Patrick Graham

APOKALYPSA

PODLE MARIE

„Nyní jsem Šivou, ničitelem světů.“

Profesor ROBERT OPPENHEIMER,

vedoucí projektu Manhattan, 16. července 1945, po výbuchu první plutoniové bomby v poušti v Novém Mexiku

„Odteď jsme všichni hajzlové.“

Kenneth Brainbridge,

zástupce vedoucího projektu Manhattan, v odpovědi Oppenheimerovi

Poznámka autora

Při čtení následujících stránek někteří čtenáři možná získají dojem, že poznávají hurikán Katrina, který v roce 2005

postihl město New Orleans. Není tomu tak. Moje bouře se nejmenuje Katrina, nýbrž Holly. Neudeřila před třemi lety v New Orleans. Teprve teď se k tomuto městu blíží. Před pár dny přitom byla jen obyčejnou tropickou oblastí tlakové níže u břehů Bahamských ostrovů. Několik posledních hodin však sílí, vyrývá do kůže oceánu první vlny, nabírá rychlost. Pobřeží již zaplavují vodní stěny. Apokalypsa začíná.

I

Daddy

l

„Mario?“

„Já nespím. Sním o tom, že nespím.“

Zvláštní agentka Maria Parksová má zavřené oči. Leží na rozložité pohovce a vdechuje vůni dřeva a doutníků, jíž je místnost prosycena. Venku na terase vily za francouzskými okny pokrytými zatemňovací fólií si děti hrají s míčem.

O něco níž slyší Maria troubení klaksonů a sirény řítící se ulicemi. Vzdálený lomoz Ria de Janeiro, velký lidský mumraj. Pomalý dech města.

„Můžu si zapálit?“

„Ne, Mario. Nemůžete si zapálit. Když jste v posteli a usínáte, tak přece nekouříte, nebo snad ano?“

„Kouřím. Patří to k rizikům, který mám pod kontrolou.

Mám to ráda.“

Vedle Marii zašustí papír. Doktor Cooper nahlíží do svých poznámek. Mluví chraptivým hlasem. Hlasem kuřáka.

„Mám-li věřit vaší zdravotní kartě, celý život pronásledujete sériové vrahy. Dát si před usnutím cigaretu je ovšem něco, co závisí čistě na vaší vlastní zodpovědnosti.

To musí být příjemná změna.“

„Myslíte jako procházet se se zavřenýma očima po okraji propasti?“

Maria se pousměje.

„Jako malá holka jsem vždycky chodila po okraji chodníku a představovala si, že jdu kolem propasti.

Zbožňovala jsem to.“

„Pamatujete si na to?“

Maria se zaposlouchá do hry dětí za prosklenou stěnou.

Míč náhle udeří o zem. Doktor Cooper sebou nepatrně trhne.

Na terase se ozve ženský hlas a pronese několik slov portugalský. Děti seberou míč a odejdou.

„Ne, je to jen vize. Vize, která se často vrací. Ale je tak skutečná, až mám občas pocit, jako by to byla vzpomínka.

Jako třeba vůně opalovacího krému a teplýho písku, který se člověku vznáší v paměti. Vůně prázdnin, slunce a štěstí.“

„Jde o reziduální amnézii. Váš mozek zapomněl, že si pamatuje. A tak zaplňuje prázdná místa pachy a zvuky.

Využívá smyslové vjemy ve snaze znovu navázat spojení s pamětí. Pořád máte zavřené oči?“

„Jo.“

„Kolik je té holčičce ve vaší vizi let?“

„Osm. Možná deset. Jediný, co vím, je to, že má ten den narozeniny.“

„Jde po okraji chodníku?“

„Jo. Natahuje ruce před sebe, aby udržela rovnováhu. Je zima. V plicích ji pálí studenej vzduch. Má palčáky a na hlavě obrovskou vlněnou čepici, která ji škrábe. Cítí, jak jí vzduch klouže po rtech, v puse je ještě teplej, ale když vychází z jejího nosu, už je jako led.“

„Kde je?“

„V Bostonu ve státě Massachusetts. Znáte bostonskou zimu, doktore?“

„Neznám.“

„Je studená a tichá.“

Maria zaslechne, jak se doktor Cooper pohne v křesle.

Jeho lehký bavlněný oblek drhne o kůži. Spěšně si poznamená pár slov.

„Co cítíte?“

„Asfalt, zetlelý listí a výpary odpadních stok. Tu vlažnou mlhu, která uniká z kamennejch děr. Pach zvratků a mokrejch igelitek.“

Marie se rozšíří nosní dírky.

„A taky kerosin.“

„Kerosin?“

„Jo. Nad cihlovýma barákama East Sommervillu právě přeletěl Boeing 747. Míří na Loganovo mezinárodní letiště.

Chystá se na přistání.“

„Co se toho dne stalo?“

„Křižáci.“

„Prosím?“

„Před chvílí jste řekl, že pronásleduju sériový vrahy. Ale já pronásleduju křižáky.“

„To znamená?“

„Sériovej vrah je impulzivní typ, kterej zabíjí, aby přestal trpět, aby si ulevil od toho strašnýho napětí, který ho žene k vraždění. Zato křižák, ten nezabíjí z nutnosti, ale pro potěšení. Neslyší žádný nadpřirozený hlasy ani boží příkazy.

Je dokonale zařazenej do společnosti a má dobrou práci, při který hodně cestuje. A toho právě využívá k vraždění. Dělá to rád a dělá to dobře.“

Je slyšet, jak pero doktora Coopera škrábe po papíře.

„Proč pronásledujete právě tyhle vrahy?“

„Protože je cítím. Vím, jak fungujou.“

„A toho se bojíte?“

„Čeho?“

„Té představy, že jste jako oni.“

„Vy byste se toho bál?“

„Myslím, že bych byl mrtvý strachy.“

2

Moucha bzučí, občas narazí do skla a opět se vrhne do bezhlavého poletování. Doktor Cooper ji pozoruje. Hledá slova.

„Co kdybychom se vrátili k té holčičce, která se někde v Bostonu prochází po okraji chodníku, aby si nahnala strach?“

„Chcete říct na okraji propasti?“

„Jak je libo.“

„Jde dál. Projede kolem ní auto. Jede pomaličku.

Z pootevřenýho okýnka zavane odér doutníku. Vůně lékořice a spálený slámy. Jako vařená šunka, ale bez pachu masa. Víte, co myslím?“

„Vůně dřeva, ale ne masa.“

„Jo, to je ono. Pach udírny. Buku, lékořice a slámy. Stroj na rakovinu.“

„To vám taky nahání hrůzu?“

„Co jako?“

„Rakovina.“

„Jo, ale mám to ráda. Líbí se mi mít strach z něčeho, s čím nemůžu bojovat. Chtěla bych umřít ochraptělá a s plícema plnýma hnisu. Skoncovat to zdravá jak řípa, to bych nesnesla. Přišlo by mi to nemorální.“

Doktor Cooper pročítá Mariinu kartu.

„Jak ty vaše vize vlastně začaly?“

„Čelní srážka karavanu s třiceti tunovým náklaďákem naloženým kládama ve stošedesátikilometrový rychlosti. Já byla v tom karavanu.“

„Kdo řídil?“

„Mark, můj kluk. Zabil se.“

„Byl v autě ještě někdo?“

„Naše dcera. Myslím, že se jmenovala Rebecca.“

„Nevíte to jistě?“

„Řekli mi to, když jsem se probudila z kómatu. Prý se jmenovala Rebecca. Ukázali mi ji i Marka na fotce.

Nepoznala jsem je.“

„Tomu se říká prozopagnózie.“

„Cože?“

„Ztráta schopnosti rozeznávat tváře. Často k ní dochází u osob po závažném traumatu a nárazu v oblasti temporálního kortexu. Vy ale víte, že jsou to oni, ne?“

„Doktore, jak víte, že váš táta je opravdu váš táta?“

„To nevím.“

„Protože vám to řekla máma.“

„O takových věcech matky nelžou.“

„To ne. Ale můžou se splést.“

Maria naslouchá rámusu Ria de Janeiro dusícího se ve vlhkém letním horku. Klimatizace tiše vrní. Závan ledového vzduchu ovívá Marie tvář. Kdesi hluboko dole je slyšet hudba a útržky hlasů. Ruch pláží Copacabana a Ipanema.

Domorodí „cariocas“ zaplavili bílý písek a pochutnávají si na krevetách na špejli ochucených špetkou papriky a kapkou limetky. Při této představě se Marie začnou sbíhat sliny.

Když sem před čtyřmi dny přiletěla z Berlína, zastavila se v hotelu, navlékla si plavky a pak se pěšky vydala na pláž Ipanema. Vlevo Cukrová homole, záliv Guanabara, za ní favely, hrozny slumů přilepené k chudinským čtvrtím „morros“ jako lepra z vlnitého plechu a cementu. Tisíc pahorků Ria.

Maria si před pobavenými zraky skupinky snědých cariocas položila tašku vedle sebe, ovšem záhy jí bylo vysvětleno, že pokud o své věci nechce přijít, musí je zahrabat do písku. Vyndala z tašky ručník a kelímek s levným opalovacím krémem a nanesla si jej na bělostnou pleť. Pak slastně přešla po horkém písku až k oceánu, jehož svěží vody jí objaly kotníky a lýtka. Doteď vzpomíná, jak ji voda hýčkala v pase jako pohlazení. Strkala se s ostatními v davu, smála se s nimi a cítila vlny tříštící se o její ňadra a ramena. Vzduch byl prosycen solí a rybinou.

„Když jsem se po šesti měsících probrala z kómatu, začaly mě přepadat vize vražd. Zmizelý holčičky a zabijáci.

Jeden psycholog ze Santa Moniky mi vysvětlil, že se to občas stává. Reakční médiový syndrom. Nic hezkýho.“

„Chcete říct, že znovu prožíváte scény vražd, které vyšetřujete?“

„Chci říct, že jsem v sobě začala rozvíjet schopnost zaujímat místo obětí křižáků ve vteřinách předcházejících jejich smrti. Vždycky se mi to stane na místě činu. Zavřu oči, ztratím kontakt s realitou a probudím se v těle oběti.“

„Nikdy v těle zabijáka?“

„Ne. Už jsem vám to říkala. Zabijáky cítím.“

„Cítíte?“

„Když se jich dotknu, cítím je. Stačí mi zachytit něčí pach v davu a řeknu vám, jestli ten člověk je vrah. Řeknu vám, jestli už někoho zabil, nebo jestli se k tomu chystá.“

„Jak to děláte?“

„Nevím. Ale o to nejde. Prostě to dokážu, to je celý.“

„A na místě činu?“

„To je jiný. Tam cítím jejich rozkoš. Užívám si to s nima, když zabíjejí, a současně jsem v kůži oběti, kterou vraždí. Čistá hrůza, absolutní bolest a rozkoš zároveň. Měl byste to taky zkusit, doktore, je to lepší než horská dráha.“

3

Od chvíle, kdy je v transu, vnímá Maria tep ticha. Nepatrné vrzání parket, tikání náramkových hodinek doktora Coopera,

tlumené bzučení mouchy. Připadá si jako uvnitř jakési bubliny, do níž hluk Ria nemůže proniknout. Bezpečně ukrytá za svým psychickým štítem, tak jako když do sebe naláduje prášky na spaní a zapije je ginem, aby vůbec usnula, teď poslouchá, jak psychiatr obrací listy její karty.

Na jedné stránce si něco poznamená a položí pero.

„Mario?“

„Ano?“

„Vraťme se k tomu zabijákovi z vašich vizí, pokud souhlasíte.“

„Ke kterýmu?“

„K tomu z Bostonu.“

„Co chcete vědět?“

„Jede v autě a dívá se, jak holčička jde po okraji chodníku, je to tak?“

„Jo.“

„Jak víte, že je to vrah?“

„Díky jeho pachu.“

„Pachu jeho doutníku?“

„Ne, tomu druhýmu. Jeho vrahounskýmu pachu. Je ostrej, pronikavej, hodně koncentrovanej. Kdybych ho měla k něčemu přirovnat, řekla bych, že vrazi dětí jsou cítit čpavkem. Znáte ten záblesk, co vám projede hlavou, když vdechnete čpavek. Takhle nějak jsou cítit vrazi dětí.“

„A co ostatní vrazi?“

„Násilníci páchnou ucpaným kanálem. Stahovači z kůže zase shnilým masem. Mystici špínou, potem a močí.

Některý vrazi to mají všechno dohromady.“

Doktor Cooper popotáhne. Znovu si odkašle.

„Co se ve vaší vizi děje dál?“

„Auto holčičku předjede a zastaví o kus dál. Muž zhasne světla a vypne motor.“

„Co je to za auto?“

„Olivově zelenej oldsmobile.“

Doktor Cooper si něco poznamená.

„Holčička jde dál. K zábradlí schodiště domu, kde bydlí, už jí zbývá jen pár metrů. Žije ve čtvrti East Sommerville, v malém cihlovém domku vtlačeném mezi železniční trať a silnici Interstate 93. Znáte East Sommerville, doktore?“

„Neznám.“

„Houští paneláků a pár žalostných domků se zahrádkama zarostlýma trním. Na jedný straně výpary nafty a dunění dálnice a na druhý randál nekonečných nákladů zboží směřujícího na západ. Přímo naproti domu je výhybka, kde každý kolo vagonu s děsným randálem zaskřípe o koleje.

Tohle jsou ty příšery z propasti. Hluky a pachy.“

„Vidí holčička ještě toho vraha?“

„Jo. Sleduje ho přivřenýma očima.“

„Co dělá on?“

„Sedí za volantem, kouří a ve zpětným zrcátku pozoruje, jak se k němu blíží. Na hlavě má klobouk. Límec kabátu má

vyhrnutý. Kolem krku má omotanou šálu. Čas od času vystrčí ruku v kožený rukavici z okénka a oklepe doutník.

Kroužky popela dopadají na chodník. Připomínají kusy nehtů.“

„A holčička?“

„Už je u schodů. Je zachráněná. Propast je za ní.“

„Uzavřela se?“

„Propast se nikdy nezavírá. V bezpečí je holčička jedině doma. Všude kolem jsou jámy, jedovatý plyny a zkáza.

Chodníky East Sommervillu jsou lávky nad těma jámama.

Všichni si myslí, že jsou to chodníky, ulice a slepý uličky, ale jsou to lávky, a to ostatní, domy, opuštěný parcely, dálnice a koleje, jsou jámy.“

„Uklidněte se, Mario. Snažte se uvolnit.“

Maria má sucho v krku. Cítí smutek dívenky, která loudavým krokem vystupuje po schodech. Ještě neví, že zemře. Myslí na svého otce, který se předešlého večera vrátil z jedné z nekonečných jízd po Spojených státech. Je to řidič kamionu a alkoholik. Často maminku bije. Je to slyšet skrz stěny tenké jako papír. Rány dopadající na kůži, tlumené nadávky a vzlyky. Ale včera večer se milovali.

Bylo to jiné sténání. Jiná bolest. Holčička ví, že je to dobré znamení a že v den jejích narozenin tatínek maminku možná nezbije.

„Mario, slyšíte mě?“

„Slyším.“

„Co vidíte?“

„Holčička se zarazila přede dveřma. Otevřela oči. Pod stříškou z kovanýho železa visí holá žárovka, kterou maminka právě rozsvítila. Žhavý sklo se obalí mračnem mušek. Jejich křídla zuhelnatí a promění se ve spirálu kouře.

V chladným vzduchu to zapraská. Stmívá se. Holčička natáhne prst ke zvonku. Stiskne ho.“

„Nemá klíče?“

„Pořád je ztrácí. Mizejí v jámách.“

Marie se dýchá čím dál hůř.

„Už. Zaslechne kroky papučí na vstupním linoleu.

Zámek cvakne, dveře se otevřou. Uvnitř je šero. Vzduch je cítit perníkem a popcornem. Holčička vejde dovnitř, sundá si čepici a rukavice. Ucítí na čele maminčiny studené rty.

Její dech páchne po špatném bourbonu a pražených burácích. Maminka si zase vzala valium. Je to slyšet v jejím hlase, když se holčičky zeptá, kde byla.“

„Co jí odpoví?“

„Není to otázka. Ve stavu, v jakým je, na to maminka zvysoka kašle. Jednou jí holčička zkoušela říct o jámách.

Jednou jedinkrát. Když uviděla maminčiny rty stažený překvapením a vypoulený oči, zase přestala. Ty oči byly prázdný a studený jako ty jámy.“

„A dál?“

„Holčička vyjde po schodech nahoru. Podlaha jí vrže pod nohama. Dveře od jejího pokoje jsou pootevřený. Je tu

cítit prach a nábytek z dřevotřísky. Lehne si na postel. Na oslavu narozenin je ještě moc brzo. Musí nejmíň hodinu počkat. Pak přijede strejda Walt a teta Bessie.“

„Uklidněte se, Mario. Tady jste v bezpečí.“

„Zatím. Vím, že až přijede strejda Walt, po večeři, až holčička rozbalí všechny dárky, vyčistí si zuby a půjde spát, nebude moct usnout. Bude poslouchat ticho a tikání pendlovek v přízemí. Dveře od pokoje, kde spí strejda Walt, tiše zavržou. Najednou se ve dveřích objeví jeho bílý břicho.

Vejde dovnitř, zavře za sebou a já vím, že holčička bude mít strach. A bude ji to bolet. Bude chtít umřít. Až strejda odejde, pozvrací se. Zatím se ale nemá čeho bát. Chce se jí spát. Sleduje, jak se studený světlo pouličních lamp vkrádá mezi lamely žaluzií. Klíží se jí oči. Usíná.“

4

Sny o holčičce začaly Mariu znovu pronásledovat před několika týdny. Předtím se jí o ní už dva roky nezdálo. Když se však nějaká oběť objevila ve snech znovu, věděla Maria najisto, že je na stopě vrahovi. Věděla, že zabiják není

daleko a že ještě nikdy nebyla tak blízko tomu, aby jej dostihla. Vytáhla tedy spis a začala s vyšetřováním od nuly.

O týden dříve byly hlídací laboratoře FBI, jimž policejní sbory celého světa hlásily nezvykle kruté zločiny, které se jim nepodařilo objasnit, informovány o nové vraždě označené

jako

„border

crime“.

Elitní

policejní

psychologové tu zkoumali pracovní postupy pachatelů. Tak se Maria dostala opět na stopu tomu, jemuž Federální úřad pro vyšetřování přezdíval Daddy. „Taťka.“ Zvláštní jméno pro chlápka, který vraždí rodiče a pak unáší jejich děti.

„Mario? Jste tu ještě?“

Podle spisu začal Daddy zabíjet v prosinci roku 1987

v Bostonu. Rodina holčičky z vize. Proto byla tato dívenka jedinou obětí, která Mariu pronásledovala ve snech. Celých osmnáct let se Daddymu dařilo unikat z policejních spárů.

V roce 1989 přestal vraždit, ale od roku 1992 propuklo zabíjení nanovo v jiných zemích. Maria už mu byla v patách přes deset let. Vždy když se jí vize vrátily, se vydávala po jeho stopě, a Daddy pokaždé unikal. Často měnil působiště, jednal s maximální obezřetností a vystupoval pokaždé pod jinou identitou. Po několikaměsíční přestávce začal opět zabíjet v Berlíně. Právě tam došlo k poslednímu zločinu, který znovu odstartoval vyšetřování. Pokolikáté už? Maria jej sledovala až do Ria. Byla přesvědčená, že tentokrát bude vrah skutečně polapen.

„Mario, slyšíte mě?“

„Slyším.“

„Řekněte mi, co se stalo toho večera, kdy jste čekala na oslavu svých narozenin a usnula jste.“

Mariiny tepny zaplaví vlna hrůzy. Naplno se ponoří do vize. Slyší tikání hodin pověšených u vchodu. Vrzání provlhlých schodů. Cítí zatuchlou tapetu, rez a prach.

„Otevřu oči a zjistím, že v domě se rozléhá zvláštní ticho. Budík ukazuje čtyři hodiny ráno. Zaspala jsem oslavu.“

„Jak se cítíte?“

„Zuřím. Je mi do breku. Bolí mě břicho.“

„Máte vztek na maminku?“

„Jo.“

„Máte chuť ji zabít?“

„Mám pocit, jako by už byla mrtvá. Bojím se, že je mrtvá.“

„A dál?“

„Ležím na posteli. Prohlížím si cáry prachu visící ze stropu. Vzduch se ani nepohne, a cáry se přitom vlní jako mořský řasy. Poslouchám to podivný ticho. Ticho je vůbec zvláštní věc. Myslím opravdový ticho. Člověk má pocit, že je plný zvuků, který tam nejsou. Pamatuju si, že tu noc tam jeden zvuk chyběl. Chybělo jich hodně, ale tenhle nejvíc.

Tátovo chrápání. Chrápání vožraly.“

„Co bylo pak?“

„Vstanu. Vzpomínám si, jak mě na bosých nohou škrábal koberec. Otevřu dveře. Chodba je temná a prázdná.

Dotýkám se stěn a jdu dál. Ložnice rodičů je prázdná. Pod schodištěm je kaluž světla, která se rozsvěcí a zhasíná.

Světýlka vánočního stromečku. Před dvěma dny byl silvestr, ale maminka stromeček ještě nevyhodila. Vzduch je ještě trochu cítit mízou, uschlým jehličím a umělým sněhem. Je to zvláštní.“

„Co?“

„I když je maminka úplně namol, nikdy před spaním nezapomene vypnout světýlka na stromečku. Dělá to od tý doby, co si v novinách přečetla, že když má stromeček suchý jehličí, stačí obyčejnej zkrat a může začít hořet.“

„Slyšíte něco?“

„Ne.“

„Hodiny u vstupních dveří?“

„Právě se zastavily.“

Doktor Cooper si pohrává s víčkem pera a poslouchá.

„Pomaličku sestupuju po schodišti. Rukou se přidržuju zábradlí. Zastavím se. Šlápla jsem do něčeho mokrýho. Na schodě, kde stojím, je něco slizkýho. Dřepnu si a sáhnu do kaluže. Je to hustý, lepkavý a teplý. Dám si prsty před oči.

Jsou červený, jako kdybych je strčila do laku na nehty. Na zábradlí je taky krev, a když scházím poslední schody, namočím do ní dlaň. Linoleum u vchodových dveří pokrývá

velká krvavá šmouha. Kaluž, která směrem k obývacímu pokoji přechází v široký lepkavý pruh.“

„Kde se teď nacházíte?“

„Jdu podél stěny, abych se vyhnula kaluži krve. Došla jsem do obývacího pokoje. Světýlka na stromečku blikají.

Mám zavřený oči. Bojím se je otevřít.“

„Ale víte to.“

„Co vím?“

„Že jsou mrtví.“

„Jo.“

„Teď otevřete oči. Co vidíte?“

„Čekám, až světýlka na stromečku zhasnou. Teď. Otevřu oči. Je tma. Vtom obývací pokoj ozáří bílý světlo televizoru.

