pomalu. Otočil hlavu, aby se podíval na Farona. „Měl jste pravdu ohledně jedné věci.

To, že jste černý, nepotěšilo moje srdce.“

„To, že jsem černý, by se vašeho srdce nemělo dotknout ani v nejmenším.“

„To vždycky máte na všechno odpověď?“ zeptal se Nick, se zbraní stále sevřenou v dlani. „V tom případě mně povězte, kolika lidmi zároveň dokážete být?“

„Já jsem vždycky jenom já.“

„Mluvíte o ‚vždycky“, jako byste o tom něco věděl. V

den, kdy jsem potkal svou ženu, věděl jsem, že ji budu vždycky milovat. Jenomže ona je mrtvá, hochu, je pryč, to je vždycky.“

„To je teď, ne vždycky. Je prostě mrtvá. Neznamená to, že tu nikdy nebyla.“

Nick začal mávat zdviženou zbraní: „Vy si myslíte, že já se bojím umřít?“

„Nikdo v této místnosti se nebojí.“

Nick přejel pohledem zavřenou místnost. „Vždyť tady k čertu nic není. Není tu dokonce ani židle, aby se člověk mohl posadit.“

„Člověk tady může stát. Vám to docela jde.“

Zbraň se vznášela mezi nimi.

„Vy mně neříkejte, jak mně co jde,“ zabručel Nick.

„Nemůžete to vědět.“

„Kolika lidmi zároveň dokážete být vy?“ zeptal se Faron.

Nick se zamračil, přišoural se blíž. „Co se vy máte –“

„Byla to vaše otázka. Tak si na ni odpovězte.“

Nick pohlédl stranou.

„Začněte hezky od začátku,“ pobídl ho Faron.

Nick si svou prázdnou rukou zamnul čelo. „Bože, potřebuju se posadit, odpočinout si, přestat…“

„Později. Ještě je brzy.“

„Neslyšíte nic?“ zeptal se Nick. „Já teď taky ne, ale…

Babička zemřela ve starobinci v indiánské rezervaci. Máma honila tátu po úřadech, abychom nemuseli být, abych já nemusel být jiné rasy. Babička málem přišla o život už

dávno, když byla malá, ve stejném roce, kdy Edison vynalezl elektřinu, aby si lidi mohli svítit v domech. Prchali

tehdy se skupinou Malého vlka, Slzavou cestou… přes Oklahomu, Nebrasku, na sever, ve sněhu. Vypravovala mi o těch hrůzách, jak slýchávala, že ji honí koně a… muži v modrých uniformách, kteří lovili nevinné lidi jako zvěř, aby je pozabíjeli.“

„Tohle vy ale neděláte,“ řekl Faron. Nick mu pohlédl do očí.

„Ukažte mi svou zbraň.“ Nick ji zvedl mezi ně.

„Tohle není správný způsob, jak předávat zbraň.“

Nick zbraň nacvičeným pohybem zajistil. Faron ji vzal do ruky. Nick na sobě nedal znát, že si toho všiml, oči měl upřené do dáli a mumlal: „Někdy… slýchám ty koně a utíkám před nimi, někdy jsem na koni já a chci je dohonit a…“

„V pořádku, to je v pořádku.“

„Účastním se té vražedné jízdy. Nezáleží, kdo přitom jsem, Čejen nebo běloch, běžící ve sněhu nebo na koni…

slyším strašlivé, srdceryvné výkřiky… a já tu vražednou jízdu nemůžu vydržet.“

„Jste běžec ve sněhu,“ řekl Faron, „a jste lovec na koni.“

„To mě rve vpůli!“

„Pití vám nepomůže. Ani to, že si budete namlouvat lži.“

Faron držel zbraň mezi nimi. „Ani kulka.“

„A vy mně taky nepomůžete,“ zašeptal Nick.

„To je pravda. Svět vás může štvát, střílet po vás, ublížit vám. Neschovávejte se, před nimi, před koňmi táhnoucími

do sta různých stran ve vašem nitru. Alkohol vás před nimi neochrání ani vás neschová před duchy. Všichni jsme šílení, všichni máme strach. Někdy všechno jen předstíráme.

Důležité je vědět to a pokračovat dál.“

Nick Sherman zamrkal, otočil se kolem dokola v místnosti, kde se neviditelné sluneční světlo rozlévalo do jasných barev. Po tvářích mu stékaly slzy.

„Celý život jsem dřel, abych to dopracoval až sem,“ řekl Nick, „abych mohl dělat něco takhle důležitého… jen abych to pak zvoral, přivrávoral sem… a odepsal sám sebe z toho, co je opravdu dobré, na čem skutečně záleží…“

Zavrtěl hlavou. „Nemám kam jít, už mně nic nezbylo.“

Faron namířil zbraň mezi Nickovy oči.

Nick se zapotácel a couvl před ústím pětačtyřicítky.

Faron se usmál: „Jenomže jste právě udělal krok zpátky.“

Faron vyndal ze zbraně zásobník s municí, natažením vyhodil náboj z komory. Jeho skořápka zarachotila o dřevo.

Faron sebral náboj z podlahy; potěžkal jej v ruce. Strčil si ho do kapsy. Pak zasunul zásobník zpátky do zbraně. Sáhl dovnitř Nickova saka a zastrčil mu pistoli do pouzdra.

„Když vám už nic nezbylo,“ řekl, „musíte začít znovu od začátku.“

48

V okamžiku, kdy Sherry vstoupila do pokoje toho chicagského hotelu, věděla, že to bude fuška. Místo aby se ten chlap věnoval tomu, proč si ji tam přivedl, díval se z okna na krvavě rudou oblohu.

„Zlato,“ řekla. „Já jsem tady. Tam venku není nic než

tma.“

„Víš, jaký je dneska den?“ zeptal se s očima upřenýma do skla.

„Zlato, když se hned nedáme do práce, slunce celý zapadne, pak zas vyjde a pak, to mi věř, cukrouši, bude čtvrtek. Právě teď ale plejtváme časem.“

„Za týden bude svátek svatého Valentýna.“ Usmál se.

„Hele, fešáku: Jestli chceš, abych tě vobsloužila v den svatýho Valentýna, zaplať mně předem. Sherry je moc voblíbená holka a přání a kytky a bonbony jsou sice milý, ale pořádně rozrajcovat mě dokážou jen prachy.“

„Mohla bys, prosím tě, zamknout dveře?“

Sherry obrátila oči v sloup, ale zajistila dveře řetězem a taky zašoupla staromódní zástrčku.

„Ničeho se neboj,“ uklidňovala svého zákazníka. „Než by vyrazili dveře, policajtům z mravnostního by to trvalo dobrejch dvacet minut. Takže máme spoustu času.“

„Čas je vždycky na mé straně.“

„Jasně, to víš, že jo, za čas si přece platíš a… hele, zlato, co je tamhleto na stole? Nějakej divnej psací stroj?“

„To je přenosný kufříkový počítač.“

„Je to z umělý hmoty, vypadá to jako guma.“ Její zákazník mlčel, ale Sherry, které na tom záleželo, dodala: „Když už vo tom mluvím, nejdu s nikým, pokaď nepoužije ochranu. Já žádný problémy nemám, ale teprve jsme se seznámili. Možná až za sebou bude budeme mít pár schůzek, můžeš se mnou i bez gumy, ale teď, bezpečnej sex je prostě bezpečnej sex, jasný?“

„To je přesně moje heslo.“

„Zatraceně… zlato, co je sakra tohle! Ty máš tu věc připoutanou ke stolu! To si jako myslíš, že by ti mohla pláchnout?“ Konečně se k ní otočil. „Člověk nikdy neví.“

„Kdes to vzal?“

„V obchodním domě. Tam si můžeš koupit spoustu, spoustu věcí.“

„Když už mluvíme o kupování, kabelku mám tamhle.“

„Jo, já jsem viděl, jak sis ji nesla, když jsi přijela, zaparkovala, vystoupila jsi a začala pracovat na ulici.“

Zamířil k ní. Usmál se. „Líbí se mně tvoje náušnice, velké, lesklé, zlaté. Upoutaly moje oči.“

„Odkud znáš Carmen? Ty s ní chodíš?“

„Ne, ta je pro mě moc malá. Ale viděl jsem, jak s ní mluvíš, a když odešla za roh, dal jsem jí pět dolarů za tvoje jméno.“

Sherry ustoupila, aby se na něj znovu pořádně podívala, z očí do očí. „Ona opravdu řekla, že ti to udělám tak, jak

budeš chtít?“

„Za pět dolarů by Carmen pravděpodobně řekla cokoli.“

„Hele, mluvme spolu na rovinu, jo? Já nejsem žádná chudinka. Rozhodně taky nejsem žádný levný zboží.“

„Peněz mám dost. Ty taky.“

„Co tím jako myslíš?“

„Máš za sebou těžký den.“

„Ty znáš mýho pasáka, Magica, toho lidumila? Tys byl ve městě, slyšel jsi o něm…?“

„Já nejsem zdejší.“

„Jo, všimla jsem si, že máš jakousi kovbojskou značku na svým autě.“

„Wisconsin není kovbojským státem. Je na východ odsud.“

„To je jedno. Můj hoch Magic na sebe nenechá kálet. Ani na nás, od nikoho, odnikaď.“

„Nebyl nikde poblíž, takže jsi mu nemohla dát prachy za ta dvě čísla, co?“

„To je moje věc… moje věc. Co po mně vlastně chceš?“

„Všechno, co potřebuju.“

„Vybral sis správnou holku. A na svatýho Valentýna ještě můžeš ušetřit. Když se mně mužskej líbí, stávám se sentimentální… víš, co tím myslím?“

„Sentiment je drahý špás.“

Snaž se to uspíšit, pomyslela si a popošla k němu blíž: „Zlato, jak jsi říkal, že se jmenuješ?“

Její svět explodoval černým ohněm. Když byla opět schopná přemýšlet, uvědomila si, že ten divný chlápek ji s rukama nataženýma nad hlavou připoutal ke kovovému rámu postele. Pouta se zakousla také do každého z jejích kotníků a připoutala její doširoka roztažené nohy ke sloupkům postele. Široká náplast přes ústa utlumila její křik.

„Pšššt,“ zašeptal, „to je v pořádku. Nemusíš se ničeho bát.“

Sherry rachotila pouty, házela sebou na posteli, neschopná křičet. Ten hajzl se probírá mojí kabelkou!

Vybírá peníze! Všechny moje doklady! Parchant jeden hnusnej, Magic mě za to zmlátí…

Ne, to bude v pořádku, nic se neděje. Bude to dobrý, holka. Udělá si to, vodejde. Jo, budu v pořádku, vodemkne pouta, vyhodí mě na ulici…

Jo, jasně. Nebudu myslet na žádný pouliční řeči o nějakejch úchylech: Mně se přece nic takovýho stát nemůže.

Mně se to nikdy stát nemůže, takový svinstvo, to se stává, mně ne. Mně nikdy. Otevírá nový kufřík, vyndává z něho, ach bože, bože, bože, bože, břitvu!

„Jenomže mám obavy, že tvoje šaty jaksi nejdou rozepnout.“ Naklonil se nad postel, břitvu v ruce.

Projel ostřím břitvy po jejích šatech, odshora dolů.

Odřezal je. Rozřízl jí podprsenku, ach, bože, jak je to ostří studené; dotýká se mých… rozřízl jí spodní kalhotky.

Nedívej se na to lesklé ostří.

„Líbí se mně tvoje náušnice.“ Sundal jí je. Svlékl se a Sherry viděla, že je vzrušený. Z papírového sáčku vyndal ošklivou oranžovou kombinézu, dětský zásyp, lékařské rukavice.

Dívej se z okna, jen se prostě dívej z okna; obrať oči k oknu, noc polyká oblohu plnou hořících purpurových mračen, TOHLE SE NEDĚJE MNĚ.

Úchyl si na sebe navlékl oranžovou kombinézu, doktorské rukavice, vylezl na postel a posadil se Sherry přes stehna: Bože, ten je těžký!

„Ptala ses na moje jméno…“

Sherry nedokázala odtrhnout oči od jeho ruky v rukavici, od ruky, co držela břitvu.

„Zkusíme spolu přijít na nějakou fascinující odpověď.“

49

„Tím, co jste mohla udělat, se netrapte,“ chlácholil Cole Sallii, když přispěchala na schůzku v Union Station. „Víte, co řekl nebo udělal? Máte tušení, kam pak Nick odešel?“

„Ne,“ odpověděla. „Strávili spolu o samotě asi hodinu.

Pak jsem viděla, jak Nick samotný schází po schodech.

Když jsem se sháněla po Faronovi, Monk mi řekl, že je k nezastižení.“

„Nick neodpovídá na svůj mobilní telefon ani pager,“ řekl Cole.

„Máte strach, že…“

„Je toho tolik, z čeho bych mohl mít strach.“

Posadili se spolu ke stolku v rozlehlé hlavní hale Union Station. Dovnitř proudili cestující, aby chytili svoje vlaky domů, kde to bylo bezpečné a kde byli šťastní a měli je tam rádi.

„Myslíte, že Nick mu o nás řekl pravdu?“ zeptal se Cole.

„Ne. Alespoň zatím ne. Vanceův člověk uvnitř si bude myslet, že Nick je jen další z Faronových ztracených duší.“

„Co s tím chcete dělat?“ zeptala se. „S tím, co se stalo?“

„Já nevím.“

„Mám ho ráda,“ řekla. „Mám ho moc ráda.“

„Já taky.“

„Na tom nezáleží, že ne?“

„Ne,“ řekl Cole. „Právě to je na tom nejhorší.“

Cole trval na tom, že jí objedná hamburger: Musíte načerpat sílu. Pak se zvedl k odchodu. „Měl bych už jít.“

„Myslíte, že ho najdete?“ zeptala se.

„Odpočiňte si chvilku,“ řekl jí. „Dnes večer ještě máte práci. Řekl vám Faron, proč chce, abyste za ním přišla?“

„Ne. Právě jsme o tom mluvili, když –“

„Dobrá,“ řekl Cole. „Raději za ním jděte.“

„Když myslíte,“ přikývla.

Odešla domů do svého bytu. Zahleděla se z okna: Nepřemýšlej. Relaxuj. Sallie zvrátila hlavu dozadu. V krku jí zapraskalo. Měla ho ztuhlý, z formy, stále bolavý od toho nočního skoku.

Pomalu si rozepnula knoflíky své blůzy. Měla černou podprsenku. Její blůza přistála na posteli. Boty odletěly z jejích nohou směrem ke skříni. Bože, jak nádherný to je pocit, sundat si ty zatracené punčochové kalhoty! Když

letěly na postel, jemně praskaly. I kalhotky měla černé.

Rozepjala ruce doširoka, jako na kříži, prohnula záda a zavřela oči. Jak má ztuhlé tělo. Napjaté. Sklonila se dolů a dotkla se prsty rohože. Pak si v podprsence a kalhotkách lehla obličejem k zemi.

Napjala paže a zvedla se do panteřího postoje, s hrudí a břichem zvednutými nad podlahou, s nohama volně nataženýma za sebe, s hlavou vzpřímenou, s rozevřenými rty a zavřenýma očima. Vydržela v této pozici, dokud jí po tvářích nezačaly stékat pramínky potu.

Když vstala, provedla si koryo, nastudovanou sestavu pro držitele černého pásu, serii výpadů, kopů a seků. Ke konci se balet bojového umění změnil ve vláčný tanec.

To stačí, pomyslela si. Musím si pospíšit. Když si ale rozepínala podprsenku a pokrčením ramen ji ze sebe shazovala, pohybovala se pomalu. Prsy měla napjaté. Na její periodu bylo ještě brzy. Svlékla si kalhotky.

V koupelně zářilo jasné světlo. Sallie natočila do umývadla horkou vodu, vsunula nový břit do svého holicího strojku, namydlila si podpaždí a vyholila si je. Umyla si a namydlila nohy. Obvykle holení nohou, bizarní diktát módy, nesnášela. Ale toho večera, s nemilosrdným světem venku

za jejími zamčenými dveřmi, jí připadalo osvobozující udělat něco zbytečného, čím by poshověla sama sobě.

Zasmála se na sebe: Holka, ty ses změnila!

Nesměj se tomu. Nemysli na nic. Na vrahy a na přátele, co se z nich stávají trosky, na Farona a na práci a zas na Farona. Otočila kohoutkem sprchy, vstoupila do sprchového koutu a zatáhla za sebou průsvitný plastikový závěs.

Po zádech jí stékaly proudy vody a kolem ní stoupala pára. I její dech byl horký a vlhký a bylo jí dobře. Cítila pod prsty kadeře, které odmítaly narovnat se ve vodě. Její šampon voněl po růžích. Pára zaplnila celý sprchový kout.

Pohlédla přes plastikový závěs do zrcadla nad umývadlem, uviděla svoje tmavé tělo v zamlženém skle.

Vybrala si čisté džínsy, jednoduchou halenku, pohodlné boty, sako. Před zrcadlem na toaletním stolku se učesala.

Maličko lesku na rty neuškodí. Hodí se to. Pomůže to.

Svému odrazu v zrcadle řekla: To je v pořádku. Prostě jenom jdeš do práce.

Není nutné nosit s sebou zbraň, pomyslela si. Kromě toho, kdybych si ji vzala, mohlo by to prozradit naše utajení.

Když zaparkovala svůj vůz a vydala se směrem k bráně Faronova ústředí, obklopil ji studený noční vzduch, a přesto se cítila… letargicky. Jako by se pohybovala v melase.

S pomocí kódů se dostala přes zamčenou bránu a vstupní dveře. U bezpečnostní přepážky v hale nikdo neseděl.

Někdy Faron zamkl svůj hrad a poslal všechny pryč, aby

mohl být úplně sám, alespoň tak jí to řekl Nguyen. Ve dnech jako tyhle, vysvětloval Nguyen, se Monk zdržuje poblíž, ale není ho nikde vidět. Salliiny kroky na kobercem pokrytých schodech byly tiché. V prvním patře pospíchala halou směrem k zadnímu schodišti, kolem operační místnosti…

Kde seděl Monk a pracoval na počítači. Dvěma rychlými kroky proběhla kolem otevřených dveří.

Zatraceně! Zastavila se. Dokonce i kdyby mě neviděl, i tak zjistí, že jsem tu. Nemůžu k němu být tak nezdvořilá, nemůžu, nechci vidět ty jeho smutné oči. Udělám, co se sluší a patří.

Vstoupila do místnosti, zalétla očima k zadní zdi, kde seděl, zamířila k němu, ale stále se na něj nedívala.

„Hej,“ spustila, „nečekala jsem, že vás tady uvidím. Chci říct pracovat tady. Ne dnes večer, když… však vy víte.“

Monk ji nechal, aby se zajíkala.

„Poslyšte,“ řekla s obličejem obráceným ke zdi po své levici, „slyšel jste přece Farona, jak mě žádal, abych za ním dnes přišla…“

Skříň, do které se tehdy vloupala, zela otevřená dokořán.

Obrovitý muž bez hnutí hleděl do zářící obrazovky počítače, u kterého seděl.

„Monku?“ Záře počítače plnila jeho oči. Nepodíval se na Sallii, ani když šla k němu, ani kolem něho, Uviděla otevírač na dopisy vražený do spodní části jeho

lebky.

50

Světla zaparkovaných policejních vozů protkávala červenými a modrými pásy noc před příbytkem Farona Searse. Kolem železných černých sloupků plotu starého kostela byly nataženy žluté policejní pásky ohraničující místo zločinu. Před kostel dorazila sanitka, její siréna naposledy zakvílela do noci.

Cole, který zaparkoval hned za sanitkou, našel Sallii na zadním sedadle vozu policejní hlídky.

„Musela jsem policistům ukázat svoje doklady,“

zašeptala.

„S tím si starosti nedělejte,“ řekl jí. „A co vy? Jste v pořádku?“

„Zatraceně, ne!“

„Viděla jste něco? Víte něco?“

„Ne. Detektivové z oddělení vražd si všimli škrábanců na zámku skříně. Nepřiznala jsem, že by mohly pocházet od nás. Nevysvětlila bych jim, co jsem tam dělala.

Co jsem tu vlastně dělala?“ zašeptala.

„Svou práci a není to vaše chyba,“ uklidňoval ji Cole.

„Kdybych se tak dlouho nezdržela doma…“

„Nechte toho.“ Když k němu zvedla oči, zeptal se jí: „Kde je Faron?“

„Nahoře, jsou tam s ním policisté. Faron tam byl, když

někdo zabíjel Monka. Ve druhém patře, kde nic neslyšel.

Monk… Bodli ho přesně do místa, kde se setkává páteř s lebkou; byla to rychlá smrt.“

Za jejich zády se ozvaly kroky drtící zmrzlý štěrk ve strouze. Cole se otočil a uviděl Nicka Shermana, s obličejem popelavým, v zapnutém kabátě.

„Vím, že na moje řeči nemáš čas,“ řekl Coleovi, ale jeho slova byla zjevně určená také Sallii. „Jenomže já nemám na výběr. Je mi to líto. Zpackal jsem to tak, jak to dokáže jen ten největší idiot. Jsem opilec. Bojuju s tím. Tohle není omluva; je to pravda. Nic než zatracená pravda. Měli byste mi sebrat odznak. Odejdu pryč, kamkoli budete chtít. Chcete mě zastřelit? Řekněte mi, kam si mám stoupnout.“

Ze skupiny vozů odjel automobil policejní hlídky, s houkající sirénou a blikajícím majáčkem: Zločin washingtonskou noc miluje.

„Co vlastně chceš, Nicku?“ zeptal se Cole.

„Jsem chlápek, co chytá vrahy. Nechci o tuhle fušku přijít.“

„Bude ještě nějaké příště?“

„Pokud bude, nebudeš mě muset zastřelit.“

Tři partneři hleděli jeden na druhého, zatímco siréna odeznívala do dáli.

„Chci v tom pokračovat,“ řekl Nick.

„Dokážeš sekat dobrotu a zároveň si poradit se vším tímhle svinstvem?“ zeptal se Cole.

„Jo,“ zašeptal Nick v odpověď.

„Jsi vrchní detektiv washingtonského oddělení vražd,“

řekl mu Cole, „Jdi za policisty, kteří reagovali na tohle volání. Teď pracují pro tebe, ale snaž se, aby to vypadalo jako standardní operační procedura. Do pěti minut zavolej svému nadřízenému. Nech si pro sebe všechno, co se týče Vanceho.“

„Já nemyslím, že to byl on,“ řekl Nick.

„Já taky ne,“ přitakal Cole. „Pracuj na tom jako na úplně jiném případu.“

„Třeba jako že to udělal nějaký zloděj,“ řekl Nick.

„To jistě,“ poznamenala Sallie ironickým tónem. „Nějaký geniální zloděj, co –“

„Sehraj to v hlášení tak, abys ani v nejmenším neohrozil naše utajení,“ řekl Cole. „Všichni víme, že třebaže Monka pravděpodobně nemá na svědomí náš vrah, nějak to s celým případem souvisí.

Ještě jedna věc,“ řekl Cole. „Kdes byl?“

„Vzal jsem si pár hodin osobního volna.“ Nick se usmál.

„Pak jsem se zabýval naším případem, spojil jsem se s

vašimi hochy na západě. Našli rezervaci letenky učiněnou dva dny před naší přepadovou akcí v Choteau. Let z Missouly v Montaně do Washingtonu, D. C., na pondělí, 12.

února. Letenka byla zamluvená na jméno Chris Harvie.“

„Tehdy už byl mrtvý –“

„Dobrá práce,“ pochválil Cole Nicka přes Salliina slova.

„Myslíte, že Vance tím letadlem poletí?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl Nick. „Ale pokud ano, narazí na celou armádu.“

Sallie řekla: „Vědí tihle lidé, kdo jsme?“

Cole se rozhlédl kolem sebe. „žádné televizní dodávky, žádní reportéři, zatím ne. Byla v policejním hlášení nějaká zmínka o agentech FBI nebo federálních důstojnících na místě činu?“

„Ne,“ odpověděla Sallie. „Udali jenom adresu místa.

Taky se vůbec nezmínili o Faronu Searsovi.“

„Běž,“ nařfdil Cole Nickovi. „Uvědom svoje hochy, žádné dorozumívání vysílačkami, žádné telefonáty, žádný únik informací. Totéž řekni posádce ambulance.“

Nick pospíchal pryč, když tu zpoza rohu vyjel taxík. Nick se zastavil.

„Jsme prozrazení?“ zeptala se znovu Sallie, která stála vedle Colea.

Za taxíkem, právě ve chvíli, kdy jeho pasažér otevíral zadní dveře, zastavil další vůz. Vystoupil z něj Jeff Wood; z taxíku vystoupila Lauren. Nejbližší spolupracovníci Farona

Searse uviděli své poradce a s nevyřčeným souhlasem k nim oba zamířili.