Obrazovka je plná sněhu. Televize prská a chrchlá.“

„Na televizi se nedívejte, ta nás nezajímá.“

„Všimnu si postav na křeslech a na pohovce. Dvě siluety, jedna na druhý. Na křeslech rozeznávám další tvary, muže a ženu sedící proti sobě. Vypadá to, jako by se na sebe dívali. Najednou se ve tmě objeví světýlka a začnou se zvětšovat. Vánoční stromeček se zase rozsvěcuje.“

„Chci, abyste měla pořád otevřené oči.“

„Nejde to.“

„Nemáte se čeho bát. Jestli chcete, můžeme tu scénu pozorovat skrz škvíru mezi vašimi víčky, přesně jako když jste chodila po okraji propasti.“

„Světlo je čím dál jasnější. Vytlačuje tmu. Rozeznávám obličej strejdy Walta. Sedí hodně vzpřímeně na křesle, který je nejblíž televizi. Má vypoulený oči… Něco tu nehraje.“

„Co je to?“

„Má otevřený oči, ale něco mu chybí. Už to mám. Chybí mu víčka. Jsou uřezaný. Jedno z nich ještě visí na nitce kůže. Vrah mu uřezal víčka, aby ho přinutil se dívat.“

„Co ještě vidíte?“

„Strejda Walt má ruce na opěrkách. Přehoz je nasáklej krví. Jeho košile taky. Má proříznutej krk. Jediná rána, od jednoho ucha k druhýmu. Jako by se smál. Panebože, na košili a kalhotách má tolik krve!“

„Aspoň už vás nebude trápit. Co ještě vidíte?“

„Tetu Bessie. Bezvládně sedí na protějším křesle. Je ke mně otočená zády, ale má hlavu zvrácenou dozadu tak, že jí vidím do obličeje. Do tmy září její oči, který na mě upírá.“

„Má také uřezaná víčka?“

„Nevím.“

„Jděte trochu blíž.“

„Prosím vás, to po mně nechtějte.“

„Nemáte na výběr, Mario. Chcete to vědět. Proto jste za mnou přece přišla, ne? Má uřezaná víčka?“

„Ne. Vrah je zašil tlustou černou nití. Soukanou přízí.

Dva křížky na každým víčku. Po tvářích jí stekly krvavý slzy připomínající klaunský nalíčení. Vrah jí podřízl hrdlo

do takový hloubky, že v mase vidím srpek šíjových obratlů.

Připomínají slonovinu. Světýlka na stromečku zhasly.“

„Počkáme, až se zase rozsvítí. Lámete si hlavu nad tím, proč vrah neuřezal víčka i tetě Bessie, viďte?“

„Je to zrcadlovej vrah. Bojí se svýho odrazu v očích ostatních. Strejdovi Waltovi uřezal víčka, aby se musel dívat, ale Bessie je zašil, aby se dívat nemohla.“

„Ne, Mario. Není to zrcadlový vrah. Je to vykupitel.“

„Cože?“

„Nebo očišťovatel, jestli vám to zní líp.“

„Nechápu.“

„To je pochopitelné. Ještě jste nepřekročila hranici.

Cítíte vrahy, ale ještě jste se nestala vražedkyní. Přitom už dlouho pociťujete touhu zabíjet, viďte?“

„Já už jsem zabíjela. Teda ve službě.“

„To se nepočítá. Já mluvím o tom někoho zavraždit, tnout do živého, vykuchat ho, vzít mu život. Mluvím o touze. Ještě nejste ve stadiu nutkání, ale všechen ten nahromaděný strach a hněv za chvíli způsobí, že pohár přeteče.“

„Jo, někdy z toho mám strach. Bojím se toho, ale zároveň mě to láká.“

„Jako zakázané ovoce?“

„Ne. Spíš jako něco, co je… možný.“

Maria naslouchá dechu doktora Coopera.

„Světýlka na stromečku se zase rozsvěcují. Světlo se plíží podél křesel.“

„Výborně. Teď se podívejte na pohovku. Co vidíte?“

„Svý adoptivní rodiče. Jsou navzájem propletený.“

„Co jim vrah udělal?“

„Podřízl jim krk. A rozpáral břicho. Na koberci jsou rozplizlý cáry vnitřností.“

„Co ještě?“

„Sešil jim ruce. Dal jim dlaně k sobě a sešil je mezi článkama prstů. Použil stejnou soukanou přízi jako u tety Bessie. Vypadá to, jako by na tom kanapi tancovali.“

„Podívejte se na jejich oči. Pro takového vraha jsou nejdůležitější oči.“

„Vydloubl jim je. Vypadá to, že jim vyškrábl oční jamky nožem nebo lžičkou. To znamená, že…“

„To znamená, že to věděli.“

5

„Mario?“

„Ano?“

„Nezůstávejte stát uprostřed obývacího pokoje.“

„Pomalu couvám. Musím se za každou cenu dostat pryč od mrtvol svých rodičů.“

„Proč?“

„Abych nespadla do některý z propastí, který se právě otevřely.“

„Myslíte oči vašich rodičů?“

„Jo. Hluboký a krvavý propasti. Slzy krve na tvářích bílých jako porcelán.“

„Povězte mi, co se děje.“

„Dál couvám a přitom nespouštím z očí maminčiny prázdný oční jamky. Mám pocit, že rozkouše stehy, kterýma je přišitá k tátovým dlaním, a pak se na mě vrhne a sežere mě.“

„To proto nevidíte vraha?“

„Jo. Je za mnou. Od začátku tam stál. Sleduje mě od chvíle, kdy jsem vešla do obývacího pokoje. Dal mi čas, abych se pokochala jeho dílem. Couvám a kladu bosý nohy do kaluží krve. Bojím se, že uklouznu. Najednou světýlka na stromečku zhasnou a už se nerozsvítí. Obklopí mě obrovskej stín. Moje nosní dutiny zaplaví pach doutníků a čpavku.

Ruka v rukavici mi zacpe pusu a vší silou mě přitiskne na vlněnej kabát. Ve vlasech cítím šálu. K mým zádům se tiskne deska svalů a kostí.“

„To je všechno?“

„Jo. Tím ta vize vždycky končí.“

„To není vize, Mario.“

Maria sebou trhne. Nemůže otevřít oči. Jejím tělem se šíří podivná otupělost. Má ochablé svaly. V krku cítí chuť čaje. Vzpomíná si na kouřící šálek, který jí doktor Cooper nabídl na začátku sezení. Vyždímala sáček a do vody se uvolnil kořeněný černý čaj. Uchopila hrneček oběma rukama a malými doušky nápoj vypila.

„Co jste mi to dal vypít?“

„Něco, co vám pomůže se uvolnit.“

„Teď už bych se chtěla probudit.“

„Ještě ne, Mario. Když vás nechám uprostřed obývacího pokoje, možná už se z něj nikdy nedostanete. Proto je nesmírně důležité, abyste si vzpomněla, co se skutečně stalo.“

„Já jsem toho večera neumřela. To ta holčička z vize.

Propasti, okraj chodníku, kovová žaluzie a bzučení much, pach prachu v mým pokoji. Pořád ta samá vize. Na několik měsíců to přejde a pak to začne nanovo.“

„Ne, Mario. Je to vzpomínka.“

„To není pravda.“

„Tak mi řekněte, jak se ta holčička jmenuje.“

„Už nevím.“

„Věděla jste to někdy? Už jste její spis studovala v archivech neobjasněných vražd?“

„Chtěla jsem, ale ztratil se.“

„Ne. Nikdy neexistoval a vy to hluboko v nitru víte. Jak se jmenujete?“

„Jmenuju se Maria. Maria Megan Parksová. Narodila jsem se 12. září 1975 v Hattiesburgu ve státě Maine. Mí rodiče se jmenovali Janet Cowlová a Paul Parks. Bydleli v…“

„Neříkáte mi pravdu, Mario.“

„Panebože, já si to nepamatuju.“

„Ale jistě že pamatujete. Vaše vzpomínky jsou hned za tou matnou skleněnou tabulí, kterou vaše nehoda postavila mezi vás a váš mozek. Je jako stěna, která praská.“

„Nerozumím vám.“

„To, čemu říkáte propasti, ty rudé strže, do nichž se tolik bojíte spadnout, to jsou trosky, které zbyly z vaší paměti po obrovském chaosu způsobeném autonehodou. Tímto způsobem se váš mozek zoufale snaží znovu složit ztracené obrazy. Všechno, co nedokáže zaplnit, vidí jako propast.

Vysílá k vám pachy a zvuky, ale už nedokáže rozlišovat mezi vašimi vizemi a vašimi mrtvými vzpomínkami.“

Maria ztěžka dýchá. Lapá po kyslíku.

„Teď bych rád, abyste si představila těžké dubové dveře.

Vaše vzpomínky jsou za nimi. V pravé ruce držíte klíč.

Velký ocelový klíč. Je těžký a v dlani cítíte jeho chlad.

Cítíte ho?“

„Cítím.“

„Chtěl bych, abyste ten klíč zasunula do zámku. Máte to?“

„Jo.“

„Teď bych chtěl, abyste tím klíčem pomalu otočila doleva.“

„Nejde to.“

„Čeho se bojíte?“

„Příšer za dveřma. Slyším, jak drápama škrábou na dveře. Vrčí a zuří. Sežerou mě.“

„Za těmi dveřmi žádné příšery nejsou. Jsou tam jen vzpomínky. Otočte tím klíčem, Mario.“

„Tak jo. Otáčím. Slyším cvaknutí kovu. Vrznutí. Proud ledovýho vzduchu. Panebože, je tam strašná tma.“

„Teď otevřete oči.“

Maria se choulí na pohovce. Je jí osm let. Dnes má narozeniny. Ten večer se však stalo něco jiného. Něco, co rozeznává, když pootevírá oči v temnotě té části mozku, která byla ponechána svému osudu. Pohledem pátrá ve tmě.

Má pocit, jako by z jejích očí vyzařovalo světlo a jemně osvětlovalo místa, kam se dívá. Vidí zapnutou televizní obrazovku, dvě křesla stojící proti sobě a starou pohovku s roztrhaným čalouněním. Všechno pokrývá tlustá vrstva prachu šedého jako popel. Na křeslech sedí seschlé mrtvoly.

Další dvě se proplétají na pohovce a zírají na ni svými prázdnými jamkami. Mezi články jejich prstů rozeznává Maria černou soukanou přízi. Světýlka na stromečku blikají.

Couvá a rukama si zakrývá ústa.

„No tak, Mario, řekněte mi, co se toho večera opravdu stalo.“

„Obklopuje mě vrahův stín. Na kůži cítím svaly jeho paží. Jeden cíp noční košile mám vyhrnutej. Snažím se bránit. Vrah se nakloní k mýmu uchu a zašeptá pšššššt. Můj obličej zaplaví pach doutníku. Potom mi na rty přitiskne kapesník a v krku ucítím další pach. Pach chemikálie, hrozně silnej a zároveň hrozně sladkej. Skoro až tekutej, naducanej jako vata. Chce se mi spát. Je mi děsná zima.

Snažím se křičet, ale kapesník můj hlas zadusí. Najednou mi dole v zádech vystřelí příšerná bolest. Jako by mi někdo zabodl do beder kudlu. Roh odkládacího stolku. Uhodila jsem se o roh odkládacího stolku. Panebože, ten večer jste mě nezabil.“

„Jistěže ne, Mario, to jsem nikdy neměl v úmyslu.“

6

Daddy nehybně sedí v křesle. Bříška prstů má spojená před sebou ve výši rtů. Jeho tvář a hlas se změnily, to ostatní však nikoli. Jeho pach i dech jsou stále stejné. Je cítit čpavkem a oddechuje pomalu, tak jako onoho večera, když Mariu tiskl ke svému plášti.

„Jak se jmenuješ, Mario? Jaké je tvé skutečné jméno?

Jaké je skutečné jméno té holčičky z Bostonu?“

„Kransky.“

„Ne. Tak se jmenují ty kusy masa na pohovce. Ale jak ses jmenovala předtím, než jsi přišla do Bostonu do téhle rodiny zvrhlíků?“

„Gardenerová. Jmenovala jsem se Maria Gardenerová.“

„Už si vzpomínáš?“

„Jo.“

„Jsem na tebe pyšný, Mario. Udělali jsme velký pokrok.“

Maria cítí, jak jí po tvářích stékají velké slzy.

„Toho večera, potom co jste mě uspal vatou napuštěnou chloroformem, jste mě zabalil do deky a zavřel do kufru svýho oldsmobilu. Pamatuju si, že tam byl cítit plast a benzín a že vzduch v autě byl prosycenej pachem moči.

Snažil jste se ho zamaskovat deodorantem, kterým jste postříkal kobereček v kufru.“

„To víš, dítě se ještě neudrží.“

Maria zaslechne v Daddyho hlase vibrace, z nichž jí přeběhne mráz po zádech. Už nezní dobrotivě, je plný nenávisti a pohrdání. Je to hlas predátora. Zklidňuje se, zhluboka dýchá. Tak trochu se vrací do doktora Coopera.

„Co bylo dál, Mario?“

„Vzpomínám si, že jsem se probudila a měla jsem sucho v puse. Ležela jsem ve tmě, zavinutá do deky. Pod hlavu jste

mi dal polštář. Otevřela jsem oči, ale nic jsem neviděla.

Všechno kolem bylo v pohybu. Tlumený zvuk motoru.

Výpary oleje a benzínu. Otočila jsem hlavu doprava. Skrz opotřebovaný panty kufru jsem zahlédla proužek světla.

Paprsek jasnýho světla, potom chvíli tma a zase paprsek jasnýho světla.“

„Dálniční osvětlení. Tři dny jsme po Interstate 95

ujížděli na sever. Každé čtyři hodiny jsem zastavoval, abych tě omámil drogou. Abys spala a nebála se. Když jsem se navzdory amfetaminům cítil příliš unavený, zaparkoval jsem na jílové cestě, na pár hodin si zdříml a zase vyrazil. Nikdy jsem tě nenechal samotnou. Nikdy jsem tě neopustil. Během cesty jsi plakala ze všech nejmíň. Jen jsi párkrát kopla kolenem do kufru. Ani jsem tě nemusel trestat.“

„Vzpomínám si, jak auto zastavilo naposledy. Už hodiny jsme jeli po jílové cestě. Pneumatiky hlomozily ve vyježděných kolejích. Tlumiče vrzaly a celá kabina se otřásala. Strašně jsem se bála.“

Doktor Cooper se usměje.

„Seboomook expres.“

„Cože?“

„Seboomook, zapadákov ve státě Maine, v okrese Sommerset. Pár baráčků rozesetých po severním břehu jezera Moosehead, asi padesát kilometrů od kanadské hranice. Zdědil jsem tam rybářský domek. Příjemné místečko, kde je plno ryb, ledu a ticha. Nejbližší soused

bydlí čtyřicet kilometrů daleko, na nejbližší nádraží je to dvě stě kilometrů. Jen vyježděná cesta, osm měsíců v roce zapadaná sněhem a přehrazená stromy poraženými bouří.

Seboomook expres, tak jsem říkal té cestě, kterou jsem v dědečkově džípu projel snad tisíckrát. Šedesát kilometrů vyježděných kolejí a děr napříč nejhlubšími lesy státu Maine. Lesy tak hustými, že do některých míst ještě lidská noha nevkročila. V to věřím. V prázdná místa podobná mrtvým oblastem velkého mozku lidstva. Tam jsem založil svoje Jesle, do nichž jsem svážel svoje dětičky zachráněné z adoptivních rodin.“

„V tý době jste pracoval jako psycholog pro sociálku státu Massachusetts. Díky tomu jste měl přístup ke spisům dětí umístěných do náhradních rodin, který se staly obětí týrání.“

„Stát byl nečinný. Já jsem jednal. Zachraňoval jsem nešťastné děti a poskytoval jsem jim velký dům plný panenek a hraček. Byla to taková moje rodinka.“

Mariiny oči se zalijí slzami. Znovu spatří budovu na břehu jezera i ponton, sluneční svit, který jí bylo dovoleno pozorovat deset minut denně skrz zamřížované sklepní okénko.

„Nápravy naposledy zaskřípaly a auto se zastavilo.

Vzpomínám si na to ticho, když se motor zastavil. Zimní ticho. Slyším bouchnutí dveří. Vaše kroky na sněhu vržou.

Pamatuju si sluneční světlo, který mě oslepilo, když jste

otevřel kufr. Vzal jste mě do náručí a dal mi napít vody, která chutnala po lécích. Když jsem se znova probudila, ležela jsem na posteli jako pro princeznu uprostřed hory panenek a plyšáků. Místnost byla hrozně chladná, osvětlená jen zářivkou, ze který mě bolely oči. Stěny byly klenutý jako podzemní chodby nebo zdi sklepa. Byly tam záchody, místo na mytí, školní lavice se starýma učebnicema a těžký dveře od cely. Dveře, který se nepohnou, ani když do nich člověk párkrát vrazí ramenem.“

„Co ještě?“

„Větracím průduchem u podlahy proudil dovnitř čerstvej vzduch. Byl tam cítit ledek a mech. Jak dlouho jsem tam zůstala zavřená?“

„Ani ne dva roky.“

Marie se stáhne hrdlo.

„Ach bože, pořád stejný dny a stejný noci, čas udávalo rozsvěcení a zhasínání zářivky. Chodil jste nás učit a hrát si s náma s panenkama. Někdy jste nám nechal zásoby vody a jídla, na pár dní jste zmizel a pak jste se zničehonic objevil s novým chovancem těch vašich pošahaných jeslí.

Vzpomínám si na ten pláč, kterej se rozléhal větracíma šachtama. Díky němu jsem pochopila, že nejsem sama.“

„Vždycky jsem tam měl alespoň dvacet dětí. Některé zemřely, když jsem jim za to, že zlobily, nedal najíst. Jiné zase podlehly nemocem nebo infekcím, jako třeba chudinka

Laura, které jsem kvůli bonbonům musel vytrhat jeden po druhém všechny zuby.“

„Pamatuju si na její pláč. Teď se mi to všechno vrací.

Vzpomínám si i na ten den, kdy jste zapomněl zavřít dveře od mýho pokoje. Pod domem se vinula obrovská chodba osvětlená holýma žárovkama. A ty cely. Ach bože, bylo tam tolik cel! Vyšla jsem na chodbu v noční košili. Podlaha byla ledová. Zkusila jsem otevřít pár dveří, ale byly zamčený.

Postavila jsem se na špičky a podívala se špehýrkou.

Holčičky, chlapečkové, dokonce i mimina.

V celách na konci chodby jsem viděla starší holky a kluky.“

„Byli už skoro dospělí. Té nejstarší bylo sedmnáct. Do Jeslí přišla v devíti letech. V den jejich osmnáctých narozenin jsem jim vždy přichystal dort plný drog, pak jsem je rozřezal a kusy jejich těl naházel do jezera. Potápěči FBI z něj vylovili pár lopatek a stehenních kostí.“

„Proč?“

„Protože by se z nich staly zvrhlé matky a vymývačky mozků. Protože by se z nich stali otcové páchající incest, násilníci a alkoholici.“

„Týral jste je a držel je ve tmě. Kolik dětí přišlo o rozum, když jste jim celý dny odpíral jídlo a vodu? Kolik jste jich uškrtil uprostřed noci, když byly moc slabý nebo neklidný?

Když celý hodiny brečely a volaly svý rodiče? Kolik jste jich hodil do jezera?“

„Pššššt, Mario. Uklidni se.“

7

Maria postupuje dál chodbou mezi celami Jeslí. Na konci je schodiště. Červotočem prožrané schody pod jejími kroky vržou. Na vrcholu schodiště jsou dveře. První podzemí rybářského domku.

„Vidím velkou místnost plnou dřevěných stolů s ošoupanýma deskama.“

„Tam můj dědeček vykosťoval ryby a stahoval zvěřinu z kůže. Pstruhy, líny, zajíce, soby a divočáky. Pozoroval jsem ho, jak párá břicha, vyjímá z nich kouřící balíčky vnitřností a klade je na porcovací stoly. Když začal unášet lovce a výletníky a zavírat je do bývalých soloven v suterénu, aby zhubli, pochopil jsem, že přišel o rozum.

Potom je před mýma očima zbavoval končetin a vykosťoval.“

Marie přeběhne mráz po zádech. Projde místností a vystoupá po dalším schodišti. Dojde k padacím dveřím a nadzvedne je ramenem. Ocitne se v rybářově chatě. Daddy tu není. Odešel na lov. Už čtyři dny se neobjevil. Nejspíš už

je na cestě zpět. Možná už ujíždí po Seboomook expresu.

Maria se třese hlady a zimou. Je tma a chladno. Vzduch je cítit rybinou. Na stěnách jsou rozvěšené sítě.

„Mario?“

„Ano.“

„Řekni mi, co si pamatuješ, nebo tě zabiju.“

„Prohledala jsem dům. Našla jsem sušený maso, tlustej svetr páchnoucí zdechlinou a bagančata, který jsem vycpala jutou. Potom jsem vyšla ven. Vzduch byl ledovej. Poslední hvězdy začínaly blednout. V tu chvíli jsem v dálce uviděla, jak se ve tmě zableskly reflektory.“

„Taková hloupá nehoda. Čtyřicet osm hodin jsem nespal.

Jel jsem z Agawamu, zapadákova na hranici Massachusetts a Connecticutu, kde jsem naložil dvě děti, dvojčata, která sebou lomcovala a rámusila v kufru. Nadopoval jsem je tak, že jedno z nich se pod tíhou toho druhého udusilo. Co nejrychleji jsem přejel Vermont a New Hampshire. Měl jsem se na pár hodin zastavit, jak jsem měl ve zvyku předtím, než sjedu z hlavní silnice, ale bál jsem se, že vám došla voda a jídlo. K té nehodě došlo poblíž Littletonu ve státě Vermont. Asi jsem na pár vteřin usnul. Když se kola zaryla do krajnice, ani jsem si té stopařky stojící na křižovatce nevšiml. Přehlédl jsem i policejní auto zaparkované o pár metrů dál. Jakmile rozlámané tělo dívky přistálo na jeho čelním skle, spustil se majáček. Moje auto udělalo osmičku a narazilo do sloupu. Chtělo se mi zvracet.

Podařilo se mi vysoukat se z plechu a schovat se pod stromy, než policista stačil zareagovat. Bylo mi jasné, že každou chvíli objeví můj náklad, podle poznávací značky rychle zjistí co a jak a pošle hlídku na Seboomook expres, aby zjistil, jestli tam náhodou nejsou uvězněné další děti. Šel jsem proto celé hodiny pěšky směrem ke kanadské hranici.

Byl jsem přesvědčený, že policisté nikdy neobjeví padací dveře vedoucí do podzemí. Kdybys neutekla, nikdy by vás nenašli.“

„Auto se blížilo a já jsem si klekla do sněhu. Byla jsem přesvědčená, že jste to vy. Nedokázala jsem se pohnout.

Najednou se u světla reflektorů objevily zvláštní kaluže modrýho světla. Párkrát zahoukala siréna. Z auta vystoupili dva policajti v kabátech obšitých kožešinou. Vzali mě do náručí a zabalili do dek.“

„Tvojí vinou mi ukradli všechny děti. Umístili je do nových adoptivních rodin rozesetých po různých státech, aby zahladili stopy. Pronásledovali mě a můj popis rozeslali všem policejním sborům světa. Poprvé jsem změnil obličej a identitu na malé veterinární klinice v Unalakleetu na Aljašce.

Zbožňuju zapadlé kouty. Plastická operace provedená při lokální anestezii veterinářem, jehož rodinu jsem zavřel na bezpečné místo, byla pořádná řezničina. Ten hajzl mi tak zřídil obličej, že jsem se ještě týden třásl v komoře a ládoval se hrstmi sedativ, dokud mi ta palice nesplaskla. Při příjezdu

jsem vypadal jako to, co zbývá z Mickeyho Rourka.

Veterináře i jeho rodinu jsem zabil a pokračoval na sever až k městečku Point Hope, přístavu pro ledoborce, kde jsem přečkal zbytek zimy, naslouchal fičení větru a myslel na tebe. Na tebe a na svoje ostatní děti. Na jaře jsem se vydal do Japonska a do Austrálie, kde mě v Melbourne jeden chirurg přeoperoval.“

„Tehdy jste zase začal vraždit?“

„Nejdřív jsem si otevřel psychiatrickou praxi v Buenos Aires a potom v Riu. Odtamtud jsem vás v klidu vystopoval a trpělivě jsem vyčkával, až vyrostete. Když už jste byli dospělí a život každého odvál bůhvíkam, dal jsem se zase do pohybu. Začal jsem vyvražďovat rodiny, které vás vychovaly místo mě. Byly jedna od druhé tak daleko, že si žádný vyšetřovatel jednotlivé vraždy nespojil. Počínal jsem si dobře, dával jsem si záležet a neustále jsem měnil postup.

Všechny vraždy jsem spáchal v rozmezí deseti let. Dal jsem do toho všechno, rval jsem jim vnitřnosti a údy. Byla bys na mě pyšná, Mario. Zase jsem dostal chuť zabíjet. Potom jsem si vás všechny vyznačil na mapě. Los Angeles, San Francisco, Chicago, Paříž, Sydney, Hongkong. Pro cestovatele učiněné blaho. Tělem i duší jsem se vydal po stopě svých ztracených dětiček. Za tu dobu pořádně vyrostly. Nadešel čas je zabít.“

8

Maria má pocit, že se noří do záplavy vaty, jejíž jemné a lehounké vlnky se nad ní uzavírají. V mysli jí zní Daddyho hlas.

„Začal jsem Cassy Trippmanovou v Ohiu. Pobyt v Seboomooku ji natolik oslabil, že skončila v nějaké díře na jihu Cincinnati. Když jsem ji našel, žila ze sociálních dávek a vegetovala v téměř permanentním alkoholovém opojení.

Zkoušela vést normální život, našla si práci jako servírka a ucházejícího chlapa, ale její neřesti ji dostihly, a tak se propadala čím dál hloub a putovala z jedné státem financované odvykací léčby na druhou. Taková špinavá, stará a opilá holčička se zápalkami… Když přestala vdechovat vzduch skrz igelitový pytlík, kterým jsem ji udusil, nic moc jsem necítil. Její mrtvolu jsem znetvořil, ale necítil jsem přitom žádnou rozkoš. Hluboko v nitru jsem asi pociťoval smutek a zklamání z toho, jak dopadla navzdory všemu, co jsem pro ni udělal.“

„Jste totální magor.“

„Ušetřím tě dlouhého seznamu svých obětí. Ukončil jsem jejich existenci v okamžiku, kdy to nejméně čekaly.

Shromáždil jsem jejich rodinu, partnera a děti. Rodiče jsem zabil a děti unesl. Jesle o maximálně osmi chovancích. Vždy

když se kapacita naplnila, jsem otevřel nové, v nějaké jiné díře, v jiné zemi.“

„Co se s nima stalo?“

„Nevím.“

Maria pomyslí na ty ubohé děti a přeběhne jí mráz po zádech. Tak jako kdysi ona musely čekat na Daddyho návrat. Jenže čím víc rozptýlených dětí Daddy shromažďoval, tím větších obrátek nabíralo jeho šílenství, a tak se jednou vůbec nevrátil.

„V posledních šesti letech jsem vraždil ty, kterým se dařilo líp než ostatním. Lékaře, právníky, známé byznysmeny, kteří hodně cestovali tak jako já. Když mi předtím, než jsem jim rozpáral břicho, vyprávěli o svém životě, zjistil jsem, že Jesle v nich zanechaly hlubší vzpomínku než jakýkoli jiný okamžik jejich existence.

Vdechl jsem jim život a teď jsem jim ten život, který mi tak trochu patřil, zase bral.“

Daddy si zapálí doutník a vypustí obláček kouře.

„Poslední oběť se jmenovala Melissa Granger-Heimová.

Bydlela v Berlíně. Zavraždil jsem ji u příležitosti semináře konaného v saloncích jistého luxusního hotelu. Poslední večer jsem vklouzl do jejího pokoje, zatímco s manželem a třemi dětmi večeřela. Poté co jsem manželovi podřízl hrdlo a zatímco jsem ji na křesle svazoval, mi vyprávěla, že absolvovala velmi dlouhou terapii, díky níž se jí vrátila chuť do života. To ji nadchlo natolik, že se sama stala

psychiatričkou jako já. V posledním okamžiku mě poznala.

Měla jsi vidět ten výraz v jejích očích. Takový děs, to je jako diamant.“

„V Jeslích v Seboomooku měla celu hned vedle mě.

V noci jsem ji často slyšela brečet. Byla tak mladá, tak vystrašená. Vždycky jsem si lehla na zem a mluvila jsem na ni skrz větrací průduch. Někdy jsem si s ní povídala celou noc, dokud na tý ledový podlaze neusnula.“

„Ona si na tebe taky pamatovala. Řekla mi to s pláčem těsně předtím, než jsem ji zabil. Nikdy nezapomněla na tvé šeptání skrz větrací okénko, na ten hlas bez tváře, který ji utěšoval a konejšil, když se svým plyšovým medvídkem přitisknutým na tvář usínala.“

„Co jste udělal s jejíma dětma?“

„Před chvilkou jsi je slyšela, jak si za oknem hrají s míčem. Při snídani jsem je otrávil pomalu působícím jedem. Teď už budou mrtvé.“

„Ale proč?“

„Protože jsem věděl, že přijdeš. Zabil jsem Melissu, abych tě přilákal do Berlína, a nechal jsem za sebou dost stop na to, abys mě dostihla v Riu.

V posledních dnech jsem se náramně bavil, když jsi mě sledovala v ulicích, zatímco jsem se procházel se svou rodinkou.“

„Není to vaše rodina.“

„Hned jsem si tě všiml. Viděl jsem tě, jak mě pozoruješ na pláži, když jsem se s Melissinými dětmi koupal. Dokonce jsem ti nechal prázdnou sklenici od capirinhy na terase jednoho baru, abys ji mohla poslat do FBI k sejmutí otisků.

Když jsi obdržela výsledky, objednala ses ke mně a řekla jsi sekretářce, že je to velmi naléhavé, že je ti strašně zle.

Nechala jsi jí odfaxovat svůj spis. Mohla jsi mě hned zatknout, ale nejprve jsi potřebovala odpovědi. Potřebovala jsi vědět, kdo opravdu jsi. A teď jsi tu přede mnou, milá Mario, přesvědčená, že jsi vyhrála a že tě těch padesát poldů poschovávaných kolem mé vily zachrání.“

Maria se pokusí dosáhnout na lokalizátor krátkých vln, který má upevněný na opasku. Její ruka však sklouzne a spadne dolů. Má pocit, že její paže se natahuje donekonečna a že její ruka nikdy nepřestane padat. Doktor Cooper se usměje:

„Je to zbytečné, Mario. Tahle místnost je od vln izolovaná. Nefunguje tu rádio ani televize. Ve zdech jsou zabudované kovové válce.“

Maria se upne na zbytek reality, který ještě vnímá, zatímco se propadá čím dál hloub do moře vaty.

„A ostatní děti, ty, který jste zavraždil během posledních měsíců?“

„Jsou někde ve favelách. Touhle dobou se jim moje pečovatelky chystají podat sklenku toho amazonského lektvaru, který jsem ráno dal vypít andílkům Melissy

Granger-Heimové. Stejného, jako je ten, který teď koluje v mých i tvých žilách.“

„A co já?“

„Co ty?“

„Proč jste mě nezabil tak jako ostatní? Protože se mi podařilo dostat se ze Seboomooku, že jo?“

„Ano, chtěl jsem tě zabít jako poslední, nebo tě možná nechat žít se vzpomínkou na to všechno. Hodně jsem tě sledoval, víš? Pořád jsem o tobě měl přehled. Tak jsem se seznámil s Parksovými, těmi dobrými lidmi, kteří byli ochotní tě po pobytu v Jeslích přijmout mezi sebe. To byli dobří adoptivní rodiče, ně jako ti Kranskyovi. Měli tě opravdu rádi. Jednoho listopadového večera jsem je zabil.“

„Lžete. Měli nehodu.“

„To ti napovídali, protože už jsi toho v životě zažila dost a dost. V listopadu toho roku jsi odjela se třídou tábořit na břeh jezera Tahoe. Dva týdny daleko od rodičů. Využil jsem příležitosti a jednoho deštivého hattiesburského večera jsem se Paula a Janet Parksových zbavil. Provedl jsem to velice pomalu, abych je potrestal za to, že nejlepší holčičku ze všech vychovali místo mě.“

Maria polyká slzy.

„Za to vás zabiju.“

„Ano, vražedkyně, jsem si jistý, že kdybys měla tu možnost, udělala bys to. Proto jsem tě chtěl nechat naživu.

Protože jsi ze stejného těsta jako já.“

„To je lež.“

„Kdepak, Mario. Kam lidská paměť sahá, jen dvěma lidem se podařilo uniknout z cel Seboomooku. Tobě a mně.

Tenkrát mi bylo čtrnáct. Můj dědeček už dočista zešílel a v lepších chvilkách se bavil tím, že zaživa stahoval z kůže chudáky, které unášel v lese. V den mých narozenin mě přinutil, abych poprvé v životě naporcoval člověka, asi třicetiletého výletníka, kterého omámil uklidňujícími léky.

Ještě té noci mě zamkl do jedné z cel a já tušil, že brzy dojde i na mě. Vypáčil jsem tedy zámek a omráčil toho starého špinavce ve spánku. Když se probudil, byl přivázaný k jednomu z porcovacích stolů. Umíral přes čtyři hodiny.

A víš co?“

„Nechci to vědět.“

„Stejně ti to dopovím. Když jsem ho kuchal a po stole tekly proudy jeho krve, předpověděl mi, že zůstanu v Seboomooku a budu pokračovat v jeho díle. Měl pravdu.“

Maria se otřese. Už několik vteřin Daddy pod vlivem jedu chrchlá a chraptí. Dochází mu dech. Mluví čím dál pomaleji. Najednou zakašle, až se Marie sevře srdce. Podaří se jí pootevřít oči. Daddy sedí vzpřímeně ve svém křesle.

Zakrvácená brada ostře kontrastuje s jeho bledým obličejem.

Ztěžka dýchá. Hledí na Mariu. Jeho pohled zeskelnatí. Hruď znehybní.

9

Maria neví, jak dlouho je Daddy mrtvý. Je uvízlá mezi skutečností a vizí a naslouchá hlubokému tichu, které ve vile zavládlo. Přinutí se soustředit. Má pocit, že zapomněla na něco důležitého.

V její paměti se vznáší jméno, jméno patřící důstojníkovi, který velí policistům ukrytým venku.

Vzpomene si, že čeká na její signál, aby oblehli budovu.

Zdůrazňovala, že za každou cenu potřebuje doznání.

Chlápek z vojenské policie dal znamení, že rozumí. Byl to správný chlap, upřímný a odvážný. Přesně ten typ, který na ten signál bude čekat celé hodiny.

Maria už nemůže dál. Cítí, jak jed zaplavuje její organismus. Nohy a břicho má úplně ledové. Toxická látka postupně sráží její krev. Vysílá silný duševní vzkaz do celého okolí. Hlava jí třeští bolestí. Říká, že se jmenuje Maria Megan Parksová, že je agentkou FBI a že je uvězněná ve vile na jednom z pahorků Ria. Dodává, že je omámená drogou a nemůže se pohnout. Prosí ty, kteří ji slyší, aby okamžitě zavolali na všechna komisařství ve městě.

V hloubi její mysli jí začíná odpovídat čím dál více hlasů. Jako když byla malá a bavila se tím, že tiskla dlaň na zvonky. Hlasy se ptají, kdo je tam, a Maria neúnavně opakuje svůj vzkaz. Slyší, jak telefony šíří její volání

o pomoc. Vnímá jeden hlas zřetelnější než ostatní. Jmenuje se Esperanza. Skutečné médium. Porozuměla. Šeptá Marie, že pomoc už je na cestě. Vzdálený hluk. Někdo vyráží dveře. Esperanzin hlas se ptá, v jaké místnosti se nachází.

Maria pochopí, že médium po telefonu naviguje policii. Za dveřmi ordinace se ozvou další tlumené rány. Kroky.

Nejasně vnímá, jak se nad ni naklání stín policisty a cosi říká. Esperanza se ptá, jaký jed jí byl podán. Jed z amazonského pralesa, to je všechno, co ví. Policista cosi poručí zdravotníkům, kteří právě vešli do místnosti. Maria ucítí na předloktí gumové škrtidlo. Kůži jí propíchne jehla.

Esperanza jí vysvětluje, že ošetřovatelé jí vstřikují do žil směs protilátek proti všem známým amazonským jedům.

Maria jim neznatelně poděkuje. Esperanza ji prosí, aby s ní dál mluvila, ale Maria už nemůže. Je jí příšerná zima.

Duševní vzkaz slábne a nad Mariou se uzavře tma.

II

Bouře

10

New Orleans

Debbie Coleovi se svýma starýma rukama opírá o hrubé dřevěné zábradlí a sklání se nad třpytivé vody Mississippi.

Proud řeky vytváří na hladině pěnu a vykresluje do soumraku stříbřité brázdy. V tuto hodinu poletují těsně nad pěnou komáři a vážky toužící po troše osvěžení.

Z oranžového nebe se jako padající kámen snese pelikán, propluje horkým vzduchem a zlehka zavadí o vlny. Pootevře zobák, prořízne hladinu a zhltne obrovského sumečka, jehož prozradily blýskající se šupiny. Debbie Coleová sleduje, jak pták s námahou stoupá k modrému nebi a se zakloněnou

hlavou polyká kořist. Věčný koloběh života. Jeden umírá, aby se druhý nasytil. Tak to ve své nekonečné moudrosti Gaia chtěla.

Stařenčin šibalský pohled sleduje trhavý let vážky až dolů k řece. Mississippi, zvaná „Otec vod“. Právě ona napájí Matku Zemi od počátku světa, zúrodňuje údolí a živí lidstvo. Tady její tok končí. Tři tisíce pět set kilometrů dravého proudu a obrovitých meandrů protéká Spojenými státy, načež přejde v nespočet ramen stojatých vod, močály propletené sukovitými kořeny, pohyblivou zem a nasládlou hnilobu. Slepá ramena. Než však splyne s nekonečnou mořskou plání, proteče Otec vod městem New Orleans a na své cestě mine také poslední Svatyni. Právě zde má stará Debbie schůzku. Čeká už dlouho. Setkání příslušnic rodu Gaiy musejí vždy proběhnout v největší tajnosti, a tak byla Debbie vyslána hlídkovat.

Stará paní nasává těžký vzduch stoupající od řeky. Cítí vanilku, skořici a cukr. A také znečištění. Po Nepříteli však ani stopy. Debbie je přesto neklidná. Zavře oči a dýchá ještě víc zhluboka. Uprostřed pachů vznášejících se nad městem, smradu nafty a mrazivého proudu unikajícího z klimatizací sílí ve vzduchu kapalná a slaná příchuť: vůně oceánu, spalujícího horka a větru. Velká bouře se blíží. Zformovala se před čtyřmi dny u pobřeží Bahamských ostrovů, pomalu se sune nad Atlantským oceánem a při kontaktu s teplými vodami Mexického zálivu nabírá na síle.

Začalo to několika víry v hlubinách. Po pár dnech se však tyto neznatelné pohyby přeměnily v nestvůrnou šelmu, spirálu hněvu, která do masy oceánu tesá dvacetimetrové krátery, řvoucí průrvy, které zanedlouho vrhnou na poslední velkou Svatyni obrovské vodní stěny.

Debbiina předpověď se zpřesňuje a žena se čím dál víc chvěje. Ví, že hráze, které mají chránit město, takový nápor nevydrží. Vidí, jak se vody oceánu mísí s jezerem Pontchartrain. Sleduje zaplavené ulice a stržené domy. Mezi igelitovými pytli a zvratky stok plavou mrtvoly. Nekonečné kolony automobilů se snaží pohromě uniknout. Tisíce bezprizorných lidí se shromažďují na stadionu. Uprostřed davu uprchlíků stojí dospívající dívka. Má strach. Déšť bombarduje obrovskou klenbu stadionu. Vítr skučí. Debbie pevně sevře zábradlí. Davem se prodírají postavy, které pátrají po dívence a větří její pach. Vynořuje se další silueta.

Mladá hnědovláska. Je ozbrojená. Bere dívku do náručí a prchá s ní pryč. Její nová matka.

Debbie sebou trhne a otevře oči. V dálce se rozezní zvony. Při vzpomínce na holčičku ztracenou uprostřed špinavého davu jí přeběhne mráz po zádech. Její vize byla tak skutečná, že měla chvíli pocit, jako by paži mladé ženy svírala ona sama. Nebo spíše nějaká její část. Útržky jejího vědomí a paměti rozptýlené v dívčině rozrušené mysli.

11

Debbie zvedne oči k výškovým budovám tyčícím se ve středu města. Pod Greater New Orleans Bridge, jehož kovová masa vystupující z mlhy připomíná obrovského pavouka, propluje starý kolesový parník. Vítr z močálů donese do nosních dírek staré paní pach bahna. Navzdory blížící se bouři pulzuje ve vlhkém ulepeném horku, které dusí uličky Francouzské čtvrti, mračno jazzu, teplého prachu a cajunských rytmů. Debbie vyčkává. Před pár hodinami přiletěla z Buenos Aires a vyslala do všech směrů své zvědy.

Armádu koček a holubů. Jedni skáčou ze střechy na střechu, zatímco druzí poletují nad Svatyní a větří přítomnost Nepřítele.

Debbie si mezi rty opatrně zasune barevnou cigaretu a starým zaklápěcím zapalovačem si připálí. Tabák se zapraskáním vzplane. Je to černý tabák z Kentucky zvaný fire-cured sušený na otevřeném ohni, který si stařenka nechává dovážet z Argentiny společností Federal Express.

Osm set gramů měsíčně, z nichž si nábožně balí cigarety s pomocí barevných trubiček prodloužených o kartonové filtry. Debbie filtry nesnáší. Seberou tabáku veškerou chuť.

Poté co jí její kardiolog z Buenos Aires vyčinil, však s ohledem na jejich účinnost přece jen rezignovala.

Vyplivne chomáček tabáku a odkašle si. Kardiolog se jí

tehdy zeptal, jak dlouho kouří. Co mu na tohle asi tak měla odpovědět?

Stará paní si nevšímá pohrdavých pohledů, kterými ji častují běžci, jejichž podrážky duní o zem po celé délce úseku

břehu

nazývaného

Moonwalk,

a snaží

se

rozpomenout, kdy přišla do New Orleans poprvé.

Zamyšleně svraští obočí. Už jí zase vynechává paměť. Je tak potupné mít to zatracené datum na jazyku. Rozčílí se a jako všechny stařenky ztracené v myšlenkách potichu hudruje, že má děravou paměť.

„No tak, není to přece zas tak dávno… No vida, už to mám…“

Debbie Coleová poprvé přišla do New Orleans jednoho pátku. Bylo to 17. září roku 1807. Její zvrásněné rty se protáhnou do úsměvu a stará dáma vypustí obláček kouře.

Ano, už si vzpomíná. Toho dne bylo příšerné vedro.

12

Debbie Coleová zatne zuby. Nohy ji bolí jako čert. Už celé hodiny tu popochází, holí se opírá o prašnou zem

a vyschlým hrdlem vdechuje vzduch hustý a lepkavý jako sirup.

Pokaždé když si dopřeje přestávku a posadí se na lavičku, se kolem ní slétnou strážní holubi. Debbie vyndává z papírového sáčku rýži, v hrstech ji rozhazuje kolem sebe a odpovídá na jejich vrkání. Pak jim svou myslí vyšle znamení a ptáci se v tu ránu vydají zpátky nad město, aby zanedlouho opět přilétli k jiné lavičce. Zdá se, že nikdo ze zpocených běžců a bloumajících kolemjdoucích se nepozastavuje nad tím, že kočky se otírají o holuby, aniž by na ně útočily. Ani nad tím, že stará paní vrká a vrní. Bude to nejspíš tím, že dnes už se nikdo ničemu nediví, což staré Debbie jen přidělává vrásky na čele.

Zvědové dosud nezaznamenali nic zvláštního. Jen běžné lidské hemžení. Stejné hudební tóny a stejné pachy. Až na to, že už přes hodinu se s hlášením neobjevila jediná kočka ani holub.

Stařenka zvedne oči a znovu zkoumá oblohu. Hudba, pachy, zvuky. Ticho. Číhá na nějaký pohyb na hladině moci, na nějakou vlnu či znamení. Nic. Debbie cítí, jak se její mysli zmocňuje závrať. Ví, že to není horkem. Přijme paži mladého muže a ten ji odvede na lavičku. Zeptá se jí, zda je všechno v pořádku, ale ona ho neslyší. Usmívá se, zatímco se mladý muž vzdaluje. Myslí je ve spojení se svými sestrami blížícími se k New Orleans a naslouchá vibraci Akimy, která se ptá, zda je Svatyně bezpečná. Stará paní

téměř neznatelným pohybem rtů odpoví, že si není jistá.

Ozve se další hlas, tentokrát patřící Hanice, nejmocnější a nejstarší ze Ctihodných:

„Matko Coleová, znamení blízkosti Nepřítele znáte. Jsou či nejsou přítomna?“

„Mocná Matko, znamení jsou nepřítomná, ale cítím cosi neobvyklého.“

„Vaše vize zřejmě narušuje blížící se bouře.“

„A co když je to jen něco, co má odlákat naši pozornost?“

„Můžete to nějak dokázat?“

Debbie se soustředí. V duchu najde jednu z koček, které před hodinou vyslala do Francouzské čtvrti – velkého kocoura se zrzavou srstí. Jmenuje se Ayou. Nikdo se v New Orleans nevyzná lépe než on. Už přes deset let se pohybuje v jeho uličkách a na jeho střechách. Když do jeho mysli vstoupí duch Ctihodné, Ayou právě očichává převrženou popelnici. Naježí srst. Debbie cítí, jak se její paže proměňují v chlupaté svalnaté tlapky, dlaně v opotřebované polštářky a prsty v drápky, které se zatínají do pytle s odpadky. Ayou přes igelit zavětřil pach sardinek. Také zaznamenal přítomnost Ctihodné a Debbie ví, že musí být opatrná. Tento kocour je v podstatě divoký. Stařenka obezřele pátrá v jeho mysli a probírá se jeho nejnovějšími vzpomínkami. Cévky na povrchu jeho mozkových blan začínají krvácet a Ayou prská. Debbie se jej zeptá, kam se poděly ostatní kočky.

Mysl šelmy zaplní výjevy odpadků, zdechlin ptáků a konzerv páchnoucích rybinou. Stará paní rozumí.

V kočičím světě nastal čas krmení, jediného denního jídla, s nímž musí zvířata vystačit až do nočních hodin, kdy budou ve tmě lovit a polykat krysy a slepýše. Zeptá se ho, zda ví, co se stalo s holuby. Ayou zatřese hlavou. Čím víc se jeho mozek zaplňuje myšlenkami, které mu nepatří, tím je bolest nesnesitelnější. Na takové věci není kočičí mozek stavěný.

Debbie cítí, jak jeho drápy trhají pytel s odpadky, a přitom jeho očima zkoumá uličku. Žádné známky života, až na pobudu sedícího na hromadě kartonů. Špinavý vousatý muž kocoura pozoruje. Pozoruje Debbie. Stará paní ztuhne.

V očích toho bezdomovce je cosi podezřelého. Ayou prská a drápky rozhazuje obsah pytle. Bolest už je nesnesitelná.

Pokud se Debbie bude dál tak silně soustředit, kocour to nepřežije. Mysl Ctihodné se uličkami vrátí až k lavičce a znovu vstoupí do svého ochablého těla. Otevře oči a pomyslí na ten pobavený a krutý svit v bezdomovcově pohledu. Na její mysl se snese smršť duševních vzkazů.

Nejsilnější hlas ze všech patří Hanice.

„Matko Coleová, naposled se vás ptám: zaznamenala jste přítomnost Nepřítele?“

„Měla jsem vizi. Holčička uprostřed davu uprchlíků.

Myslela jako my a věděla to, co víme my. Řekněte Ctihodným, ať vyčkají, než tuto předpověď ověřím.“

„To nelze. Vydávám rozkaz, aby postupovaly dál směrem k místu setkání. Pokud zaznamenáte znamení, okamžitě nás varujte.“

Debbie Coleovou zamrazí v zádech. Podél řeky zavane svěží vítr. Vzduch je cítit rzí a elektřinou. Na prašnou půdu Moonwalku a stařenčiny vlasy dopadnou první kapky deště.

Slunce teď na vše vrhá krvavě rudou zář. Podloží mraků se uzavírá. Neposkvrněný vrcholek obrovských bouřkových oblak – kumulonimbů – se ztrácí v azurové modři a z jejich černočerné základny se brzy spustí proudy vody. Předvoj bouře.