Laurenin obličej byl vlhký slzami, oči měla červené, ale široké. „Daltone, co tady… Monk… víte už, Co se děje?“

Nemáme čas, pomyslel si Cole, a neexistuje způsob, jak jim to vysvětlit. V ruce držel mobilní telefon, který zoufale potřeboval použít.

„Proč jste tady?“ zeptala se ho Lauren, s očima rozšířenýma a těžkýma zmrzlými slzami. Vedle ní stál Wood s obličejem bojovníka a rukama svírajícíma se v pěst.

„Protože jsem tímto případem pověřený,“ odpověděl Cole.

51

„Řekněte mi,“ zašeptala Lauren, s tvářemi zčervenalými a lesklými zaschlými slzami, „který z vás je tady ten největší grázl?“

Seděla proti Coleovi u kulatého konferenčního stolu v zasedací místnosti v prvním patře přestavěného kostela. Jeff Wood seděl po její pravici. Po její levici se posadil John Leibowitz. O kus dál podél kruhu stolu kraloval Faron; její slova byla určena jemu a Coleovi, který seděl proti ní, společně se Sallií a Nickem.

V temných oknech se naposledy zatetelila růžová, pak poslední zbytky záře uvězněné v ulicích odumřely. Vozy policejních hlídek byly pryč; tělo naložili do sanitky, která dávno odjela. Jen popel záře zůstal, aby se chodci a řidiči pohybující se dole v ulicích mohli dohadovat, že se tam něco stalo.

„Na tom nezáleží,“ řekla Lauren. „Všichni jste syčáci.“

„Proč jste nám neřekli, že nějaký šílenec má v úmyslu zabít Farona?“ zeptal se John Leibowitz.

„Proč jsi nám to neřekl ty?“ Laurenina tichá otázka byla určená Faronovi. „Nechal jsi tyhle lidi přijít mezi nás a všichni dohromady jste nám lhali! Proč?“

Cole řekl: „FBI se domnívala, že nejlepším způsobem, jak zneškodnit vraha, bude –“

„To jsou kecy,“ osopila se na něj Lauren. „Kecy, kecy, ke –“

„Lauren má pravdu,“ přidal se Leibowitz. „Říkáte, že jednáte na základě informace, kterou jste získali. Jaké informace? Od koho?“

„Od důvěrného zdroje.“ Cole pohlédl na Farona: Nedělej to. Pamatuj, co jsem tě přinutil slíbit v hale před pár minutami!

„Určitě toho máte víc,“ poznamenal Wood.

„Jsme teď na stopě podezřelému,“ řekl Cole. „Podle posledního hlášení se nacházel tisíc mil odsud.“

„Podezřelému?“ řekl Leibowitz. „Nebo zrádci?“

„Pokud víme,“ zalhal Cole, „podezřelý jedná na vlastní pěst.“

„Jak jste se o něm v tom případě dozvěděli?“

Cole zavrtěl hlavou. „Naše zdroje a metody jsou přísně tajné.“

„Vy jste tady dneska byl,“ otočila se Lauren k Nickovi.

„Když jsem sem přicházela, viděla jsem vás, pak jsem vás taky slyšela.“

„Detektiv Sherman nám byl přidělen washingtonskou policií a potřeboval si prohlédnout tyto prostory,“ řekl Cole.

„Vy opravdu máte odpověď na všechno?“ opáčila Lauren. Zavrtěla hlavou: „Kdybyste nám řekli, kdo jste a že tam někde venku je vrah, Monk by nemusel zemřít.“

„Nevíme o žádné souvislosti mezi naším původním vyšetřováním a touto vraždou,“ řekl Cole: ta nejmenší ze všech pravd.

„Před pár dny nějaký člověk volal na linku 911 s hlášením o zloději, který se snažil vniknout do této budovy,“

řekl Nick. „Když se na místo dostavili policisté, nenašli nikoho a nikdo z vás nehlásil, že by něco chybělo. Možná se ten zlý hoch, co tu tehdy byl, vrátil, aby dokončil, co –“

„Ty škrábance na zámku skříně,“ ozval se Leibowitz.

„Chcete, abychom věřili, že se tam někdo vloupal,“ řekl Wood, „a odemkl zámek jako profík? Předtím nebo potom, co oddělal Monka, který tam jen tak seděl? Monk byl paranoidní, rychlejší než –“

„My nevíme, co se stalo nebo jak,“ řekl Nick. „Proto tento případ vyšetřujeme. Co bylo v té skříni?“

„Peníze,“ odpověděl Wood. „Hotovost, která nám přichází poštou.“

„Teď je ta skříň prázdná.“ Nick svou narážku doprovodil pokrčením ramen.

„Nebyla by,“ řekla Lauren. „Neměla být.“

„Kdo měl klíč?“ zeptal se Nick.

Wood zavrtěl hlavou: „Pokud se jedná o vloupání, proč chcete –“

„Protože jsem pověřený vyšetřováním vraždy!“

Bývalý voják si ho změřil žhnoucím pohledem. „Já mám klíč. Taky ho má… měl, Monk. Taky Lauren. John. Faron.

Náš účetní. Šéf našich dobrovolníků, vedoucí operačního střediska –“

„Potřebujeme seznam,“ řekl Nick. „Vím, že je to pro vás všechny šok, že je pozdě, ale potřebujeme mluvit s každým –“

„My?“ opáčil Leibowitz. „Já myslel, že vy jste důstojníkem místní policie, který je pověřený vyšetřováním loupežné vraždy.“

„Cokoli se tady stane,“ zasáhl do rozhovoru Cole, „stane se pod mým velením. Všechno tady mám na starosti já.“

„Och, skutečně?“ opáčil právník.

Lauren hleděla na Farona. „Proč nic neříkáš?“

„Co bys chtěla, abych ti byl řekl?“ zněla jeho odpověď.

„Alespoň že je ti to sakra líto!“ vykřikla Lauren, která vzápětí propukla v pláč.

Sallie řekla: „Lauren, já vím, jak se cítíte, ale –!“

„Houby víte,“ odsekla Lauren. „Monk byl mým přítelem celých… Nevíte vůbec nic. Jste jenom slizká, podlá děvka od FBI.“

Přes svůj smutek a bolest všichni v místnosti ztuhli.

„A dovolte mi říct vám ještě něco, slečno Pickettová,“

pokračovala Lauren. „Nenámahejte se obhajovat Farona.

Ten v klinčích vždycky vyhrává. Jenomže zatraceně… já alespoň předpokládala, že bude tak…“

Píp, píp, píp, píp, píp!

Když spustily pagery, které měli u sebe, Cole, Nick a Sallie sebou trhli. Dalton zkontroloval číslo blikající na displeji jeho pageru. Kancelář utajené stanice FBI. Nick ukázal Coleovi svůj: stejné číslo. Cole ukázal svůj Sallii.

Podívala se na číslo a přikývla.

„Jděte ven a vyřiďte to, prosím,“ požádal Cole Sallii.

Beze slova a bez jediného pohledu odešla z místnosti.

„Monk je mrtvý.“ Faronův hlas k sobě přitáhl oči všech přítomných. Úsměv, kterým obdařil Lauren, byl něžný, smutný. „Kromě tebe byl Monk mým nejstarším přítelem.

Víš, že podle mého názoru jsou život a smrt pouhými změnami stavu. Měli bychom si cenit toho, co máme, když

to máme, a –“

„Ty mrtvý nejsi,“ zasyčela Lauren. „Ty si chceš cenit

smrti? Jak je libo. Zeptej se Monka, jak se cítí.“

„Já už jsem se ho na to ptal. Byl rád, že konečně žije.“

„Řekl ti snad někdy ‚Ach, děkuji ti!‘?“ vyštěkla Lauren.

Wood jí položil ruku na rameno. „No tak, Laur, to je –“

„To není v pořádku!“

„Ne, není,“ řekl Faron. „To vůbec není v pořádku. Přál bych si, aby tu Monk s námi prožil mnohem víc času. Chybí mi a bude se mi po něm stýskat. Ale můj stnutek mu nepomůže, a je můj, musím ho snášet, ne ho ospravedlňovat.“

„Jak příhodné.“ Lauren se schoulila ve své židli. „Nech toho! Nech toho všeho! Monk je mrtvý, protože ty a já jsme mu zkřížili cestu a… Prostě toho nech. Vrať se zpátky do Kalifornie. Jdi, jdi… vykašli se na všechno.“

„To nemůžu,“ řekl Faron. „Je příliš pozdě.“

Laurenina slova odnášela poslední zbytky jejího hněvu: „Asi máš pravdu. Je příliš pozdě, zatraceně pozdě.“

Sallie se vrátila zpátky do místnosti. Výraz jejího obličeje byl tvrdý, oči měla rozšířené. Zachytila Coleův pohled a pokývla hlavou směrem k hale, ale on se otočil k lidem, kteří seděli proti němu.

„Cokoli se stane,“ řekl jim, „neprozraďte nikomu nic o tom, co jste se tu dozvěděli, co víte o Monkově smrti.

Nikomu. Ani svým spolupracovníkům, ani rodinám, ani tisku.“

„Nad prvním přikázáním nemáte žádnou moc,“ podotkl

Leibowitz.

„Naše řeč je svobodná a ničím neomezená pouze tehdy, když nezpůsobuje žádnou úmyslnou, neospravedlnitelnou, bezohlednou, zlovolnou škodu,“ řekl Cole. „Jinak jsme všichni zodpovědní za to, co jsme a co říkáme!“

„V přeplněném divadle můžete zapálit oheň,“ opáčil právník, „pokud tam už hoří.“

Sallie se opřela o dveře, zavřela oči.

„Tohle není žádné divadlo. Je to vyšetřování oddělení vražd a federální vyšetřování, pane poradče. Jsem si jistý, že byste byl schopný informovat nás o důsledcích maření kriminálního vyšetřování a výkonu spravedlnosti.“

„Vy se se mnou u soudu setkat nechcete,“ řekl Leibowitz.

„Máte pravdu,“ přikývl Cole, když vstával. „Bylo by to příliš snadné vítězství.“

Přešel k Sallii a naklonil se k ní, aby slyšel její šepot: „Kurt Vance právě zavraždil jednu ženu v Chicagu.“

52

Operační středisko, kde Monk zemřel, obtáčela žlutá páska.

Uvnitř její sítě technici snímali otisky prstů a pořizovali fotografie za žaluziemi zataženými do noci. Na konferenčním stole v zasedací místnosti ležely poznámkové

bloky Nicka a Colea. Sallie si vzala na starost magnetofon.

Jako první přišel na řadu John Leibowitz, právník. Podle záznamu jeho výslech začal ve středu 7. února ve 21:47.

„Měl bych vám poděkovat,“ řekl Coleovi. „Faron taky.

Zmařil jste veškeré protitrustové aktivity, které proti nám vedlo ministerstvo spravedlnosti.“

„Proč si to myslíte?“ zeptal se Cole.

„Vaše tajná operace postavila vás, agenta FBI ministerstva spravedlnosti, vedle mě, poradce pro Farona et al. , a během toho času jsem se věnoval záležitostem chráněným klientovým privilegiem. To, že jste v tu dobu byl se mnou, s falešným pověřením, představuje narušení tohoto privilegia a ze mne i z mého klienta to činí oběť do takové míry, že by nám musel dát za pravdu jakýkoli soud.“

Leibowitz se usmál. „Sám bych to nedokázal vymyslet lépe, ani kdybych to plánoval. Jakmile si vaši šéfové uvědomí, jak si to zavařili, upustí své kufříky a rozběhnou se do úkrytů.“

Magnetofon nahrál jedenáct vteřin ticha.

„Jsme tu kvůli vraždě,“ ozval se Nick.

„Jsem nevinen,“ řekl Leibowitz. „A pokud si myslíte, že jsem podezřelý z kriminálního činu, mám právo poradit se s advokátem.“

„Proč bychom si měli myslet, že jste podezřelý?“ zeptal se Nick.

„Neurážejte mě svými otázkami.“

„Co si myslíte, že se stalo?“ zeptal se Cole.

„Já o ničem nespekuluji,“ odpověděl Leibowitz.

Cole mu to řekl hezky zpříma: „V loňském roce jste odčerpal devadesát čtyři tisíc dolarů z Faronova politického hnutí na neobjasněné úče –“

„Naše finanční informace jsou přísně důvěrné?“

„Můžeme si obstarat soudní příkaz,“ řekl Nick.

„Založený na ilegálně získaných informacích? Ovoce ze zakázaného stromu.“

„Na to, co by kdo musel dokazovat u soudu, zapomeňte,“

usadil ho Cole. „Zatímco budete pózovat pro soudce, tisk by mohl získat vítr o neetickém –“

„Já rozháněl reportéry, ještě když jste se vy dva učili, jak nabíjet zbraně.“

„V tom případě jsme všichni připravení,“ řekl Cole.

„Monk mně prozradil, že něco není tam, kde to mělo být,“ poznamenala Sallie. „Možná mluvil o penězích.

Pomineme-li těch pár drobných, co dnes v noci zmizely ze skříně, vzal jste si devadesát čtyři tisíc dolarů.“

„Motiv, prostředky a příležitost,“ řekl Nick. „Vaše alibi pro tento případ neobstojí, byl jste doma a sledoval jste videozáznamy televizních zpravodajství. Co se týče prostředků, znal jste kódy, jak se dostat dovnitř, našel jste otevírač na dopisy, Monk vám důvěřoval natolik, aby vás nechal stát za sebou.“

Detektiv z oddělení vražd dodal: „Peníze jsou pro vraždu

dostatečně silným motivem.“

„Můžete mi klást otázky,“ řekl Leibowitz, „ale nemůžete ze mě vynutit odpovědi. Pokračovat v tomto výslechu je naprosto bezpředmětné. Ovšem ještě než odejdu, dovolte mi pomoci vám tím, že objasním, co se jeví být ilegálně získanými informacemi z vaší strany.

Ano, odčerpal jsem devadesát čtyři tisíc dolarů. Tyto peníze šly do vytipovaných politických okresů, především v New Jersey, kde se rozbíhá politická kampaň o guvernéra.

Rovněž se nám naskýtá několik křesel ve sněmovně v New Jersey, stejně jako křeslo v Senátu.“

Leibowitz se usmál. „Také mě povzbudila reakce na můj průzkum sledovaných stran v otázce vytvoření a financování výboru k nalezení vhodného reformního kandidáta.“

„Koho?“ zeptal se Cole. „Farona?“

„Faron se momentálně úmyslně distancuje od jakýchkoli…“

„Takže on vlastně neví, co děláte,“ řekl Cole.

„Ví o práci, kterou pro něj na jeho žádost vykonávám, a věří mi.“

„Budujete politický stroj,“ řekl Cole, „ale on možná kandidátem nebude.“

„Jeho myšlenky ten stroj pohánějí, ale –“

„A jeho peníze jej postavily,“ dodal Cole. „Pro vás, abyste jej mohl převzít.“

Leibowitz pokrčil rameny: „Čestný člověk volání lidu

nemůže ignorovat.“

„Faron tam kandidovat nebude,“ namítla Sallie. „Pokud se rozhodne pro politiku, začne s prezidentstvím, ne s místem guvernéra v New Jersey.“

„Hezky všechno popořádku,“ řekl Leibowitz.

„Pro vás,“ opakoval Cole.

„Součástí mých povinností je pomáhat Faronovi prozkoumat všechny jeho možnosti.“

„Vy jste tyto možnosti vytvořil. Pro sebe.“

„Faron pochopí, že když výboru umožní navrhnout mne do funkce guvernéra, posílí to jeho politickou moc. Bude v tom vidět šanci, která je příliš dobrá, než abychom si ji mohli nechat ujít.“

„Co když ale řekne ne?“ zajímala se Sallie. „Nebo když

řekne, že na to místo chce kandidovat sám?“

„To už bude záležet na něm. A na výboru. A na voličích v New Jersey. Moje legální sídlo vždycky bylo právě tam.

Faronovo –“

„Bože, vy jste slizoun,“ ulevil si Nick.

„Ne,“ řekl Leibowitz, který vstával. „Já už tu nejsem.“

Když se dveře za právníkem zavřely a magnetofon přestal vrčet, Nick řekl: „Já myslím, že ten Monka nezabil.

I přesto, jak je prohnaný,“ pokračoval detektiv z oddělení vražd, „mohl by prorazit ten nůž Monkovou páteří až do mozku. Jenomže Leibowitz mačká tlačítka, tahá za strunu.“

„Jednoho vraha na dálkové ovládání máme tam venku,“

uvažovala Sallie. „Proč by Leibowitz nemohl tahat za dvě struny?“

„Možná,“ řekl Nick. „Jenomže i kdyby Leibowitz z nějakého důvodu Monka zabil, proč by si na Farona najal zabijáka, jako je Vance? Měla jste pravdu, Sallie: Faron v New Jersey kandidovat nebude. Proč by náš milý John chtěl zabíjet muže, díky kterému se může dostat do funkce?“

„Zavražděný mentor tě nemůže obvinit ze zrady,“ řekl Cole. Povzdechl si. „Kdo je další na řadě?“

Páska magnetofonu se začala odvíjet ve 22:14.

Jeff Wood řekl: „Slyšel jsem, že jste naši bezpečnost narušili více způsoby než pouhým průnikem do hnutí na základě falešné identity.“

„Já myslel, že bezpečnost tu měl na starosti Monk,“

poznamenal Nick.

„Monk byl skvělým taktickým důstojníkem a mužem na práci zblízka. Alespoň jsem si to myslel. Zjevně byl příliš důvěřivý.“

„To hádám vaším problémem není,“ řekl Nick. Wood mlčel.

„Takže… bezpečnost?“ opakoval Níck.

„Osobně jsem strategickým koordinátorem pro tuto a další potřeby.“

„Myslím, že právě to z váš činí generála,“ řekl Cole.

„Čemu ovšem nerozumím, generále,“ pokračoval Nick, „je to, proč se zdá, že vůbec nejste vyděšený vraždou svého přítele a ‚taktického důstojníka‘ právě tady uprostřed vaší strategicky koordinované bezpečnosti.“

„Každá válka si vyžaduje své mrtvé,“ řekl Wood. „Viděl jsem za život víc mrtvol, než si dokážete představit.

Pochopil jsem, že se s tím musím smířit. Měl jsem Monka rád. Budu ctít jeho památku a bude mi chybět, ale není první. Ani poslední.“

„To je skutečně povzbudivý přístup,“ podotkl Cole.

„Je to pravdivá realita.“

„Pravdou je taky to, že jste si ulil dvě stě tisíc dolarů do své kapsy,“ řekl Nick. „Vytvořil jste si svou vlastní soukromou armádu, která získala kontrakt na ostrahu chicagského projektu.“

„Jistě,“ přikývl Wood.

„Co by si o tom Monk asi myslel?“ zeptal se Nick.

„Věděl o tom.“

„Škoda že se ho na to nemůžeme zeptat sami,“ řekl Nick.

„Ví Faron, co jste provedl s jeho penězi?“

„To nejsou ‚jeho‘ peníze. Patří hnutí.“

„A na co jste je použil vy?“ zeptal se Cole.

„To už přece víte. Vytvořil jsem novou, elitní bezpečnostní sílu, páteř a předvoj naší organizace.“

„Jednotku

hrdlořezů,“

poznamenala

Sallie.

„Bezmyšlenkovití hrdlořezové by mně… by nám nebyli nic

platní. Nejlepší strategií je být připraveni, zatímco se zdánlivě jevíme být lhostejní. Zvítězit nad nepřítelem, aniž

bychom proti němu bojovali. Porazit naše protivníky bez nich, aniž by si dokonce jen uvědomovali, že se účastní bitvy.“

„Mein General,“ řekl Nick, „mluvíte hodně o nepřátelích.“

„Nikoho nepodceňuji. Když člověka podceňujete, účinek se odrazí zpátky k vám a zasáhne vás.“

„Riziko povolání,“ podotkl Nick.

„Jaké nepřátele jste měl na mysli?“ zeptal se Cole.

„Tytéž nepřátele, proti kterým bojuji od roku 1967.

Apatii. Vykořisťovatele. Manipulátory. Zrádce.“

„Jsou to vaši nepřátelé,“ zeptal se Cole, „nebo Faronovi?“

„Faron je vůdcem stvořeným k tomu, aby změnil to, co se změnit musí. Oplývá tou nejryzejší, nejčistší vizí.“

„Proč je třeba cokoli měnit?“ zajímala se Sallie.

„Viděl jsem umírat tolik lidí, kteří zemřít neměli,“

odpověděl Wood. „Viděl jsem příliš mnoho lidí zrazených a podvedených a přivedených až k tomu, že se stali našimi úhlavními nepřáteli.“

„A co peníze?“ zeptal se Nick. „Co vaše armáda?“

„Peníze a armáda slouží věci.“

„Faronově… nebo vaší?“ zeptal se Cole.

„Mezi tím není rozdíl.“

„Jo, jenomže vy jste díky tomu stále bohatší.“

„Utajení naši moc ochraňuje před kompromisem. Její síla nás chrání. Jakékoli zisky v mém jménu se vracejí zpátky našemu hnutí.“

„Nesnažil jste se náhodou pro vaši ‚elitní jednotku‘

nakoupit automatické zbraně?“ zeptal se Cole.

„Obstarávání podobných věcí nemám na starosti,“ namítl Wood. „A i kdybych měl, proč bych se měl snažit koupit automatické zbraně? To je přece ilegální. Kromě toho, agente Cole, vyšetřování držení automatických zbraní je v náplni prace ATP, nikoli FBI.“

„Mým povoláním je vražda,“ řekl Nick. „Kdo si myslíte, že zabil Monka?“

„Kdybych to věděl, neseděli bychom tady.“

Když Wood odešel, Nick řekl: „Jak srdečný a okouzlující chlapík.“

Sallie zavrtěla hlavou: „Když jsem mu naslouchala…

neměl někdo z vás pocit, že slyší žvásty v duchu Eigera a Slawsona a Hnutí za árijskou Ameriku?“

„Wood je purista,“ namítl Cole, „ne rasista.“

„Je to fanatik,“ trvala na svém Sallie.

„Je to jiný způsob konstatování, že to je chlapík, který si pevně stojí na svém a neustoupí ani o píď?“ zeptal se Nick.

Pohlédl na Colea. „Věříš mu?“

„Každé slovo.“

„Já taky,“ přitakal Nick. „Kdyby se domníval, že Faron

se odchyluje od pravého kurzu, myslíš, že Wood by si tím dokázal ospravedlnit Faronovu vraždu a převzetí kříže hnutí na svá bedra?“

„Bez váhání.“

Lauren pohlédla na tři policisty. Brada se jí třásla, hlas měla rozechvělý a kotníky dlaní zaťatých v pěst měla bílé jako křída. Zarudlé oči upírala na Daltona. „Jaké lži mně tu teď napovídáte?“

„Lauren…“

„Pro vás slečna Kavenaghová, agente Cole!“

„Mrzí mě to, ale bylo absolutně nezbytné utajit před vámi naši identitu,“ řekl omluvným tónem.

„Vás hochy vždycky něco mrzí, když už je pozdě.

Povězte mi, podařilo se vám získat, co jste chtěli?“

„Jediné, co chceme, je pravda,“ řekl Nick.

„Je to jediné, co chcete taky vy, agentko Pickettová?“

Sallie neodpověděla.

„Není to lehké pro žádného z nás,“ řekl Nick, který na sebe dobrovolně vzal její vztek na oba jeho kolegy.

„Jenomže tím musíme projít, a jestli vám záleží na tom, abychom zjistili, kdo zabil Monka…“

„Monka zabil Faron,“ řekla Lauren.

„Cože?“ vyskočila Sallie.

„Vždycky to tak bývá. Následujete nějakého člověka, ten vás odvede na místo, o kterém se vám ani nesnilo, že se tam

dostanete, a pak vás přivede do průšvihu.“

„To mluvíte o Monkovi a Faronovi?“ zeptal se Nick.

„Samozřejmě. Monk mu věřil. Faron nás tam vedl všechny… Pak jste se objevili vy. A teď je Monk mrtvý.“

„Jenomže,“ zeptal se Nick, „vy si myslíte, že Faron osobně Monka bodl?“

„To ne,“ zašeptala. „Existují mnohem účinnější způsoby, jak někoho zabít.“

„Pokud máte takový vztek na Farana, obviňujte jeho,“

ozvala se Sallie. „Proč –“

„Vy mně povídejte proč.“ Lauren zavrtěla hlavou. „Váš magnetofon nechce slyšet žádná proč. Ten chce vědět co.

Kdo.“

„Vy víte co?“ zeptal se Cole. „Kdo?“

„Já nevím, dokonce ani co budu dělat zítra ráno, kromě toho, že zas přijdu sem a budu sem přicházet, dokud, och, Monku!“ Otřela si z očí slzy.

Detektiv z oddělení vražd se zeptal: „Kde jste byla dnes večer?“

„Na stejném místě, jako jsem byla včera večer.“ Její hlas zněl prázdně. „Na stejném místě, kde budu zítra večer: Sama. Beze… svědků.“

Ještě pár minut a zhroutí se nám tu, pomyslel si Nick.

„Slečno Kavenaghová, před jedenácti měsíci jste si vybrala jedenáct tisíc pět set dolarů z operativních fondů vašeho hnutí. žádná stvrzenka, žádné udání důvodu.“

Lauren nevěřícně zamrkala.

„Nejdřív jste si vybrala pět set dolarů,“ pokračoval Nick, „pak o pár týdnů později jedenáct –“

„Vy,“ zasyčela najednou. Všichni tři ji upřeně pozorovali.

„Vy prostě musíte vědět úplně všechno, viďte?“

„Ano,“ odpověděl Nick.

„Dobře,“ řekla Lauren rezignovaně. „Vzala jsem si, kolik to bylo? Jedenáct tisíc pět set dolarů z fondů Faronova drahocenného hnutí.“

Zavrtěla hlavou. „Udělala jsem to tak, aby se to nikdo nikdy nedozvěděl. Pěkně hloupé, co? Proč jsem jen byla tak naivní, že jsem nepočítala s triem policajtů honících se za nějakým vrahem?

V počítačovém systému jsou záznamy o zdravotním pojištění nás všech, Farona, Johna, Monka, ‚Jeffa a moje.

Většina z těch, co tady pracují, jsou zkušení hackeři. Jsem s Faronem už tak dlouho, že každý si může bez problémů vyvolat moje osobní záznamy. Kdybych vyplnila zdravotní formulář nebo si vzala, co potřebuju, ze svých úspor nebo…

prostě jsem nechtěla, aby to někdo věděl.

Teď to musím říct vám. Na ten zatracený záznam, co?

Nejjistější způsob, jak přijít o svoje soukromí, je bojovat o ně.“

Lauren vstala. „Jak… stupidní to ode mě bylo, že jsem to chtěla udržet v tajnosti.“

Vytáhla si blůzu ze sukně. Zatímco ji Cole, Nick a Sallie

ohromeně pozorovali, rozepnula si tři dolní knoflíčky.

„Byla jsem na hysterektomii.“ Laurenin hlas byl monotónní, zarudlé oči měla suché. Zvedla si blůzu a shrnula dolů okraj své sukně. „Vidíte?“

Pod jejím pupkem se v deseticentimetrovém úsměvu křivila bílá jizva.

„Řekli mi, že jizva se časem ztratí. Myslím, že mám štěstí, že se tak nestalo.“

Když si zapínala blůzu a upravovala sukni, Lauren upírala oči do prázdna. Pak se otočila a odešla z místnosti.

Magnetofon nahrál minutu ticha. Pak Nickův hlas řekl: „Výslech ukončen ve dvacet tři hodin devět minut.“

53

Nick Sherman hleděl na purpurem potřísněnou postel v chicagském hotelovém pokoji. Šedivým čtvrtečním ránem za ušmudlaným oknem rachotil po kolejích elektrický vlak.

U stěny za ním stáli tři členové přepadového komanda chicagské policie. Detektiv z místního oddělení vražd vedle Nicka řekl: „To hnusné zvíře ji rozkuchalo na kusy.“

„Viděl jsem vaše fotografie,“ přikývl Nick.

Otylá žena pracující u recepční přepážky dole v hale na sobě měla teplákovou bundu s emblémem Chicago Bulls navlečenou přes neprůstřelnou vestu. Za pasem na zádech měla zastrčenou pistoli ráže 9 mm a v kapse odznak

chicagské policie. Ke stropnímu větráku stoupal kouř z její cigarety, který se vlnil jako pomalý had. Nenápadně oblečený muž na pohovce byl městský šampion v karate.

Pod polštáři pohovky byla schovaná puška. Cedulka připevněná na výtah lhala: MIMO PROVOZ. Policisté čekali na každé podestě. Týmy ostřelovačů měly na muškách každou píď obou stran hotelu.

Uvnitř místnosti, kde došlo k vraždě, chicagský detektiv řekl Nickovi: „Všichni recepční, co pracují dole u přepážky, si pamatují, že ten chlápek je běloch. Až se vrátí, je náš.“

„A co když se nevrátí?“ opáčil Nick. „Je to už celou noc.

Nechal tu po sobě svinstvo, před jakým člověk obvykle utíká.“

„Taky si ve skříni nechal dvě košile, kalhoty, tablety proti nachlazení, tři sta sedmdesát pět dolarů a klíče od automobilu. Přikryl ji prostěradlem. Přímo učebnicový úchyl. Podle faxu, který jsme dostali od hochů z vaší jednotky behaviorálních věd, je to druh maniaka, který si…

libuje ve své práci. Ten se vrátí.“

„Něco se mně tu nezdá,“ namítl Nick.

„Ne z místa, kde stojím já,“ vyštěkl chicagský policista.

„Jak jste našli tělo?“

„Anonymní telefonát, jakási žena, řekla, že z tohoto pokoje slyšela výkřiky. Myslíme si, že to byla nějaká šlapka, obchody zrovna nešly, tak obětovala čtvrťák. Naše jednotka zareagovala pomalu, ale…“

„A kromě té ženy, pořezané a ležící s podříznutým hrdlem na posteli, jste našli tohle. “ Nick ukázal na křídový kruh na žluté tapetě blízko postele. Ve středu bílého kruhu ze stěny křičel krvavý otisk dlaně. Na čtyřech z purpurových otisků prstů se jasně rýsovaly papilární linie.

„Ofotili jsme to a odeslali do místní pobočky FBI, v naději, že tím rychle zjistíme identifikaci. Po pravdě nás ohromilo, když nám odpověď zavolali tak bleskově.“

„Jste si jistý, že Kurt Vance nezpozoroval vaše vozy a neuprchl?“

„Jistí si tím nejsme, ale nejsme blázni. První policisté na místě činu to odhadovali na psychopata, dostali popis od správce hotelu, rozestavili hlídky v civilním oblečení na každý konec ulice. K hotelu se nepřiblížil nikdo, kdo by odpovídal popisu podezřelé osoby.“

„Řekl jste, že vaše mravnostní policie ji má na videozáznamu.“

„Sherry na obchůzce. Pošlu vám tu pásku.“

Nick hleděl na zakrvácené prostěradlo, na krev, která prosákla matrací, na skvrny na podlaze. Představoval si nahé tělo ženy zohyzděné řeznými ranami. Zamrkal, odvrátil se, pohlédl na uprášenou žlutou tapetu a krvavý otisk ruky.

Pak se prudce otočil k chicagskému detektivovi. „To tělo jste odvezli pryč, ale všechno ostatní…“

„Zůstalo to tak, jak to tu nechal. Dokonce jsme na stole nechali její prázdnou kabelku.“

„A co tohle?“ zeptal se Nick a ukázal na krvavý otisk ruky. „Nebrali jste z toho vzorky krve, že ne?“

„Bylo by stupidní ničit takový důkaz a zřetelný otisk jen proto, aby hoši mohli získat vzorek, když byla krví prosáklá celá postel a její tělo bylo…“

Jenomže Nick už utíkal do koupelny, jeho oči přelétaly ze skvrnité záchodové mísy ke špinavé vaně a k umývadlu: šedě skvrnitý porcelán kolem… lesklých rukojetí. Mísa umývadla byla popraskaná, ale bílá. Zářivě bílá.

„Co bylo podle pitvy příčinou smrti?“ vykřikl.

„Vy jste stejný cvok jako ten chlap!“ řekl policista z Větrného města Nickovi, když se vrátil do místnosti, kde došlo k vraždě. „Ta holka utržila šedesát řezných ran a vy se zajímáte o výsledek pitvy?“

„Vy jste ji neprovedli, dokonce ji ani neplánujete, že ne?“

„Prioritou je zjistit kdo, ne co ji zabilo –“

Nick ukázal na krvavý otisk ruky: „Tohle není její krev, je jeho.“

„Cože?“

„Kdyby ji rozřezal zaživa, narazil by na tepnu. Krev, která by vystříkla, by byla po celé místnosti. Jenomže tyhle stěny a strop jsou čisté. Pravděpodobně ji uškrtil a pořezal ji teprve tehdy, až jí přestalo bít srdce.“

Chicagský policista zamrkal.

„Kurt je opatrný hoch,“ pokračoval Nick. „Nesnesl by na

sobě krev prostitutky. Sám se pořezal nad umývadlem.

Nechal si ruku potéct krví a pak udělal otisk na stěně.

Naaranžoval tohle děsivé představení, aby si zajistil, že najdeme jeho otisky prstů a hned si je prověříme.“

„Proč by to dělal?“

„Abychom nechali všeho ostatního a nastoupili sem s celou naší kavalerií,“ odpověděl Nick.

54

Neděle, 19:30, půl hodiny před začátkem vysílání. Před černou skleněnou budovou ve Washingtonu, D. C., zaparkovaly dva automobily. Jejich pasažéři mlčky vystoupili na chodník. Cole zamířil k budově, aby všem otevřel dveře do televizní říše. Lauren jimi prošla první.

Od toho výslechu mi neřekla ani slovo, pomyslel si Cole.

Také v pátek na Monkově kremaci nepromluvila s žádným z pozůstalých, ani s Faronem, který pronesl řeč na rozloučenou, řeč o Monkovi, lásce, věrnosti a radosti a byl natolik decentní, že ani jednou neřekl slůvko „já“.

Novinové zprávy se soustředily na Monkovu cestu od fotbalového hřiště k politice. Jistý zdroj z Waslaington Post spojil Monkovu vraždu s podezřelým z pěti vloupání na Capitol Hillu a jednou vraždou. Jedna televizní stanice se

dala slyšet, že policie ukazovala fotografii obličeje toho muže sousedům. žádné tiskové zprávy se nezmínily o konspiraci nebo najatých vrazích. Nikdo nevěděl, že dotyčný „podezřelý z vloupání“ je už dva týdny ve vazbě, poté co ho federální policie dopadla při jednom protidrogovém zátahu.

Faron vešel za Lauren do černé prosklené budovy, s Woodem a Nguyenem po stranách. Jejich oči ostražitě klouzaly po prázdné ulici. O přítomnosti agentů FBI tajně pracujících pro Farona věděli jen klíčoví lidé od bezpečnosti ve Faronově týmu a byla jim vysvětlena historkou o Faronovi coby oběti finančního podvodu.

Do svátku svatého Valentýna zbývají tři dny, pomyslel si Cole.

Právník John Leibowitz následoval svého klienta do budovy, kde se rodil televizní zpravodajský pořad, jemuž

věřilo 41 milionů Američanů. Nesl smlouvy a faxy, které stanovily pravidla pro večerní vysílání. Leibowitzovo alibi pro Monkovu vraždu bylo neprůkazné, stejně jako Laurenino a Woodovo. Cole nařídil tajné sledování všech tří.

V telefonátu z porady v Chicagu v sobotu večer Nick řekl Sallii a Coleovi: „Od začátku jsme věděli, že najít zrádce bude obtížnější než zastavit vraha samého.“

„Myslíte, že Vanceho někdo řídí?“ zeptala se Sallie.

„Nebo teď jedná na vlastní pěst? Myslíte, že to v Chicagu

udělal jen proto, aby odvedl naši pozornost…“

„Kdokoli ho vyhledal, zmáčkl jeho spoušť,“ odpověděl Cole. „Teď už možná dokonce ani nejsou v kontaktu.

Možná jeden druhého už nikdy neuvidí.“

„Řetěz vede od Kurta Vanceho přes Chrise Harvieho a Briana Lustera ke komukoli, kdo řídí tuhle hru,“

poznamenal Nick.

„A my nemáme žádné spojení mezi mrtvým Monkem a zrádcem, který pracuje pro Farona.“ Cole si zamnul čelo.

„Nebo AA, jakuzou, jakýmikoli obchodními rivaly… prostě nikým.“

„Takže chceš tajně odposlouchávat a sledovat Faronova nejvyšší esa?“ zeptal se Nick.

„Ne sice legálně, ale to mě nezajímá,“ odpověděl Cole.

„Ani jednoho z nich jste se nezeptali na těch sedmdesát čtyři tisíc dolarů chybějících z peněz, co prošly tou skříní,“

poznamenala Sallie.

„žádný z nich to nenadnesl,“ řekl Cole. „Myslíte, že některý z nich si toho měl všimnout?“

„Všiml si toho Monk,“ odpověděla Sallie. „Myslel si, že jde po obyčejném defraudantovi, takže si za rameno nechal stoupnout nesprávného člověka.“

Toho nedělního večera ji Cole vedl do nitra televizního hradu. Přijeli výtahem na třetí poschodí. Nick přiletěl zpátky z Chicaga, kde na Vanceho v laciném hotelu stále číhal tým ostrých hochů, zatímco armáda agentů FBI vyslýchala

zaměstnance aerolinií a vlakových stanic, prodavače jízdenek na autobusových nádražích a řidiče. Ověřovala identitu stovek tisíc pasažérů, kteří toho středečního odpoledne odletěli ze dvou chicagských letišť. Telefonát z pátého poschodí ministerstva spravedlnosti se zmínil o milionech dolarů utracených na to, aby byla nalezena jenom další vrahova oběť.

„Co vám na tom záleží?“ opáčil Cole. „Vy máte záda pořád krytá.“

Na Faronově internetové adrese se objevil vzkaz odeslaný elektronickou poštou z pokoje v chicagském hotelu, kde došlo k vraždě.

Jsi připravený zemřít? R.

„Neodpovídejte na to,“ poradil Faronovi Cole. „Možná ho to znovu podnítí ke komunikaci. Poskytne nám to alespoň o maličko víc, čeho se budeme moct chytit.“

„Na tom nezáleží,“ řekl jim Nick v konferenční hale.

„Tomu je jedno, co kdo říká.“

Výtah vynášející Colea a Sallii do televizní říše cinkl.

„Páni,“ divila se mladá žena v hale, když z výtahu vystoupili. „Vy hoši jste jako vagon klaunů, víte?

Omlouvám se, ale je to prostě, víte, jeden výtah za druhým, plný asistentů pana Searse. Víte, Zelená místnost už pomalu praská ve švech!“

„Moje kolegyně se připojí k ostatním,“ řekl Cole. „Já se tady porozhlédnu.“

„To už dělali i ti druzí muži, víte, taky to tu prověřovali.“

Cole se usmál. „Prostě jenom chci, víte, vidět, jak továrna na americkou realitu vypadá zevnitř.“

Prošel kolem její psací podložky a falešného úsměvu a bílou chodbou lemovanou kukaněmi kanceláří zamířil k samotnému srdci výrobního patra: rozměrnému jevišti plnému kabelů, světel, kamer a monitorů obíhajících kolem středu, kde stálo osamocené křeslo čelící do půlměsíce rozestavěné čtveřici dalších prázdných křesel. Po podlaze pokryté černými mambami kabelů pobíhali muži a ženy se sluchátky, mikrofony a psacími podložkami v rukou.

Když se kamery probudily k životu, Faron seděl sám tváří v tvář čtyřem známým televizním reportérům.

„Dobrý večer,“ řekl nejstarší z těch čtyř do kamery.

„Jmenuji se Jim Carrol. Vítejte v ‚Hodině‘. Dnes večer jedeme naživo a vynasnažíme se odpovědět na otázku, kterou má na mysli každý Američan: Kdo je to Faron Sears? Budeme Faronu Searsovi klást dotazy, na které chcete znát odpovědi… a možná se dočkáte několika málo dalších překvapení.“

Rozezněly se tóny znělky a na monitorech se objevila reklama, která byla v rámci pořadu servírována celonárodnímu publiku. Za jevištěm, stojící mimo záběr kamer, Cole viděl Sallii a Lauren, Wooda a Leibowitze a cítil zamrazení, které jimi proběhlo při slovech „několika málo dalších překvapení“.

Všiml si železného žebříku vedoucího na ochoz, který se vinul podél vnější strany ozvučeného jeviště. Vyšplhal po ocelových příčkách nahoru. Znovu zazněla tematická hudba.

Jim Carrol představil Farona a do kamery řekl: „Začněme historií.“ Na obrazovkách se objevila fotografie z Faronova mládí, zatímco Carrolův hlas vyprávěl. Cole z ochozu viděl na monitorech minulost, viděl, jak si Carrol uhlazuje vlasy a naslouchá svému hlasu.

„Tak, Farone Searsi,“ řekl Carrol, když je kamery opět zabraly naživo. „Kdo jste?“

„Díky vám jsem nyní důležitý.“

„Nejsem si jistý, zda vám rozumím.“

„Úspěch v Americe znamená být v televizi,“ usmál se Faron. „Víc než slávou je to stvrzením platnosti. život mimo tělo a zemskou přitažlivost. Pokud jste natolik důležití, abyste se objevili v televizi, už za něco stojíte.“

„Většina našich diváků by si mohla myslet, že tenhle přístup je poněkud povrchní.“

„Většina vašich diváků to chápe. Souhlasí s tím. A já doufám, že také chápou, že cesta k virtuální realitě prostřednictvím vašich kamer je mnohem nebezpečnější iluzí než jiné reality.“

„Chcete říct, že televize je nebezpečná? Tohle slyšíme od muže, který má vlastní kabelový kanál a softwarovou říši?

Proč?“

„Dnešní televize posiluje myšlenku, že všechno je O. K.,

že je v pořádku pasivita před obrazovkou namísto cestování po světě nebo ve vaší mysli nebo ve vaší duši. Protože když

tohle všechno je v pořádku, pak se nemusíte cítit provinile ohledně skutečnosti, že si kupujete věci, které vám nabízejí v televizních reklamách.“

Cole na ochozu uviděl muže se skříňkou na nářadí v rukou. Klekl si, otevíral… byl to technik, který připevnil kabel k reflektoru.

Blonďatá konferenciérka Faronovi říkala: „…pohrdáte politikou a politiky, a přesto se zdá, že se ucházíte o úřad na Capitol Hillu a v Bílém domě.“

Faron mlčel.

„Domnívala jsem se, že jste souhlasil s tím, že odpovíte na všechny naše otázky,“ řekla.

„Vy jste mně žádnou otázku nepoložila.“ Faron se usmál.

„Čím je pro vás politika?“

„Politika je tím, jak jsou věci uspořádány. Někdy je to hádka o to, kdo vynese smetí, jindy je to výběr správné kravaty, když máte číst zprávy v televizi, tak aby si lidé nepřepnuli na jiný kanál.“

Režisér pokynul Anthonymu Draneovi, tmavovlasému dvojnásobnému držiteli ceny Emmy a legendárnímu drakobijci pořadu. Drane promluvil ke kyklopskému oku kamery: „Když už hovoříme o politice, rádi bychom se zaměřili na váš projekt vzkříšení Chicaga.“

Carrol na další pokyn řekl světu: „Nejdřív se podíváme

na dokument, který jsme o vašem projektu natočili.“

Obrazovky zaplnila políčka filmu provázená mluveným komentářem. Lauren se vzdálila od svých společníků.

Procházela neviditelnou stezkou kolem jeviště, jako by ji nějaká odstředivá síla vrhla na oběžnou dráhu kolem jeho středu. Cole na ochozu kráčel nad ní, s ní.

V živém televizním vysílání na hod kamenem od jejich dráhy Drane říkal: „…máme tu muže známého jako reverend Mike, který tvrdí, že za váš projekt vzkříšení Chicaga zaplatil stovky milionů dolarů v úplatcích městským, okresním a státním úředníkům. že dokonce viděl, jak úplatky dostali někteří členové toho, čemu říká ‚Skupina‘, chicagské mafie.“

Zavalitý černoch v obleku a kravatě na filmovém pásu opakoval Draneovo obvinění o něco hovorovější angličtinou.

Lauren prošla lesem obloukových světel pod ochozem.

Když se Cole podíval dolů, viděl část jejích vlasů a oblinu jejích ňader.

„Možná má pravdu,“ řekl Faron do kamery.

„Znamená to, že v celonárodním vysílání připouštíte, že dáváte úplatky?“

„Mikeovi jsme dali přes sto tisíc dolarů. Každé volby získává peníze od demokratů i republikánů, aby jim pomáhal získávat hlasy. Podle mého odhadu jich většinu shrábne pro sebe. Zaplatili jsme mu, aby to nemohl udělat

žádný z našich oponentů.“

„To je neuvěřitelné!“ zvolal Drane.

„A legální,“ usmál se Faron. „Řekli jsme mu, aby se řídil zákonem. Je to zadokumentováno na videozáznamech, které uvolníme pro všechny sdělovací prostředky!“

„Pro všechny sdělovací prostředky?“ vyjekl Drane. „Ale my přece máme výlučné…“

„Kromě toho náš právník odeslal kopie těchto informací městským, okresním a státním vládním etickým výborům.

Pokud nám to dovolí, pošleme stejný materiál také FBI.

Když budeme mít štěstí,“ pokračoval Faron, „naše finanční injekce pomůže reformovat způsob řízení byznysu a politiky.“

Lauren se zastavila. Vzala si čelo do dlaní. Cole, který se na ni díval seshora, si pomyslel, že možná pláče.

Reportér Carrol promluvil do. kamery, jako by oslovoval Farona: „Jak má Amerika vědět, že celá vaše křížová výprava není jen taktikou vedoucí ke zvýšení vašeho osobního blahobytu?“

„Moje soukromé cíle nyní procházejí fází reorganizace,“

řekl Faron. „Všechny moje společnosti nakonec budou vlastněny a řízeny mými zaměstnanci… včetně chicagského projektu.“

„Co znamená to ‚nakonec‘?“ zeptal se Carrol.

„Já myslel, že to víte,“ řekl Faron.

Do kamery zamrkal čtvrtý reportér, černoch kolem

čtyřicítky: „Kritikové říkají, že vaše soukromé policejní složky operující v rámci projektu převrátí ghetto v ozbrojený tábor.“

„Ghetta už jsou ozbrojeným táborem,“ řekl Faron.

„Doufáme, že tuto sílu změníme ze sebezničující v sebeochraňující.“

„Měli bychom dodat,“ řekl Carrol do kamery, „že vaše hnutí zasáhl osten násilí i tady ve Washingtonu, a sice vraždou vašeho spolupracovníka při vloupání na vaše ústředí. Upřímnou soustrast. Ale když už k tomuto incidentu došlo: Nemáte pocit, že jste terčem nějakého spiknutí?“

Cole na ochozu ztuhl.

Faron pokrčil rameny: „Byl jsem terčem po celý svůj život.“

„Co s tím děláte?“ zeptala se světlovlasá reportérka.

Faron rozhodil ruce. „Jsem prostě tady.“

Režisér jim pokynul vztyčenými palci a znovu se rozezněla tematická hudba. Cole našel schodiště vedoucí z ochozu a zatímco se na obrazovkách střídaly reklamy, sešel dolů. Lauren, která ho slyšela přicházet, se otočila.

„Na tu záležitost s reverendem Mikem se mě raději neptejte, pane Tajný. Byl to můj nápad, předělat to do finanční injekce, když jsme zjistili, že tihle lidé reverenda Mikea našli… Ale neptejte se mě na to. Zeptejte se raději Leibowitze. Tomu na tom stále záleží.“

„Přišel jsem vám říct –“

„Za dvě minuty jedeme!“ vykřikl režisér.

Její oči jsou podlité krví, vlasy má učesané, jako by nepoužila zrcadlo, rty se jí chvějí. Mohl bych natáhnout ruku a…

Nedělej to. Cole jí řekl: „Je mi to líto. To, že jsem vám musel lhát, předstírat, že jsem někým jiným. To s Monkem.

S výslechem… že jsme se museli dozvědět, že jste… je mi líto, že máte tu jizvu.“

„Je toho opravdu moc, co je vám líto.“

„Ano, je toho moc.“

Ozvala se znělka. „Ticho na scéně!“

Lauren se na Colea maličko usmála. Pak odešla pryč, provázená jeho očima, zatímco miliony diváků sledovaly něco jiného.

55

Jsem neviditelný, pomyslel si Vance. A bylo to tak absurdně snadné!

Jel z Chicaga do Detroitu, automobil nechal na parkovišti pro dlouhodobé parkování u letiště a v pondělí brzy po poledni odletěl do Lexingtonu v Kentucky. Na letišti v Lexingtonu viděl uniformované policisty a tajné, kteří brousili v halách čekáren. Jeden uklízeč znovu a znovu

tančil se svým smetákem na stejném místě.

Můj oblek a kravata říkají obchodník, ale pro oči policistů jsem neviditelný.

Recepční u přepážky v hotelu zamrkal, když se zapisoval, ale Vance věděl, že příčinou toho zaváhání byl jeho plášť neviditelnosti,

ne

rozmazaná

počítačová podobizna

připevněná pod pultem přepážky: Tak bych snad mohl vypadat… kdybych nebyl tím, kým jsem.