13

Debbie letmo pohlédne na své tři tělesné strážce stojící opodál. Jsou oděni do dlouhých hábitů z bílého plátna a tváře jim zahalují široké kápě. Jeden z nich pozoruje řeku, ostatní upírají oči k nebi. Jejich vůdce se mlčky pousměje v odpověď na Debbiin úsměv. Jmenuje se Cyal. Čekal starou paní na letišti. Strážci neworleanské Svatyně. Sledují veletok už několik týdnů.

I oni dobře vědí, že hráze takovému náporu neodolají.

Debbie vyšle nejbližšímu Strážci krátký signál, v němž mu sdělí, že se bude muset sama vydat do uliček města.

Strážce se otočí ke svým společníkům a vyšle jim vlastní vzkaz. Jeden z nich sejde po rameni schodiště porostlého řasami, jehož poslední stupínky se ztrácejí pod hladinou řeky. Jmenuje se Elikan. Skloní se a nabere do dlaně trochu vody. Je cítit solí a bahnem. Elikan se narovná a v duchu zašeptá, že jich není dost na to, aby Ctihodné v případě útoku zajistili bezpečí. Je jich málo a nejsou dostatečně silní.

Třetí strážce namítne, že sílu Nepřítele vyčerpaly živly a bezpochyby už mu jí nezbývá dost na to, aby riskoval otevřený útok za bílého dne. Elikan vystoupá po schodech na Moonwalk a cestou si osuší ruce.

„Kolik na tu hypotézu vsadíš, Kano?“

Kano se mu chystá odpovědět, ale vibrace Ctihodné mu v tom zabrání. Je rozhodnutá. Budou-li ji strážci doprovázet, Nepřítel se neodváží ukázat. Pokud si však Nepřítel bude myslet, že je sama, nenechá si takovou příležitost ujít.

Odpověď vůdce Strážců na sebe nenechá dlouho čekat: „To je šílenství, Matko. Pokud Nepřítel přejde do ofenzivy, nemáme nejmenší šanci dostat se k vám včas.“

„Ale to je to poslední, co nám zbývá, Cyale.“

Vůdce sleduje, jak stará paní vchází do St. Ann Street.

Poryvy větru zvedají ze země mračna prachu. Za sebou uslyší šustění hábitů. Strážci pohledem doprovodí

Ctihodnou, která zmizí na rohu Jackson Square, a vymění si zmatené pocity, které nahlas shrne Kano: „Pokud se jí něco stane, ostatní Ctihodné nás rozcupují na kusy.“

„Coleová ví, co dělá.“

„Doufejme,“ zašeptá Kano, tentokrát opět jen v duchu.

Déšť zesílí. Veliké černožluté kapky odskakují od země a pak znehybní.

Cyal cítí, jak pod jeho podrážkami cosi praská. Sklopí zrak. Vosy. Asfalt pokrývají tisíce vosích mrtvolek.

„Ach, Gaio, už jsou tady…“

Cyal si opře konečky prstů o spánky a chystá se vyslat Ctihodné silný varovný signál, ale vtom zaplaví jeho mysl mrazivá černá mlha. Slyší, jak ostatní Strážci sténají a padají na kolena. Otupělost šířící se jeho organismem mu nedovoluje bojovat. Hem-Lak. Ve chvíli, kdy mu z nosních dírek až na bradu vystříkne potůček krve, zachytí poslední myšlenku. Ještě se stačí otočit ke Strážcům bezvládně ležícím na zemi. Jejich obrysy už se vytrácejí. Jejich prázdné pláště nadouvané větrem kloužou po Moonwalku směrem k Otci vod. Připomínají obrovitá křídla vznášející se nad pohyblivou hladinou řeky. Cyal zavře oči. Jeho mysl se rozplyne jako mračno prachu rozváté větrem. Ještě se pokouší vzdorovat, ale dobře ví, že jeho boj je marný.

Naposledy pohlédne do uličky, v níž Ctihodná zmizela.

Potom ucítí, jak jeho plášť stoupá do vzduchu a molekuly, které jej tvoří, se rozletí jako hejno špačků.

14

Debbie se drobnými krůčky noří do Francouzské čtvrti.

Dorazí k bílým zdem katedrály sv. Ludvíka a pokračuje po jejich obvodu směrem ke křižovatce s Bourbon Street. Ve Vieux Carré se již několik minut rozprostírá hluboké ticho.

Vše je klidné. Až příliš klidné.

Debbie přimhouří oči a zaostří na procesí svící postupující středem davu po Bourbon Street. Tam vládne shon, zatímco zde je pusto. V dálce spatří obří obchodní centrum, jehož nablýskané výlohy oznamují příval slev.

Sem směřují turisté od chvíle, kdy se objevily první známky nadcházejícího deště. Debbie se rozhodne. Půjde až k obchodnímu centru, a pokud se do té doby neprojeví žádné znamení, vrátí se.

Poryvy větru zvedají ze země maličké oblázky a bombardují jimi Debbiina lýtka. Pod vrstvou mraků přeletí v sevřeném šiku hejno pelikánů. Pták letící v čele otočí krk, pohlédne na ni a vyrazí ze sebe dlouhý chraplavý skřek.

Debbie znehybní. Zdá se jí, že pelikánův křik je ve skutečnosti signál. Ne, je o tom skálopevně přesvědčená.

Nyní se stará paní nachází v těsné blízkosti Bourbon Street. Procesí vystřídal průvod hudebníků, kteří buší do bubnů a dují do trumpet. Hudba je unášena větrem a odráží se od stěn katedrály. V chladném vzduchu poletují spršky konfet. Debbie se zarazí. Ve vzduchu visí ještě něco. Na zem dopadají tisíce mnohobarevných křídel. Déšť motýlů.

Staré paní se rozbuší srdce. Kráčí po tlustém koberci, který pod jejími podrážkami praská. Pokouší se přesvědčit sebe sama, že hmyz zmátla bouře a zabila jej magnetická pole.

Vyšle bleskovou vibraci směrem ke Strážcům. Žádná odpověď. Debbie ztuhne. Hrbí se nad holí uprostřed motýlího hřbitova, když vtom spatří na rohu Bourbon Street hlouček bezdomovců. Pijí a hlasitě se baví. Jeden z nich, rozjařený špinavý dlouhán s vousy, pozvedne láhev a usměje se na ni.

Debbie se vydá do labyrintu uliček. Z pootevřených oken se line vůně marshmallow a kořeněných jídel. Domy jsou tak nalepené jeden na druhém, že staré paní připadá, jako by šla tunelem.

Zatočí doleva do širší ulice a náhle ucítí na kotníku cosi chlupatého. Trhne sebou. Zahledí se do světlých očí Ayoua, který se o ni otírá a přede. Z tlamy mu táhnou sardinky.

Debbie vezme kocoura do náručí a s úsměvem mu pročísne zaprášený kožich.

„Kdepak ses toulal, potvůrko?“

Kocour zavrčí. Naježí srst a napne svaly. Žádné jiné zvíře nedokáže rozpoznat přítomnost Nepřítele lépe než kočka. Debbie se ohlédne a v žilách jí ztuhne krev.

Bezdomovec z Bourbon Street ji celou dobu sledoval. Teď je těsně u ní a upíjí z hrdla lahve. Po houští vousů mu stékají potůčky ginu. Ruka s lahví pomalu klesne. Jeho úsměv odhalí špinavě růžové dásně a řadu pahýlů zčernalých tabákem.

„Pěknej večír, Matko Coleová.“

Ayou zaprská. Zatne drápky do Debbiiny paže a žena se otočí. Tělnatá bezdomovkyně v oranžové bundě před sebou tlačí kočárek a zabírá tak celou uličku. Lýtka má zbrázděná křečovými žilami. Některé z nich praskly a na jejich místě vznikly v ochablém mase rozsáhlé hnisavé rány. Za ní se ze dveří a hromad kartonů, jež uličku lemují, vynořují další bezdomovci. Debbie není jasné, jak se mohl Nepřítel přímo uvnitř Svatyně zmocnit tolika myslí. Ayou jí vrčí v náručí.

Ví, co od něj stará paní čeká. Je připravený. Debbie upustí hůl do prachu. Skřípání kol kočárku se blíží. Ctihodná sleduje, jak se k ní šourá kulhající vůdce bezdomovců.

V ruce se mu zablýskne zahnutá čepel. Vtom Debbie spatří, jak z jeho úst vyletí sršeň a posadí se mu na rty. Do poryvů větru opět zazní bezdomovcův hlas: „Je čas zemřít, Matko Coleová. Nejdřív bych ale rád, abyste mi předala svoji moc.“

„Spálila by vás. Sežehla by vás a vítr by pak roznesl váš popel.“

„To bych ovšem nesměl mít taky moc ostatních blížících se Ctihodných.“

Debbie hladí Ayoua po srsti a přitom nenápadně přenáší část své moci do jeho mysli. Kocour je úplně uvolněný, už nemá strach.

Bezdomovec se zastaví pár metrů od Debbie. Nenápadně něco naznačí bezdomovkyni a ta také znehybní. Pobuda něco tuší. Debbie si všimne potůčků krve, které mu tečou z nosu a uší. Tlak, který Nepřítel vyvíjí, je na tak poškozenou mysl příliš silný. Bezdomovec si odkašle a vyplivne zarudlý chrchel, v jehož středu svítí úlomky zubů.

„Dejte mi svoji moc a já vám slibuju, že nebudete trpět.“

„Věčná je Gaia. Věčná jest ve mně. V Gaie nikdy nic neumírá a nekončí. Každá smrt v Gaie dává život. Každý konec je jen dovršením toho, co mu předchází. A každé dovršení je počátkem toho, co následuje.“

Debbie pozoruje bezdomovce skrz kocourovy žluté oči.

Cítí, jak ji její vlastní ruka hladí po srsti. Molekuly tvořící její tělo se rozlétají. Bezdomovec cosi huláká. Ruce, které Debbie drží, se rozpouštějí, a paže, jež ji nesou, se rozptylují do prostoru. Pak se zbytek jejího těla promění v neviditelný oblak. A zatímco se její oděv pomalu snáší na zem, vyskočí

Debbie na hromadu krabic a vydá se na střechy, nechávaje za sebou zlostný křik rozléhající se uličkou.

15

Ayou má bolesti. Krvácí. Povrch jeho mozkových blan se vzdouvá a praská. Zvíře umírá. Přesto dál přeskakuje ze střechy na střechu. V hloubi své vlastní mysli cítí dřímající mysl staré paní. Ví, že nesmí upadnout do spárů Nepřítele.

Ohlédne se. Jeho pronásledovatelé ho už dohánějí. Vypadají jako kočky. Byly to kočky, dokud se jejich mysli nezmocnil Nepřítel. Zpod srsti jim vyčnívají obrovské otoky podobné vředům. Všechny krvácejí a zanechávají po sobě stopu načervenalé moči. Po stovce metrů umírají, aby byly vzápětí nahrazeny dalšími kočkami, jež vyskakují z oken a děr.

Nákaza se šíří z jedné kočky na druhou. Přenáší se i na krysy vyvržené z kanálů, které s pištěním šplhají po stěnách na střechy. Za příšerného mňoukání a kňučení se všechna ta havěť zachycuje drápy svých svalnatých tlapek o střešní tašky. Jsou slepí. Řídí se pouze čichem.

Déšť bubnuje na vlnitý plech. Kapky dopadající na Ayouovu srst jej příjemně chladí. Je unavený, ale drží se.

V dálce se rýsují obrysy obchodního střediska. Tam má namířeno. Nejprve se však musí zbavit svých pronásledovatelů. Kocour zamňouká úlevou, neboť mysl staré paní se probouzí ze strnulosti. Vyšle krysám signál úzkosti a kočkám signál stravujícího hladu.

V odpověď se ozve symfonie zuřivého kvičení a prskání.

Ayou se otočí a spatří, jak se kočky vrhají na krysy. Ostrými zuby prokusují hlodavcům kůži a uvolňují obsah vředů.

Ayou zrychlí. Cítí, jak se mu na povrchu mozku vzdouvá velká žíla. Ví, že pokud praskne, stará paní zemře společně s ním. Uhání tedy dál. Běží tak, jak ještě nikdy neběžel a jak už nikdy nepoběží. Poslední výprava kocoura Ayoua.

Vitríny obchodního centra se blíží. Ve třetím patře za velkými prosklenými výlohami zahlédne dívenku s nosem a rukama přitisknutýma na sklo. Ayou má holčičky rád.

Zrychlí ještě víc.

16

Ayou je u konce sil. V oslepujícím svitu zářivek mžiká očima. Běží po zatopených chodnících. Ještě mu zbývá přejít jednu ulici. Turisté a obyvatelé New Orleans stojí

v řadě před obchodním centrem, aby se ukryli před potopou.

Poslední nákupy před bouří, než nasednou do posledních letadel. Netuší, že na odjezd z města už je pozdě. To proto kočky a holubi zmizeli. Skutečným nepřítelem člověka není vítr ani hromy, nýbrž voda.

Ayou se s námahou narovná. Tlapky má celé roztřesené.

Už nemůže dál. Zatímco mu z tlamy odkapává krev, opatrně přeběhne ulici a vklouzne do záplavy nohou. Když v bolestech projde prosklenými dveřmi obchodního centra, nikdo si ho ani nevšimne. Na povel hlasu staré paní vejde do jednoho z obchodů s oděvy a vplíží se do zkušební kabinky se zataženým závěsem. Cítí, jak se mlha molekul, jež jej obklopovaly, rozptyluje a znovu nabývá tvaru. Mysl staré paní se oddělí od jeho mysli, jako když člověk vytáhne z rány dýku. Náhle se cítí sám, úplně opuštěný. Už ho nic nebolí. Stařenka jej hladí po srsti. Potichu mu šeptá do ouška slova, kterým už nerozumí. Chová ho v náručí.

Ayou ztěžka dýchá. Vzpomíná na ulice New Orleans, na všechny ty noční lovy a loupežné výpravy, z nichž se skládal jeho kočičí život. Drápky povolí a zatáhnou se.

Stařenčino šeptání utichne. Pod tlapkami cítí cosi měkkého a voňavého. Nadechne se vzduchu, který ho lechtá na čenichu. Je plný vůní květin, zeminy a zvířat. Ayou otevře oči a spatří pláň rozprostírající se, kam oko dohlédne.

V dálce vidí další kocoury, kteří se hašteří na břehu řeky.

Poznává svého starého přítele Iliota, který na jaře přišel

o život pod koly automobilu. O kus dál si starý Chawn leští srst. Z křoví náhle vyrazí Weemi a Lawan, dvojčata z Moonwalku, která zemřela společně, když přecházela železniční trať. Navzájem se škádlí tlapkou. Jsou tu všichni jeho kamarádi z New Orleans, všichni jeho souputníci z loupežných výprav. Najednou Ayouův pohled padne na krásnou siamskou kočku, která přede a kráčí směrem k němu. Jakmile ucítí její jemnou vůni sardinek a zetlelého listí, zaplaví jej vlna štěstí. Miew není mrtvá. Miew žije.

Ayou radostně zamňouká a vyrazí k ní. Už ho nic nebolí. Už nemá strach.

17

Debbie Coleová opatrně položí kocourovu mrtvolu na židli a naposledy jej pohladí po zrzavé srsti. Potom se začne probírat ramínky s oblečením, které tu zákazníci nechali, vybere si šaty s květinovým vzorem, ztěžka si je navlékne a přes ně přehodí kabát z černé koženky, na její věk trochu moc těsný. Usměje se na svůj odraz v zrcadle a pokrčí rameny. Když člověku zbývá jen pár minut života, je mu srdečně jedno, co si o něm ostatní pomyslí. Posadí se. Je

vyčerpaná. Bolí ji kyčel. Najednou si připadá zatraceně stará. Mdle se usměje na prodavačku, která roztáhla závěs a teď se celá uzardělá omlouvá. Mladá žena se chystá odejít, když vtom její zrak padne na mrtvého kocoura. Debbie k ní vyšle krátký duševní signál. Prodavačka sebou nepatrně trhne a její pohled se zkalí.

„Ta kočka spí?“

Debbie přikývne.

„Jak se jmenuje?“

Další signál.

„To je hezké jméno.“

Prodavačka zatáhne závěs a nechá starou paní v příšeří samotnou.

Debbie se soustředí. Navzdory migréně, která jí provrtává spánky, se jí bez větších obtíží podaří lokalizovat ostatní Ctihodné. Blíží se k ní. Netuší, že Nepřítel už je tu.

Debbie jim bude muset vyslat silnou varovnou zprávu. Tým si však současně podepíše rozsudek smrti, neboť prozradí svou přítomnost tak jistě, jako kdyby v naprosté tmě zažehla zápalku. Nemá však na výběr. Nepřítel tak jako tak určitě už zaznamenal vzkazy, které vyslala prodavačce. Několik sotva znatelných pohybů na povrchu moci, za normálních okolností téměř neviditelná vlna, kterou však při pronásledování Ctihodné nelze přehlédnout.

Debbie roztáhne závěs a s námahou se prodere davem zákazníků až do oddělení obuvi, kde si vybere pár

zavazovacích sandálů, a zamíří k detekčním rámům. Jakmile překročí práh, rozezní se alarm. Hlídač jí položí ruku na rameno. Debbie se soustředí. Muž se jí zeptá, jestli potřebuje pomoct. Stařenka se mu chystá vyslat další signál, když vtom zahlédne uprostřed davu bezdomovce, který se otáčí směrem k ní. Vycítil její vibraci. Má zavřené oči a větří jako pes. Debbie se usměje na odcházejícího hlídače. Těsně předtím, než vejde do další uličky, se ohlédne. Bezdomovec ji chvíli sleduje a pak odvrátí zrak. Debbie přeběhne mráz po zádech. Kdyby signál trval o pouhý zlomek vteřiny déle, byla by ztracená. Muž vrávoravě vykročí. Dá znamení ostatním bezdomovcům rozmístěným v uličkách. Debbie už je na odchodu, když vtom navzdory migréně zachytí hlas Haniky. Bezdomovec se zarazí a znovu se otočí. Po rtech mu přeběhne krutý úsměv. Oči má úplně bílé. Jsou slepé.

Debbie s obličejem zkřiveným bolestí nastoupí na eskalátor. Postrádá svou hůl. Ohlédne se. Nikde nikdo.

Nesmí už ztratit ani vteřinu. Sází na to, že bezdomovci nacházející se v obchodním centru na ni nezaútočí okamžitě.

Počkají na příchod ostatních pobudů rozptýlených v ulicích.

Akci provedou otevřeně, přímo uprostřed davu. Ve skrytu uličky jí vrazí nůž do zad nebo do břicha. Vědí, že Debbie jim nemůže uniknout a že vtělením do Ayoua přišla o velkou část moci.

Když vyjede eskalátorem nahoru, spatří velkou prosklenou stěnu. Na okamžik se zastaví a pozoruje ulice

pod sebou. Už jdou. Je jich celkem patnáct. Postupují davem a rozvášněné živly je nechávají zcela klidnými. Téměř se neznají. Navzájem se nenávidí. Nepotřebují spolu mluvit.

Všichni poslouchají stejný signál, který je řídí a pomaličku zabíjí.

Debbie poznává bezdomovkyni v oranžové bundě, která před sebou stále tlačí kočárek. Obtloustlá žena se náhle zastaví a zvedne zrak ke skleněné tabuli. Skytne a na její bradu a krk se vyvalí proud krve. Je sytě rudá a postupně se ředí deštěm. Žena natáhne ruku směrem ke skleněné tabuli, jako by Debbie zdravila. Ostatní bezdomovci po ní gesto opakují. Jeden z nich pohybuje rty, jako kdyby štěkal.

Nasává déšť a vítr. Debbie se otočí. Ví, že bezdomovci z obchodního centra nejsou daleko. Společně s těmi, kteří vylezli z parkovišť a kanalizace rozprostírající se pod obrovskou galerií, je jich teď kolem dvaceti. Pohybují se v davu a obkličují ji. Stařenka nemá v úmyslu před nimi prchat. Na to je příliš unavená.

Opře se zády o sloup a poslouchá hlas Haniky, který opět zaplňuje její mysl. Její sestra sedí na zadním sedadle limuzíny jedoucí po Clairbornské třídě. Je neklidná.

Přidávají se k ní další hlasy, celé smrště hlasů. Hlas Akimy z hotelového pokoje ve čtvrti Tulane. Hlas Hezel ukryté v bezpečí kavárny na rohu Canal Street a Loyoly. Hlas Salimy sedící v první třídě expresu jedoucího z Memphisu, který právě zastavil na neworleanském nádraží. Hlasy se

překřikují a Debbie sténá bolestí. Ctihodné pochopily, že něco není v pořádku.

Debbiinu duši zaplavuje obrovský smutek. Ví, že své dávné přítelkyně už nikdy nespatří a že zpráva, kterou se jim chystá poslat, bude poslední. Tak ráda by je naposled objala.

Před řešením vážných záležitostí by se toulaly městem jako staré holčičky, procházely by obchody a zastavily se na čaj v jednom z těch neworleanských salonků, kde člověk může až do rozednění poslouchat hudbu. S Akimou by si Debbie vychutnala poslední cigaretu a Hezel by jako vždycky nadávala na kouř. Naposledy by se pohádaly o sladkosti, které jim dodají energii, aby vydržely vzhůru celou noc.

Pronesly by několik smluvených slůvek, která Debbie celé roky opakovala, když nebylo co říct, protože všechno už bylo vyřčeno. A až by obzor začal růžovět, naposled by se objaly a společně by zemřely, aby se příště zrodily lépe v myslích dalších Ctihodných.

Debbie nasává vzduch proudící z klimatizace. Začíná být cítit špínou a močí. Sebere veškerou energii, která jí zbývá, a vyšle dlouhý nepřerušovaný signál plný zoufalství a utrpení. Ctihodné zmlknou. Naslouchají, jak jim Debbie sděluje, že Nepřítel je tu a že musejí prchnout. Zapřísahá je, aby na nic nečekaly a okamžitě se vrátily. Haničin hlas jí odpovídá dlouhou konejšivou zprávou. Pochopila. Ostatní také. Debbie cítí, jak se do její mysli vlévá všechna jejich

láska. Vrací se jí síla. Ctihodné jí předávají část své moci, právě tolik, aby mohla dokončit to, co jí ještě zbývá učinit.

Debbie otevře oči. Hladinu moci teď čeří nesčetné víry.

Nepřítel zuří. Stařenka zamíří k eskalátorům vedoucím do vyšších pater. Vzhlédne k výtahům, které se šplhají po stěnách obchodního centra. Průhledné skleněné bubliny plné turistů. Dvě kabiny přepravují desítku bezdomovců, kteří se tisknou na sklo a upírají na ni zrak. Stoupají na vrcholek budovy, aby jí zatarasili cestu. Debbie se nakloní přes zábradlí. Ostatní bezdomovci právě dorazili do prvního patra a očichávají sloup, o nějž se opřela. Vědí, že ji mají na dosah.

18

Ve druhém patře se Debbie protlačí davem a nastoupí na další eskalátor, přidržujíc se zábradlí. Zvedne zrak k obří klenbě obchodního střediska a poslouchá déšť bubnující o plexisklo. Je tak unavená… Hlasy Ctihodných utichají a mění se v pouhý šum. Říkají, že ji milují a že na ni nikdy nezapomenou. Debbie jim odpovídá myšlenkami plnými něhy a odvahy.

Schody eskalátoru jí zmizí pod nohama. Ocitne se na půlkruhovém prostranství, z nějž vybíhá spleť uliček vedoucích na střešní parkoviště. Debbie zahlédne mladičkou černošku stojící před skleněnou tabulí. To je ona, ta, které si Ayou všiml, když se blížil k obchodnímu centru. Debbie si povzdychne při pomyšlení, že se jako Ctihodná chystá přijmout nejobtížnější životní rozhodnutí na základě pudů starého toulavého kocoura. Dívka její přítomnost ještě nezaregistrovala. Na sobě má šedý kabát a gumové holínky.