„Zůstanete u nás dlouho?“ zeptal se recepční, s očima upřenýma na Vanceův elegantní městský klobouk a na průzračné brýle, jejichž skla se měnila podle intenzity světla.

„Při troše štěstí se tu zdržím do čtvrtka.“

„A jak budete platit, pane… Lawdosi?“

Vance mu podal kreditní kartu, kterou si téhož dne po vložení pěti set dolarů vyzvedl u jedné chicagské banky, falešný řidičský průkaz a lístek s adresou k zasílání pošty.

Lee Lawdos: Geniální duch vytváří přímo umělecké doklady.

„Přeji vám příjemný pobyt v Lexingtonu, pane Lawdosi.“

V úterý pršelo. Bylo to nebezpečné. Vance na sobě měl klobouk, zvedl si vzhůru límec kabátu, zamával recepčnímu u přepážky a odešel. Celé dopoledne jezdil po městě, aby si hotelový personál myslel, že pracuje, zpátky pospíchal pod deštníkem, límec kabátu ohrnutý, klobouk na hlavě. Rychle prošel vestibulem kolem dvou chlápků, co vypadali jako od FBI a hlídali recepční přepážku: stále neviditelný. Ze svého

pokoje telefonoval na místa, odkud mu volali zpátky, a pro hotelovou ústřednu stále zůstával obchodníkem. Zdržoval se ve svém pokoji celé odpoledne. Oknem viděl, jak přijíždějí.

Dva vozy plné lexingtonských policistů. Promenádu pěti pronajatých sedanů.

Vítejte do Lexingtonu, pane Searsi. Říkejte mi pan Neviditelný.

Déšť ustal a učinil jeho poslání bezpečnějším. Pojedl večeři, kterou mu v předvečer přinesla pokojová služba, navlékl si svůj plášť neviditelnosti a odešel se podívat na muže, který měl zemřít.

Toho večera byly hotelové výtahy obsluhovány dvěma operátory, kteří na sobě měli obleky a úsměvy a měli si nasadit tmavé brýle přes svoje slepé oči. Ve vestibulu bylo šest… ne, sedm hlídačů, kteří se snažili vmísit do vzrušeného davu.

Aréna se nacházela hned vedle hotelu, chvilku chůze přes deštěm vlhkou neškodnou ulici. Všude kam se Vance podíval, viděl uniformovaného policistu nebo hlídku v civilním oblečení, některé s naslouchátky v uších a trubičkami mikrofonů před ústy.

Nic, co bych měl slyšet. Jsem neviditelný. A tichý. Mám dokonale uvázaný uzel na kravatě.

Jaká sebranka ztracenců, pomyslel si. Matky a otcové vlekoucí za ruce své děti, které by raději byly doma a dívaly se na televizi. Zemědělští dělníci v kšiltovkách a bankéři,

kteří se holedbali novými obleky a druhými manželkami.

Musí tu být tisíc obličejů vzešlých z otrockých okovů a potomci plantážníků, co kdysi třímali biče, kteří se snaží vmíchat mezi ně a ukázat jim, že tohle všechno je přirozené a je to úplně v pořádku.

Všechny vchody byly hlídány detektory kovů. Věděl, že plastikové schránky přilepené pod košilí k jeho zádům nezaregistrují. Oblouk, pod kterým procházel, přesto zabzučel.

„Promiňte, pane,“ oslovil ho policista. „Co u sebe máte?“

„Jenom tohle.“ Vance policistovi ukázal plochý stříbrný kapesní nůž, který si koupil v jednom chicagském obchodě se starožitnostmi. Jeho jediné ostří nebylo delší než pět centimetrů.

„Ach, to je v pořádku,“ usmál se policista s revolverem Magnum u pasu.

„Patřil mému otci.“

„Jistě, pane. Doufám, že dostanete dobré sedadlo.“

Proč jinak bych riskoval a chodil sem tak brzy? pomyslel si Vance. Nemůžu zůstat neviditelný navždycky.

Vybral si sedadlo u uličky dvacet řad od jeviště: dost blízko, aby viděl, ale ne tak blízko, aby si někdo prohlížel jeho. Arénu pojmenovanou po místní basketbalové legendě plnil dav, ale bylo to v zimě, takže horko a dusno tam hned tak nebude. To je dobře, pomyslel si Vance.

Dobře. Zhmotnil se z ničeho těsně před začátkem

vystoupení: jeden z mužů, které si pamatoval z exploze v Montaně. Musí to být Dalton Cole, ten z FBI. A kdopak je to s tebou? Černá fešanda. Fajnové boty a kalhoty a sako přes pistoli. Dalton hovořil s policistou, který měl na límci stříbrné prýmky a tvářil se velice důležitě. Vypadáš rozrušeně, agente Cole. Jako bys byl tak unavený, že nejsi schopný vidět to, co máš rovnou před očima. Možná tě dokážu rozrušit ještě víc. Černá děvka zůstala stát u schodů na jednom konci jeviště, zatímco Cole se vzdálil.

O okamžik později, vstupující na jeviště do potlesku a výkřiků: Je tady, velký muž sám. Mrtvý muž. Faron Sears.

Hovniválský úsměv, jemné zamávání, kyne davu, aby se posadili.

Vance by nejraději vykřikl: Moc v tomto sále patří mně!

Zpoza opony vyklouzl jakýsi Číňan a postavil se na stráž

ke schodišti na opačné straně od místa, kde hlídala ta černá děvka.

Nevzrušuj se příliš, bude ti horko, začneš se potit, ošívat…

Jsi můj, Farone Searsi. Kdoví, zda bych si pro tebe takto přišel, kdyby mně Uvaděč neporadil, jak… Samozřejmě že bych přišel! Já tady vládnu, ne Uvaděč. Já nikoho nepotřebuju. A dnes večer jsem neviditelný.

Muž na jevišti řekl pár vtipů a dav se zasmál. Podívejme, pomyslel si Vance: Ta holka s bouchačkou má úsměv na tváři. Oči upírá na dav, ale jede ve Faronově hře a líbí se jí

to. Zajímavé.

Z úst mrtvého muže vycházela slova: „…korupce“ a „procházet tím, ne s tím“ a „to, co se děje ve Washingtonu, si sem propracovává cestu z –!“

Vance cítil, jak z něj jeho neviditelnost začíná sklouzávat.

Jdi! Počkat. Neutíkej. Nepřitahuj na sebe pozornost!

Posunul se ve svém sedadle. Vypadalo to, jako by se cítil nepohodlně, jako by si nutně potřeboval odskočit.

Dav se zasmál, mnozí vstali a začali tleskat. Vance vstal s nimi. Otočil se, aby policistům ukázal svoje záda obrácená k jevišti, a pospíchal uličkou k východu, ven dvojitými dveřmi.

Zastavil ho policista. „Máte nějaký problém?“

„Pokud odsud rychle nevypadnu…!“

„Nahoru po schodech, v obou směrech.“

Vance poslechl, nezavdal policistovi příčinu, aby se mohl divit. Faronův reproduktory zesílený hlas jej následoval do nablýskané pánské toalety s dvaceti pisoáry, půltuctem kabinek a zrcadly, která ukazovala jeho tvář vynořující se z neviditelnosti.

Na zavřené dveře toalety dorážel potlesk, prodlužovaný a hřmící. Zvenčí Vance slyšel: „Musím jít hned, mami!“

Vešel do kabinky, zamkl za sebou dveře, sedl si na toaletu. Slyšel, jak dovnitř vešel chlapec. Slyšel ho močit.

Slyšel dav plnící chodbu. Dovnitř přišli další muži, jejichž

boty byly vidět pod stříbrnými dveřmi.

Ani zdaleka už nejsem neviditelný, pomyslel si. Ale jsem za zamčenými dveřmi. Faron odejde. Cole a ochranka a policisté půjdou s ním. Nikdo nebude kontrolovat záchody, když tu Faron už nebude.

Čekal. Dvacet pět minut poté co odešel poslední muž, který se tam přišel vymočit, zhasla světla.

Obklopilo ho ticho. Otevřel dveře kabinky, nahmatal si tmou cestu k vypínači na stěně. Stiskl ho a naplnil místnost žlutým jasem. Světlo se zalesklo v zrcadle.

Nic, kvůli čemu bych si musel dělat starosti. Z veřejné budovy se člověk vždycky nějak dostane. Co se týče zpáteční cesty do hotelu, na to jsem neviditelný až dost. Je večer. Bože, vypadám v tom zrcadle dobře!

Dveře se rozletěly dokořán a nějaký muž vykřikl: „Hej!“

Zrcadlo ukázalo Vanceho a uniformovaného strážného, který u sebe měl obušek, ale ne zbraň. Strážný byl překvapený víc než Vance. Beze strachu kráčel k cizinci, který hleděl do zrcadla, k cizinci, jehož ruce byly prázdné.

„Tady nemáte co pohledávat! Všichni už odešli domů!“

Hlas strážného měl venkovský kentucký přízvuk. Padesát let ve fajnovém Lexingtonu, ale stále kořeny uvízlý ve svém malém městečku, přesvědčený, že uniforma ho dělá velkým šéfem. „Co tady sakra děláte?“

Vance se velmi pomalu otočil a obdařil ho širokým úsměvem.

56

Nikdo kromě nás se sem nedostane, pomyslel si Cole, když

vyjížděl vzhůru výtahem v lexingtonském hotelu: Miliardář Faron si pronajal celá dvě poschodí. žádný hotelový host neodpovídal popisu Kurta Vanceho. Vestibul hlídalo půl tuctu mužů od ochranky.

„Jak se vám líbil Faronův proslov?“ zeptal se ho jeden ze strážných, co měli na starosti výtah.

„Abych pravdu řekl,“ přiznal se Cole, „já jsem ho neposlouchal.“

„Měl jste hlavu plnou jiných věcí, co? Nebojte se. Tady je v bezpečí.“

Počítačem generovaná hudba, která zněla v kabině výtahu, byla napodobeninou starých písniček Beatles. Dveře kabiny se otevřely na osmém poschodí: pokoje tělesných strážců, velitelské stanoviště. U každých schodů drželi hlídku dva policisté. V devátém poschodí byla exkluzivní apartmá, Faronovo, Coleovo, Laurenino, Salliino a Woodovo. Leibowitz zůstal ve Washingtonu. Nick taky.

Když se dveře výtahu otevřely na devátém poschodí, čekal před nimi jeden z Woodových mužů.

„Stále ještě jsou na recepci u guvernéra?“ zeptal se ho Cole.

„Jsou tam všichni kromě slečny Kavenaghové. Ta je ve svém pokoji.“

Elektronickou poštou odeslaná zpráva Vancemu nařizovala, aby Farona zabil ve Washingtonu, D. C., a počkal, až bude po svátku svatého Valentýna, po zítřku.

Zpráva byla odeslaná a přijatá předtím, než explodoval dům Kurta Vanceho a než pořezal tu ženu v Chicagu.

Cole zaklepal na Laureniny dveře. Neozvala se žádná odpověď. Mohla by pro to mít tucet uspokojivých důvodů.

Strážný v hale se tvářil znuděně, ale ze svého stanoviště by neodešel. Cole použil svůj univerzální klíč, odemkl a vešel do pokoje.

Seděla u stolku před skleněnými dveřmi vedoucími na balkon. Silueta osvětlená pouze zářivkou nad kuchyňskou výlevkou a světlem noci probleskujícím balkónovými dveřmi.

Cole za sebou zavřel: Klepal jsem. Dvakrát.“

„Říkala jsem si, kdo to je.“

„Mám odejít?“ zeptal se.

„Nechcete se se mnou napít?“ Na stolku před ní stála láhev vína. „Nebo jste ve službě?“

Cole popošel dál do místnosti. „Já pracuju vždycky.“

„Pokud jste tady pracovně, tak svou nabídku odvolávám.“

„Máte ještě nějakou sklenici?“

Řekla mu, kde ji najde. Cestou ke stolu procházel kolem postele. Viděl její svlečené punčochy. Víno, které mu nalila,

bylo bílé a studené.

„Kalifornské,“ řekla. „Ale je to jediné, co tu máme.“

„Je dobré.“

Seděli spolu v šeru. Její podoba se odrážela ve skle francouzského okna vedoucího na balkon. Blůzu měla slonovinovou.

„Proč nejste na recepci u guvernéra?“

Napila se vína ze své sklenice. „Děkuji, ale byla jsem tam dost dlouho. Víno tady je stejně dobré jako tam.“

„Jaká je tam společnost?“ zeptal se.

„Měl jste se podívat sám. Proč jste tam nešel vy?“

„Jedna zbraň navíc by tam nezpůsobila žádný rozdíl.“

„Zvedla svou sklenici. „Na vaši splněnou povinnost.“

Napili se. Z mřížky topení zavanul teplý vzduch, který jí jemně rozčechral vlasy.

„Předtím,“ začal Cole, „jsem vám říkal, že mě mrzí –“

„že jste mi lhal? Tehdy už jsem vám začínala věřit.“

„Nikdy jsem vaši důvěru nechtěl zradit.“

„Jenomže jste to udělal.“

„Ne zas tolik. Jenom…“

Probodla ho očima. „Kolik zrady stačí? Na tom nezáleží.“

Zavrtěla hlavou. „Nechci slyšet, co si myslíte, že víte.“

Zvedla svou sklenici s vínem. „Na muže s odpověďmi.“

Napila se sama. Zahleděla se z okna.

Teplý vánek z topení ustal a Lauren spadly vlasy zpět k obličeji. Nalila si do sklenice další víno. Pak se naklonila

přes stůl a dolila sklenici Coleovi. Viděl záblesk světla v láhvi, v jejích očích.

„Vy se nebojíte být tady se mnou sám?“ vyzvídala.

„Proč?“

„Možná jsem vrah. Ten, co zabil Monka.“

„Toho se nebojím.“

Láhev s vínem na okraji jeho sklenice se zachvěla.

Lauren ji otevřenou postavila na koberec. „Čeho se tedy bojíte?“

„Vy mně dokážete ublížit mnohem víc než nějaký vrah.“

Neřekla nic. Nepodívala se na něho.

„Jen to, jaká jste, je pro mě samo o sobě velice nebezpečné,“ řekl.

Lauren dál upírala oči do podlahy.

„Teď znáte moje tajemství.“ Naklonil se přes stůl, ale Laureniny ruce zůstaly v jejím klíně. „Teď už vás nemůžu zradit.“

„Byl byste překvapen,“ zašeptala. Nepodívala se na něho.

Obešel stůl, vzal její obličej do svých dlaní. Tváře měla rozpálené. Jeho prst smočila osamělá slza.

„Vezmu na sebe to riziko.“ Její oči se leskly. „Ale ne sám.“

Přitiskla si jeho dlaň na svou tvář. „Už nejsme malé děti.“

„Ne, to nejsme.“

Políbil ji a ona mu polibek vrátila. Její rty měkly, rozevíraly se. Jeho prsty hladily její vlasy, cítily hedvábí její

blůzy, její záda, její ňadra: Ježíši, její ňadra byla tak hebká.

Pokrčením ramen ze sebe shodila blůzu, měla na sobě košilku, ale ne podprsenku. Jeho sako dopadlo na podlahu.

Stáhl si kravatu, košili. Váha jeho zbraně táhla dolů kalhoty, které si spustil, odstrčil stranou boty. Pak ji uchopil za boky a přitáhl ji k sobě.

Přes hedvábí její košilky jí rozepnul sukni a ucítil pavučinu jejích punčoch.

Lauren se od něj odtáhta. Zkřížila ruce, zvedla si hedvábnou košilku nad hlavu a odhodila ji stranou.

„Jsi krás –“

Dotkla se svými prsty jeho rtů.

Cole ji vzal do náruče, milionkrát ji políbil. Její bradavky byly špičaté a tvrdé. Zvedl ji a položil ji přes desku stolu.

Holými patami se zapřela o její okraj a zvedla boky, aby jí mohl svléknout kalhotky. Když si před ni klekl, ležela pro něj otevřená.

Po Faronově proslovu Sallie a jeho doprovod navštívili recepci v honosném sídle, o kterém byla přesvědčená, že to kdysi byl zámek nějakého otrokáře. Setkala se tam s guvernérem, jedním senátorem, dvěma kongresmany, představiteli města a okresu, milionáři, novinovým vydavatelem, hordou právníků, doktorů a univerzitních profesorů. Všichni kromě sebevědomé malé hrstky byli bílí.

Faron ji každému představil, jako by byla někým úplně

jiným. Někým skutečným. Usmívala se, cítila se provinile pokaždé, když někomu dovolila potřást jí rukou, kterou měla mít stále volnou, aby jí kdykoli mohla uchopit zbraň. Lhala, říkala jim, že je poradkyní, ano, že pracuje s Faronem ve Washingtonu.

Ještě před čtyřiceti lety by odsud Farona a mě vypráskali, pomyslela si, když procházela davem. Nebo by nám nařídili, abychom nalévali šampaňské či drhli podlahy. Nebo něco ještě horšího. Jakási část v ní by nejraději vytáhla zbraň a začala střílet do magnoliemi provoněného vzduchu: Já, jsem tady, my jsme tady a nikdo už nikdy…

Nebuď hloupá, poručila si; usmála se na další obličej.

Včerejšek zastřelit nemůžeš.

Hostitelé naplánovali recepci na dvě hodiny. Faron strávil třicet jedna minut tím, že procházel davem, potřásal si rukama, nikdy nikomu nesedl na vějičku ani se nenechal úsměvy a vřelostí zlákat do té či oné mašinerie obchodníků se slávou nebo té či oné sociální kliky.

Když jeli zpátky do hotelu, seděl na zadním sedadle mezi Jeffem Woodem a Sallií. Nguyen seděl vpředu, vedle uniformovaného státního policisty, který řídil pronajatý sedan. Před nimi jel vůz policejní hlídky, za nimi také, plus sledovací vozidlo a další vůz policejní hlídky. Čtyři minuty od hotelu a bezpečí Faron řekl: „Povězte ostatním, aby jeli dál bez nás.“

„Cože?“ vykřikli Sallie a Wood jednohlasně. žádné z

jejich argumentů Farona neodradily. Informoval svého řidiče, kam má jet.

Před zchátralou tělocvičnou na kraji města parkovala desítka školních autobusů a pětkrát tolik osobních automobilů. Wood a Sallie trvali na tom, že půjdou dovnitř s ním. Spací pytle pokrývaly podlahu tělocvičny jako brázdy na rozoraném poli. Když Faron vstoupil, prvním člověkem, který ho spatřil, byla rudovlasá studentka nesoucí svůj zubní kartáček a ručník směrem k šatně. Vydechla jen: „Ach, bože?“ kousla se do spodního rtu a začala plakat. Faron ji objal, řekl: „Díky, že jsi přišla,“ a vplul do davu, který šeptal jeho jméno.

Strávil v tělocvičně dvě hodiny, přecházel od jednoho bázní ochromeného hloučku univerzitních studentů ke druhému. Dotýkal se jich, nepotřásal si s nimi rukama.

Mluvil s nimi, nepoučoval je. Víc naslouchal než hovořil, víc chválil než vyslovoval svoje názory. Sallie a Wood ho nechali chodit samotného mezi cizími lidmi. Když si dav Farona všiml, rozblikaly se blesky stovky laciných fotoaparátů. Během patnácti minut na fotoaparáty zapomněli. Všem záleželo víc na tom, že jsou tam, než na zachycení jeho podobizny.

Cestou do hotelu Faron řekl Sallii: „Lidé, kteří jedou sto mil autobusem a spí pohromadě na podlaze kvůli něčemu, co jim nepřinese nic osobního, jsou pro mě důležitější než

jakékoli celebrity, co se ukážou na recepci.“

Hotelový výtah vezl Farona, Sallii, Nguyena a dva tělesné strážce do jejich pokojů. Když míjeli čtvrté patro, v kabině výtahu se rozezněla další píseň.

„Slyším symfonii,“ řekl Faron.

„Cože?“ hlesla Sallie.

„Ta písnička se jmenuje ‚Slyším symfonii‘. The Supremes.“

„Rozpadli se předtím, než jsem se…“ Odmlčela se. Než

přijeli do šestého patra, měla pocit, že se jí podlamují nohy v kolenou.

Dveře kabiny výtahu se rozjely od sebe na devátém poschodí, Sallie vystoupila ven první, uviděla strážného v hale, poznala ho. Pokývnutím jí naznačil, že je všechno v pořádku. Nguyen zůstal ve výtahu, řekl: „Teď ho máte na starosti vy.“

Faron strážným ve výtahu a Nguyenovi poděkoval. Dveře se zavřely a muži byli pryč.

„Měl přece zkontrolovat váš pokoj!“ otočila se Sallie k Faronovi.

„To je v pořádku,“ ubezpečil ji. „Není to zapotřebí.“

Kráčela s ním halou. Strážný pohlédl stranou. „Nechte mě jít dovnitř první. Počkejte tady.“

Udělá to, udělá, co jsem řekla.

Našla světla apartmá rozsvícená, obývací pokoj prázdný.

Na stole stál laptop připojený k telefonu. Okna zela do noci, ale žádná z budov naproti nebyla dost vysoká, takže

roztažené závěsy nevadily. Tým ostřelovačů na střeše situaci prověřil, hlásil, že je všechno v pořádku. Přelétla zrakem apartmá: ložnice, široká postel, kufry, prázdná skříň.

Koupelna: nikdo. Vrátila se zpátky a otevřela mu dveře: „V

pořádku.“

„Myslel jsem, že až do zítřka si starosti dělat nemusíte,“

řekl, když vešel dovnitř. Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem svátek svatého Valentýna neměl rád.“

„Starosti jsme si museli dělat od samého začátku.“

Nedokázala si odpustit otázku: „Proč nemáte rád svátek svatého Valentýna?“

„Nikdy jsem nedostal hezké přání. Nikdy jsem žádné neměl komu dát.“

„Vy jste měl milenky, když já jsem ještě byla malá…“

Znovu se odmlčela.

„Holka,“ dořekl to Faron za ni. Usmál se. „Určitě existuje milion srdcí, co je to k vám táhne.“

„Ne.“

Pak z ní explodovala slova: „Já pro vás nebudu žádná další. Já nemůžu být další žena v hotelovém pokoji!“

„Jste jediná žena, co tu je!“

„Musely jich být –“

„To, co muselo být, už bylo. Jako Panter jsem jich pár měl, po vězení, na nějakou chvíli, když jsem začínal… Pak to celá léta byla jen Lauren.“

„Posedlost bílým masem,“ zašeptala Sallie.

„Tohle říkávala moje máma.“ Zavrtěl hlavou. „Lauren byla Lauren, ne trofej bílé ženy. Trvalo to mnohem déle, než

mělo. Někdy, když někdo, na kom vám záleží, má svoje potřeby, zacházíte dál, než je správné, a všechno vám připadá v tom nejlepším pořádku, i když tomu tak není. Ve skutečnosti to už dávno skončilo. Jaksi jsme pochopili, že to znovu je už jen hotelový pokoj, že vše, co zůstalo, je jen hotelový pokoj.“

„Po Lauren…“

„Po Lauren už nebyl nikdo. Víc než rok.“ Udělal krok směrem k ní.

Nedokázala se pohnout. „Určitě existují stovky fanynek, které…“

„Tisíce skvělých žen tam venku zoufale touží po muži, který je nezneužije a neodejde, jen aby po sobě zanechal dítě. Já po sobě nikdy žádné děti nezanechal a po vězení, poté co jsem se dal na tohle, se to už neodvažuju riskovat.

Kromě toho nechci nikoho zneužít. A ano, jsou ženy, kterým nezáleží na tom, kdo leží v jejich postelích, pokud je tak slavný jako já nebo má peníze jako já nebo moc jako já.

Jenomže na mně jim nezáleží.“

Když už byl tak blízko, že cítila teplo jeho dechu, řekl: „Existuje tisíc důvodů, proč tady nebýt.“

„Milion,“ zašeptala.

„A pro nás existují jen dva důvody, abychom to udělali,“

dodal. „Toužím po vás.“

„Kvůli čemu? Proč?“

„Kvůli všemu dobrému, co spolu můžeme prožít.“

„To je příliš laciné, příliš snadné, příliš…“

„Ne, není, a vy to víte.“

„Co… co je tím druhým důvodem?“

„Vy mě chcete taky.“ Jeho ruce vyjely vzhůru po jejích bocích, jeho prsty zavadily o její ňadra, pak vzal její obličej do dlaní a…

Líbá mě, on mě… Polib ho, ach, Bože, polib ho!

57

Středa ráno, 14. února, 7:16. Po hale v devátém poschodí lexingtonského hotelu rázoval policista.

Inspektor Dalton Cole z FBI otevřel dveře svého pokoje, vyšel do haly, připraven pustit se do práce.

Na druhém konci chodby Lauren Kavenaghová otevřela svoje dveře. Měla na sobě ležérní oblečení, vhodné k cestování.

Ještě než se Laureniny dveře zavřely, do haly ze svého pokoje vstoupila zvláštní agentka FBI Sallie Pickettová.

V témže okamžiku ze svého pokoje vyšel Faron Sears.

Policista na stráži otočil hlavu pokaždé, když se otevřely něčí dveře.

„Zatraceně,“ řekl nakonec čtyřem lidem polapeným na koberci v hale: „Přeju jedno velké ‚Dobré ráno!‘ vám všem.“

„Dobré ráno,“ odpověděli všichni svorně. Policista zmáčkl tlačítko výtahu. Jako by odtrhli hřebíky, které je držely přibité k podlaze, zamířili ke dveřím výtahu. „Dobré ráno,“ řekl každý všem ostatním. Dobré ráno.

Výtah cinknul. Cole a Sallie popošli kupředu, aby svými těly zachytili případné kulky. Dveře se rozjely od sebe: Uvnitř byli dva z Woodových ozbrojených strážců. Sallie a Cole trvali na tom, aby Faron a Lauren vešli dovnitř první.

Postavili se před strážné, čelem ke dveřím, zatímo Sallie a Cole vstoupili a taky se otočili k východu.

„Hej!“ zvolal policista venku.

Cole prudce stiskl tlačítko nouzového zastavení a dveře se rozjely od sebe.

„Málem jsem zapomněl!“ zahlaholil policista. „Všechno nejlepší k svátku svatého Valentýna!“

Výtah se rozjel dolů. Na osmém poschodí si muž od ochranky odkašlal. Faron se otočil k Lauren, své nejstarší přítelkyni: Krk měla zarudlý, oči upírala na panel ukazatele nade dveřmi. Na sedmém poschodí se Faron podíval na Coleova záda, vycítil z nich napětí. Na šestém uviděl Salliiny oči, sklopené, takže nemohla vidět odrazy ve dveřích výtahu. Na čtvrtém si Faron začal broukat společně s počítačovou hudbou:

„Musím si být jistý, ba-da da…“

Výtah projel druhým poschodím. Faron cítil, že všichni jeho společníci se modlí, aby byli c o nejrychleji dole. Usmál se, dál zpíval:

„…a pak jen, dr-ží-me se za ruce…“

Výtah zastavil, cinknul, dveře se rozjely od sebe. Cole a Sallie vystoupili jako první, uviděli Woodova člověka a policistu, kteří jim kývnutím naznačili, že vzduch je čistý.

Faron za nimi se nahlas rozesmál. Tři lidé, kteří s ním jeli ve výtahu, se k němu otočili.

„Šťastný, šťastný svátek svatého Valentýna!“ zářil Faron.

Tým v hale je doprovodil do restaurace. Wood vzhlédl od své snídaně, pozdravil je, poslal strážného ven před okno, aby se tam postavil jako živý štít.

„Kolik je vás?“ zeptala se číšnice, která Farona obdařila mírným úsměvem poznání. „Budete jíst všichni čtyři společně?“

„Zdá se, že ano,“ odpověděl Faron. „Víceméně.“

„Takže jste čtyři?“

„Dva a dva,“ řekl Faron, když jí následovali ke stolu s dobrým, ale chráněným výhledem. „Uvidíme, jak to půjde.“

Obsluha byla okamžitá: káva, voda, menu.

„Já mám hlad jako vlk!“ řekl Faron. „Co vy ostatní?“

Coleův zrak upoutalo otáčející se červené světlo na voze policejní hlídky, který pomalu zajížděl na parkoviště.

Doprovod na letiště? Fotograf pro Herald mačkal obrázky

jejich kvarteta.

„Tady na jihu,“ usmívala se servírka, „děláme vejce tak, jak mají být.“

„A to je jak?“ podivil se Faron.

Cole se díval, jak se blízko vchodu do hotelu setkal uniformovaný policista a místní agent FBI.

„Sluneční stranou vzhůru. Jak prosté. Jakkoli chcete.“

Místní agent pospíchal k jejich stolu. Zamračil se na nic nedbajícího fotografa od novin a pokývl inspektorovi z D.

C.

Cole vstal. „Omluvíte mě? Hned se vrátím.“

Záblesk fotoaparátu se odrazil od bíle kachlíkovaných stěn a zrcadla, aby Colea na chvíli oslepil. Pak se opět mohl dívat.

Jako jakákoli jiná veřejná pánská toaleta: vlhký pach čpavku a moči, aluminiové kabinky, pisoáry, umývadla u zdi, zrcadlo. Až na to, že tahle pánská toaleta v aréně, kde Faron předchozího večera pořádal svoje shromáždění, páchla také smrtí. Podlahu z šedivých dlaždic pokrývala velká hnědá louže. V tomto jezeru potaženém škraloupem ležela mrtvola podříznutého strážného.

„Je to přesně tak, jak ho tady našel muž z ranní směny,“

řekl kapitán z oddělení vražd policie v Lexingtonu.

Kriminalista sejmul otisky prstů z dávkovače papírových ručníků. Technik pořídil další dvě fotografie a oba muži

pospíchali ven.

„Ten váš hoch se na něho zřejmě z ničeho nic vrhl,“ řekl kapitán Coleovi. „Ubil ho k smrti jeho vlastním obuškem.

To, co udělal pak… Povězte mi, proč udělal to, co udělal pak.“

Ze zrcadla se na ně šklebila rozmazaná rezavá písmena, znetvořená přitažlivostí: HOdně ŠTĚStí k SvaTému VALENtýnu! DaLtone CoLE z FbI!

„Jako štětec použil kravatu mrtvého,“ řekl kapitán.

„Podřezal mu krk, aby měl čím… řekněte mi, proč tohle všechno udělal.“

„Kapitáne, vaše otázky se týkají přísně tajných federálních –!“

„Jděte mi do háje s federálními! Já tohodle dědulu znal léta a zavraždili ho v mém okrsku! Kdokoli to udělal, nechal tu věnování pro zatraceného federálního policajta, který si přijede do mého města s váženým politikem a zvedne ze zadnice každého chlápka s odznakem FBI, aby si hráli na tělesné strážce a honili jakéhosi úchyla, co vám utekl v Montaně!“

„Kdo o tomhle ví?“

„Můj vyšetřovací tým a vy. Měl byste to všechno hezky vyklopit.“

„Pokud budeme muset jít k soudci –“

„Dokonce i ti vaši zatracení federální soudci tady musí z něčeho žít! Kromě toho, vy půjdete k soudci a já budu mít

na krku všechny ty proklaté noviny a televizní stanice a rozhlas a.. ,“

Cole si přitiskl dlaně na stehna, aby zabránil jejich chvění. „Nechci vám působit žádné problémy.“

„Mně na tom nezáleží,“ zabručel kapitán. „Washington je mně ukradený.“

„Mně taky. Ale jediným způsobem, jak zastavit tu zrůdu, je pracovat podle washingtonských pravidel.“

„Chci znát jméno.“

„Zkuste Kurta Vanceho, ale tohle jméno už určitě nepoužívá –“ Vzpomeň si na Nicka, na tu letenku, co byla rezervovaná na Chrise Harvieho. „Kapitáne: peněženka toho muže –!“

„Chybí. V kapsách žádné peníze nemá.“

„Jděte k vysílačce! Ať vaši lidé uvědomí letiště, autobusová nádraží, hotely, ať dávají pozor na kohokoli, kdo si koupí jízdenku kreditní kartou oběti.“

Asistující detektiv se vyřítil z toalety vykonat příkaz, nechal svého kapitána a Colea samotné nad mrtvým tělem.

„Co takhle fotografii toho vašeho hocha?“ řekl kapitán.

„To všechno jsme měli k dispozici včera večer. Nebylo to k ničemu platné.“

„Proč?“

„Já nevím,“ odpověděl Cole.

„A teď mi řekněte, o co tady vlastně jde. Nebo mám začít svolávat reportéry?“

„Tohle neprodávejte. Můžete to vyšetřovat jako vraždu, ale tohle je…“

„Budu počítat do pěti.“

„V tom případě odepište i těch sedm agentů, které jsem tu dostal k dispozici. Vy to ale neuděláte a nebudete si hrát podle svého. Nemůžu vás zastavit, ale ani vy nemůžete zastavit mě. Vy máte čtvrťák; já mám drobných plnou kapsu.

Uplynulých pět let měla FBI spoustu práce po celém tomhle státě. Odposlechy, sledování. Spousta veřejných činitelů a velkých zvířat se tu nakazila korupcí. Taky víte, že jsme nahrabali hromadu hnoje na velké hráče, co jsme nepotřebovali. Zatímco budete vytáčet telefonní číslo na reportéry, my budeme volat místní esa a vysvětlovat jim, že kvůli vám se musíme znovu hrabat tím svinstvem, co jsme našli dřímat v našich spisech, že je možná nebudeme schopní obvinit, ale –“

„Vy blafujete.“

„Vy tady musíte žít, kapitáne. Já ne.“

Dveře toalet se otevřely. „Hej, kapitáne!“ ozval se zřízenec z márnice. „Můžeme si ho odnést?“

„Kapitáne?“ opakoval muž do ticha o okamžik později.

„Zeptejte se tohodle zatraceného federála,“ zamračil se místní policista.

„Pokud tady kapitán a jeho lidé skončili, udělejte, co je třeba.“

„Jo… přivezu nosítka.“ Dveře se zavřely.

„Děkuji vám,“ řekl Cole kapitánovi. „Budeme spolupracovat jako…“

„Zdržíte se tady u nás?“

„Ne. Musím jít. Myslím, že už budou připravení k odjezdu.“

„Až k nám sem do města přijedete příště, asi vás rovnou odprásknu.“ Kapitán nechal Colea odrážet se samotného v popsané ploše zrcadla.

Vance je uviděl, když jeho letadlo rolovalo po ranveji: čtyři sedany a tři policejní vozy s otáčejícími se červenými světly. Přijely k soukromému letadlu, které bylo odtaženo daleko od terminálu.

Podívejme: Tamhle je ta černá kurva, má ruku na stehně.

Tvoje zbraň je ti k ničemu, zlato. Tamhle je! Hlouček s Faronem ve středu se vmáčkl do pronajatého soukromého letadla. Ach, moje milá, jak dojemně ho ochraňuješ, viď, holčičko?

Letadlo se pod Vancem zachvělo.

Jsem znovu neviditelný. Bude to krátký výlet, dokážu si svou neviditelnost uchovat.

A hele! Daltone, to jsi ty, taky nastupuješ do toho letadla.

Dobrý chlapec, vždycky zůstává s Ním. Zbytečně se namáháš!

Vanceovo letadlo s burácením uhánělo po ranvejí. Když

ho přitažlivost přimáčkla do sedadla, Vance v sobě potlačil smích.

Hodně štěstí k svátku svatého Valentýna!

Středa, byla středa. Ježíše zabili v pátek.

58

Pozdě toho středečního odpoledne Nick seděl ve „vojenském stanu“, hleděl na čtyři jména a adresy na žluté psací podložce, na jména čtyř mužů, kteří odletěli z Lexingtonu s adresami nebo identitami považovanými armádou vyšetřovatelů, kterou Cole popohnal do akce, za podezřelé. Nick hleděl na ta jména a vnímal slabé chvění ve svých rukou položených na stole vedle žluté podložky.

Nech toho na chvíli, začni myslet na něco jiného, vrať se zpátky soustředěný. Vzpomínej na šťastné dny. Nick si vzpomněl na svou ženu, na způsob, jakým ho vždycky uměla rozesmát, na kaleidoskop tisíce obyčejných dnů, na strnulý výjev sebe sama, když se vrátil z vyšetřování nějaké vraždy, když si přitáhl židli k její posteli v nemocničním pokoji, kde bezmocně sedával celé hodiny, dokud ji rakovina celou nerozežrala. Společně luštívali křížovky a…

Prvním, který zemřel, byl Chris…

Ze žluté podložky na něj hleděla čtyři jména.

Cole a Sallie a ostatní agenti, kteří seděli u telefonů a studovali hlášení, Nickovu peru zuřivě škrábajícímu po podložce nevěnovali pozornost.

„Používá jméno Lee Lawdos!“ zařval Nick najednou.

„Cože?“ Byl to Cole. V místnosti se rozhostilo ticho.

„‚Lee Lawdos‘ je jméno muže, na něhož nemáme popis, s adresou pro odesílání pošty v Chicagu, který včera nasedl do letadla z Lexingtonu do Baltimoru!“ řekl Nick. „Je to Kurt Vance!“

„Jak to –“

„‚Lawdos‘ je anagramem pro ‚Oswalda‘, Lee Oswalda.“

Cole hleděl na svého partnera.

„Věř mi,“ řekl Nick. „Jsem si tím jistý.“

„Je to pěkně šílené,“ vrtěl hlavou Cole. „Hlídáme obě washingtonská letiště.“

„On to předpokládal.,Jenomže z Baltimoru sem může přijet vlakem, autobusem, může si pronajmout vůz…

zatraceně, vždyť sem může přijít i pěšky.“

„Volalo páté poschodí,“ řekl Cole. „Další posily už nám dát nemůžou. Lidi dělají na směny, naverbovali, koho mohli, šerify…“

Cole poodešel stranou, ohlédl se a zamrkal: „Lee Harvey Oswald?“

Nick si mnul svou bolavou hlavu. „Náš hoch jenom neloví, ani před námi jen neutíká. Ten si s námi zahrává.

Směje se nám za zády. Snaží se o nějaký… mistrovský triumf. A vstoupil do své vražedné zóny.“

„Jak je možné, že v Kentucky si ho nikdo nevšiml?“

„To nevím,“ řekl Nick. „Dovolí nám Faron, abychom ho

nechali zavřít?“

„Zvláštní, že jsi použil tohle slovo. Řekl mi, že už ho nikdo nikdy v životě nedostane do vězení, a už vůbec ne nějaký šílenec, co ho chce zabít, nebo nějaký zrádce, který ho chce zastavit.

Stále nemáme tušení, kdo to je,“ řekl Cole. „Nebo koho má Vance zabít jako druhého, jak to stojí ve zprávě.“

„Možná je to další úskok, jak nás odlákat,“ uvažoval Nick.

Cole zavrtěl hlavou. „Nikdo přece nevěděl, že tu zprávu zachytíme.“

„Chicagská policie nám poslala jejich videozáznam z obchůzky té prostitutky, co ji zabil Vance,“ řekl Nick. „Kurt Vance si ji sám vybral. Možná se dozvíme proč, možná –“

Rozezněl se telefon. Nick zvedl sluchátko, chvíli poslouchal, pak pohlédl na Colea.

Nick a Cole vstoupili do sklepní místnosti s ocelovými dveřmi a oknem s nárazuvzdorným sklem na ředitelství FBI.

Čekali tam na ně agenti včetně vrchního zvláštního agenta pověřeného velením washingtonské pobočky, společně s technikem, který seděl u ovládacího panelu robota z druhé strany nerozbitného skla. Když Cole vešel, ANMS se usmál, vítězoslavným úsměvem.

„Cena vašeho případu převyšuje jeho předpokládaný užitek,“ řekl Coleovi. „Myslíte, že za tohle neustále se

zvyšující skóre někdo opravdu stojí?“

„Vy to držíte v rukou.“ Cole se podíval přes okno.

Na stole ve druhé místnosti ležela protinárazová obálka velikosti knihy.

„První, co nás napadlo, bylo, že vám někdo poslal bombu,“ řekl technik. „K tomu, aby se sem balíček dostal ze San Franciska, bylo zapotřebí dvakrát tolik známek než

obvykle. Bylo to odesláno ve čtvrtek. Bez zpáteční adresy.

Podle psů tam nic není, podle externích skenerů taky ne, ale opatrnost nám velí postupovat pomalu. Něco tam rachotí.

Podle detektoru kovů v tom není žádný kovový obsah, ale je tam něco v lepenkové krabičce.“

„Když přišlo upozornění na ‚podezřelý balíček‘ pro vás,“

řekl zvláštní agent velící washingtonské pobočce, „spojil jsem se s oddělením neuzavřených případů. Měl byste odpovídat na svoje vzkazy. Údajně se po vás před devíti dny sháněl nějaký informátor ve Fargo v Severní Dakotě.“

„Vance,“ řekl Nick.

„Zjistěte všechno, co se stalo ve Fargo kolem toho dne, kdy došlo ke kontaktu,“ nařídil jim Cole.

Agent sáhl po telefonu… který zvonil. Odpověděl a předal jej Coleovi: „Přepojují sem hovor pro vás.“

Cole si vzal telefon, kývl směrem k balíčku: „Otevřte to.“

Technik zmáčkl tlačítka a vsunul ruce do gumových rukavic připojených k ovládací konzoli.

Ze sluchátka se ozval Laurenin hlas: „Daltone? Můžeš

mluvit?“

„Omezeně,“ odpověděl jí.

Z druhé strany okna procitl k životu robot, klepetovité ruce na konci členitých, kabely propojených tyčí.

„Ty mě necháváš sledovat svými lidmi?“ zeptala se Lauren.

Robotovy ruce se přehouply nad stůl.

„Ano,“ odpověděl Cole.

Všichni v místnosti pozorovali robota.

Lauren řekla: „Já myslela… Neříkal jsi –“

„Naším prvořadým zájmem je teď bezpečnost,“

odpověděl jí Cole.

Technik řekl: „Ať je to cokoli, je to dost odolné, aby to přežilo zacházení na amerických poštách.“

Laurenin hlas zchladl. „Mě nikdo zabít nechce.“

„Musíš pochopit, že –!“

„Já myslela, že to chápu. Myslela jsem, že i tobě je to dokonale jasné. Ty jsi mým ‚prvořadým zájmem‘.“

Ocelové ruce schopné mikrochirurgických úkonů sebraly balíček ze stolu a přenesly jej ke sklu, aby si muži mohli přečíst adresu.

„Teď není vhodná chvíle, abychom si mohli povídat o takových věcech.“

„Protože je to Faronova chvíle. Jako vždycky jsem jenom součástí jeho –“

„Ne, takhle to není… ne.“

Technik pohlédl na Colea. Cole zvedl ruku: Počkejte.

„Takže to v Kentucky pro tebe bylo jen prací, nebo taky potěšením?“

„Proč mi to děláš?“

„Omlouvám se! Já jenom… prostě mě to rve vpůli!

Věděla jsem, co dělám, ale bylo to… Mohl bys mě dnes večer navštívit?“

„Já… ne.“

„Kdy?“

Nick pohlédl na Colea. Cole zavrtěl hlavou.

„Já nevím,“ řekl jí. „Musím končit.“

Zavěsil. Přešel k oknu.

Nick pokývl směrem k balíčku. „Poznáváš ten rukopis?“

Cole hleděl na své jméno a adresu na ředitelství FBI.

„Ne.“

Robot přenesl balíček zpátky na stůl, skalpelem provedl precizní řez v manilové obálce.

„žádné známky úniku plynu nebo výparů.“

Robotovy prsty sáhly do nitra obálky.

Vyndaly z ní černý obdélník obalu videokazety.

„Ten předmět je uvnitř.“

„Přineste to blíž,“ řekl Cole.

Kovové ruce přenesly krabičku videokazety ke sklu.

„Příběh FBI,“ četl Nick na obalu. Rozmazaný na fotografii jakéhosi tvrdého hocha z období před aférou Watergate byl jasně rudý rtěnkový polibek.

„Otevřte to!“ nařídil Cole.

Když robot přenášel krabičku zpátky na stůl, Nick řekl: „Nálepka za 3 dolary 99 centů z Wal-Martu, co koupíš kdekoli ve Státech.“

Robot z krabičky vytřepal čtyři počítačové diskety spojené k sobě gumičkou. Technik v rukavicích přenesl diskety do řídicí místnosti, vsunul jednu do počítače.

Počítač, jehož naprogramování odpovídalo softwaru diskety, zablikal a na obrazovce se objevilo obsahové menu.

„Většina souborů je zakódovaná. Dejte nám pár hodin a dostaneme se do toho. Počkat… Tady je jedna nekódovaná: ‚INFBLT‘.“

Obrazovku vyplnil DTP program: přední strana informačního buletinu s nápisem „PŘÍSNĚ TAJNÉ“.

„Hnutí za árijskou Ameriku,“ zašeptal technik.

„Ricki,“ řekl Nick.

„Poslala vám jejich počítačové záznamy,“ ozval se ANMS, který si předtím četl všechna hlášení. „Musel jste se k ní chovat zatraceně dobře, když vám –“

Cole ho prudce přitiskl ke zdi.

„Daltone!“ Nick popadl Colea, který přitlačil obličej ANMS proti tvrzené omítce. Cole ho pustil, zamířil ven.

„To je proti paragrafům, inspektore Cole!“ řval ANMS za mužem, který vyšel z místnosti. „Příště…“

Nick muži urovnal záhyby na jeho obleku. „Pane, máte v tom zmatek. Inspektor Cole není na pálce, on hází.“

Čas se pro Nicka odvíjel pozpátku a černá chicagská prostitutka jménem Sherry Wardová byla zas živá, procházela se v botách na platformě po chodníku v nazelenalém

svitu

v

noci natáčeného

utajeného

videozáznamu. Taková už zůstane vždycky, živá a veselá uprostřed léta. Tělo jí obepínaly těsné minišaty, přes rameno se jí houpala kabelka. Sherry se smála a říkala něco bílé ženě, která na sobě měla kratičké šortky a vysoké černé boty, pak odtančila směrem k boční uličce. Nick ji viděl, jak otevírá vůz, nasedá a odjíždí pryč. Zmizela, dokud nepřetočil pásku na začátek a před očima se mu znovu začal odehrávat její život.

Čas pro Nicka znamenal noc, středu, pozdní hodinu. V

kanceláři s ním nezůstal nikdo. Jen on se díval na video zavražděné ženy, zas a znovu, stále dokola. Cítil se stejně osamělý a zranitelný jako prostitutka ujíždějící v tom voze směrem k jisté smrti.

O něco dřív, nad čínským jídlem bez chuti, přineseným přes ulici, on, Cole a Sallie sledovali videozáznam s Sheriy Wardovou společně.

„Vypni to,“ řekl Cole nakonec. „Nic tam není.“

„Možná,“ odpověděl mu na to Nick. Ale v duchu si myslel: Ano, je to tam.

Cole jim řekl: „Svátek svatého Valentýna je pryč, jsme si jistí, že Vance je ve městě a je příliš pozdě.“

„On Farona nedostane.“ Sallie zavrtěla hlavou.

„Nedostane ho.“

„Příliš mnoho žáru najednou člověk nemůže vydržet navždycky,“ poznamenal Nick.

„My žádné navždycky nemáme,“ namítl Cole.

Tým z Lexingtonu nic nezjistil. Tým z Chicaga taky neměl nic. Z Fargo hlásili dvě násilné smrti, jednu bývalého vězně, kterého někdo zavraždil a pak jeho jedinou legitimní platební kartu použil ve Wisconsinu k načerpání benzinu do vozu s ukradenou severodakotskou poznávací značkou. Tým pracující na Hnutí za árijskou Ameriku neměl nic.

P. J. a jeho muži, kteří vyšetřovali jakuzu, nenašli nic dalšího, co by jakuzu, ‚Jošio Čobeiho nebo onu právnickou firmu spojovalo s Faronem. Při razii ve skladišti v L. A. byla nalezena hrst nevystopovatelných amfetaminů, jako by tam ty hromádky byly ponechány úmyslně, aby byly nalezeny, což byl milostivý ústupek, a urážlivé přimhouření oka.

Ani sledování Faronových obchodních rivalů nepřineslo nic užitečného.

Tým složený z agentů FBI a policistů D. C. obešel každý hotel, motel a penzion ve Washingtonu, D. C., a okolí s počítačem vytvořenou podobiznou Kurta Vanceho a seznamem dalších možných jmen: Lee Lawdose, oběti vraždy z Fargo, muže zavražděného v Lexingtonu, Briana Lustera, Chrise Harvieho.

Tento popis byl poskytnut rovněž místním sdělovacím

prostředkům a kriminalistickému zpravodajství: ozbrojený a nebezpečný celostátně hledaný zločinec zodpovědný za dvě vraždy, který se pravděpodobně skrývá v oblasti D. C.

Reportéři, kteří kladli otázky, dostávali opatrné odpovědi.

Wood kolem Farona rozestavěl tolik tělesných strážců, kolik jen byl schopen. Taky si všiml, že ho sleduje tým z FBI. Vynadal jim, pak zavolal Coleovi. „Moji práci mně budete mařit jen natolik, nakolik vám to dovolím.“ Pak zůstal tam, kde byl, takže Cole na něho mohl nasadit nový sledovací tým.

Leibowitz se zdržoval v blízkosti svého bytu a podle agentů, kteří ho sledovali, tam zůstával sám.