Debbie se pousměje. Právě z dívčiny mysli vyčetla, že se natruc schovává rodičům. Jmenuje se Holly Amber Habscombová. Její jméno se stále dokola ozývá z reproduktorů. Holly je to jedno. Trucuje. Maminka jí odmítla koupit kabelku, náušnice a taštičku s líčidly s tím, že v jedenácti člověk takové věci ještě nepotřebuje. Holly se ji marně pokoušela přemluvit. A pak jim utekla. Nemyslela to zle, chtěla jim jenom pořádně nahnat strach. Ne, Holly Habscombová není zlá, Debbie to cítí. Dívka má zvláštní nadání pro zachycování myšlenek a vidí věci, které ostatní nevidí. Na to, aby se stala Ctihodnou, to nestačí, ale část moci pojmout může.

Coleová, vždyť víš, že ji to zabije. Sežehne jí to mysl i tělo. Copak si nepamatuješ na vředy na kůži těch tvorů, kteří pronásledovali Ayoua?

Debbie zatne pěsti, aby tu myšlenku zaplašila. Vyšle k dívce uklidňující signál a přitom jí položí ruce na křehká

ramínka. Dívka se pokusí otočit, ale Debbiiny ruce ji v tom zabrání. Nesmí jí pohlédnout do očí. To by ji sežehlo.

Stařenka se soustředí a potichu zamumlá zaklínadlo Přenosu.

19

Když do její mysli pronikne moc Ctihodných, kousne se Holly do rtu. Jako by do její paměti v jediný okamžik vstoupily miliony vzpomínek. Jako by se v jejím mozku míhaly miliony neznámých obrazů a ona náhle ovládala spoustu věcí, o kterých do té doby neměla tušení. Dívenka zasténá bolestí. Debbie zašeptá, že se nic neděje. Něco se však děje. Dívčiny buňky se neregenerují dostatečně rychle.

Její organismus se pod náporem stárnutí, který ji zaplavuje, každou chvíli rozletí na kusy. Debbie by Přenos mohla zastavit, stačilo by povolit sevření. Ona však nepovoluje.

Nemá na vybranou, v tuto chvíli už je téměř prázdná. Její poslední vzpomínky se přesouvají do dívčiny mysli.

Holčička vidí jejíma očima, cítí její utrpení a smutek. Čtyři staletí v jedenáctiletém organismu. Oceán ve váze na květiny.

Holly přitiskne ruce na skleněnou tabuli. Na ramenou cítí, jak se ruce staré paní drolí a její tělo se mění v prach.

Cosi jí přikáže, aby se co nejrychleji přesunula na střešní parkoviště. Holly se pomalu dá do pohybu. Už je téměř u dveří, když vtom venku spatří tři muže oděné do bílých hábitů se širokou kápí. Neví proč, ale je přesvědčená, že se jich nemá proč bát.

Prosklené dveře se otevřou. Do Holly se opře ledový vichr. Otočí se a s hrůzou spatří, jak se hlouček bezdomovců vrhá na ostatky staré paní. Zatímco se pobudové blíží k ní, všímá si jejich nenávistných pohledů a slyší myšlenky jejich vůdce. Ten křičí, že stařena je v těle dívky, která právě odešla, a že ji musí za každou cenu dostihnout. Vyděšená Holly se rozběhne po mokrém asfaltu směrem k mužům v bílém. Vrhne se do náručí nejbližšího z nich a v jeho mysli si přečte, že se jmenuje Elikan. Je to rytíř. Dovede ji přes celé parkoviště k velkému automobilu, jehož motor už běží.

Holly se zaboří do koženého sedadla. Jeden z mužů se posadí vedle ní, zapne jí bezpečnostní pás a řekne: „Nebojte se, Matko. Jsme tady.“

Stroj se s duněním rozjede a přitlačí Holly na sedadlo.

Ve svitu reflektorů dívka ještě zahlédne vůdce bezdomovců.

Ten, který řídí, se jmenuje Kano. Je také hodný, ale zuří.

Zuří a je mocný. Je to čaroděj. Místo aby se bezdomovci pokusil vyhnout, šlápne na plyn a najede mu do holení.

Pobudovo tělo se odrazí od čelního skla a skulí se na asfalt.

Holly málem vykřikne hrůzou. Z obchodního centra za hlasitého křiku vybíhají další bezdomovci. Chvíli se snaží automobil pronásledovat, ale pak to vzdají.

Holly drkotá zuby. Muž po jejím boku se jmenuje Cyal.

Přitiskne ji k sobě a šeptá jí konejšivá slůvka. Voní po perníku a levanduli. Je ze všech nejstarší. Je to elf. S touto myšlenkou zavře Holly oči. Uvědomí si, že si stěží vzpomíná na své rodiče a jejich dům stojící v jedné z chudinských čtvrtí New Orleans. Už téměř zapomněla jméno i tvář svého bratříčka i vůni staré pneumatiky a provazu přivázaného ke starému jilmu na zahradě, kde se tak ráda houpala. Marně vzpomíná na jméno své školy a paní učitelky, své oblíbené panenky i té hodné staré paní, která ji hlídala, když maminka chodila pozdě z práce. Už si ani nepamatuje, jak voní kukuřičná pole na sklonku dlouhých letních dní.

Skrz čelní sklo skrápěné deštěm sleduje Holly ulice New Orleans. Právě přejeli City Park a řítí se plnou parou na západ. Čaroděj pilotující vůz uhání k obrovskému mostu klenoucímu se přes jezero Pontchartrain. V rytířových myšlenkách si Holly přečte, že bouře nabrala na rychlosti a hráze právě povolily. Pomyslí na všechny ty chudáky uvězněné v obchodním centru.

Automobil dorazí k vjezdu na most. Policisté mávají baterkami a křičí na Kana, aby zpomalil. Čaroděj s úsměvem na rtech prorazí bezpečnostní zátarasy a svižně

najede na rampu vybíhající do prázdna. Hladina výrazně stoupla a běsnící vlny se tříští o mostní pilíře, které pod jejich náporem naříkají. Holly cítí, jak se betonová vozovka kymácí, a celá se chvěje. Zdá se jí, jako by se jezero pokoušelo je zastavit. Propukne v pláč. Elf se ji snaží utišit.

Holly jej odstrčí, ale on ji k sobě přitiskne ještě pevněji.

Nádherně voní. Teplá a uklidňující vůně. Vůně jejího tatínka. Holly se přestane bránit a položí hlavu elfovi na rameno. Uvědomí si, že zapomněla, jak se jmenuje její tatínek. Zaboří hlavu do bílého pláště, aby ji nikdo neslyšel, a rozvzlyká se jako vyčerpaná malá holčička. Holčička, které je čtyři sta let.

20

Ctihodná Matka Hanika sedí na zadním sedadle limuzíny a zalyká se slzami. Debbiin signál právě vyhasl. Hladina moci se nad ní pomalu uzavírá jako oceán nad mrtvolou utopence. Hanika se soustředí na ostatní Ctihodné, které právě opouštějí město. Jak bylo domluveno, přesunou se do tajných úkrytů vzdálených několik desítek kilometrů od

New Orleans a pokusí se vytvořit kolem poslední Svatyně neproniknutelný kruh.

Limuzína nabere rychlost a ujíždí po vozovce ozářené silným osvětlením. Řidič najede na silnici Interstate 10 ve směru Baton Rouge. Hanika se ponoří hlouběji do transu.

Do měst Terrebonne, Timbalier a Barataría právě dorazily vlny dosahující výšky budov a jezero Salvador i okolní močály se vylily z břehů. O kus dál na východ už vodní stěny zatopily souostroví Chandeleur Islands a teď se řítí ústím jezera Borgne, které se také vylévá z břehů, takže se jezero Pontchartrain nemá jak zbavit přebytku vody. Hanika zatne pěsti. Ani Mississippi už nedokáže udržet své vody v korytě, také se vylévá z břehů a vrhá své běsnící vodstvo do nízko položených čtvrtí města. Ctihodná vidí zatopené hráze. Stěny se bortí, spoje praskají. Vody jezera a veletoku se setkávají a Hanika se chystá otevřít oči, když vtom její myslí otřese silný náraz. Její tělo ztuhne. Mladé vyvolené, do nichž měly Ctihodné Matky přenést svou moc, volají o pomoc. V motelech na předměstích New Orleans čekaly, až nastane Přenos. Těsně předtím, než hráze povolily, je Strážci měli vyzvednout a odvézt. Hanika se soustředí.

Armáda bezdomovců… Byli tam od samého počátku. Na příkaz svého vůdce vydaný těsně předtím, než jej Kano porazil, využili bouře k útoku na vyvolené. Dvěma z nich se podařilo uprchnout po požárním schodišti. Hanika vstoupí do mysli té, která je jí blíž. Cítí, jak jí vlasy smáčejí proudy

vody. Má strach. Vzlyká. Je udýchaná. Tato mladá Aikanka se jmenuje Ilya. Právě vyšla na střechu motelu a pokouší se spustit dolů kovový žebřík. Sténá námahou. Mechanismus je zaseklý. Ohlédne se. Blíží se k ní desítka bezdomovců vyzbrojených francouzskými klíči, noži i obyčejnými klacky. Ruce a předloktí mají od krve. Jejich oči jsou prázdné. Už jsou od ní pouhých pár metrů. Ilya se doplazí k okraji střechy a nakloní se nad parkoviště motelu skrápěné deštěm. Vtom zaznamená přítomnost Ctihodné a řekne: „Omlouvám se, Matko.“

Chroptící bezdomovci se blíží k dívce. Ilya zavře oči. Už jsou téměř u ní, když vtom Hanika ucítí, jak Ilyino tělo padá do prázdna. Stačí jí jen říct, že to ona se omlouvá za to, že ji nedokázala ochránit. Zašeptá, že ji miluje. Když rána dopadajícího těla dorazí do její mysli, Hanika sebou trhne.

Ilyino světlo zhaslo.

Druhá přeživší si sama vzít život nestihla. Hanika cítí, jak nože bezdomovců pronikají jejím masem. Ztuhne a zadrží dech. Po její nepřítomné tváři skápne slza. Poslední Aikanka. Teď už na světě není nikdo, kdo by mohl převzít moc Ctihodných. Hanika zvedne hlavu. Její pozornost upoutal slabounký signál z prostoru nad jezerem Pontchartrain. Přesouvá se tak rychle, až má Ctihodná pocit, že letí. Na zadním sedadle vozu pilotovaného Kanem sedí ta absurdní bytost, do níž Debbie přenesla svou moc. Jmenuje

se Holly. Sužují ji bolesti. Ještě není připravená. Hanika si ztěžka povzdechne.

„Ach bože, Matko Coleová, proč jste to jen udělala?“

Hanika ještě chvíli sleduje signál, který se přemisťuje směrem na sever. Hollyiny tělesné strážce dobře zná. Jsou to ti nejlepší z nejlepších. Zároveň je si však vědoma, že před veletokem nemohou ujíždět donekonečna. Nepřítel to ví také. V tuto chvílí je ovšem běsněním vod zaskočen i on sám. Ztrácí s dívkou kontakt. Jeho armádu bezdomovců částečně zničila povodeň, a tak je nucen se stáhnout.

S přimhouřenýma očima vyšle Hanika vibraci všemi směry. Sdělí Strážcům řek, že Ctihodná Coleová je mrtvá, že ostatní Ctihodné mizí a že moc Gaii uhasíná. Prozradí jim, že část sedmi mocí byla omylem přenesena do smrtelnice, kterou je třeba za každou cenu ochránit. Ještě dodá, že tato dívka představuje pro lidstvo poslední šanci na záchranu.

Strážci nacházející se v nejrůznějších koutech světa jí odpovídají. Zprávu pochopili a zavírají všechny svatyně.

Hanika se chystá vyjít z transu, ale náhle si uvědomí, že Nepřítel zachytil její signál a pokouší se určit jeho zdroj.

Přepadne ji mrazivý chlad. Snaží se probrat, ale ztratila už hodně síly. Znenadání ji obklopí vize. Je sama uprostřed pouště. Směrem k ní kráčí muž. Ještě mu nevidí do tváře, ale už ví, že se usmívá. Zastaví se pár metrů od ní. U jeho nohou vylézají z keřů klubka syčících hadů a plazí se v písku. Z mužových rtů vyjde hluboký melodický hlas.

„Ctihodná Matko Haniko, nesmírně rád se s vámi opět setkávám. Vysílat tento signál však od vás bylo nesmírně neuvážené. Prohrála jste, hrajte tedy fér a řekněte mi, kde se dívka nachází.“

Hanika uzavře svou mysl. Musí se za každou cenu probudit, než Nepřítel uvidí, co právě viděla ona. Mimoděk zaregistruje, že limuzína zastavila na krajnici. Do vlasů jí zavane proud vzduchu. Řidič křičí a lomcuje s ní. Hanika se ze všech sil upne na jeho hlas, zatímco jí kotníky omotávají hadi. Ucítí první uštknutí a zasténá. Konečně otevře oči.

Řidič jí z obličeje otírá krev. Ctihodná sklopí zrcátko a při pohledu na svůj odraz se zachvěje. Tak jako ostatní Ctihodné kmene Neera i ona stárne. Je si vědoma toho, že Holly bude potřebovat ochranu nejmocnějšího ze Strážců.

Muže, který se dlouho obracel zády ke svému osudu a zapomněl, kým je. Ať chce nebo nechce, nastal čas, aby se rozpomněl.

Limuzína se za skřípění pneumatik rozjede a Hanika zvedne sluchátko telefonu upevněného na opěradle.

„Sežeňte mi doktora Gordona Wallse. Je to naléhavé.“

21

Burgh Kassam si hoví na zadním sedadle svého soukromého tryskáče, promne si nos a chvíli sleduje rubínovou skvrnku, která mu usychá na prstu. Nadevše nenávidí, je-li nucen bojovat s myslí Ctihodné. I v oslabení je na něj příliš silná.

Pohlédne na placatku whisky, která poskakuje na stolku.

Tlusté sklo postupně praská, až nakonec pukne úplně a jantarová tekutina se vylije. Kassam mávnutím ruky zažene stevarda, který whisky přiběhl utřít. Tlukot jeho srdce se pomalu vrací k normálu a do jeho končetin opět začíná proudit teplo. Okénkem sleduje ubíhající hladinu oceánu ozářenou měsíčním svitem. Tryskáč právě přeletěl nad pobřežím Grónska, když v Burghově mozku zaduněla poplašná zpráva. Od chvíle, kdy opustil Londýn, roztržitě listoval stránkami tlusté složky a přitom řídil útok bezdomovců, kterým agenti Nadace vstříkli dávku Protokolu 6, aby se vrhli po stopách kořisti. Přípravek zabral dokonale.

Aktivizaci mrtvých oblastí mozku urychloval duševní schopnosti a osvobozoval netušené zdroje. Nevýhodou bylo, že jako všechny extrémní dopingové přípravky i tento enzym spaloval neurony a poškozoval tak mozkové blány.

V okamžiku, kdy Debbie vstoupila do uličky, Burgh duševně splynul s vůdcem bezdomovců. V rozporu s instrukcemi agentů Nadace a navzdory pětisetdolarové

prémii, kterou za injekci dostal, ten idiot při čekání na terč čile nasával z lahve. Burgh to okamžitě poznal, když vstoupil do jeho mysli, či spíše do lihovaru, který v jeho případě tuto roli plnil. Alkohol sice působení Protokolu znásoboval, ale současně urychloval i poškození mozku. Jen díky této okolnosti se Ctihodné podařilo uprchnout po střechách.

Při pohledu na zpěněný hřeben vln, které pod letounem ubíhají, se Burgh usměje. V jeho úsměvu však není ani stopa po radosti. Jako vždy se vše rozhodlo během několika málo vteřin. Byl zabrán do řízení armády umrlců a nevěnoval pozornost třem postavám v bílém stojícím na parkovišti.

Burgh si to vyčítal tím víc, že byl přesvědčen, že jejich osud zpečetil, když je nechal zmizet na břehu Mississippi. Vyslal k nim tehdy signál roztříštění. Zbožňoval ho. Strážci však tuto překážku obešli a opět se zhmotnili u východu z obchodního centra.

Další Burghovou chybou bylo, že bez rozmyslu vyběhl ven. Nechal se unést nadšením, vstoupil automobilu do cesty a ve chvíli, kdy se jeho zrak střetl s pobaveným pohledem Kana, pochopil svůj omyl. Došlo k obrovskému nárazu, po němž vůdce bezdomovců ve víru světla a deště přeletěl přes automobil. Podařilo se mu vysvobodit se z těla těsně předtím, než se bezdomovec rozplácl na asfaltu. Pak se kontakt přerušil a Burgh se probudil v tryskáči ve chvíli, kdy se v jeho mysli střetávaly záplavy zpráv. Ty první se

podobaly spíše výkřikům. Poté co bezdomovci z obchodního střediska přišli o terče a vlivem Protokolu napůl zešíleli, bloudili po parkovištích a vydávali zvířecí skřeky. Burgh jim všem vyslal smrtící výboj, v jehož důsledku jim praskly mozkové blány. Ostatní bezdomovci byli pověřeni pronásledováním Aikanek. Když se poslední z nich vrhla do prázdna, skoncoval Burgh se životem svých služebníků, aby je ušetřil zbytečného utrpení. Ty, kteří se zahrabali do odpadků, aby unikli strašné bolesti, která jim drtila lebku, nakonec zahubila bouře. Zbývali ještě ti prokletí Strážci a především ta příšernost, kterou Burgh zahlédl na zadním sedadle automobilu těsně předtím, než jej Kano porazil.

Ještě se pokusil ovládnout další obyvatele New Orleans, aby se vydali za automobilem, ale většina z nich kvůli bouřce natolik zpanikařila, že se jakýkoli duševní kontakt stal nemožným. Právě v tu chvíli Hanika svou neopatrností opět rozehrála hru. Musí se té dívky za každou cenu zmocnit dřív než Ctihodné. Je to otázka života a smrti. Nikoli jeho vlastní, ale celého lidstva.

III

Maria

22

Portland ve státě Maine

Prosklené dveře portlandského letiště se zavřou za zvláštní agentkou Mariou Parksovou. Mladá žena položí kufr na zem a rozhlédne se po liduprázdném parkovišti. Ve větru poletuje pár igelitových tašek. Její starý pick-up značky Chevrolet, který tu stojí už řadu dní, pokrývá vrstva prachu.

Maria uhasí cigaretu a vykročí prázdnými uličkami.

Zatvrzele se brání vizím, které se pokoušejí prorazit krunýřem její mysli. Od okamžiku, kdy ji brazilská policie vyrvala ze spárů smrti, si nedopřála ani minutu spánku.

Dobře ví, že právě na to vize netrpělivě čekají – až si byť jen na chviličku zdřímne.

Maria dojde ke svému terénnímu vozu. Za stěrači leží hromada reklamních letáků. V pizzerii Ricetta dostanete ke dvěma pizzám třetí zdarma, na lince zpoplatněné pěti dolary za minutu vás čeká deset minut bezplatného jasnovidectví, jak získat ploché a svalnaté břicho, opálit se bez slunce, nezůstat na stará kolena sám… Letáčky se rozletí do větru.

Maria stiskne elektrické ovládání dveří. Nic. Otočí klíčem v zámku. Uvnitř je cítit tabák a stará kůže. Její staré dobré autíčko. Kára, ve které spí, jí a kouří, když se na pár měsíců vytratí.

Pootočí klíčkem a podívá se na počitadlo: 125 000 mil ve stopách amerických křižáků. Měsíce strávené brázděním opuštěných silnic za zvuků hudby Doors, popíjením dietní pepsi a zapalováním jedné cigarety za druhou. Ani by se nedopočítala nocí, kdy spala na kraji cest nebo po omšelých motelech, ani restaurací, v nichž zhltla odporné chilli a zapila je teplým budweiserem. Tak vypadal její toulavý život na stopě jejích zabijáckých bratrů. Cítí, jak se Daddy v zákoutí její mysli usměje.

„No tak, Mario. Vždyť už se nemůžeš udržet.“

Maria zapne rádio. KPCM, hlas Portlandu. Poznává starou písničku skupiny Country Orenox. Ano, přiznává, že se už nemůže udržet, že ji zase spaluje touha vydat se na

cestu, zavětřit další stopu a nechat si rozfoukat vlasy horkým větrem na okraji Bryce Canyonu nebo Monument Valley.

„Ne, Mario, to je jen začátek. No tak, přiznej si, že sníš o tom, jak jednoho z nich chytíš na opuštěný silnici a odpráskneš ho. Ty máš prostě potřebu zabíjet, to je celý.

Tak čím začneme? Nějakou stařenkou? ‚Nebo obchodním cestujícím? Ne ne, na to je ještě moc brzo. Tak co teda?

Pořádnýho tlustýho hajzla, kterej mlátí ženský nebo znásilňuje děti? Takhle začínají všichni vrazi. Dávají si rozhřešení. No tak, Mario, co kdybysme odkrouhli pořádnýho tlustýho hajzla?“

Maria zvýší hlasitost. Hit skupiny Orenox vystřídal remix Rolling Stones. V reproduktorech praská Jaggerův hlas. Vize dotírají na brány Mariiny mysli. Vyjede z parkoviště a vydá se po čtyřproudé silnici směrem na Hattiesburg. Jako vždy, když se vrací z mise, trpí abstinenčními příznaky. Na obzoru je pořádná deprese.

Zamyšleně hledí na zelené tabule oznamující vjezd na silnici Interstate 95. Auburn a Augusta rovně. Pořád na sever až k Purgatory v okrese Kennebec, pak zahnout doleva až k odbočce na Chase Corner a Phillips. Tam zatočí doprava na Salem a dojede až do Hattiesburgu. Tři sta kilometrů zpětného chodu stroje času.

Maria přehlédne ostatní tabule: Boston, Providence, New Haven, Philadelphia, Savannah a Florida, místní palmy, surfaři, děvky a vrazi. Umírá touhou zapnout blinkr

a zahnout doleva, směrem na západ nebo na jih. Jenom ne na sever. Na severu je Salem a Hattiesburg, o kus dál kanadská hranice a pak už jen pobřežní led. Zato na západě a na jihu se rozprostírají velké pláně, hory a poušť.

Mine poslední tabuli ve směru na západ. Condord přes East Rochester. Jako máma od rodiny, která se přemůže a rozhodne se nejet za svým milencem, pokračuje rovně.

Najednou pocítí něco, co se jí vůbec nelíbí. Těžko si to přiznává, ale zničehonic ji přepadla touha nalít do sebe whisky rovnou z lahve a rozdat si to na rozvrzané matraci nějakého motýlku s chlápkem, kterého vůbec nezná. Ví, že se v ní probouzí ta druhá. Maria Gardenerová, šílená alkoholička a…

„Vražedkyně.“

„Jdi do prdele, Daddy.“

Maria dupne na plyn a sleduje ručičku tachometru kmitající vysoko nad povolenou padesátkou. Motor jejího pick-upu vypouští mračna černého dýmu. Vzduch je cítit olejem a benzínem. Maria pevně sevře volant. Dobře ví, že už to dlouho nevydrží. Setře si z koutku oka slzu. Hlavně se tomu nepoddat. Teď ještě ne. Ne dřív, než dojede do Hattiesburgu, kde na ni čeká zásoba ginu.

23

Maria zaparkuje pick-up na krajnici a prohlíží si cestičku ztrácející se mezi stromy. Bydlí v malém domku ztraceném uprostřed kopců asi třicet kilometrů od Hattiesburgu.

Milwaukee Drive 12. To jméno vonící po asfaltu a světelných tabulích ji pokaždé rozesměje. Než člověk vjede na Milwaukee Drive, musí zastavit, odemknout zámek řetězu, který přehrazuje cestu, vyjet kus do kopce, vystoupit a pěšky se vrátit zamknout zámek. K článkům řetězu je kusem železného drátu připevněná oprýskaná dřevěná tabulka:

MLWK. DR.

SOUKROMÁ CESTA!