„Normálním telefonem nikomu nevolá,“ hlásila Sallie, „jenže všichni mají mobilní telefony, které odposlouchávat nemůžeme.“

Lauren taky byla ve svém bytě. Do kanceláře byla doručena páska se záznamem jejího telefonátu Coleovi.

Svědomí Colea donutilo přiložit pásku ke spisu.

Už tak visím na kříži, pomyslel si. Co je mně do pár hřebíků navíc?

Sallie Coleovi nabídla, že ho sveze domů.

„Já dnes v noci zůstanu tady,“ řekl jim Nick. „Vyspím se na polním lehátku.“

O samotě v kanceláři si Nick pomyslel: Pokaždé když se nesoustředím na práci, vzpomenu si na to, že nesmím pít.

Stále tu potřebu cítil, ale věděl, jak proti ní bojovat. Přesto si

nikdy neuvědomil, nakolik se jeho život točí kolem další skleničky. Cítil žízeň, to ano. Taky bolest. Ale většinou prožíval strašlivý pocit ztráty. Nevěděl, co má dělat. Kromě práce. A toho, že nesmí pít.

Mnul si svou rozbolavělou hlavu: příliš mnoho kávy, příliš málo spánku, žádné známé anestetikum, příliš mnoho rozjitřených nervů žádajících si své. Soustřeď se, přinuť se koncentrovat.

Protože Nick měl tajemství. Věděl, že něco ví. Jenomže nevěděl, co to je. Neměl ‚ co‘ říct Coleovi.

Uvolni se, přinuť se relaxovat, nemysli na nic, nemysli…

Musíš to zvládnout! Nick zavřel oči. Nemysli na nic.

Naslouchej. žádné dunění kopyt. Tohle je čas dát si jednoho malého panáka, abych se mohl uvolnit, abych…

Vzal dálkový ovladač na video a televizor, zapnul oba pří stroje a nechal své oči naplnit videozáznamem ženy procházející se po chodníku, smějící se a odjíždějící směrem k neodvratné smrti: Co se mně to snažíš říci?

Sallie seděla v Coleově autě před budovou, kde se nacházel její byt. Každým nadechnutím jako by se ocitala stále hlouběji ve víru temné řeky.

„Povězte mi, že jsem to zpackala,“ řekla, oči bez výrazu upřené na zamlžené čelní sklo. „Řekněte mi, že jsem zahodila veškerou svoji profesionalitu. Ohrozila naše poslání. Vystavila nebezpečí Farona. Porušila nařízení a

pravidla FBI. Zničila kariéru, které jsem obětovala celý svůj život. Zradila jsem vás a Nicka a všechny a všechno.“

„To jsme tak důležití?“ opáčil Cole.

„Co chcete, abych udělala?“ zeptala se ho.

„Sedíme ve stejném voze.“ Zavrtěl hlavou. „Ne, to je špatně. Alespoň jste se nekompromitovala s podezřelým.“

„Je mi to líto.“

„Mně taky. Ale není nám to zas tolik líto.“

Kolem projel vůz, zalil je světly reflektorů.

„Co nejlepšího by se teď mohlo stát?“ uvažovala Sallie nahlas.

„Právě teď, zatímco tu sedíme, by Kurt Vance mohl narazit na policistu, který by mu vystřelil srdce z těla. A zrádce ve Faronově personálu, nějaký člověk, kterého osobně neznáme, by napsal doznání, kterým by svázal dohromady všechny volné nitky, natočil by přitom sám sebe na video a pak by si vystřelil mozek z hlavy.“

„žili bychom pak šťastně až do smrti?“

„Jistě. Proč ne?“

Dlouho tam takto spolu seděli.

„Jste ta nejlepší agentka, s jakou jsem kdy pracoval,“ řekl Cole. „A já vám za to děkuju.“

Odpovědí mu byla osamocená slza, která jí stekla po tváři.

„Jděte se trochu vyspat,“ řekl jí Cole. „Ať nás vrah nepřistihne v slzách.“

„Teď to nesmíme prohrát,“ zašeptala.

„Máte pravdu. Nesmíme.“

Otevřela vůz… zavřela dveře a přitiskla čelo na Coleovo rameno. Pak vystoupila. Když sama odcházela úzkým, prázdným chodníkem, věděla, že se za ní dívá.

59

Ve čtvrtek ráno se vrah probudil v posteli hotelu ve Washingtonu, D. C. Zvenčí na klice jeho dveří visel nápis „Nerušit“. Dokonce i kdyby dovnitř vrazila pokojská, neviděla by nic podezřelého, nic, co neprošlo bezpečnostní kontrolou na letišti: šaty, toaletní potřeby. Jeho kufříkový počítač a pager.

Pokud si FBI náhodou nějak neuvědomila, že U. existuje, pomyslel si Vance, bude tam, aby ho usměrňoval a koordinoval jejich plán. Pak se zasmál. Měřítkem umělce je improvizace. Sám si vyberu, kdy a kde jim dám vědět o své existenci.

Kdo bude Číslem dva? Koho jiného má U. v plánu? Ale on přece U. nepotřebuje. Ti velcí si o sobě často myslí, že jsou nepostradatelní. Chyba lávky!

Zapnul si místní televizní zprávy: oblačno, typické únorové chladno s teplotami kolem bodu mrazu po celý den.

Možnost srážek dnes nulová, zítra pouze desetiprocentní.

Dokonalé počasí pro neviditelnost. O dvě hodiny později stál před bezpečnostní přepážkou v národním centru Dcer americké revoluce, mramorovém hradu čtvrt míle vzdáleném od Bílého domu. Na sobě měl starý armádní plášť, modré džínsy, srolovanou čepici, pager za pasem.

Jenomže jsem neviditelný.

Když vešel dovnitř, strážná za přepážkou a její kolegyně, která za ní přišla na návštěvu, se zamračily. Strážná za přepážkou se zeptala: „Mohu vám být něčím nápomocná?“

„Chtěl jsem se jen podívat do muzea.“

„Jděte tamtudy,“ ukázala žena a dívala se, jak odchází.

Pak se otočila k vysoké černé strážné, která stála vedle ní: „Takže ty už tady dole budeš od zítřka natrvalo?“

Soustřeď oči na zarámovaný obraz žen v šerpách.

Pozoruj odrazy ve skle. Ujisti se, že strážná za přepážkou nesáhne po telefonu.

„To ne. Většinou jsem v Greenbelt, u NASA. Dávám pozor na to, aby nikdo neodešel s raketovou lodí.“

Přejdi k další fotografii; než se přemístíš, zkontroluj je.

„Nesnáším tyhle výjimečné události,“ řekla vysoká žena.

„To máš pravdu. Musíš tady nosit speciální jmenovku s fotografií a co já vím co ještě. Přijdou sem od vás ještě další lidi?“

„Ne. Ty tady ráno budeš jediná, koho tu znám.“

„Omyl, holka. Já jsem od zítřka na mateřské.“

„Ty odcházíš? Ty se máš! Kdy se to má narodit? To je tvoje první?“

Když dvě uniformované ženy stojící na stráži u dveří začaly jedna druhou zahrnovat údaji o dětech, ze své kanceláře vyšla žena, hledící bifokálními skly na dokumenty ve svých rukou. Zvedla očí…

Otoč se a dělej, že čteš kartičku na tamté vitríně.

Nastávající matka v uniformě řekla své kolegyni: „Jdi dolů chodbou a vyřiď si tam všechno, co potřebuješ na zítra.

Najdi někoho u našeho stolu, udělají ti jmenovku s fotografií. Mají tam hotový blázinec. Stále sem volají lidé, aby se zaregistrovali, a my musíme každého označit jmenovkou.“

To byl tvůj nápad, viď, Daltone?

„Ještě že odsud vypadnu těsně předtím, než to tu bude plné těch důležitých nán od parkovací policie. Mám tři celé dny s dětmi u jejich táty, a nechci je začít s dvacetidolarovou pokutou.“

Do chodby vedoucí k auditoriu dómu DAR ukazovala šipka: Ústavní hala. Vance se řídil cikcakovitými směrovkami vedoucími od muzea a administrativních kanceláří k východu na ulici. Stál ve výklenku a pozoroval policisty, kteří dohlíželi na instalaci detektorů kovů a bezpečnostních přepážek. Popadl smeták a okamžitě tam patřil, a když bočními dveřmi mířil k jevišti, zůstal neviditelný.

Ústavní hala byla rozlehlým auditoriem ve tvaru koňské podkovy s řadami modře čalouněných křesel, zlatých hvězd a leštěného mahagonu. Bílé sloupy lemovaly jeviště, kde technici šroubovali ocelové pláty do nitra dřevěného pulpitu.

Policista vedl německého ovčáka podél každé řady sedadel: psa vycvičeného k hledání bomb.

Ve Vanceových očích zaburácel oheň a on uviděl zjevení.

Policista se psem se obrátil k jevišti. Kurt ještě chvíli zametal smetákem holé dřevo a pak vyšel jevištními dveřmi na opačné straně do chodby přeplněné masivními bednami reproduktorů, osvětlovacími a ozvučovacími panely, zařízením k ovládání opony. Spatřil pevně vyhlížející dveře a otevřel je: vlhká místnost kotelny. Tam jít nemohl. Řada schodů jej zavedla zpátky na místo, odkud přišel. Těhotná strážná seděla ve své kukani sama. Když procházel kolem její přepážky, viděl počítačem vytvořenou podobiznu sebe sama, tak jak vypadal předtím, připevněnou k jejímu červenému telefonu.

Jenomže teď jsem neviditelný.

Venku bylo chladno, šedivo. Zvedl se vítr. Před každým parkoměrem podél obrubníku stály vozy. Dělil se o chodník jen s ošuntělým mužem, který před sebou strkal nákupní vozík plný hadrů.

Měřítkem umělce je improvizace.

60

V pátek ráno, v 7:09, Cole stál ve své kuchyni a připravoval si instantní kávu. Mléko v jeho lednici už dávno zkyslo.

Takhle se, nedá žít, pomyslel si s hořkostí.

Někdo zaklepal na dveře.

Cole na sobě měl modrou košili a kalhoty, ale byl bez ponožek a bot. Vlasy měl ještě mokré od toho, jak se před chvíli sprchoval. Svou Berettu měl v ložnicí.

„Kdo je tam?“ zeptal se, když se postavil mimo palebný dosah obdélníku dveří.

„To jsem já, Daltone,“ odpověděl tlumený ženský hlas.

Sallie? Dalton nechal na dveřích řetěz, ustoupil od nich, otevřel je. V hale stála Lauren, chvěla se ve svrchníku a přes rameno jí visela obrovská černá kabela.

„Nejsem tady,“ zašeptala, když ji vpustil dovnitř.

„Co tím chceš říct?“

„Tvoji muži, co hlídají můj byt, si myslí, že jsem stále doma. Dala jsem dvacet dolarů jedné staré paní, která bydlí přes chodbu, aby mě vyvedla po svém požárním schodišti a stejným způsobem se vrátím. Připadám si jako jeden z vašich tajných agentů.“

„Proč jsi přišla?“

„Abych ti dala šanci být se mnou. Nikdo neví, že jsem tady. Chytila jsem si taxíka, vystoupila jsem na nároží, dovnitř jsem vešla se třemi uklízečkami. Se zvednutým límcem, vlasy svázanými do uzlu… Upozornili tě snad na mě tvoji muži na stráži před domem?“

„Ne.“

„Ty nejsi rád, že jsem přišla? Tobě na mně nezáleží?“

Její tváře a ústa byly pod jeho polibkem studené. Cole se od ní odtáhl, řekl jejímu smutnému úsměvu: „Musím jít –“

„Pšššt.“ Potřesením hlavy si rozpustila vlasy a pohladila ho po čerstvě oholené tváři. „Je pátek. Ještě je brzy.

Neexistuje nic, co bys teď pro Farona mohl udělat. Kromě toho, že nasadíš pouta podezřelé, kterou máš před sebou.“

„Jak rád bych… Poslyš, Lauren, Faron dnes bude mít ten proslov.“

„Faronovi záleží jen na hlasech v jeho nitru.“

„Někdy mám dojem, že to je šílenec.“

„Já šílím z tebe. Nutíš mě ignorovat všechno ostatní.“

Snažila se ho políbit. „Tohle bys teď měl udělat. Je to bezpečné.“

„Faron –“

„Bude k Národní koalici černých žen hovořit v deset.

Bezpečný s nimi možná nebude, ale žádná z nich není vražedkyní.“

„Sallie je s ním.“ Spíš to připomněl sobě, než to řekl jí.

„To bych se vsadila.“ Lauren přejela prstem po křivce Coleova obočí.

Polkl. „Taky jsou tam policisté. Moji agenti. Woodovi lidé a bezpečnostní služba DAR.“

„Jedna zbraň navíc nezpůsobí žádný rozdíl.“ Vyjela prstem po jeho boku, vzhůru po hrudníku. „Vždyť ty ani

žádnou nemáš.“

„Je v ložnici.“

„Áách.“

„To nemůžeme, Lauren. Musím jít.“

„Kam?“ zeptala se. „Plnit příkazy svých šéfů nebo bezcitného pana Mělo by se? Kde je to lepší než teď a tady?“

„Jsem zodpovědný –“

„Za sebe,“ řekla. „K čertu s Faronem. Jeho chrání celá armáda, ale pro tebe nikdo neudělá nic. Co víc můžeš v této chvíli osobně udělat, abys zabránil tomu, že ho někdo zavraždí?

Kromě toho,“ řekla, když si rozvazovala opasek svého svrchníku, „pokud se bojí smrti, nemá chodit tam, kam chodí.“

Svrchník jí spadl z ramen. Byla pod ním nahá.

„Tohle jsem vždycky chtěla udělat,“ řekla a vystoupila z nízkých bot. „Jenomže tam venku je tak strašná zima.“

Bosá zamířila do jeho ložnice.

„Neodcházej,“ zašeptala. Leželi spolu v jeho posteli, pod tenkou pokrývkou, která halila jejich nahotu. Okno Coleovy ložnice plnila šeď.

„Můžeme tady takto zůstat navždycky. Můžeme si nasadit tmavé brýle a nikdo nás neuvidí a bude to v pořádku, když prostě jen zůstaneme tady.“

Jeho radiobudík ukazoval 8:27. V 7:30 se rozezněl budíček, který nastavil předchozího večera. Místnost zaplnilo „Dej si pět“ Davea Brubecka, ale jim na tom nezáleželo.

„Ne,“ řekl jí. „Musím jít.“

„Myslel jsi vážně to, co jsi pořád neříkal?“ zeptala se.

Podíval se jí do očí: „Ano.“

Ona zašeptala: „Já jsem si to myslela taky, když jsem to neříkala.“

Vášnivě se políbili.

„Neodcházej,“ zaprosila znovu. „Neopouštěj mě.“

„Když neudělám to, co bych měl, nejsem pro tebe dost dobrý. Ani pro sebe.“

„Pak mi tedy slib, že se budeš držet dál od Farona. Se mnou a s mým milionem dolarů utéct nechceš. Dobrá tedy.

Hoň si svého vraha. Ale drž se od Farona.“

„Proč?“

„Protože Faronův vrah by mohl chybit svůj cíl a já nechci, aby ses zdržoval poblíž.“

„On možná chybí, ale já ne.“

Vbodla se do něj očima: „Slib mi, že nechybíš. že vystřelíš první a že nechybíš.“

„Lauren…“

„Dokud mně to neslíbíš, nepustím tě.“

„Budu dělat svou práci.“

„Do háje s tvou prací! Zabij ho, aby ses ke mně mohl

vrátit živý!“

„Já nejsem žádný vrah. Člověka jsem zabil jen jednou a nemám –“

„Jemu taky stačí zmáčknout spoušť jen jednou a jsi mrtvý.“

„Teď zemřít nemůžu,“ řekl Dalton. „Musím ale jít.“

„Odvezeš mě na naše ústředí?“

„To je směrem na Hill. Já pojedu k Ústavní hale.“

„Vždyť je to jen chvilička. Když to uděláš, slibuju ti, že vašim hochům už nikdy znovu nepláchnu.“

Cole se usmál. „Maření výkonu federálního agenta je zločin.“

„Řekla bych, že tvůj výkon byl skvělý,“ zaškádlila ho.

Nick slyšel dusot kopyt. Pulzování, dmutí, bušení, pevné koňské svaly pod svými stehny, Sherry v minišatičkách a v botách na platformě, křičí, utíká ke svému vozu, běží jako vítr, oči rozšířené…

„Pane?“

Stál nad ním jeden z agentů, kteří měli na starosti ostrahu objektu.

Mrk. Jsem v kanceláři FBI. Obrazovku televizoru plní sněhová bouře.

„Usnul jste,“ řekl agent. Vypnul televizor a otevřel žaluzii na okně do šedivého dne.

„Kdy?“ Nick se zavrtěl na pohovce. „Kolik je hodin?“

„Devět třicet jedna,“ odpověděl agent. „Dáte si kávu?“

Nick přehoupl chodidla na podlahu. Koleno měl ztuhlé a krk bolavý. V místnosti byla zima, ale jeho šaty byly vlhké potem. „Jo, kafe bych si dal. Zajdu si dolů –“

„Přinesu vám je. A ručník, abyste se mohl osprchovat.

Jsou tam nějaké čisté šaty, můžete se převléknout.“

„To pro mě dělat nemusíte.“

„Dělám to rád,“ řekl agent, který na odchodu z Nickovy blízkosti pokrčil nos. „Bylo mi potěšením.“

Sen, pomyslel si Nick: Co to bylo? Celou noc si znovu a znovu pročítal spisy, hledal to, co v nich bylo, ale měl pocit, že to nevidí. Páska s Sherry mu nedávala pokoj: Sledoval její nadčasovou procházku a jízdu k věčné smrti. Usnul na pohovce, probudil se ze sna, kde se řítil směrem… k čemu?

„Dnes ráno,“ řekl agent, který do kanceláře přinesl dva kouřící šálky, „ji budete pít černou.“

A horkou, s kovovou příchutí. Kofein Nicka zasáhl svou silou, až z toho zamrkal. „Kde byste se schoval,“ zašeptal, „kdybyste přijel do Washingtonu s úmyslem zabít někoho důležitého?“

Agent viděl Nickův obličej. „Vy jste na něco přišel?!“

Nick popadl telefon na psacím stole, vytočil číslo.

„Detektiva z oddělení vražd Mizella.

Lou, tady je Nick! Rychle: V jakém hotelu přebýval John Hinckley, když sem přišel zastřelit Reagana?“

O okamžik později dostal odpověď. Nick praštil

sluchátkem, popadl telefonní seznam a vytrhl stránku s adresou a telefonním číslem hotelu. Agent křikl na své kolegy dole: „Jdeme do akce!“

Recepční za přepážkou odpověděl na Nickův telefonát, pak poslechl jeho důrazný příkaz, aby přešel k nějakému aparátu, kde ho nikdo neuvidí a neuslyší. Agentovi, který stál vedle něho, Nick řekl: „Spojte se se zpravodajským oddělením FBI a řekněte jim, ať se napíchnou na tohle číslo.“ Ukázal na jméno hotelu na vytržené stránce: „Taky tam pošlete civilní hlídky, aby hotel obklíčily. Hochům z přepadového komanda nařiďte, ať si ho vezmou na mušku!“

Muž vyťukával čísla na jiném telefonu. Ostatní agenti se tísnili ve dveřích kanceláře.

„Pane,“ řekl recepční, když se vrátil k telefonu, „FBI už

se s námi zkontaktovala. žádný z našich hostů neodpovídá té počítačové podobizně a upřímně řečeno, tohle všechno je podle mě pěkně velká –“

„Udělejte mi radost, nebo pro vás zamluvím pěkně velkou celu!“ zařval na něho Nick.

Než se recepční stačil vzpamatovat, do konverzace vstoupil třetí hlas: „Tady je zpravodajské oddělení. Slyšíme vás.“

„Pane recepční, přečtěte tomuhle pánovi všechny osoby zaregistrované ve vašem hotelu. Zpravodajské oddělení, porovnejte je se svou databází, nejenom se záznamy týkajícími se našeho případu. Ověřte domovské adresy u

telefonních společností; to není všechno, ale udělejte to jako první a udělejte to hned!“

„Rozkaz.“

„Seženete mě přes naše hlavní číslo; jsem na mobilu!“

Nick zavěsil, popadl svoje sportovní sako, svojí zbraň.

Agent, který ho probudil, váhal: „Neměli bychom počkat na –“

„Já už jsem s čekáním skončil!“ Bez ohledu na bolavé koleno a strašlivou žízeň vyrazil z kanceláře.

Zavolali mu, když seděl ve voze pět bloků od utajené stanice.

„Máme ho!“ informoval Nicka agent ze zpravodajského oddělení. „Osamělý muž, který se zapsal pod jménem ‚Ray.

E. James‘! Pokoj číslo 734! Číslo jeho telefonu registrovaného v L. A. je falešné, nechal tam zálohu v hotovosti a –“

„Zopakujte mi to jméno!“ přerušil ho Nick.

„Opakuji: ‚Ray. E. James‘. Losangeleská adresa –“

„Anagram!“ vykřikl Nick. „Prohoďte si to: James Earl Ray! Kingův vrah!“

Nick ukončil hovor a otočil se k agentovi, který řídil: „Šlápněte na to!“

Vytočil číslo Coleova mobilního telefonu, zatímco vůz FBI se řítil kupředu, s červenými světly a sirénou protínajícími tichý ranní vzduch.

Coleovo zpětné zrcátko vyplňovala kupole sněmovny Kongresu. Zajel se sedanem k obrubníku. Lauren seděla na sedadle vedle něho. Cole křikl do svého telefonu: „Jsem téměř u Farona! Nepoužívejte sirény. Dej mi patnáct minut a jsem tam! Nečekej na mě ale!“

Složil telefon, otočil se k Lauren.

„Ne!“ zavrtěla hlavou.

„Vystup si, dojdi pěšky… Prosím!“

„Ne!“ Tiskla k sobě velkou tašku, ve které si přinesla šaty. „Já tě nenechám umřít!“

Propaloval ji pohledem.

„Nemáš čas!“ řekla.

Rozjel se od obrubníku a za skřípotu pneumatik automobil otočil do opačného směru.

Dveře explodovaly do pokoje číslo 734. Dovnitř vtrhli dva příslušníci přepadového komanda, se zbraněmi v pohotovosti. Jim v patách se do pokoje nahrnul tělnatý muž

mávající pětačtyřicítkou. O čtyřicet vteřin později, když

jeden člen přepadového týmu zamumlal ke svému kolegovi něco jako „nejistá pravděpodobná příčina; žádný zatykač“, Nick vyťukal číslo Coleova mobilního telefonu. „Není tady.“

„Sakra!“ Cole šlápl na brzdu, aby nepřejel červenou.

Laurenin obličej byl popelavý.

Nick přelétl očima hotelový pokoj: kufříkový počítač, krabice od bot, členové přepadového týmu vysypávající na postel kufr. Policisté hrnoucí se do místnosti. Nick pokynul členovi přepadového komanda, aby vyšel z koupelny, pak tam sám vešel, aby měl větší klid na hovor.

„Počkáme tu na něho,“ řekl do telefonu, „jenomže teď je pryč a nevíme, jestli se sem ještě vrátí.“

Nick se rozhlédl po koupelně. Přes tyč sprchy visely úhledně srovnané použité ručníky. V umývadle ležel svinutý dlouhý černý vlas.

Cole do Nickova sluchátka řekl: „Upozorním Sallii v Ústavní hale, ale dokud Faron –“

„Počkej ještě,“ zarazil ho Nick. Cole zaparkoval před požárním hydrantem. Nick zvedl vlas z výlevky, podržel ho proti světlu, položil jej na bílý porcelán. Odněkud slyšel dusot kopyt. Otevřel dvířka skříňky nad zrcadlem: holicí břit, krém na holení. Dvě ploché bílé plastikové krabičky.

Na víčku jedné z krabiček byla položená houbička a sáček plný dalších houbiček ležel na podlaze.

„Jsi tam?“ zeptal se Cole.

Nick odšrouboval víčko krabičky. Otevřel ji a uviděl jemný tmavý prášek. Byl hebký a když ho vzal mezi prsty, jeho bledá indiánská kůže ztmavla do odstínu noci. Přejel si konečky prstů po ruce, ve které držel telefon. Sherry nastupující do auta, odjíždějící, místo zločinu, její prázdná kabelka, bez dokladů, bez řidičského…

„A sakra!“ uslyšel Cole zašeptat Nicka do telefonu.

„Všechny odpovědi splývají dohromady v jediné slovo.“

Faronův reproduktory zesílený hlas se valil z ocelí chráněného pulpitu k přeplněnému sálu a balkonům auditoria Ústavní haly.

„Tím slovem je ‚láska‘.“

Sallie, která stála v zákulisí nalevo od Farona, cítila horko probíhající jejími rozjitřenými nervy. Slíbil jsi, šeptala mu ve své mysli, slíbil jsi, že zůstaneš za pulpitem.

Faronova slova doléhala daleko do moře černých obličejů: „Láska, která je skutečná, ne laciná. Láska, která je odolná. Láska, která se neodvrací. Vy nemilujete svého utlačovatele; vy milujete svůj život a tato láska vás vede do nikdy neutuchající bitvy za sebe samé.“

Neposlouchej ho, nenech se ukolébat jeho slovy: Zůstaň ve střehu.

„Meč, který láska vkládá do vašich rukou, musí být odlišný od biče, který třímá váš utlačovatel. Vy s ním nebojujete za jeho podmínek o jeho korunu, vy bojujete proti němu, abyste všechny osvobodily od jakéhokoli biče, vedete boj, který se stává vaším vlastním vítězstvím.“

Patřím sem, pomyslela si Sallie, když se dívala na černé ženy, které plnily auditorium. Rasisti kdysi zakázali jedné operní pěvkyni vystupovat v této hale věnované svobodě, protože měla černou kůži. Jenomže my odmítáme být

odmítány. Černé ženy, bílé ženy, ostatní rebelové za svobodu, ti všichni bojovali a já dnes mám právo být všude, kdekoli. Já, my se nenecháme nikým odnikud vyhnat.

„Láska vyžaduje víc odvahy než čelit smrti. Zeptejte se ženy, která se rozhodla přivést na svět dítě. Láska vás otevírá nesnesitelné ztrátě. Všichni přátelé zemřou, všichni milenci zemřou, každé dítě zemře. Tuto strašnou cenu překonává pouze jedna bolest: Popírat lásku znamená popírat okamžiky, které projasňují věčnost. Bez světla lásky nikdy nebudeme mít víc než černý, spalující déšť osudu.“

Sallie si z místa v zákulisí, kde stála s uniformovaným policistou z D. C. a jednou z neozbrojených strážných Ústavní haly, prohlížela balkony, pátrala po ústí zbraně, Píp píp píp!

Byl to její pager, ne strážné. Sallie se podívala na číslo a svým mobilním telefonem zavolala do „vojenského stanu“.

Agent, který odpověděl, stěží dokázal skrývat své vzrušení: „Možná jsme ho dostali! Ohlásím se!“

Sallie složila telefon. Pocítila nezměrnou úlevu, která začala odplavovat její napětí.

Faron na jevišti natáhl ruku směrem k obecenstvu a rozevřel dlaň: „Pět vrahů je nám dennodenně v patách!

Pět krizí dnes a denně vysává Americe krev: Strach. Zoufalství. Nevědomost. Chudoba. Rasismus.

Kterýkoli z těchto vrahů dokáže otřást nedokonalou Amerikou a jejími sny. Těchto pět vrahů loví společně,

posilují navzájem jeden druhého. Jejich tažení od oceánu k lesknoucímu se oceánu je živnou půdou pro korupci, zločin, násilí, žárlivost, nenávist, sebeničení, otroctví, nemilosrdnou smrt. Nosí miliony převleků. Setkáváte se s nimi jako s televizními reklamami na produkty, které slibují štěstí, ale jsou to bezcenné tretky. Vídáte je jako obchodníky s drogami, kteří slibují nebe a prodávají našim dětem peklo.“

Salliin telefon zabzučel. „Tady je kontrola. Nedostali jsme ho. Setrvejte na pozici.“ Cítila, jak se jí stáhl žaludek.

Snažila se potlačit třes svých rukou.

„Naší nejlepší zbraní proti těmto pěti vrahům je láska.

Láska bojuje proti služebníkům smrti. Máme-li srdce plná nenávisti, pak miliarda dolarů utracená na boj proti zločinu je miliardou dolarů zbytečně vyhozených, miliardou dolarů utracených nahrazením nenávisti zvrácených kriminálníků naší vlastní nenávistí. Dokonce i když tyto lotry zavřeme, nenávist zůstává, aby nás děsila a vraždila ve spánku.“

Znovu zabzučel její telefon. „Tady je Nick! Vance je tam s vámi!“

„Cože! To přece není –“

„To, co říkám, není důležité. Důležité je to, co děláme.

žádný vůdce nedokáže těchto pět vrahů zastavit. Kterýkoli vůdce nás pouze může zalít světlem nebo vyslat paprsek světla do temnoty. Mne a vás a Ameriku můžeme zachránit jenom my navzájem: bílí, černí, hnědí, rudí, žlutí, muži, ženy, nemocní, zdraví, staří, mladí.“

„Poslouchejte! Je tam jako Sherry, ta prostitutka, co ji –“

„Cože?“

„Tajemství existence spočívá v tom, že všechno, co děláme, ovlivňuje vesmír. Účinnost toho, co děláme, nemůžeme kontrolovat. Miliardkrát po sobě se nám za naše volby a rozhodnutí dostává nulové spravedlnosti. My ale umíme hrát role, které nám byly přiděleny. Když budete sloužit oněm pěti vrahům, budou vládnout našim životům.“

„…začerněnou kůži, černou paruku. Z registrační přepážky výroční schůze Národní koalice černých žen jsme dostali hlášení, že Sherry si dnes ráno vyzvedla svou jmenovku! Jako doklad Vance použil její řidičský průkaz. Je tam jako účastnice konference! Je v obecenstvu! „Jako černoška!“

„Dovolte mi, abych vám pověděl o vašem strachu –“

Dveřmi v zadní části auditoria vtrhl dovnitř tucet policistů. Nejdříve je uviděla jedna žena z obecenstva, potom deset, pak stovka. Anonymní mumlání narůstalo, snažilo se přehlušit Faronova slova.

Sallie vykřikla na policistu a strážnou: „Pojďte!“

Rozběhli se po jevišti, zatímco tucet žen z balkonu pospíchal dolů po schodech. Dvě posluchačky v sále se také rozběhly k východům. „Zastavte ty lidi!“ vykřikl jeden z policistů. Dav se chvěl neviditelnou hrůzou.

„Co to děláte?“ vykřikl na ně Faron, jehož slova se přes mikrofon nesla k davu, který začal panikařit.

Z obecenstva se ozval výkřik. Sallie se vrhla mezi Farona a lidskou masu, očima prohledávala moře obličejů, svou zbraň v ruce.

Hlučení davu plnilo vzduch. U jeviště se tísnily vystrašené tváře žen. Tucet žen, které sběhly po schodišti z balkonu, se tlačil proti dveřím východu z jeviště, kde stála Sallie.

Vmáčkni Farona mezi městského policistu a mě, strážnou, co sakra nemá zbraň a oplývá minimálními znalostmi, šoupni za Farona.

Uviděla to ve stejném okamžiku jako strážná se stupidními sovími brýlemi a ošklivými náušnicemi: východ na druhé straně jeviště.

Musíme udělat šik kolem Farona, pomyslela si. Dostat ho k východu, vyjít ven, zabočit… Chodba, bedny reproduktorů… kam ta chodba vede? Na tom nezáleží; vyplňovala ji stovka běžících těl. Strážná zmáčkla kliku dveří proti reproduktorům: otevřely se. žluté zdi, trubky, kovové schodiště vedoucí dolů na cementovou podlahu.

„Jdeme!“ Sallie vtlačila policistu do sklepní místnosti a za ním Farona. Jeho protesty ignorovala. Se zbraní v ruce se otočila k davu, pozpátku vcouvala do dveří a nedočkavé neozbrojené strážné řekla: „Zavřete za námi!“

Pak se otočila, uviděla, jak Faron schází dolů po schodech, uslyšela cvaknutí zavírajících se ocelových dveří.

Městský policista byl na posledním scho –

Strážná kopla Sallii do ledvin. Sallie se zapotácela, její hlava se zvrátila dozadu, cizí pěst ji popadla za vlasy a mrštila její hlavou proti zdi, pak její tělo shodila dolů na Farona. Faron spadl na policistu. Policista se otočil, Strážná třikrát střelila policistu automatickou pistolí ráže pětadvacet zabudovanou do pageru, první výstřel zasáhl policistovu neprůstřelnou vestu. Druhá kulka se mu zaryla do ramene, když vytahoval svůj Glock. Třetí mu urvala kus tváře a náraz jím otočil dokola. Snažil se nespadnout…

Vyleštěná bota skopla Farona na cementovou podlahu.

Strážná přitiskla ústí svého pageru k policistově hlavě, vystřelila počtvrté.

Faron se na cementové podlaze překulil, uviděl Salliino ochablé tělo zkroucené dole na schodech; spatřil mrtvého policistu; pak pohlédl na strážnou a uviděl krev zavražděného policisty odkapávající z jejích tváří, z kučeravých černých vlasů a brýlí, které si sundávala, zatímco druhou rukou sebrala policistův Glock a mužským hlasem řekla: „Líbila se mi tvoje řeč.“

Cole prokličkoval s vozem kolem ženy běžící po ulici, pak zajel na prázdné místo mezi ostatními automobily před Ústavní halou. Z hlavního vchodu se hrnuly ven ženy.

„Zůstaň tady!“ nařídil Lauren.

„Ne!“ Vyskočila z vozu a rozběhla se za ním. Taškou, kterou nesla na rameni, vrazila do tlusté ženy balancující na

vysokých podpatcích.

Cole běžel k boční straně budovy: I tamtudy prchaly z muzea ženy. Protlačil si mezi nimi cestu dovnitř. Za sebou slyšel Laurenin hlas: „Daltone!“ Otočil se, uviděl její bílý obličej v moři černých, její ruce natahujicí se k němu. Pak se dav zavlnil a ona mu zmizela z očí.

Valící se masa těl mu do cesty vyplivla tři ženy pomáhající vetché stařence a hrozilo, že ta neproniknutelná stěna člověčenství ho jako příboj vynese zpátky ven. Uviděl dveře ve zdi, protlačil si k nim cestu davem, narážel do vystrašených žen a snažil se postupovat v opačném směru, než běžely ony. Konečně se dopotácel na dřevěnou podlahu pódia a ocitl se ve zlatem vykládané jeskyni strachu.

Na jeviště se vyšvihla žena s pletí kávy ve žlutém kostýmu a proběhla kolem něho. ženy zaplnily všechny uličky. Uniformovaní policisté se je snažili uklidnit.

Symfonie.jejich hlasů byla ohlušující. Mohl by vypálit ze své Beretty a sedm metrů od něj by to nikdo neslyšel.

„Stůjte!“ vykřikl na ženu něco přes čtyřicet, v kostýmku, která proběhla kolem něho. Natáhl ruku, Uhodila ho do obličeje, pak couvla a honem pryč…

nemohla s Colem mluvit. Rozběhla se po jevišti. To, čeho se bála, bylo v jejích očích stráveno hrůzou toho, co právě udělala.

„Ji zabíjet nemusíte!“ řekl Faron.

Věc se otočila od schodů, kde stála nad Salliiným schouleným tělem. Podívala se na něj bezbarvýma očima.

Paruku měla nakřivo, jasně červenou rtěnku rozmazanou, bílou sukni uniformy potřísněnou krví. Pager, ze kterého vycházely kulky, měla připnutý k pasu; Glock, co vzala policistovi, držela v ruce a mířila jím na Salliinu hlavu.

„Ona vás neviděla!“ vykřikl Faron.

„Samozřejmě že neviděla,“ řekl mužský hlas. „Byl jsem neviditelný.“

„Takže vás nemůže identifikovat!“

„A záleží snad na tom? Nebo ne?“

Faron si oblízl rty. „Je ve vaší moci rozhodnout o tom.“

„A to je všechno, co mně můžeš nabídnout? Předpokládal jsem, že jsi mnohem výmluvnější.“

Farou se nehýbal. „Jakmile ji zabijete, ztratíte nad ní moc.“

„Jo, tohle je chytré.“ Vance se usmál. Přitáhl paže k hrudi, uchopil oběma rukama zbraň mířící na Salliinu hlavu, „Ne!“ vykřikl Faron.

Zbraň se zhoupla zpátky, aby Farona přišpendlila k podlaze a věc se zasmála. „Pozor na mě!“

„Já jsem jediné, co chcete! Jediné, co potřebujete!“

„Špatně, špatně, špatně. Tak typicky špatně, špatně, špatně. Uvidíme, jak jsi šikovný. Přesvědč mě, že máme spoustu času, aby mohla žít déle. Snad, kdo ví? Možná ji

nechám žít, aby mohla položit květiny na tvou rakev!“

„Pánem času jste tu vy,“ řekl mu na to Faron.

„To není zlé,“ liboval si vrah. „Ne sice geniální, ale…

Tuším jsi trochu ve stresu. Otoč se jinam.“

Udělej to, pomyslel si Faron: Kdyby měl v úmyslu zastřelit ji, chtěl by, aby ses díval. Slyšel tlumené zvuky.

Dvojí cvaknutí. Zařinčení kovu, co to…?

„Otoč se!“

Sallie visela obličejem dolů, ruce za zády, připoutané kolem ocelového zábradlí.

„Jen se koukni na všechny ty skvělé věcičky, co u sebe měla!“ Vrah si vložil do kapsy Salliin průkaz agentky FBI, společně s jejím mobilním telefonem. Její zbraň měl za svým pasem. „Ustup o tři velké kroky dozadu!“

V okamžiku, kdy se Faron pohnul, aby splnil vrahův rozkaz, na něj znovu mířila Vanceova zbraň. „Ale ale! Jak jsem jen ošklivý. Neřekl jsem ‚prosím‘.“

Vance se zasmál, pak přešel k dřevěné skříňce, která visela na žluté stěně z škvárobetonových cihel.

„Copak to tu máme?“ Vzal roli stříbrné leukoplasti.

„Měřítkem umělce je improvizace.“

Vrah sebral mrtvému policistovi pouta. „Podíváme se, co je tam dole.“

Faron poslechl jeho gestikulovaný pokyn, aby se vydal dolů vlhkou chodbou, kde se podél stěn táhlo tlusté parní, vodní a plynové potrubí.

„Jak se ta kurva jmenuje?“ zeptal se vrah za ním.

„Ta žena se jmenuje Sallie.“

„Je s ní zábava?“

Loužičky vody na podlaze se rozstřikovaly v rytmu jejich kroků, Kde jsi, Cole? Nicku? Kde je Wood a Nguyen a, „Kolik času podle tebe máme?“ zeptal se vrah.

„To záleží na vás.“

„Hmmmm, ne. Ne docela. Ale nikdo nás sem neviděl vejít; neslyšíme zvenčí žádný hluk toho pozdvižení, takže ani oni neslyší nás. Kromě toho, každý ví, že se Sallií jsi v bezpečí.“

„Mám zabočit doleva, nebo doprava?“

„Já ti to povím: Vyber si sám.“

Doleva. Širší chodba, možná čtyři a půl metru. Silné potrubí na obou stranách. Jeho volba ale končila slepě dvanáct metrů od místa, kde do ní zabočili.

„Hmmm, sám sis vybral. Jdi ještě o kousek dál.“

Horko. Vlhko. Jasně žluté zdi. Světlo z holých žárovek namontovaných mezi trubkami na stropě.

„Otoč se.“ Ze vzdálenosti tří metru hleděl na Farona.

Sundal si černou paruku: Byla pod ní vyholená hlava s rozpouštějícím se nánosem černi. Hlava holohlavého černocha, člověka pomalovaného do neviditelna obyčejnou barvou.

„Teď si můžeš znovu vybrat.“ Hodil Faronovi pouta.

„Můžeš zacvaknout pouta na jednom zápěstí, zvednout ruce, zaháknout pouta přes trubku, co máš nad hlavou, zacvaknout je kolem druhé ruky. Nebo to neudělat. Nebo mě zkusit převézt, vrhnout se na mě. Co si myslíš, že se pak v důsledku tvé volby stane s tou děvkou?“

Faron se natáhl na špičky, aby pouta mohl přehodit přes potrubí. Když nechal do pout klesnout svou váhu, ocel se zahryzla do jeho zápěstí a podrážky jeho bot zaškrábaly o betonovou podlahu.

„Nelíbí se ti takováhle svoboda výběru?“ Vrah Farona kopl do slabin.

Lapaje po dechu bolestí, Faron mu mezi oddychováním řekl: „Můžete mě jenom zabít, ne zachránit svou –“

Jeho ústa zakryla stříbrošedá leukoplast.

„Já už zachráněný jsem,“ zasmál se vrah. Faron nedokázal odtrhnout oči od jeho obličeje, od čůrků potu malujících černé stružky vedoucí dolů po tvářích z oholené hlavy. Maskara a líčidlo z tváří se ve vlhku kotelny stékaly dohromady a odkapávaly na zem. Dokonce i barva na vrahových rukou se rozpouštěla.

„Líbí se ti moje náušnice? Upoutávají zrak, takže člověk si pak moc nevšímá jiných věcí.“ Vrah si stiskl hrudník: „A co moje prsa? Mám je stejně pěkná jako Sallie?“

Stáhl Faronovi z krku kravatu, prudkým pohybem rozevřel jeho košili a přitiskl svou lepkavou dlaň s roztékající se barvou na Faronův nahý hrudník. „Tohle je

jediné srdce, co máš.“

Z košile své uniformy vrah vytáhl rtěnku, z uniformy, co patřila ženě, která za normálních okolností pracovala jako strážná pro NASA, ženě, kterou poté co vyšla z Ústavní haly, sledoval a pak ji popadl a nacpal do auta.

Samovyvíjecím

fotoaparátem

za

třicet

dolarů

a

jednodolarovou vrstvicí mašinkou koupenou v drogerii změnil její průkazovou fotografii tak, aby odpovídala jeho kosmeticky upravené podobě. Přejel si zářivě rudou rtěnkou ústa… a políbil Faronovu hrudní kost.

Bzučení! Co to…?

Vrah ze své kapsy vytáhl Salliin mobilní telefon. Podržel si prst u zmalovaných úst. „Pšššt!“ Rozložil telefon a naslouchal. Bezhlesně ústy vyslovil: „To je pro tebe!“

Podržel telefon u Faronova ucha. Praskání, podzemní statická elektřina: „…kde, ne, kde jst, Cole –“

Klap! Telefon se složil u Faronova ucha.

„Mám dojem, že mobilní telefony v pekle nefungují.“

Kurt telefon položil stranou. „Napočítám jich rovný rucet.“

Vrah začal v chodbě odměřovat kroky, pryč od místa, kde visel Faron.

Jeden. „Uvaděč tu měl být s námi, ale… já mám ten nejgeniálnější plán a kromě toho stejně nejraději improvizuju.“

Dva. „Och, nedělej si starosti, jak se odsud dostanu. Setřu ze sebe svou starou neviditelnost, obleču si policistovy šaty,

vynesu tvou Sallii do bezpečí. V tom zmatku se každý bude soustředit na zraněnou ženu od FBI. Budou ve mně vidět hrdinu. Pak mně můžou políbit…!“

Tři. „Kéž bychom tak pro sebe měli víc času. Jsme si tak podobní!“

Čtyři. „Myslí si o nás obou, že jsme blázni. Šílenci.

Géniové, ale špatní.“

Pět. „My oba známe velkou pravdu.“

Šest. „Moc je všechno.“

Sedm. „Ale pod tím vším jsem já vítěz a ty jsi poražený.“

Osm. „Protože ty se moci bojíš. Myslíš si, že když svou moc rozdáváš, zůstaneš v bezpečí a svobodný. Hoši jako agent Cole si myslí, že dokážou moc kontrolovat. Oba se mýlíte.“

Devět. „Já moc miluju. A tak se stanu mocí. Ty budeš jen dalším polenem v mém ohni.“

Deset. „Kdoví, koho pro mě má Uvaděč v plánu po tobě.“

Jedenáct. „Ale Uvaděčem se nenech zmást. To jen abys věděl…“

Dvanáct. Vrah namířil svou zbraň na rtěnkový polibek.

„Já jsem ten nejjasněji zářící –“

Uslyšeli náhlé zaburácení davu zvenčí. O okamžik později se ozvalo kovové klank zavírajících se dveří od kotelny, pak se opět rozhostilo ticho. Vrah se ohlédl zpátky ve směru, kterým přišli.

Dalton Cole na pódiu zavřel svůj mobilní telefon. Kde jsi, Sallie? Vzala jsi to, ale jediné, co jsem slyšel, bylo praskání statické elektřiny. Dole v přední řadě se znaveně posadila stará žena. Přemýšlej! Kam by šla, kam by ho odvedla?

Když ztratíš kontrolu nad situací, schovej se, „Proč tam takhle stojíte?“ křikla na něj stará žena.

Cole se rozběhl na druhou stranu jeviště. Před ním byla chodba, kabely, bedny reproduktorů. A dveře. Na klice ulpěla nějaká špína, něco tmavého, zaschlého, ne krev, ale…

Dalton soustředil svět před sebou do hledí Beretty.

Rozkopl dveře dokořán. Hluk davu za ním vnikl dovnitř, utichl, když se za ním dveře s klapnutím zavřely. Uviděl schody vedoucí dolů. Všude kolem potrubí.

Sallie, Bože, Sallie, připoutaná… Policista, Ježíši! Má zakrvácenou hlavu, je mrtvý!

Opatrně za svou Berettou sestupoval dolů po schodech k policistovi, který měl prostřelenou hlavu. Riskni pohled: Sallie, má ruce spoutané za zády, její tělo je ochablé, na schodech je krev. Ale její záda se hýbou. Oči má zavřené, ale dýchá! Kdo je ještě naživu?

Statická elektřina v telefonu: Kdo to odpověděl? Teď zavolat nemůže, nedostal by spojení a není čas. Nezemře při vytáčení čísla o pomoc.

Horko, vlhko, potrubí. Proč je tady takové zatracené ticho? Chodba se větví ve tvaru písmene T: doprava, nebo doleva? Jdi doprava, pro většinu lidí je to silná strana.

Co nejvíc se přikrč… Vrhni se dovnitř! Slepý konec tři metry vzdálený. Překul se ven. Jdi rychle doleva. Tentokrát jdi vzpřímeně… Skoč, Za hledím jeho Beretty visel z potrubí Faron.

Obličejem dolů přes potrubí běžící v úrovni kolen ležela strážná. Černé vlasy jí zplihle visely z hlavy a na zádech její bílé košile byla skvrna od čerstvé krve.

Vance ji dostal zezadu, Cole se prudce otočil na patě, namířil zbraň za sebe, Nic. Otočil se zpátky.

Faronova ústa byla zalepená leukoplastí a z nosu mu tekla krev, jako by ho do něj někdo udeřil. Oči měl oslněné, ale mrkaly, byly živé.

Cole s Berettou namířenou na vzdálenou zeď opatrně přeběhl k Faronovi. To přece nemůže být slepý konec, musí tam být východ, kudy Vance utekl. Cole prošel kolem zakrvácené strážné.

Faron visící z potrubí se prudce zhoupl směrem ke Coleovi.

Proč do mě kope? Pak, v okamžiku kratším než zabušení srdce, si uvědomil, proč Faronovi teče z nosu čerstvá krev, proč jsou záda strážné rudě zmazána. Bleskurychle se otočil.

Zjevení vrhající se na něho jako by přišlo ze samotného pekla: příšerný obličej potřísněný krví a barevnými skvrnami a zuřivostí, zbraň v každé z vlhkých dlaní. Obě vrahovy zbraně zaburácely.

Jedna kulka se Coleovi zavrtala do levého ramene; další

mu přeletěla po vlasech –

Cole obloukem přehoupl svou zbraň dopředu přes vrahovy pistole, právě v okamžiku kdy znovu vypálily, kulky se odrazily od potrubí.

Blízko, je příliš, Cole smetl ústí zbraně pryč od svého obličeje, přehoupl Berettu zpátky, Vrah sekl do Coleova zápěstí zbraní, kterou držel v levé ruce. Svou pravou rukou jej Salliinou automatickou pistolí uhodil do obličeje.

Cole se zapotácel, pokusil se zvednout Berettu a vypálit.

Narazil do potrubí, které běželo v úrovni jeho holeně, a padl na ně právě v okamžiku, kdy z vrahových zbraní vyletěly dvě kulky do místa, kde ještě před chvílí stál. Padl na podlahu, překulil se na záda, přehoupl Berettu dokola, Oči Kurta Vanceho na něj hleděly z tající masky tmavých skvrn a krve. Zvedl svoje dvě zbraně a jak on, tak Cole věděli, že agent FBI je odsouzen k záhubě.

Vlhkým, žlutým sklepením zaburácely tři výstřely.

Kurt Vance zavrávoral a začal se ztěžka hroutit k zemi.

Ze zakrvácené ruky mu vyletěla jedna zbraň. Druhá vypálila, spoušť stisklo reflexivní škubnutí a vystřelená kulka se odrazila od zadní stěny. Vrah se zhroutil na podlahu jako loutka, které někdo ustřihl vodicí drátky.

V tunelu chodby stála Lauren, oběma rukama svírala revolver.