PODOMNÍ OBCHODNÍCI A SVĚDCI

JEHOVOVI BUDOU ZAŽIVA

PŘEDHOZENI CHŘESTÝŠŮM!

TEPLOUŠE Z NEWYORKU, CO VOLÍ

CLINTONA, ROZTRHÁ SMEČKA PSŮ!

Je to dílo starého Cayleyho, který bydlí až na samém konci Milwaukee Drive na břehu řeky Yennooka na farmě tak odlehlé, že tam nezabloudí ani sovy. Jednoho prosincového večera, kdy jeho žena zemřela v bangorské nemocnici na rozedmu plic, přišel Cayley o rozum. Během

následujícího týdne vykopal její mrtvolu ze země a odvezl si ji domů. Cestou k němu se šerif Bannerman zastavil u Marii, protože jeho i Marthu dobře znala. Bylo to jedno z těch italských manželství, v němž se oba celý život hádají, ale ani smrt je nerozdělí.

Když Bannerman zaklepal u jejích dveří, byla Maria opilá. Otevřela mu v plátěných šortkách a lososovém tílku, které dokonale obepínalo tvary jejího poprsí. V jedné ruce držela láhev ginu a v druhé jointa. Bannerman s uzarděním zanořil pohled do jejího výstřihu. Potom zvedl zrak k jejímu krku, zatímco si Maria pořádně přihnula z lahve ginu a trocha tekutiny jí stekla po bradě. Bannerman nesnášel, když to dělala. Jako vždycky, když na tom byla mizerně, se mu omotala kolem ramen a pošeptala mu do ucha, že umírá touhou si to s ním rozdat. A Bannerman ji jako vždy svlékl, vyhýbaje se přitom pohledu na její tělo, dotáhl ji pod ledovou sprchu a tam ji držel, dokud se nepřestala vzpouzet.

Když se probrala, rozpačitě se mu omlouvala jako malá holčička. Bannerman byl vzteky bez sebe. Vlastně mu spíš bylo smutno. Když jí toho večera podával její oblíbenou silnou kávu, oznámil jí, že starý Cayley vykopal Marthinu mrtvolu a že by rád, aby šla s ním pro případ, že by se situace vyhrotila. Parksová mu na to odpověděla: „To ale není můj problém, Bannermane. Já dělám pro FBI, ne pro sociálku.“

Přesto se oblékla, aby starého Cayleyho přivedla k rozumu. Nakonec se jí rozeštkal v náručí, zatímco městské služby odnášely Marthinu mrtvolu. Nikdo na něj nepodal trestní oznámení. Od té doby staroch pomalu ztrácel rozum.

Tabule připevněná k řetězu byla jedním z jeho posledních výstřelků. Nemyslel to nijak zle. Marie bylo přesto jasné, že Svědci Jehovovi a teplouši z New Yorku by se mu raději měli obloukem vyhnout.

Maria vystoupí z automobilu a zapálí si cigaretu. Kouří a pozoruje přitom vrcholky stromů ohýbající se ve větru.

Od aféry čtyř zmizelých1 se do Hattiesburgu nevrátila.

Během několika týdnů, které následovaly, se budila s pláčem, křečovitě svírala peřinu, lapala po dechu a donekonečna přepínala mezi třemi sty kanálů kabelové televize. Show Davida Lettermana, útržky CNN plné policejních majáčků a mrtvol, reportáže Fox News o atentátech v Bagdádu, talk show, pitomé seriály, animované filmy a nepřetržitý teleshopping. Jednolitý proud obrazů, zvuků a tváří se pod vlivem prášků na spaní otupujících Mariin mozek postupně rozplýval. Sucho v ústech, jazyk lepící se na patro, rozostřený zrak a vzdalující se zvuky. V tu chvíli Maria mrkala a štípala se do předloktí ve snaze bránit se chemické reakci, aby se jí tím lépe nechala převálcovat. Pak až do úsvitu ztrácela vědomí.

1 Viz Evangelium podle Satana téhož autora.

Holčičku z Bostonu vystřídaly ukřižované jeptišky.

O vraždě Melissy Granger-Heimové, k níž došlo v Berlíně, jí řekl Stuart Crossman. Vrah po sobě zanechal místo činu hodné expozice muzea voskových figurín. Ředitel FBI se nechal slyšet, že to celé vypadalo jako maketa nějaké jiné vraždy, jak byly všechny detaily naaranžované. Jako kdyby vrah dorazil do cíle cesty a završil svou práci stejným zločinem, jakým jeho šílená jízda začala. Maria nasedla na let do Německa. Byla to jediná noc, kdy se jakžtakž vyspala, aniž by ji pronásledovaly zavražděné jeptišky, křik a Lettermanova show. Jen ona pochodující s předpaženýma rukama po obrubníku bostonských chodníků.

Maria uhasí cigaretu v rozmáčeném listí a zachvěje se v ledovém vichru. Chrastění řetězu. Na dlani ucítí chladný kov. Zadívá se na masivní zámek s číselným kódem, který Cayley za padesát dolarů koupil v dragstoru Rosse MacDougalla v Hattiesburgu. Zrovna tam byla, když vešel do obchodu a rozhlédl se kolem sebe jako šílený starý pes.

MacDougall zavřel šuplík od kasy a pošeptal manželce, ať jde dozadu. Potom se starocha zeptal: „Chceš jenom jednu přes držku, nebo ještě něco k tomu, Cayley?“

„Dvanáct metrů řetězu z pořádný americký oceli a festovní zámek s číselným kódem.“

Pak posměšně dodal:

„A ne že mi podstrčíš nějakej čínskej šmejd nebo teploušskej zámek, MacDougalle. Nepotřebuju něco, co mi vevnitř zreziví jako tvoje stará nebo co se mi při prvním mrazu rozpadne v ruce, je ti to jasný, ty jeden newyorskej šmelináři?“

Maria od sebe Cayleyho a MacDougalla musela odtrhnout dřív, než hokynář vypustí svého rotvajlera. Na chodníku pak starochovi udělala kázání a potisící mu zopakovala, že MacDougall není z New Yorku, ale z Newarku.

„Nojo, vždyť to říkám. Newark, hned vedle New Yorku.“

„Ne. Newark ve státě Arkansas.“

„Dobrej bože! A jeho žena to ví?“

„Co?“

„Že má doma teplýho kovboje.“

„Jdi se vycpat, Cayley…“

„Newark, New York, vždyť je to jedno jako druhý. Jak vyjedeš

z Milwaukee

Drive,

jseš

mezi

samýma

demokratama, slyšíš mě, Mario? Všichni kromě nás dvou jsou s nima.“

Poděkovala mu za lichotku a políbila ho na tvář.

S brbláním se vzdálil. To se stalo asi před půl rokem a Maria se od té doby Hattiesburgu vyhýbala jako čert kříži. Řinčení řetězu. Masivní zámek s číselným kódem se v jejích prstech s cvaknutím uzavře.

24

Maria zaparkuje pick-up před Milwaukee Drive č. p. 12, starým dřevěným domem postaveným na hektaru zpustlé půdy mezi dvěma zákruty cesty. Ze začátku jí nebylo jasné, proč bydlí v čísle 12 a Cayley v čísle 56. Nikde žádná jednička, strana ulice s lichými a sudými čísly, všehovšudy jen čísla 12 a 56. Jako kdyby tu kdysi dávno stála celá vesnice se spoustou domů, školou a kostelem. Maria se pídila po vysvětlení. Bylo to hned po její nehodě, když se sem vrátila, aby se tu znovu usadila. Od smrti Parksových sem nezavítala a musela svést urputný boj s krysami, pavouky a stromy, aby si vydobyla právo opět tu žít. Dům se tehdy téměř ztrácel za houštinou křoví a mladých borovic, takže si nejdříve musela proklestit cestu do středu pozemku a vyklučit si kruh, kde si postavila svůj horský stan, plynový vařič a chladicí box. Nazítří zapálila velký oheň, který hořel téměř týden a sežehl houští a uřezané větve.

V prvních dnech jí její tělo způsobovalo nesmírná muka.

Postupně si však svaly na námahu zvykly a vyklučený kruh se rychle zvětšoval. Počínaje šestou nocí se jí začaly zdát zvláštní sny. Zrovna usnula pod širým nebem, když vtom se probudila do bílého dne uprostřed bzučícího hmyzu a vůně smůly. Byl horký letní den. Barvy se zdály podivně jasné a vzduch neobyčejně čistý, až se Maria přistihla, jak dýchá

z plných plic, aby z něj dostala úplně každou částečku vůně.

Ve snu kráčela bosa po písčité cestě klikatící se mezi borovicemi. Na sobě měla dlouhé bavlněné šaty, korzet a vlněný čepec, který pojal téměř celou její těžkou hřívu.

Jmenovala se Hezel a myslela v holandštině. Od první chvíle se v těle té mladé ženy z jiného století cítila příjemně.

A také šťastně, tak šťastně, že se ve spánku usmívala. Mladá žena byla zamilovaná a vracela se z lesní mýtiny, kde se setkala se svým milým. Hezel vzpomínala na to objetí plné něhy a vášně a ubírala se k vesnici Old Haven, jejíž domy se rýsovaly v dálce.

Hezel vyšla z lesa a vstoupila na hlavní silnici. Všechny domy vypadaly stejně: pěkné jednopatrové farmy z dřevěných polínek připomínající horské poustevny.

Uprostřed vísky se tyčila stará lípa vrhající stín na fontánu, v níž po sobě polonahé děti stříkaly vodu. Když je Hezel žertem pokárala, okamžitě vylezly z vody a téměř bojácně se před ní uklonily. V tu chvíli si Maria uvědomila, že když k nim mladá žena promluvila, z jejích rtů nevyšlo jediné slovo a stejně tak děti odpovídaly, aniž by vydaly jedinou hlásku:

„Promiňte, Matko.“

Hezel položila ruku na tvář jednomu plavovlasému chlapci s blankytně modrýma očima a s úsměvem mu řekla: „Není to poprvé, co tě prosím, aby sis přestal hrát s vodou, ty uličníku.“

„Ale Matko, já vám slibuji…“

„To stačí, Kano. Jděte všichni domů. Rodiče vás volají.“

Maria zmítající sebou ve spánku v tu chvíli uslyšela hlasy, které se rozezněly v Hezelině mysli. Desítky příjemných hlasů, které si navzájem odpovídaly přes celou vesnici, aniž by kdokoli musel promluvit. Slyším jejich myšlenky. To si Maria pomyslela, když zdravila postavy v bílých hábitech, které se před ní skláněly, když je míjela.

Pak se probudila, dlouho zůstala ležet a pozorovala nebe blednoucí mezi větvemi. Po celou tu dobu se nepřestala usmívat.

25

Maria otevře bránu čísla 12 na Milwaukee Drive. Jako vždy, když toto gesto činí, má pocit, že se před ní otevírá celý les.

Za branou se vine alej až k pěkné jednopatrové chatičce z polínek. Aniž by si to uvědomila, Maria dům opravila k obrazu těch, které spatřila ve snu.

Jak práce postupovaly, často se jí zdálo o mladé ženě z minulosti. Dokonce tak často, že měla pocit, jako by se postupně ocitala v její kůži: ve dne chodila jako ona,

přemýšlela jako ona a začala se i stejně oblékat. Také si všimla, že zná zpaměti tajné cestičky křižující lesy i stezky, které už dávno vymizely z paměti lidí.

Když se Maria jedné noci probouzela v Hezelině mysli, uvědomila si, že je tma a že les křižují blesky. Mladá žena byla vyčerpaná. Vracela se z druhého konce lesa. Trmácela se až k Jerichu pro rostliny, které nikde jinde nerostly.

Jericho tehdy bylo teprve malou osadou, ale jeho obyvatelé už prozkoumávali okolí a Hezel tušila, že zakrátko narazí na Old Haven. Několikrát se v noci vydala špehovat jejich myšlenky. Četla v nich mnoho temnoty, hněvu a strachu, a k tomu moře útrap. Lidé z Jericha přišli dobýt Nový svět.

Když jednou přistihli milující se dvojici, vyhnali ji ze svých řad a málem je přitom ukamenovali. Od té doby Hezel říkávala dětem z Old Havenu, aby se nevydávaly moc hluboko do lesa a aby se vrátily, když zachytí cizí myšlenky.

Onoho dne sbírala rostliny, když vtom zaslechla křik ozývající se z nedaleké mýtiny. Šla blíž. V trávě leželo dítě a plakalo. Vedle něj seděla holčička. Byla vyděšená. Hezel zahlédla tvory plazící se v trávě. Ploskolebci s měděnou hlavou. Před chvílí uštkli chlapce, teď se vrátili a dívenka si nevšimla, že je obkličují. Hezel sebrala ze země klacek a za zvláštních zvuků vycházejících z jejích rtů vykročila kupředu. Hadi byli rozzuření. Řekla jim, že děti jim nechtějí ublížit. Plazi pochopili a zmizeli. Hezel poklekla k chlapci a holčička se na ni usmála. Ploskolebec, který chlapce uštkl,

se zakousl co nejhlouběji a zcela vyprázdnil své jedové váčky. Hezel přiložila ruce na ránu a dívenka se zeptala: „Co to děláš?“

„Umíš zachovat tajemství?“

„Ano.“

„Tvůj bratříček je vážně nemocný. Pokusím se ho vyléčit.“

„Jsi čarodějnice?“

Hezel zaslechla v dívčině hlase nenávist a zachvěla se.

Bude jí muset vymazat vzpomínky, ale nejprve se musí postarat o chlapce. Ze všech sil se soustředila a s převrácenýma očima, z nichž bylo vidět jen bělmo, zašeptala:

„Věčná je Gaia, věčná jest ve mně, já však nejsem Gaia.

Hůl pocestného, ne však pocestný. List třepotající se v koruně stromu, ne však strom. Kapka vody tvořící oceán, ne však oceán. Neb v Gaii nikdy nic neumírá a nekončí.

Každá smrt v Gaie dává život. Každý konec je jen dovršením toho, co mu předchází. A každé dovršení je počátkem toho, co následuje.“

Dívka s vytřeštěnýma očima sledovala, jak z rány vytéká jed. Otoky na jejích okrajích se začaly vytrácet. Když Hezel odtáhla ruce, zela na místě kousnutí už jen nahnědlá jizva.

Dívenka opět promluvila:

„Ano, jsi čarodějnice.“

Hezel se zlehka dotkla jejího čela. Když dívka ucítila její žhnoucí prsty, hlasitě vyjekla. V tu chvíli se z lesa vynořili muži z Jericha. Ozval se výstřel. Hezel si vykasala sukně a dala se na útěk. Těsně u ramene jí prolétla velká olověná kulka. Šustění mokasín. Křik dívenky. Řev mužů. Vypustili na ni psy, téměř neochočené bestie, které pochytali v lesích.

Zatímco jí šelmy s kňučením lízaly ruce, požádala je, aby své pány navedly na špatnou stopu, načež opustila území kolonie.

V následujícím týdnu se Maria opět probudila v dívčině těle. Obklopovala ji nepropustná tma a nesnesitelné horko.

Hezel byla zdrcená. Kráčela borovým porostem, obklopena muži v bílých hábitech. Old Haven se zmítal v plamenech a většina jeho obyvatel podlehla střelám nepřítele. Muži z Jericha se vyzbrojili pochodněmi a provazy, a jakmile zapadl měsíc, vzali město útokem. Ti, kteří nepodlehli ohni, který zachvátil jejich domov, byli oběšeni na větvích staré lípy. Ty, již se pokusili o útěk, hodili zaživa do ohně.

Krveprolití nezůstaly ušetřeny ani děti, s výjimkou asi deseti, které postupovaly lesem společně s Hezel a střídavě se jí držely za ruku. Byl tam i Kano a jeho přátelé Cyal a Elikan. Šli bez reptání, jako by se to, k čemu ten večer došlo, nestalo poprvé a mělo se ještě mnohokrát opakovat.

Jakmile se spojení přerušilo, pocítila Maria závan mrazivého vzduchu. Náhle stála v hlubokém lese úplně sama. Od té doby už se jí o Hezel nikdy nezdálo.

26

Hned nazítří se Parksová pustila do pátrání po tomto zmizelém společenství. Nejprve zašla za hattiesburskými starousedlíky, kteří se tvářili, jako by jí přeskočilo.

Vyslechla také místní obchodníky a na radnici nahlédla do katastru pozemků. Bez výsledku. Světlo na tuto záhadu vrhl až Cayley. Dva měsíce po Marthině smrti k němu Parksová zašla na pár piv. Toho dne bylo hrozné horko a vzduch se lepil na kůži, ještě když usedli na verandu s výhledem na řeku, mísu chipsů a dvě balení plechovek piva značky Bud.

Staroch nejprve dělal cavyky, aby se neřeklo, ale pak se rozpovídal.

„Bylo to pár let před honama na čarodějnice v Salemu.

Tenkrát tam opravdu byla malá kolonie, která si říkala Old Haven. Myslím, že to byli Holanďani. Hrstka rodin, který se vylodily v roce 1656 společně s těma, co se zachránili ze Hřbitova.“

„Z čeho?“

„O tom taky nevíš, nešťastnice? Ty nemáš o ničem ani páru, holka. Jseš jako všechny ženský. Teplouše z Hollywoodu znáš nazpaměť, ale seznam prezidentů bys odříkat neuměla, ani kdyby ti kleštičkama trhali nehty.“

Maria nereagovala. Sledovala, jak Cayleyho ohryzek poskakuje nahoru a dolů jako pingpongový míček, zatímco

do sebe lil plechovku buda a pak ji zmačkal do kuličky. Poté se muž zadíval kamsi do dáli.

„Hřbitov se ve skutečnosti jmenoval Master of the Seas.

Třicetimetrový škuner, který pendloval mezi Amsterdamem a Bostonem. Tenkrát to byla pěkná štreka a člověk musel mít koule jak melouny, aby do takovýho podniku vůbec šel.

No nic. Píše se rok 1656. Na palubu se nalodí třicet rodin prchajících před nesnášenlivostí a hladomorem. Master se nejdřív zastaví v Cherbourgu a v Plymouthu a pak potká loď vracející se z Bostonu, která ho varuje před obrovskýma ledovcema, který jim z plavby udělaly hotový peklo.

Kapitán tý lodi – myslím, že se jmenovala Chesapeake – ještě dodá, že z mysu Cod vypluli spolu se dvěma plachetnicema, který jedný mlžný noci na širým moři zmizely Slyšeli prý strašlivý praskání dřeva, křik, kdesi v dáli odbíjející zvon, vodu vlévající se do podpalubí, a pak už nic.“

„Cayley, mluv k věci!“

„Nojo, hned to bude. Velitel Masteru se teda rozhodl zamířit nejdřív na jih, podél pobřeží těch zdegenerovanejch Frantíků, a pak vyrazit z Viga podle 42. rovnoběžky až do Bostonu, aby se vyhnul těm ledovcům unášeným proudem.“

„42. rovnoběžka? Není to ta, kde břinkl led i do Titaniku?“

„Jo, ale tenkrát ještě asi nikdo netušil, že se to svinstvo může dostat tak nízko. No prostě, těsně předtím, než vypluli

na širý moře, vzala posádka Masteru na palubu pár ztroskotanců na nějaký ořechový skořápce unášený proudem. Těhotnou ženskou, jednoho rybáře a mrtvý dítě.

Podle palubního deníku to byli Portugalci. Nebo možná Baskové, už nevím.“

„K věci, Cayley!“

„Dobrá. Takže: než ty ztroskotance vytáhli, došlo na palubě k hádce. Některý pasažéři by je bývali ponechali jejich osudu, zatímco ty lidštější z nich chtěli po kapitánovi, aby je odvezl do Viga. Ale na jednom se všichni shodli: tu dětskou mrtvolku na palubu nevezmou.“

„Proč ne?“

„Stará námořnická pověra. Králíci a mrtvoly na palubu nesmí. Kapitán to rozsekl: jelikož má už tak kapánek zpoždění, rozhodne se odvýzt ztroskotance do Ameriky, kde si přesednou na nějakou plachetnici směřující do Evropy.

V otázce toho děcka je ale se všema zajedno, Portugalci ho teda hoděj do vody a pak vyšplhaj po laně i s cholerou, kterou přenášej, aniž by o tom věděli. Tohle teda Master nalodil předtím, než se vydal po 42. rovnoběžce: černou smrt.“

Cayley se odmlčí a dopije deváté pivo. Plechovka skončí na hromádce ostatních za zábradlím. Pak monotónním hlasem pokračuje.

„Když konečně dorazili do Bostonu, zbývalo na palubě jen čtyřicet živých. Umírající a pološílený kapitán, dva

členové posádky, kteří na tom nebyli o nic líp, a pár holandských cestujících překypujících zdravím, zatímco ostatní se nakazili vodou a výparama a nemoci podlehli.

Nebyli vůbec nemocný, ani tu blbou rýmu neměli, chápeš?

Místní se nad tím nejdřív nijak nepozastavovali, ale jak vykládali mrtvoly a pálili je v přístavu, začaly se šířit zvěsti.

A to ještě byli všichni ty Holanďani úplně stejně oblečený a vyznačovali se na tehdejší dobu dost neobvyklou zvláštností.“

„Jakou?“

„Nemluvili spolu.“

„Chceš říct, že byli němí?“

„Ne. Chci říct, že si rozuměli, aniž by spolu museli mluvit. Proste se tomu druhýmu podívali do očí a bylo to.“

„Jak to obyvatelé Bostonu poznali?“

„Nejspíš tak, že je pozorovali. Kluk, kterej mámě podá bochník chleba, aniž by cokoli řek, ženská, která rychle uhne z cesty projíždějícímu vozu a pak se otočí na manžela a beze slov mu poděkuje, že ji varoval. Když si lidi dali jedno s druhým dohromady, šli za bostonskýma potentátama a řekli jim, že jsou to čarodějové.“

„Co se dělo dál?“

„Jednou uprostřed noci asi měsíc po příjezdu Holanďani kolonii opustili. Asi si v myšlenkách bostonskejch správců přečetli, že jim tam pšenka zrovna neporoste. Ví se, že odešli na sever a usadili se tam. Vybudovali Old Haven, kde

se jim až do roku 1690 mimo zraky ostatních docela dařilo.

Pak ale kolonizátoři z Jericha přišli a tu vesnici jim podpálili. Tak, a teď víš všechno.“

„Co se s nima stalo?“

Cayley potlačí říhnutí a odpoví: „Prý zase přepluli oceán. Někdo tvrdí, že odešli na západ do divočiny. Ale já vím, že jsou pořád tady. Nebo aspoň jejich paměť.“

27

Maria vytáhne z auta kufr. Jako vždy, když na delší dobu odjede, jí Cayley vyměnil na střeše pár tašek. Ten starý yankee toho využil i k tomu, že v aleji odhrabal listí a odvál zetlelé listy nakupené na keřích cesmíny. Než odešel, nechal jí pod verandou dvě plynové bomby a trochu zásob. Maria si starochův nákup pobaveně prohlíží: dvě lahve plnotučného mléka ve skle, ovesné vločky, Kellogovy kukuřičné lupínky, dvě lahve ginu, jedna láhev bourbonu, pražené pistácie, balení nápoje ze sasraparilového kořene a Dr. Peppera.

Maria vyndá z kapsy klíče a usměje se. Cayley má pravdu, když říká, že ten, kdo utápí whisky v kole, si zaslouží mašli.

Zámek se s vrznutím otevře. Vzduch uvnitř domu je cítit lepidlem na dřevo, voskem a prachem. Přes nábytek jsou přehozená stará bílá prostěradla. Maria položí nákup na stůl v předsíni a jde do sklepa zapnout proud. Na schodech to páchne ledkem a insekticidem. Mává rukama, aby odstranila pavučiny, jež jí stojí v cestě, a pak zašmátrá za stojanem na lahve. Cvak. Žárovka se rozsvítí, lednička se dá do chodu a v patře zazní do ticha hlas Harryho Belafonteho. Maria sebou trhne. Zase při odjezdu zapomněla vypnout rádio.