„Daltone!“ Po tvářích jí stékaly slzy. „Nemohla jsem ho

nechat, aby tě zabil!“

Cole vstal, s ramenem pulzujícím bolestí od Vanceovy kulky.

„On tě postřelil? Ach, Bože, on tě –“

Ruku mám těžkou: Svou Berettu jsem neupustil. Cole uviděl policistovu zbraň ležící na podlaze a Salliinu pistoli v sevření ruky mrtvého, toho proklatého mrtvého Kurta Vanceho. Cítil, jak mu po páteři šplhají mrazivé pařáty smrti. „Lauren… Kdes vzala tu zbraň?“

Hleděla na revolver, který svírala v rukou. „Patřil mému otci… Říkala jsem ti, že pracoval ve službách zákona.“

Dalton popošel směrem k Lauren. „Co to má znamenat?“

„Na tom nezáleží! Na ničem už nezáleží! Je po všem!“

„Ve službách zákona‘. Ne… on přece nebyl policistou.“

„Byl strážným ve vězení! Můžeš si to ověřit! Jaký je v tom rozdíl? Pojď sem, dovol mi –“

Nechoď k ní. Nepouštěj z ruky Berettu… Projdi si pozpátku ten vražedný řetězec: Od Farona houpajícího se z potrubí ke… Kurtu Vancemu, ke… Chrisu Harviemu, který toho úchylného vraha znal, ke… Chrisovu zlému chlapíkovi číslo jedna, spojce Brianu Lusterovi, dlouhodobému kriminálníkovi a bývalému vězni, k…

„Proč nejdeš ke mně?“ zeptala se.

Faron, visící z potrubí, s ústy zalepenými náplastí, se snažil mluvit očima.

„Polož tu zbraň na podlahu,“ řekl Cole.

„Proč?“

„Už ji nepotřebuješ. Máš pravdu: Je po všem.“

„Co chceš, abych udělala?“ zašeptala Lauren.

„Všechno je v pořádku. Jsi v bezpečí. Skončilo to.“

Světlo v jejím obličeji se změnilo; jejími ústy cukl úsměv. „Můžeme teď odejít?“

„Ano.“

Pak její ruka se zbraní zpevnila. „Slíbil jsi, že mně nikdy nebudeš lhát.“

„Dej mi tu zbraň, Lauren.“

Jenomže ona mířila na něho. „Nedělej to! Nemusíš to dělat! Existují jiné způsoby, jak –“

„Je jen jeden způsob.“ Držel v ruce Berettu, nemířil na ni, ale… „Jen jeden způsob. Polož tu zbraň na zem.“

„Ne!“ Svírajíc revolver v obou dlaních, namířila jej na Colea a…

Nacvičeným pohybem přehoupl svou Berettu vzhůru.

„Nech toho!“

„Ty toho nech!“ Její oči se zaplnily slzami. „Jeho jsi zastavit nedokázal. Celé jsi to tyhle poslední týdny nebyl schopný zvládnout. Ani já jsem to nemohla zastavit, poté co jsem… co jsme. On by ‚nezradil osud‘. Ten elektronický vzkaz jsem poslala jemu, ale pak už jsem jeho postup nemohla ovlivnit; věděla jsem to ve chvíli, kdy…“

„Přinesla sis s sebou zbraň, protože jsi to věděla,“ řekl Cole.

„Takový byl plán.“ Hořkost v jejím hlase bojovala se zármutkem a nadějí. „Původní plán. Bylo by to tak snadné, odvést Farona, kdekoli by Vance byl, jenom on a já a –“

„Číslo dva,“ řekl Cole. „Vanceovým druhým posláním bylo zemřít. Chtěla jsi ho zabít v okamžiku, kdy on zabije Farona.“

Faron visící z potrubí sebou začal házet.

„S Oswaldem to vyšlo,“ řekla Lauren. „Zjevný psychopat mrtvý předtím, než stačil promluvit. Já jako svědek a šťastný anděl pomsty. Vance potřeboval velké poslání, aby o sobě dal světu vědět. Pouze to, že si myslel, že má dva kroky ke slávě, mu bránilo zradit mě předtím, než, „Co Monk?“

Bodla svou zbraní do vzduchu před sebe. „To se stát nemělo! To byla další zatracená věc, která se stala kvůli Faronovi! Monk… vybírala jsem si hotovost, abych ji mohla poslat Vancemu; Monk mě přitom nachytal. Posadila jsem ho k počítači, abych mu ukázala, že jsem… musela jsem to udělat! Nevěděla jsem, že ta zatracená FBI už všechno pokazila!“

Zavzlykala. Její zbraň se zachvěla, ale ústí zůstalo namířené na Colea. „Přece to spolu můžeme nějak vyřešit!“

zašeptala. „Můžeme zůstat spolu!“

Její zbraň mířila na něho, jeho Beretta zůstávala namířená na ni.

„Lhala jsi mi. Přišla jsi ke mně domů jen proto, abys mě

zdržela –“

„V bezpečí,“ dodala. „Abych tě uchránila od tohodle všeho a udržela tě v bezpečí. Když jsi mě opustil tehdy, pokud mě opustíš teď –“

„Všechno to byla jedna velká lež!“

„Ne, nebyla. Ty jsi mi nelhal. To, co jsi přivedl zpátky k životu ve mně, nelhalo tobě. Jinak bych tady nebyla, ty bys byl mrtvý a moje srdce by taky nežilo.“

Kolem Coleových bot se na podlaze prostíralo temné jezero.

„Víš, že je to pravda,“ zašeptala.

„Na

tom

nezáleží.

Zůstává

příliš

mnoho

nezodpovězených otázek.“

„Kdyby Vance Farona zabil, všem otázkám by byl konec.“

Ignorovali tlumené zvuky. Cole začal ustupovat dozadu.

Lauren ho následovala, krok za krokem, jako tanečníci, jako kočky kroužící kolem masa visícího z osidla. Faron se mnutím obličeje proti paži připoutané nad svou hlavou zbavil náplasti, kterou měl zalepená ústa.

„Proč?“ vykřikl.

Lauren a Cole sebou trhli, dál drželi své zbraně namířené jeden na druhého.

„Lauren, dal jsem ti všechno, co jsem mohl!“ řekl Faron.

„Vzal jsi mi všechno, co jsem měla!“ Prošla kolem těla muže, kterého zastřelila. Cole ustupoval s ní, snažil se udržet

Farona mimo střed jejich kruhu, mimo palebnou linii.

Faron řekl: „Já nevím, co –“

„Ano, to je pravda!“ vykřikla na muže visícího z potrubí, ale svoje oči a zbraň dál držela namířené na Colea, který mířil svou zbraní na ni. Kroužili kolem Farona, pomalu, jeden úkrok za druhým. „Nikdy jsi nic nevěděl! Nikdy ses o nic nezajímal!“

„Tak to není. Dobře víš, že jsem –!“

„Samé velké ideje, jen na těch ti záleželo, zatímco já –“

„Tobě jsem. dal všechnu lásku, co jsem měl!“

„Ne dost, nikdy ne tolik, aby to stačilo. Sám jsi mi to vloni řekl. Všechny ty roky to pro tebe bylo tak snadné.

Myslet velké myšlenky, dělat velké skutky a já jsem se měla starat o to, aby všechno hezky klapalo!“

„Já nechápu –“

„Celá léta jsem ti dávala všechno. Pamatuješ na ten požár, co nás málem smetl ze světa? Jenže… ouha! Byli jsme pojištění, a peníze vykoupily všechny tvoje omyly a ty jsi pokračoval dál a nutil jsi mě…

Ten požár jsem zosnovala já,“ řekla. „Věděla jsem, že to potřebujeme, věděla jsem, že ty to potřebuješ, a cokoli, co jsi chtěl nebo potřeboval… nic mně nebylo proti mysli…

Můj otec věděl, že mi něco dluží, že mně musí pomoct.“

Cole řekl: „Byl strážným ve vězení, kde –“

„Brian Luster,“ zašeptala Lauren. „Zaplatila jsem mu, aby založil požár, ale Luster chtěl víc než jen peníze. A já

mu platila. Nechávala jsem ho… nutil mě… všechno to bylo kvůli tobě, a bylo to… jenže tebe to nezajímalo a –“

„Tohle jsi mně nikdy neřekla! Nedopustil bych to!“

„Nikdy jsi to vědět nechtěl!“

Pohybuj se v kruhu, snaž se k ní dostat blíž, nech ji, ať se soustředí na Farona, popadni… Ach, bože, Lauren, Lauren!

„Ty jsi mě přinutil,“ zasyčela Lauren. „Nutil jsi mě dělat věci, které se mně hnusily.

A pak,“ vykřikla, „pak jsi začal mít ty svoje proklaté vize!

Ta svá zatracená procitnutí! Ani trošku ses nestaral o –“

„Ne!“ překřičel ji Faron. „Chtěl jsem, abys to se mnou sdílela!“

„Ano, jistě, jak jsem s tebou měla vtančit do nebe, když

jsi měl přinutil stát se kvůli tobě děvkou v pekle?

Naposledy… zkoušela jsem to ještě naposledy,“ řekla.

„Dostat tě zpátky do své postele, vzpomínáš? Řekl ti to Dalton?“

„Cože? Ne –“

„O těch penězích, které jsem si podle údajů z počítače vzala. Ach, ano, měla jsem hysterektomii. Poté co jsem byla na potratu.

Dvě platby, Daltone, a ty sis nikdy neověřil, k čemu byly určené. Dvě platby za dvě… procedury. Když se vrátil do mé postele, protože mu mě bylo líto, a když mně pak řekl, že by se nikdy neodvážil přivést na tento svět dítě –“

„Tohle jsi mně nikdy neřekla!“ křičel Faron, který se

zmítal v poutech a snažil se dohlédnout na její obličej.

„Nikdy jsem nevěděl, že jsi byla –“

„Byla bych proklatá, kdybych ti měla dát další kus ze svého těla!“ Její zbraň se zachvěla. „Mohla jsem si to dítě nechat! A potom jsem do nemocnice musela znovu a oni našli infekci, kterou jsem dostala po potratu, a vyřezali ze mě jakoukoli další šanci, že bych ještě někdy… tys mně to vzal. Tys mně vzal i tu moji poslední šanci.

Pak jsi nám oznámil, že se zbavíme toho impéria, které jsem pro tebe vybudovala svým tělem a krví a… že je dáme pryč, mě že vykoupíme penězi, uděláme ze mě jen další starou bohatou ženu, pro kterou z toho, co budovala, nezbylo nic a nikdo, co by mohla považovat za svoje!“

„Kvůli tomu jsi mě zabíjet nemusela!“ naříkal Faron.

„Ale mohla jsem. žádným jiným způsobem jsem se k tobě přiblížit nemohla, ale tohle jsem udělat mohla. A taky pro sebe zachránit alespoň něco z toho, co bylo i moje!“

„Nechte ji jít, Cole.“

„Farone –“

„On to neudělá,“ řekla. „Je stejný jako ty. Nějaké velké, bezcitné ‚to‘ je pro něj důležitější než žena, která ho miluje.

A kterou miluje on,“ dodala tiše.

Cole, který nepřestával kroužit kolem Farona, řekl: „Lauren, polož tu zbraň –“

„Nechte ji jít, Cole! Máte vraha a ona zaplatila –“

„Vy hnusní, odporní muži!“ vykřikla. „Vy oba, stále

rozhodujete o mně! Za mě. Už nikdy víc!

Vypadni odsud, Daltone.“ Zavrtěla hlavou. „Pánové Dalton Cole a ty jste mě milovali víc než případné děti.

Vypadni odsud.“

Její zbraň se přehoupla k Faronovi, který visel mezi nimi z potrubí, a Lauren vykřikla: „Řekla jsem, abys odsud vypadl!“

„Lauren. Nedělej to! Pokud mě miluješ –“

„Tohle s tebou nemá nic společného!“ Její revolver nyní mířil na Faronův hrudník. „Tohle už nejsem já, která stále dělá jen chyby!“

„Pojď se mnou!“ vykřikl.

„Kam?“

„Budeš žít!“

„Byla jsem mrtvá ještě předtím, než jsem tě potkala, a ty bys mě tam stejně poslal zpátky.“

„Budu tě muset zastřelit!“ vykřikl Cole. „To mě zničí!

Pokud ti na mně alespoň trochu záleží, nepřinutíš mě udělat to!“

„Nemůžeš mě zastavit! I když po mně střelíš, abys mě zastavil, jsem mu dost blízko a mířím na něho, stačí, když

zmáčknu spoušť, nemůžeš mě zastavit!

Ale ty můžeš odejít,“ dodala. „Až se vrátíš, bude po všem. Úplně po všem. Tobě se nic nestane. Když zůstaneš, možná tě taky zastřelím. Mám tři kulky. Chci použít jen dvě.

Teď, prosím tě, jdi. Jdi. Nic, co můžeš udělat, nezastaví to,

co má přijít, a o cokoli jiného se pokusíš, skončí to –“

„Uhni!“

Cole sebou škubl. Lauren reflexivně ucukla taky. Když se otočila, aby se podívala za sebe, hlaveň jejího revolveru sebou trhla vzhůru.

Sklepením se rozlehlo zaburácení Nickovy pětačtyřicítky.

Laurenino tělo při zásahu těžkou kulkou zavrávoralo. Její revolver vystřelil do potrubí a osvobodil gejzír páry.

„Ne!“ vykřikl Cole, když viděl, jak se její tělo v bílém oparu pomalu hroutí k zemi.

61

V pondělí ráno, o devět dnů později, přední stránka listu Washington Post přinesla zpravodajství o katastrofě v Africe doplněné fotografií umírajícího dítěte, o vrcholné schůzce v Evropě, kde povolaní jednali ohledně dohody jednat, o jednom poradci z Bílého domu, který potkal nesprávného člověka v nesprávný čas a na nesprávném místě a řekl mu tam nesprávnou lež, o nejnovějších vraždách, k nimž došlo v D. C., o posledním skandálu bizarní popové hvězdy, o úspěchu Kongresu, kterému se podařilo přehlasovat jeden životně důležitý zákon, a o politických cestách tří velmi významných osob, všech bílé pleti, které vyjadřovaly vážné

znepokojení ohledně schopnosti současné vlády udržet si mandát voličů.

Den předtím Post ukončil svůj seriál zpravodajství o psychopatovi, který se spolčil s pomstychtivou bývalou milenkou, aby zavraždil Farona Searse, jen aby jeho úmysl byl zmařen špičkovým výkonem agentů FBI a washingtonské policie, kteří stopu tohoto mezistátního vraha objevili, když asistovali při policejní akci v Montaně. V

příloze nedělního Postu se autor na dvou stranách zamýšlel na tím, jak se v dnešní době bohužel slavní lidé stávají plameny pro můry, co chtějí žít věčně.

Toho pondělí svítilo slunce, vzduch byl jasný a život jen se rozpučet. Před ústředím Farona Searse, kam přijel Dalton Cole, už nestály žádné televizní dodávky. Když s vozem FBI zajížděl na parkoviště, dělala mu starosti nepolevující ztuhlost v hojícím se rameni. Starým kódem se Cole dostal přes ocelová vrata. Nikdo neodpověděl na mačkání tlačítka u dveří, takže zkusil vyťukat kód určený pro tento zámek.

Dveře se s cvaknutím otevřely.

V přízemí Cole nikoho nenašel. Telefony vyzváněly, ale nikdo je nebral. V prvním poschodí visela z dveřního knoflíku operační místnosti žlutá policejní páska označující místo zločinu. I tam zvonil telefon. Farona Cole našel v jeho meditační místnosti ve druhém patře.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se.

Muž seděl obrácený zády ke Coleovi. Vstal a stanul tváří

v tvář člověku, který mu zachránil život.

„John včera večer odjel do New Jersey. Dostanete dopis žádající o příspěvek na jeho kampaň do Senátu. Jeff dnes ráno odjel do Chicaga. Vezme si na starost tamní projekt, převod mých společností na princip zaměstnaneckého vlastnictví. Než Jeff odjel, musel jsem Nguyena pověřit jeho ostrahou.“

„Pana Wooda by spíš měl někdo hlídat,“ řekl Cole.

„Pochybuji, že zrovna na tohle by byl nedostatek očí, dokonce i když ministerstvo spravedlnosti končí se svou ‚revizí‘.“

„Proč jste si mě zavolal?“ zeptal se Cole. „Abyste sem přišel.“

„Nemám –“

Faron jeho lež přerušil zavrtěním hlavy. „Já taky ne.

Mluvil jste v poslední době s Nickem?“

Když agenti osvobodili Farona od potrubí a poté co Colea odtrhli od Laurenina těla, s šaty nasáklými její krví, Nick se svému partnerovi podíval do očí a řekl: „Jinou možnost jsem neměl. Ty to víš.“

Cole na to neřekl nic.

„Jeden z nás to musel udělat, jinak by ho zastřelila.“

Cole stále neříkal nic.

„Když sebou trhla, stiskl jsem spoušť.“

Cole mlčel.

„Víš, že jsem byl v právu, když jsem to udělal. Ty mě za

to teď možná nenávidíš. To brzy přejde. Jedna velká otázka ale zůstane: „Zmáčkl bys tu spoušť ty?“

Cole neodpovídal.

„Tahle otázka ti nikdy nedá pokoj,“ řekl mu Nick, zatímco tým kriminalistů pořizoval ve žlutém tunelu sklepení fotografie. „Ale bez ohledu na to, co sám sobě namluvíš, nikdy to nebudeš vědět s jistotou. Jediné, co s tím můžeš udělat, je nechat to být, protože na tom nezáleží, protože ty ses rozhodovat nemusel!“

Cole dál mlčel. „Ještě jedna věc,“ řekl Nick, než Colea odvedli k sanitce, která ho odvezla do nemocnice, kde mu ošetřili zraněné rameno. „Nikdy mi za to neděkuj.“

V pondělí ráno Cole řekl Faronovi: „Konečně jsem s ním mluvil… včera.“

„Pověděl mi, že se vrací zpátky do oddělení neuzavřených případů,“ řekl Faron. „Co vy?“

„Řekli mi, že se sám můžu rozhodnout, na čem teď chci dělat. Za předpokladu, že tenhle případ uzavřu a už se v něm nebudu šťárat.“

„Co jste mně vy a vaši šéfové neřekli?“ vyzvídal Faron.

„Na tom nezáleží. Nechme to být.“

„Netýká se to nějak Sallie?“

„Ne, to rozhodně ne.“

Faron přikývl, vyvedl Colea z prázdné místnosti.

Naposledy pohlédl na duhově zbarvený šál slunečního světla dopadajícího na podlahu a zavřel za nimi dveře.

„Opustila mě,“ řekl Coleovi, když spolu šli halou.

Zezdola se ozývalo vyzváněni telefonů, které nikdo nebral.

„Ze správných důvodů. Ne kvůli tomu, co jsem udělal v minulosti nebo co se stalo před devíti dny, ale proto, jaká je.

Jaká chce být.“

Faron otevřel dveře. Cote si uvědomil, že to je jeho ložnice.

„Vy sám byste ji opustil?“ zeptal se Cole.

„Nikdy,“ zašeptal Faron. Usmál se. „Řekla mi, že jejím osudem je bojovat proti ďáblům, abych já mohl pomáhat andělům. Neexistuje žádná středozemě, kde bychom my dva mohli žít spolu. Dívka může odejít z církve, ale nějaká církev v ní stále zůstává jako v ženě.

Chce začít pracovat na dalším případu.“ Faron kráčel k posteli, kde otevřená čekala stará cestovní taška, která vypadala jako lékařská kabela.

„Úřad ji přidělí na jakýkoli případ, jaký sama bude chtít.“

„A co vy?“ zeptal se Faron.

Cole zůstal stát mezi dveřmi. „Každý, kdo se jí postaví do cesty, si to bude muset vyřídit taky se mnou.“

„Ona nepotřebuje žádného z nás.“

„Ne, nepotřebuje.“

„Vy a já máme ještě jednu nedokončenou záležitost,“ řekl Faron.

„Nic, čeho bych si byl vědom.“ Oknem ložnice pronikalo

dovnitř sluneční světlo, které místnost příjemně zateplovalo.

„Lauren,“ řekl Faron.

Cole mlčel.

„To, co se stalo mezi Lauren a mnou, způsobilo hrůzu a bolest.“

„Chcete po mně, abych vám řekl, že to nebyla vaše chyba?“ zeptal se Cole. „Dobrá, nebyla. Sama se rozhodla udělat to všechno.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Faron. „Mýlíte se. Choval jsem se k ní bezohledně.“

Zavřel tašku.

„Lauren činila špatná rozhodnutí,“ řekl, „ale já jsem dělal jen taková, jaká se mně hodila. Miloval jsem ji tak hodně, jak jsem jen byl schopen, ale věděl jsem, že jí to nestačí. V

okamžiku, kdy jsem si to uvědomil, měl jsem ji nechat jít.

Zůstávat s ní dál bylo snadné, můj život se díky tomu odvíjel jako na drátkách. Udržoval jsem v ní naději na to, o čem jsem věděl, že nikdy nebude pravda. Těžil jsem z jejích snů a ty se proměnily v noční můry.“

„Možná jste génius,“ řekl Cole, „ale stále jste jen člověk.“

„Nejsem génius. Jen si prostě nedokážu pomoct, abych neviděl,“ řekl Faron. „Ona vás milovala. A stála za lásku. Je mi to moc líto.“

Cole přikývl.

„život má svou cenu a člověk ji musí platit.“ Faron vzal

tašku z postele. Přešel ke Coleovi a potřásl mu rukou, podržel ji ve své dlani.

„Děkuji vám,“ řekl. „Jste poctivý a dobrý člověk.“

Faron na sobě měl džínsovou košili oblečenou přes dlouhý lyžařský nátělník v barvě námořnické modři a vybledlé džínsy stažené přes boty.

„Vyprovodíte mě?“ zeptal se Daltona.

„Kam jdete?“ zajímal se Cole, když sestupovali ze schodů.

Faron Colea odvedl do operační místnosti, vzal do ruky žlutou pásku ohraničující místo zločinu, pustil ji. Nezvedl žádný z vyzvánějících telefonů. Ve skříni, kam se tehdy vloupala Sallie, čekal kufříkový počítač. Faron jej přidal ke svému zavazadlu a odvedl Colea dolů do přízemí.

„Nemůžete si jen tak odejít z politického hnutí, které jste rozpoutal!“ protestoval Cole.

„Podstata hnutí spočívá v hnutí samém,“ řekl Faron.

„Jakmile jsem se stal jeho ústředním bodem, terčem, na který se zaměřil vrah, uvědomil jsem si, že pokud ve středu hnutí stojí člověk, pak se na tohoto člověka všechno soustředí. Vrahové potom mají stejný smysl jako volby; všechno, co jsme vytvořili, se pak může stát jenom tím, čím už to je.“

„Vy opouštíte všechno, o čem jste ostatní lidi přesvědčil, aby v to věřili?“

„Právě naopak. Je to prosté. Svět, ve kterém žijeme, se

může změnit jenom tehdy, když změníme způsob, jímž v tomto světě žijeme.“

„To snad ne! Budeme postrádat ty vaše skvělé proslovy.“

Faron zvedl svůj laptop. „Budu tady. Stačí se jen podívat.

Jenomže to nebudu já osobně, bude to čisté vyjádření mých –“

„Myšlenky na Internetu nenakrmí děti hladovějící v Harlemu.“

„Ne. Ale možná pomohou přetvořit miliony myslí, které ty děti nechávají hladovět.“ Odvedl Colea do recepční místnosti. Na stole tam čekal balíček v hnědém papíru.

„Se všemi vašimi miliardami dolarů „Už je nemám.“ Faron otevřel balíček. „Nechal jsem si dost, abych neumřel hlady, ale většina šla do zaměstnaneckých vlastnických skupin v chicagském projektu, do nadací a stipendií.“

„Kdy?“

„Přesun jsem aktivoval zhruba před hodinou.“ Kývl směrem k vyzvánějícímu telefonu. „Zřejmě už to zjistili na Wall Street.“

Z balíčku vyndal staré černé kožené sako, které se zapínalo na knoflíky a sahalo mu přes boky a když si ho Faron oblékl, stále ještě mu padlo. „Ještě že jsem si ho tehdy koupil tak velké, abych pod něj mohl schovat zbraně.“

„Kam půjdete?“ zeptal se Dalton.

„Ven,“ odpověděl Faron a usmál se.

Vyšli na chodník a ocelová vrata se za nimi se zařinčením zavřela. Vypadala jako brána do vězení.

„Co vám teď mám říct?“ zeptal se Cole muže na chodníku.

Úsměv, kterým ho Faron obdaroval, byl kulatý jako země sama.

„Řekněte ‚Na viděnou‘.“ Pak odešel.

Cole se za ním díval, dokud muž nebyl jen siluetou ve slunečním svitu.