Zadrží dech a poslouchá, jak se dům probouzí ze spánku.

Stěny praskají jako o život, jako by se s tím, jak se do drátů vrací proud, každá místnost protahovala. Náhle ucítí Maria na ruce něco chlupatého a vykřikne hrůzou. Okamžitě sundá ruku z páky a celá roztřesená sleduje, jak potvora mizí v jedné z temných děr. Potom podřepne u starého kotle a několikrát stiskne tlačítko. Objeví se modrý plamínek plápolající jako mrtvá dušička. Kotel blafne. Plyn uvnitř vzplane a Mariinými vlasy zavane proud teplého vzduchu.

Pumpa se spustí. Zdá se, jako by ten pocit, kdy jeho starými litinovými žilami opět začne proudit horká voda, dělal domu vyloženě dobře. Tento rituál se opakuje pokaždé, když se Maria vrátí z cest. Uzavírá tak s domem dohodu, aby z něj vyhnala zkrvavené tváře, které míjí v zrcadlech, a pracky s drápky pokoušející se ji seknout, když otvírá skříně.

Maria pomalu vystoupá po schodišti a na posledním schodu se zarazí. Kotel vydává podivné zvuky. Funí

a kýchá, jako by dýchal. Poslední kovové bouchnutí. Kotel se vypne. Maria poslouchá vzdálený hluk rádia z ložnice.

Zaslechne šustění pantofli o podlahu a do žaludku jí vystříkne dávka kyseliny. Z kuchyně vychází mrtvolný pach. Řinčení nádobí a hrnců. Pískání konvice. Znovu se ozvou pantofle – postava opět projde kolem dveří od sklepa, které vržou v průvanu. Najednou se samy zabouchnou.

Maria jimi projde do obývacího pokoje. Má zavřené oči.

Odmítá je otevřít. Zápach starého čaje se skořicí se mísí s pachem hnijícího masa. Maria otevře oči a spatří mrtvá těla Paula ajane Parksových. Její adoptivní otec je zhroucený ve starém houpacím křesle. Její matka sedí se zkříženýma nohama na pohovce, pokládá konvici s čajem a s úsměvem na dásních, z nichž se valí hnis, se obrací na Mariu.

„Tiše, zlatíčko, tatínek odpočívá.“

Maria poklekne před starými kamny na dřevo trůnícími uprostřed obývacího pokoje. Hodí do ohniště zápalku a zaposlouchá se do praskání hořících novin a větviček.

Vdechuje pach síry a inkoustu, který se line zpoza mřížoví.

Postava se zvedne z křesla, dojde doprostřed místnosti a slizkým hlasem se zeptá:

„Tak co, holčičko, hezky sis to u jezera Tahoe užila?

Hezky ses ve stanu nechávala ojíždět, zatímco ti tady vraždili tatínka a maminku?“

„Já jsem se nenechávala ojíždět, mami.“

„Stejně jsi nám ale mohla zavolat, když nám ten ošklivý pán páral břicho. Třeba by ho to zastavilo. Vidělas, co nám provedl? No vidělas to?“

Maria cítí, jak se jí z očí řinou horoucí slzy. Musí se napít. Jedině tak zmizí. Chrápání jejího otce a unylý hlas její matky. Cítí, jak se k ní zezadu někdo blíží. Vdechuje pach zetlelého masa, který vychází z jejího županu. Snaží se upravit si vlasy, ale místo toho si rve celé chomáče.

„Víš, Mario, hrozně nás trápil. Ach bože, tolik nás trááápil.“

Maria ztuhne. Ví, že se jí matka dotkne svými ledovými prsty, po nichž jí na rameni zůstane páchnoucí mastná hmota. Mrtvolný tuk. Soustředí se, aby sebou netrhla, když se postava nakloní k jejímu uchu.

„Je ti ze mě nanic, co?“

„Ne, mami. Stýská se mi po tobě.“

„Já vím, že je ti ze mě nanic. Ale myslíš, že mně nanic není z tebe? Myslíš si, že mi nepřipadá odporný, když si pomyslím, žes ho na břehu jezera Tahoe kouřila nějakým kamarádíčkům, zatímco nám tady s tatínkem ten zloduch vypichoval oči a páral břicho? Myslíš, že mi z toho není nanic?“

Maria si přitiskne ruku na ústa, aby se nepozvracela. Její matka se odšourá pryč. Křeslo zavrže. Ticho. Odešli, ale zase se vrátí. Tihle dva i ti ostatní. Mariini mrtví. A proto se musí napít.

28

Maria si dojde do kuchyně nalít sklenku ginu. Vyžahne skleničku od hořčice naplněnou až po okraj a pak si dá další.

A ještě jednu. A tak dál, dokud nepadne. Když v hrdle ucítí pálivou tekutinu, sevře rty. Už je trochu uvolněnější. Odloží sklenku na kuchyňskou linku a uklidí nákup. Umírá touhou zajít za Cayleym na pár piv. Má příšerný strach z blížící se noci. Zabalí se do deky a sáhne po sáčku chipsů. Chystá se vyjít ven, když vtom si všimne, že kontrolka na záznamníku bliká. Vytočí číslo hlasové schránky a poslouchá strojový hlas, který jí oznamuje, že má tři zprávy. Ta třetí je z dnešního rána. Když uslyší hlas tlusťocha Bannermana, usměje se. Váhá, mumlá, hledá slova. Záznamníky neměl nikdy rád. Ví, že se vrátila, a kdyby si prý chtěla popovídat nebo jen nechtěla být dnes večer sama, zvou ji s Abigail na večeři. Pivo se chladí v ledničce a Abigail chystá pečínku.

Maria si lokne ginu a přejde na další zprávu, tentokrát z předešlého večera. Tou dobou zrovna letěla z Ria a v nadmořské výšce jedenáct tisíc metrů se bránila spánku.

Z reproduktoru se ozve hlas šéfa FBI.

„Mario, tady Stuart Crossman. Gratuluju k Daddymu.

Vím, že to bylo těžké a že vám před smrtí navyprável spoustu hnusáren. Mám tady jednoho psychologa z FBI.

Příští týden jste objednaná do Bostonu k doktoru Bloomovi,

který vám pomůže se přes to přenést. To není nabídka, ale rozkaz.“

Šustění papíru. Pak se opět ozve Crossmanův hlas: „Potřebuji znát váš názor na jiný případ, který se mi dostal na stůl. Vraždy archeologů. Všichni pracovali pro velká státní muzea. Stejný postup. Přitom ale nemám pocit, že by šlo o stejného vraha. Ono vlastně nemůže jít o stejného vraha. Já nevím… Nelíbí se mi to. Odfaxoval jsem vám kopii spisu. Až se vrátíte, zavolejte mi.“

Další lok ginu. To je celý Crossman. Ví, že jeho agentka je na dně, a kašle na to. Maria prolistuje svazek dokumentů v přihrádce. Pípnutí. Poslední zpráva je dva dny stará. Dech.

Cvaknutí zapalovače. Praskání hořícího tabáku. Vydechnutí kouře. Listy papíru se rozletí na podlahu a z telefonu se ozve Daddyho hlas.

„Dobrý večer, zlatíčko. Ve chvíli, kdy ti zanechávám tuhle zprávu, jsi v čekárně mé ordinace v Riu a předstíráš, že listuješ časopisem. Právě jsi dorazila. Jsi nervózní a krásná.

Máš tak šedé oči… Připomíná mi to tvůj příjezd do Seboomooku, kdyjsem ti ve tvém pokoji četl pohádky. Těma svýma vykulenýma šedýma očima, které všechno viděly, sis prohlížela obrázky. Za pár minut si vzpomeneš na mě a na chvíle, kdy jsem tě tiskl v objetí. Na ty noci, kdyjsem ti chodil přitáhnout peřinu nebo osušit čelo, když jsi tonula v horečkách.“

Maria přiblíží sklenku k ústům a zuby jemně zacinkají o sklo. Vzdech. Daddy kouří a probírá se její složkou. Do zápisníku si čmárá poznámky. Potom si odkašle.

„Tvůj psychiatr je magor, holčičko. Kdybys za mnou bývala přišla dřív, vysvětlil bych ti, co cítíš. To je to, co ve skutečnosti chceš – pochopit to. Zastavit mě, pomstít se mi, zabít mě, nic z toho není důležité. Problém je v tom, že tvůj psychiatr není jen magor, ale i lhář. A ten tvůj Crossman ostatně taky. Oba dva vědí, co jsem udělal tvé druhé adoptivní rodině z Hattiesburgu, a jen tě využívají a doufají, že se ti nikdy nevrátí paměť. Jenže ono to dříve či později stejně vyplave na povrch. Tak či onak to vždycky nakonec vyplave na povrch.“

Opět nastane ticho. Daddy si odloží brýle na spis a odklepe popel z cigarety.

„Ta chvíle už je skoro tady. Zanedlouho vstoupíš do mé ordinace. Na chodbě slyším tvé kroky. Cítím tvůj strach a vzrušení. Tvůj mozek zapomněl, kdo jsem, tvá duše však nikoli. Tvé buňky a tvé srdce si mě pamatují. V okamžiku, kdy tuto zprávu posloucháš, pokud tedy nejsi mrtvá, si na všechno vzpomínáš. To já jsem ti dal život. Na to nezapomeň, Mario. A taky nezapomínej na chřestýše.“

Tlumený zvuk. Daddy stiskne tlačítko. Dveře se otevřou.

Vrzání parket. Maria si vybavuje, že když vstoupila, Daddy telefonoval a gestem jí naznačil, ať jde dál. Ve sluchátku

znovu zapraská vrahův hlas. Upírá na Mariu zrak a šeptá.

Nespouští ji z očí.

„Ještě poslední otázka, než se s tebou rozloučím, abych se ti mohl věnovat: podařilo se ti zachránit ty děti ze sirotčince v Riu? Ne. Jistěže ne.“ Daddyho hlas se vzdálí.

S úsměvem ji požádá, aby se posadila do křesla. Cvak.

Zavěsí.

Maria se skloní pro listy papíru, které jí upadly. Ze všech sil zavírá oči, ale přesto zahlédne oprýskané zdi barabizny kdesi uprostřed favel Ria. Zatlačí do jedněch dveří. Je teplo.

Místnost je tak rozlehlá, že sotva dohlédne na druhý konec.

Špinavými větracími šachtami proniká dovnitř sluneční svit a drolí se na svazky prašného světla. Maria postupuje mezi řadami kovových postelí. Zpod přikrývek se vynořují pootevřené ručky. Kostnaté tváře jako by se na ni usmívaly.

Na každém nočním stolku leží kelímek, z nějž se line pach hniloby a sody. Maria usedne na poslední postel a vezme do náručí dívenku, neskutečně bílou a vyzáblou holčičku.

Holčičku z poslední postele. Vystrčí nohu zpod peřiny Po bradě a krku jí stéká soda. Nechce pít, brání se. Kůži má ještě teplou a téměř měkkou. Vize skončí. Maria se nahrbí a vyzvrací gin na podlahu obývacího pokoje. Prohrála.

29

Maria se napřímí. Žaludek se jí sevře a agentka zkřiví ústa bolestí. Ví, že by s pitím měla přestat. Už ji nebaví probouzet se každé ráno a nemoct se podívat na vlastní odraz v zrcadle. Nebaví ji otvírat oči a zjišťovat, že ji její starý kamarád šerif drží pod sprchou. Už jí ani nevadí, že vidí její ňadra nebo přirození. To je špatné znamení a ona to ví. Přesto dál pije, protože se musí co nejdříve dostat do onoho nadýchaného stavu, kam za ní nic a nikdo nepronikne. Určitá hladina alkoholu v krvi. Nikdy ne moc, ale hlavně ne méně. Jen když je v terénu. V terénu nikdy nepije. To je to, co jí tak zatraceně chybí, když se ocitne sama se sebou a svými mrtvými vzpomínkami: nebezpečí, to jediné, co ji ještě drží při životě. Nebezpečí a strach.

Od té nehody má stále stejný pocit rozdvojení. Maria – kořala, která se musí opíjet, aby mohla dál dělat svou práci, a Maria – zabiják, jejíž úsměv se vznáší kdesi v její mysli.

Díky Daddymu teď konečně zná jméno té druhé. Maria Gardenerová. To ona je v sedmém nebi, když pronásleduje sériové vrahy. Kdepak Parksová. Parksová je deprimovaná vyšetřovatelka, která analyzuje indicie a svědomitě se vydává po stopách pachatele. To je ta Mariina část, kterou už nebaví být sama a která u starého romantického filmu křupe popcorn a roní krokodýlí slzy. Zato Gardenerová při

prohlížení fotografií z míst zločinu slintá a při první příležitosti tiskne člověku na zátylek bouchačku. Výzvy typu „ruce vzhůru“ a „odhoďte zbraň“ pronese Parksová.

Pokud vrah s rukama za hlavou poklekne, Gardenerová zuří.

Jestliže se však odmítá vzdát, je rozkoší bez sebe. S prstem na spoušti čeká, až Parksová jako správná agentka poslušně odříká ty svoje kecy.

Maria zatne pěsti. Přizná si, že ji vlastně neděsí výjevy z Ria, ale vzpomínky na Gardenerovou. Vyplouvají na povrch jako vzdouvající se špinavé vody blížící se ke stěně přehrady. Maria ví, že konstrukce povoluje. Snaží se svou mysl utěsnit, ale Gardenerové se podařilo strčit nohu do dveří. Až do této chvíle se navzájem ignorovaly jako dvojčata, která se nenávidí, ale Daddyho smrt je navždy spojila. Jeho dárek na rozloučenou.

30

Maria si ani nevšimla, že vyšla do patra a stojí teď před ložnicí svých rodičů. Od jejich smrti tam ještě nikdy nevkročila. Na stěně přehrady se objevují další pukliny.

Chladné, zkamenělé vzpomínky.

Návrat z jezera Tahoe. Její šestnáct. Je opálená, šťastná, zamilovaná. Poprvé se milovala s Brattem Chandlerem, vysokým uhrovitým a vyzáblým klukem. Jejich sblížení bylo nemotorné a bolestivé. Potom co si zase oblékla kalhotky a tričko, si dokonce zakouřila jako velká holka.

První kluk a první cigareta. Šestnáct.

Když autobus, který ji vezl z portlandského letiště, vyjel poslední stoupání před Hattiesburgem, spatřila Maria v dálce policejní majáčky. Místní šerif se tehdy jmenoval Herb Sedgewick. Modrooký stařík s polovinou obličeje skrytou pod plnovousem. Čekal v hloučku rodičů. Když Maria vystoupila z autobusu, vypadali všichni nějak zvláštně.

Pátrala očima po Parksových, a když se její pohled zkřížil se šerifovým, pochopila, že je tam kvůli ní. Půda se jí začala ztrácet pod nohama. Šerif jí položil ruku na rameno a Maria na něj se slzami v očích vypálila: „Okamžitě mě pusťte, nebo vás zabiju.“

Ale šerif ji nepustil. Přitiskl ji k sobě a pronesl slova, která už zapomněla. Vzpomínala si jen na to, že říkal cosi o autonehodě, Bohu, naději a světle. Potom ji posadili na zadní sedadlo terénního auta, které se v prašném mračnu odlepilo a vyrazilo směrem k Milwaukee Drive.

Po pohřbu rodičů z Hattiesburgu odešla. Zapsali ji na soukromý internát poblíž Bostonu, kde našla útočiště ve studiu. Večer co večer se učila do úmoru, až padla únavou.

Na univerzitu nastoupila s dvouletým předstihem. Jednoho

rána ji našli v posteli s pořezaným zápěstím. Nechala dopis na rozloučenou. Už nemluvila. Týden nato byla hospitalizována na speciální jednotce nemocnice Green Plains – obrovském vězení s obrovským parkem obehnaným obrovskými zdmi. Tam se jí začaly vynořovat vzpomínky z Jeslí. Doktor Moore je přivedl k životu, aby je mohl o to lépe pohřbít. Maria se postupně naučila zvládat své záchvaty zlosti. Také jí pomohli přijmout to, že na tom, co se stalo, nemá nejmenší vinu. A aby jim dokázala, že to dokonale pochopila, Maria se rozhodla nechat své tělo zemřít.

31

Maria si vybavuje park nemocnice Green Plains, umělý rybníček s chovem kaprů, vždy dokonale posekanou trávu a včely bzučící v záhonech pelargonií. Znovu vidí dlouhé opuštěné chodby a ledovou zem, po níž chodila bosa a se zavřenýma očima. Celý den přecházela sem a tam, nejprve podél levé stěny a pak podél pravé. Vzpomíná si na den, kdy jí sestry musely dát infuzi glukózy. Zhubla na pouhých čtyřicet kilogramů. Toho večera přišel do jejího pokoje doktor Moore a obkročmo se posadil na růžovou židli,

kterou vyrobila v nemocniční dílně. Vytvořila také drhané předměty, popelníky ze slaného těsta a indiánské náhrdelníky. Doktor Moore ji chvíli upřeně pozoroval a potom řekl:

„Mario, rád bych, abys vstala a sundala si noční košili.“

„Chcete mě znásilnit?“

„Kostry zásadně neznásilňuji.“

To byl doktorův humor. Rázný tón a úsměv bez špetky radosti v koutcích úst. Nedokázala by spočítat, kolikrát se mu pokusila poškrábat obličej nebo ho trefit do hlavy popelníkem. Ani kolikrát mu vzlykala v náručí. Nejčastěji se ale celé hodiny dívali jeden druhému do očí. Nikdy na ni nebyl hrubý. Jen onoho večera.

„A když odmítnu?“

„Když odmítneš, svléknu tě sám.“

„Udělejte to a já vás zažaluju za sexuální obtěžování.“

„Lidem, jako jsi ty, Mario, nikdo nevěří. Všichni je poslouchají, ale nikdo jim nevěří. To je na bláznech praktické.“

„Vypadněte, doktore.“

„Šokuje tě snad slovo blázen? A jak ti mám tedy říkat?

Cvok? Magor? Šílenec? Počkej, mám něco lepšího. Co bys řekla tomuhle: ‚holčička, co se neodváží postavit skutečnosti čelem‘?“

„Nechte mne bejt, vy jeden pytli sraček. Vykuřte ho vkleče na parkovišti nějakýmu vágusovi a pak se jděte domů nechat vojebat svým čoklem.“

Vychrlila na něj ta slova a přitom se s námahou posadila na posteli. Potom mu plivla do obličeje a sledovala, jak mu slina stéká po tváři a on se ani nepohne, aby ji otřel.

Vzpomněla si na obrovské zlostné slzy, které jí hořely v očích, zatímco se snažila vydržet Moorův ledový pohled.

Jednou jí poblahopřál k úžasné vynalézavosti, jakou prokazovala při vymýšlení urážek. Některé její nejdelší urážky si dokonce zapisoval, aby je nezapomněl. Toho večera to však neudělal. Když o tom Maria teď přemýšlí, tak tohle nebyl ten důvod, proč tak posmutněla. Do té doby jí nikdy neřekl, že je blázen, nikdy ji nesoudil, ani jí nepohrdal. Oči se jí zaplavily slzami a ona zašeptala: „Mám strach.“

„Ano, Mario, já vím, vždycky máš strach. Mít strach je totiž pohodlné. Dovoluje ti to házet po zdi popelníky a plivat lidem do tváře. Opravňuje tě to k tomu, abys pomaličku dobrovolně umírala a opustila ty, kterým na tobě záleží.“

„O nic jsem se vás neprosila, doktore. Jestli chcete, abych vám zaplatila za vaši péči, můžu vám ho vykouřit nebo se od vás nechat ojet. O to vám jde? Abych vám poděkovala tím, že vás nechám vystříkat do svý pusy?

Jenom nevím, jestli…“

Na tváři jí jako rána bičem přistála facka. Později si vzpomněla, že pod silou úderu se její hlava naráz otočila, ale pamatovala si hlavně ten záblesk bolesti, který v lékařových očích zahlédla těsně předtím, než ji uhodil.

„Ano, mít strach je tak pohodlné. Opravňuje to člověka k tomu, aby ponižoval druhé a všechno pošpinil.“

„Vypadněte, doktore.“

„Neodejdu, dokud nevstaneš. Chci, aby ses před zrcadlem svlékla a řekla mi, jestli se ti líbí, co vidíš. Pak půjdu a nechám tě zemřít, pokud to opravdu chceš.“

Maria natruc vstala a s kapačkou došla až k zrcadlu připevněnému ke dveřím do koupelny. Shodila ze sebe noční košili a prohlížela si svou vyzáblou siluetu, zploštělé hýždě, záhyb přirození mezi žabími stehny, vpadlé břicho a vystouplá žebra, pohublá ňadra a obličej. Lépe řečeno polovinu svého obličeje. Druhá polovina jako by někam zmizela. Zbyla z něj jen snůška kostí pokrytých kůží tak tenkou, že připomínala plastovou fólii.

„Kdy už s tím konečně přestaneš, Mario?“

„Až budu vážit třicet kilo.“

„Třicet kilo nikdy vážit nebudeš a ty to dobře víš.“

„Budu.“

„Ne, Mario. Tvoje kosti samy o sobě váží víc. Abys toho směšného rekordu dosáhla, musela bys zemřít. Stejně už jsi to slibovala u pětačtyřiceti, čtyřiceti kil. Dokonce jsme uzavřeli dohody, které jsi nikdy nedodržela. Pamatuješ?“

„Už jsem vám to řekla, doktore. O nic jsem se vás neprosila.“

Maria zahlédla v zrcadle lékařův chladný pohled a položila si vychrtlé ruce na prsa.

„Proč si zakrýváš prsa? Už nemáš co schovávat. Už nejsi žena, nejsi dívka, je z tebe skoro mrtvola.“

„Doktore Moore, byl byste tak laskav a mohl byste odejít?“

„Tak ty chceš umřít, co? S rozkoší necháváš své tělo zmizet a opravdu si myslíš, že tady zůstanu a budu tě litovat?“

Mariin pohled zastřený slzami spočinul na jejích plochých bocích vystupujících zpod kůže. Na té hromádce kostí už nebylo vůbec nic přitažlivého. Nic živého. Doktor Moore k ní přistoupil, sehnul se pro noční košili a přehodil ji Marie přes ramena. Potom zašeptal: „Ty se požíráš, Mario. Tvé tělo se živí tvým tělem.

Neočišťuje se, Nezušlechťuje se. Pojídá samo sebe.“

„To je mi ukradený.“

„Mně ne. Na nočním stolku jsem ti nechal čokoládovou tyčinku. Chci, abys ji snědla. Chci, abys ji zhltla jako normální holka.“

„A když to neudělám?“

„Když to neuděláš, budu nucen nechat tě přemístit na jiné pracoviště, kde budeš moci zemřít, aniž by tě někdo obtěžoval. Občas ti jen doplní umělou výživu, aby tě zalili

jako mrtvou květinu. A jednoho rána ti přes obličej přehodí prostěradlo.“

„Chci zůstat tady.“

„Ne, Mario. Jsi mladá a smutná. To tě opravňuje téměř ke všemu, ovšem s výjimkou toho chtít po mně, abych ti přes hlavu přehodil prostěradlo.“

Když doktor Moore odešel, zavřela Maria oči. Od této chvíle začala dál růst a žít. Zpočátku jen proto, aby zjistila, zda dokáže snášet své utrpení. Svým způsobem uzavřela sázku sama se sebou: přežít jeden den, pak dva, a nakonec sto. Přežít a říkat si, že kdyby se přežívání stalo nesnesitelným, stačí skočit z mostu nebo zadržet dech.

Bolest postupně ustoupila. Vyléčili ji z nočních můr a postupně ji vysadili většinu léků. Jednoho rána z Green Plains odešla a znovu nastoupila na univerzitu. Prožila první lásky, které opravdu bolí. První léta, v nichž člověk touží, aby nikdy neskončila. S diplomem v kapse vstoupila do FBI.

Tam se seznámila s Markem. Následovalo narození jejich dcery Rebeky a krátké období téměř dokonalého štěstí jako téměř normální žena. Až do chvíle, kdy obyčejná autonehoda vynulovala všechna počitadla a smazala i to málo pěkných vzpomínek. Velký skok do nicoty, jakýsi nepodařený kosmický vtip.

Maria se dotkne kliky dveří od rodičovské ložnice a zachvěje se. Vysoké topoly střežící zahradu se ohýbají ve větru. Oceán borovic se sklání a zase napřimuje. Maria by

nejraději myslela jen na ně, ale nedokáže se nedívat na to, jak se měděná klika v její ruce sama ohýbá. Z druhé strany dveří se ozve zaškrábání. Kroky v pantoflích. Chraptivý a sípavý dech. Pustí kliku a ta se sama dál pomalu otáčí.

Cvaknutí. Dveře se pootevřou. Na druhé straně je nepropustná tma. Maria se nadechne zatuchlého vzduchu.

Nikdy v životě neměla takový strach. Usmívá se. Žije.

32

Maria vejde do pokoje. Zamíří k zaprášenému kufru, do kterého si její adoptivní matka ukládala vzpomínky.

Pamatuje si, jak si spolu celé hodiny prohlížely tisíce fotografií ukrytých uvnitř. Sedne si do tureckého sedu, jako když byla malá, a položí ruce na kufr. Nikdy ho nesměla otvírat sama. Mnohokrát to zkoušela, ale panty vždycky začaly skřípat. Jednoho dne, když v kuchyni chroustala cookies, se maminky zeptala, proč na ten kufr nesmí sahat.

„Protože je kouzelný.“

„No a? To je dobrý, ne?“

„Ne. Může to být nebezpečný.“

„Jak nebezpečný?“

„Všechny kufry jsou kouzelný. Některý víc a jiný míň, ale kouzelný jsou všechny. Hlavně takovýhle lodní kufry, který toho hodně procestovaly a patřily spoustě různých lidí.

V těch kufrech byly schovaný tisíce tajemství. Oni si je pamatují a chrání je. Všechny mají zvláštní schopnosti, dobrý nebo zlý podle toho, jaký předměty obsahovaly.“

„A jakou schopnost má ten tvůj?“

„Požírá moc zvědavý děti.“

Maria se při vzpomínce na ten strašidelný rozhovor, který se odehrál uprostřed vůně cookies linoucí se z trouby, pobaveně usměje. Přejede prsty po kování a staré kůži. Kufr se se skřípěním otevře. Mariinu tvář ovane vůně uvězněná uvnitř. Vůně starého papíru a vyčpělého parfému.

Dotkne se štosů fotografií svázaných starými provázky.

Černobílé záběry a barevné snímky z dob jejího dětství. Ty nejstarší byly pořízeny několik měsíců po jejím vysvobození, z Jeslí. Pózující dívka vypadá smutně a vyzáble. Sedí na nehybné houpačce. Jako by měla strach se houpat. Maria si vzpomíná, jak na té houpačce sedávala celé dny a upřeně pozorovala zahradní branku. Jednoho rána pochopila, že obr z Jeslí už se nevrátí, a zase se začala houpat, čím dál víc a čím dál rychleji. Na další fotografii utírá maminka slzy holčičce, která si právě odřela kolena.

Maria téměř cítí pálení kamínků zadřených pod kůží.

Vzpomínky jsou zvláštní. Důležité události nechávají stranou a zaměřují se na bezvýznamné detaily. Se sevřeným

hrdlem přejde Maria k další fotografii. Malý chlapec hladí dívenku po vlasech. Nemá rád, když pláče. Marie se rozechvějí rty. Allan Parks, její adoptivní mladší bráška. Ví, že je to on, ale nepoznává jeho obličej. Zlobí se na sebe za to, že na něj zapomněla. Zlehka se dotkne jeho tváře na fotografii a před očima jí probleskne ono odpoledne, kdy si spolu hráli v lese. Tak ráda by znovu cítila vůni jeho kůže a vlasů. Maria se navzdory slzám usměje. Vybavují se jí ty noci, kdy si k ní Allan chodil lehnout do postele a ona se zlobila, že ji budí a svými ledovými chodidly se dotýká jejích. Občas na něj zavrčela, ať zmizí, ale Allan se k ní pokaždé přitiskl a zašeptal jí do ucha: „No tak, Mario, jen na minutku. Minutku a pak půjdu.“

„Jenom na minutku, slibuješ, Allane?“

„Tý jo. Tak dobře, slibuju.“

Ráno se Maria pokaždé budila zimou, protože jí Allan sebral celou peřinu. To byly její nejoblíbenější chvíle – otevřít oči a pozorovat bratříčkovu tvář v okrových paprscích úsvitu. Vypadal tak uvolněně a šťastně. Jako kdyby věděl, že noc skončila a od té další je dělí dlouhý den.

Přicházejí další vzpomínky. Je tu bolest, uvězněná v její hrudi jako užovka. Ten starý smutek, který nikdy nevyschne.

Jedné noci Maria ucítila, jak se peřina zvedá a Allanovo tělo se tiskne k jejímu. Právě oslavil deváté narozeniny.

O pár vteřin později se k její noční košili přilepilo cosi mokrého.

„Allane?“

„Co je?“

„Ty ses počural?“

„Jo.“

„Děláš si srandu?“

„Ne.“

„Teda Allane, nemohl sis aspoň převlíknout pyžamo, než jsi ke mně přišel?“

„Jo.“

„Tak proč jsi to neudělal?“

„Nevim.“

„Tak se běž převlíknout.“

„Slibuju.“

Po chvilce Maria usnula, potom znovu otevřela oči a ospalým hlasem se zeptala:

„Allane?“

„Co je?“

„Převlíkl sis to pyžamo?“

„Jo.“

Nastalo ticho, během nějž se Maria dotkla bratrova pyžama.

„Allane?“

„Co je?“

„Ty sis to pyžamo nepřevlíkl.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nevim.“

„Allane, už je ti devět. Nemůžeš pokaždý odpovídat ‚nevim‘, když dostaneš jen trochu těžkou otázku. Jasný?“

„Jo.“

„Takže?“

„Takže co?“

„Proč jseš ještě v mojí posteli v tom počůraným pyžamu?“

„Protože mám strach.“

„Ale no tak, Allane, čeho se bojíš?“

Maria rozsvítila a její pohled spočinul na bratříčkově tváři. Pod očima mu visely velké černé pytle. Byl úplně bledý. Z nosu mu teklo trochu krve.

„Proboha Allane, co je ti?“

„Nevim.“

Maria šla probudit rodiče. Odvezli Allana na pohotovost.

Po čtyřech dnech padl rozsudek: trpěl akutní leukemií.

Lékaři z nemocnice v Bangoru vyzkoušeli úplně všechno.

Tři týdny chemoterapie. Po vlasech, obočí a nehtech začaly Allanovi vypadávat i zuby. Jedné noci pro něj tatínek přišel a odvezl ho domů. Maria si pamatuje na to tělíčko, které Paul Parks svíral svýma mohutnýma rukama. Počátkem jara Allan zemřel.

V předvečer jeho smrti Maria naposledy vklouzla do bratříčkovy postele. Od té doby, co neměl sílu chodit, zahřívala v posteli ona jeho. Nemluvili spolu. Až nakonec jí Allan řekl, že zítra to přijde. Dodal, že zemře za bílého dne a že už nikdy nebude tma. Maria předstírala zakašlání, aby nepoznal, že pláče. Pak ucítila, jak jí ledovou ručičkou otírá slzy.

„Proč pláčeš, Mario?“

„Nevim.“

„Ale no tak, miláčku, už je ti skoro dvanáct. Nemůžeš pokaždý odpovídat ‚nevim‘, když dostaneš jen trochu těžkou otázku.“

„Jdi někam, Allane.“

„Nebo taky ty.“

Chvíli mlčeli, potom Maria zabořila hlavu do polštáře a rozplakala se. Když ve vlasech ucítila Allanovu ruku, řekla:

„Nechci, abys mě tu nechal samotnou.“

„Jen na minutku. Prosím tě, Mario, nech mě umřít jen na minutku, a pak se zase probudím.“

„Počůrej se, blbečku.“

Osušila si slzy a oba se rozesmáli. Potom ho objala a počkala, až usne. Nejraději by celou noc poslouchala, jak jeho srdce bije těsně vedle jejího, ale nakonec usnula. Ráno ještě dýchal. A pak, krátce po poledni, Allan zemřel.

33

Maria vrátí fotografíe do kufru. Už nechce vzpomínat.

Chystá se kufr zavřít, když vtom její pozornost upoutá hromádka dopisů položených na tlusté obálce. Jsou to staré dopisy od letitých strýčků a vzdálených bratranců. Písmena vyvedená vybledlým inkoustem, v nichž se mísí slova, hlasy a vzpomínky, které jí nepatří. Přímo na obálce leží pohlednice, kterou Maria poslala rodičům od jezera Tahoe.

Temně modrá voda, břehy porostlé borovicemi a v pozadí zasněžené vrcholky pohoří Sierra Nevada. Perem nakreslila tlustou šipku, jejíž špička míří na pravý břeh jezera. Nad ni napsala velkými písmeny:

TADY MÁM STAN!!!

Maria pohlednici obrátí. Vzpomíná si, že ji v rychlosti načmárala při pojídání burákového másla a pak odběhla za kamarády. Chvíli okusovala pero a dumala nad větou dostatečně sofistikovanou na to, aby ospravedlnila cenu známky. Pak si povzdychla a napsala: Moji milí!

Prázdniny probíhají dobře.

Jezero je krásné.

Včera jsme lovili lososy.

Chytila jsem obrovskýho!!!

Nakreslila jsem vám šipku, abyste věděli, kde jsme se utábořili.

Mám se skvěle.

A vy?????

Mám vás moc ráda.

Vaše Maria

Marie se roztřesou rty. Nemůže si pomoci, ale má pocit, že je to poslední dopis, který její matka před smrtí dostala.

Těsně předtím, než Maria nasedla na let do Portlandu, se jim pokusila zavolat. Telefon chvíli vyzváněl naprázdno, pak zavěsila.

Maria

odloží

pohlednici

a uchopí

obálku

z recyklovaného hnědého papíru. Zkrátí se jí dech. Na obálku její matka napsala:

PRO MARIU

OTEVŘÍT V DEN JEJÍCH 21. NAROZENIN

Maria roztrhne okraj obálky. Vyndá z ní spis sociálního odboru státu Maine a dopis. Pár neobratných řádků, v nichž jí maminka všechno vysvětluje. Papír jí šustí mezi prsty.

Matka opakuje, že ačkoli není jejich biologickou dcerou, milovali ji tatínek s maminkou od první chvíle, kdy k nim přišla. Milovali ji dokonce už předtím, protože o adopci si zažádali už o deset let dříve. Během těch deseti let nastřádali hory lásky. Maminka jí vysvětluje, že nemá právo říct jí

všechno a že ona sama ani všechno neví. Jednoho dne za ní přišel někdo z FBI s tím, že mají těžko umístitelnou dospívající dívku. Otlučenou holčičku, kterou nikdo nechtěl, protože prožila něco strašného. Pán v obleku ještě dodal, že dotyčná holčička podléhá režimu ochrany svědků a že nikdo nesmí vědět, o koho jde a odkud se vzala. Parksovi řekli ano a za tři dny jim dívku přivezli.

Mária obrátí list. O několik měsíců později se její adoptivní maminka pokusila zjistit víc. Hledala tak dlouho, až se dopátrala identity jejího skutečného otce. Jmenoval se Anthony Gardener. Když se Maria narodila, právě dokončil studium psychologie a bydlel na samotě u výjezdu z Phoenixu, kde si zřídil ordinaci. O mnoho víc se o něm nevědělo, snad až na to, že když byl Marie rok, zavraždil svou ženu a zmizel. Policie po něm marně pátrala a Maria byla svěřena do péče manželů Kranskyových.

Poslední list. Janet Parksová pokračuje a říká, že ač je jí to proti mysli, cítí, že nemá právo mlčet. Přikládá Gardenerovu fotografii. Dopis zakončuje tím, že kdyby se o tom dopise ten pán z FBI dozvěděl, hrozně by zuřil, ale že už s tím stejně nikdo nic nenadělá.

Marie se udělá nevolno. Vybaví se jí velké smutné obličeje manželů Kranskyových. Boston, propasti, domek sevřený mezi dálnicí a železniční dráhou. Jde po obrubníku a máchá rukama. Kolem ní pomalu projede Daddyho auto.

Zavane z něj vůně doutníku. Za tou vůní je ještě něco. Jiná

vůně, kterou Maria zná. Je jí blízká a současně vzdálená.

Maria putuje zpátky v čase. Narazí na svou vůbec první vzpomínku. Vlastně je to spíš pocit než vzpomínka.

Dům na kraji pouště. Je jí rok. Leží v kolébce.

Pootevřeným oknem proniká dovnitř slámově žlutá sluneční zář. Okno vypadá jako otevřené oko v kůži zdi. Maria si prohlíží kolotoč visící nad ní a na něm zavěšená zvířátka pohupující se v horkém vzduchu. Náhle její ruce znehybní.

Zpozoruje něco, co leze dovnitř okem stěny Slyší to spadnout. Svíjí se to na zemi a zní to jako řehtačka. Je to něco zvenku, co dovnitř vůbec nepatří. Řehtačka se blíží ke kolébce. Je dlouhá a svalnatá, kroutí se a pomalu leze nahoru. Maria vyděšeně škytne. Hlava tvora se objeví v jejím zorném poli. Trojúhelník šupin a mrtvé oči, které na ni zírají. S dlouhým vzdechem dopadne na matraci. Hledá něco čerstvého. Zlým jazýčkem olizuje batoleti kotníky. Má hlad. Zbožňuje vůně, které se uvolňují z matrace. Maria se schoulí do klubíčka. Tvor otevře tlamu. Chystá se vyrazit vpřed, když vtom se před Mariinýma očima bleskurychle mihne mohutná ruka. Obr se vrátil. Obr je tu. Maria cítí jeho kolínskou, zatímco se jeho prsty zatínají do krku zvířete.

Ozve se křupnutí. Tvor ochabne. Sesune se na podlahu.

Objeví se obrova tvář. Maria nevidí jeho oči, ale cítí jeho pach. Ozve se jeho hlas:

„Hodina chřestýšů, Mario. Nezapomeň: v hodině chřestýšů nesmíš nikdy spát.“

Maria klečící před otevřeným kufrem vytáhne z obálky fotografii. Starý vybledlý snímek. Anthony Gardener sedí na schodišti hezkého domu, jehož zahrada ústí do pouště. Na sobě má lněný oblek a v ruce drží chřestýše, kterého právě zabil. Maria cítí, jak se jí propadá půda pod nohama. Obrův úsměv. Otočí fotografii. Zezadu je rukou napsáno: 12. září 1916

365. den mezi chřestýši.

Všechno nejlepší k narozeninám, Mario!

O něco níž je stejnou rukou připsáno: Miluju tě,

Daddy.

34

Maria sejde do kuchyně. Cestou sáhne po lahvi ginu.

Sklenice už nestačí. Kolem sebe cítí pach obra, pach chřestýše. V dlouhých doušcích hltá z lahve gin, který ji pálí v hrdle jeho jed. Daddyho jed, který jí proudí v žilách.

Pomyslí na Crossmana. Kdyby teď její šéf z FBI zazvonil u dveří, nasázela by mu do břicha celý zásobník.

Vejde do koupelny a položí mobilní telefon a služební zbraň na pračku. Pak se svlékne donaha a prohlíží si odraz Gardenerové, která se na ni usmívá zpod teček rzi. Nahá a příšerně vyhublá puberťačka se jí skrz kostnaté prsty chechtá. Maria pozvedne láhev a pořádně si přihne.

Gardenerová zatím v zrcadle přežvykuje čokoládovou tyčinku. Ze rtů jí teče načernalá stružka. Už ji má po celé bradě. Užívá si to. Vyhrála. Tichem zazní její nakřáplý hlas: „Tak co, sestřičko, co podniknem?“

„Já piju a ty jez.“

„Jsi opilá, Mario. Když jsi opilá, vůbec ti to nesluší.“

Mariin pohled sestoupí po plochém břiše Gardenerové až k záhybu jejího přirození. Hledá úderná slova, kterými by jí utla tipec. Něco o té její anorexii. Polkne další doušek ginu.

Hodlá takhle pít, dokud se odraz té potvory v zrcadle nerozplyne.

„Existuje přece snadnější řešení, nemyslíš?“

Marie se po tvářích koulejí velké slzy. Podívá se do zrcadla na Gardenerovou olizující si prsty a pokývá hlavou.

Dívčin čokoládový úsměv se ještě rozšíří.

„No tak, Mario, jen se na sebe podívej. Jak dlouho to podle tebe ještě potrvá?“

Maria neodpovídá. Pije. Láhev je skoro prázdná.

Gardenerová už se neusmívá.

„Podívej se na sebe, ty chudinko. Jenom chlastáš a bulíš.

A pro to bulení ani nestihneš vychcat všechno, co vypiješ.

Co by ti asi řekl ten teploušek Allan, kdyby tady byl?

‚Mario, dej mi loknout ginu a pak tě pod peřinou ošukám.

Strčím ti do dírky svýho tvrdýho ptáka a budu tě šukat celou noc.‘“

„Prokristapána, zavři už konečně hubu!“

Z očí Gardenerové srší nenávist.

„Ale Mario, tak se přece trochu snaž. Ještě se trochu napij a udělej to. Takhle, jo, to je ono.“

Maria obejme dlaní pažbu zbraně. Ani si neuvědomila, že natáhla paži k pračce. Pohlédne na hlaveň glocku. Její starý kamarád… Vysune záď hlavně a umístí do komory náboj. Kulka se zableskne a záď se zasune.

„No vidíš, nic na tom není. A teď to udělej, milá sestřičko. A hlavně nezavírej oči. Chci to všechno vidět.“

Maria ucítí v ústech kovovou chuť hlavně. Obtočí prst kolem spouště. Pomalu přitlačí… čím dál silněji. Zachytí zvláštní vibraci a obrátí zrak k pračce.

„Kašli na to, Mario. Zmáčkni spoušť, a ať je to všechno na zdech.“

Koupelnu zaplní další vibrace. Telefon na pračce se hýbe. Maria se na něj upne. Vyndá si z úst oslintanou zbraň a natáhne ruku k telefonu. Na displeji svítí Bannermanovo číslo.

„Jseš vážně úplně blbá! Celá po mámě, víš o tom?“

Maria si přilepí telefon k uchu a Gardenerové, jejíž odraz pomalu mizí, ukáže vztyčený prostředníček. V reproduktoru se ozve Bannermanův hlas.

„Mario?“

„No?“

„Přijdeš na tu večeři?“

Maria pohlédne do zrcadla na svůj vlastní odraz. Pak popotáhne.

„Ta pečínka, kterou Abby právě masakruje v troubě, co je to zač?“

„Vepřový.“

„S čím to podáváš?“

„S bramborama a omáčkou.“

„Stavíš se pro mě?“

„Hned jsem tam.“

Maria zavěsí. Před odchodem ještě vyprázdní glock a uloží ho do pračky. Jestli u Bannermanových bude ještě pít a pokud se po návratu Gardenerová zase ukáže, bude příliš opilá na to, aby si vzpomněla, kam zbraň ukryla. Dojde do obývacího pokoje, svalí se na pohovku a přepíná mezi zpravodajskými kanály, které stále dokola vysílají záběry New Orleans zpustošeného hurikánem. Bouře vrhá na město hory vod. Žádný z meteorologů nechápe, proč cyklon tak nečekaně zrychlil. Lidé ještě na okna přibíjeli prkna, když první vlny z hlubin moře vzedmuly vody jezera Pontchartrain. Od toho okamžiku se New Orleans nehlásí,

jako kdyby část Spojených států zmizela za tlustou stěnou větru a deště. Televizní týmy vysílají obrazy zkázy, utržených střech, mrtvol a zatopených silnic. Maria už už podléhá spánku, když vtom se ozve policejní siréna blížící se k domu. Maria si povzdychne. Zase ta Bannermanova libůstka.

IV

Svatyně

35

Stolová hora La Mesa del Diablo, Velká Sonorská poušť, Mexiko

Řeka. Na hladinu vyplouvají stříbrné rybky, polykají zbloudilý hmyz a pak se opět noří do hlubin. Rybář hodí do proudu vlasec a natáhne se do trávy. Ve vedýrku už se mu mrskají obrovští pstruzi. Se zavřenýma očima si podá láhev piva, kterou má položenou vedle sebe. Chystá se ji přiložit ke rtům, když vtom se mu sklo mezi prsty začne drolit na prášek.

Gordon Walls otevře oči a pohlédne na hrst červeného písku, kterou drží v pěsti. Řeka zmizela. Místo ní je tu

podzemní tok, jehož vody plynou pod útesy Mesy del Diablo.

Horečkou a žízní sužovaný Walls si olízne rty. Vysoko nad sebou rozeznává vstup do prolákliny, skrz niž svisle dopadá sluneční světlo. Apačská past. Právě zkoumal skalní bludiště uvnitř Mesy, když mu náhle zmizela zem pod nohama. Křik a začátek závratného pádu, který se zastavil až v okamžiku, kdy cvakly karabiny poutající jej k ostatním horolezcům na stejném laně. Walls před očima znovu vidí paprsek své svítilny řítící se v kruzích dolů.

Zůstal nehybně viset ve vzduchu. Náhle uslyšel tření podrážek o skálu. Cassy a Paddy smekající se v písku Mesy se ho pokoušeli zachytit. Výkřiky. Volání o pomoc. A pak zasvištění lana, které se mu prosmýklo mezi prsty. Třicet metrů volného pádu, dokud brzdné karabiny opět nezaúčinkovaly. Ve svitu čelní lampy zahlédl řvoucí tělo, jež ho minulo. Byl to Paddy, druhý horolezec na laně, který se zřejmě odpoutal ve snaze zajistit lano na skále. Walls ještě teď vidí jeho vyděšenou tvář a ruce pročesávající v pádu vzduch. Praskání kostí kdesi hluboko dole. Nahoře křik. Cassyin hlas. Řvala, že uvízla nohama v proláklině a zlomila si obě stehenní kosti. Lano, které měla omotané kolem zápěstí, jí prý uřízlo dva prsty. Snažila se pustit, ale nešlo to. Bez ustání křičela, zatímco se jí lano zatížené Wallsem zařezávalo do masa.

Walls namířil svítilnu do prostoru. Průrva měla tvar obrovského dómu.

I kdyby se rozhoupal na laně, bylo zhola nemožné na její zaoblené stěny dosáhnout. Nevšímaje si Cassy, která při každém jeho pohybu řvala bolestí, si sundal popruhy batohu, vyndal z něj gumový vak, odjistil kolík a batoh nechal spadnout dolů. Tmou zaznělo svištění stlačeného vzduchu.

Walls ještě pevněji sevřel lano a gumový člun se s praskáním nafoukl. Muž přitiskl záda na jeho vnitřní stěnu.

Poslední výkřik. Svist pádu. Walls se ze všech sil přimáčkl k člunu a pozvedl zrak. Světelné pruhy prozrazující vstup do prolákliny se v kruzích vzdalovaly. Náraz. Nicota.

Walls se snaží zmírnit otřesy, které zmítají jeho tělem.

Venku zapadá slunce. Archeolog to poznává podle slábnoucí sluneční záře pronikající dovnitř. Bílé pouštní světlo se již několik minut zabarvuje do okrova a šikmo dopadá na Paddyho otlučené tělo na dně průrvy. Vypadá to, jako by jeho starý kamarád s přeraženýma rukama a nohama třeštil oči do tmy. O kus dál spatří Walls svůj batoh a zbytky výstroje, kterou Paddy vzal v pádu s sebou. Také se mu podaří lokalizovat lékárničku, jejíž obsah je rozházený po zemi, pytel se zásobami obsahující lyofilizované porce jídla s vařičem a pušku AR15, jejíž pažba se při nárazu zlomila.

Mapy, lanoví a radiopřístroje zůstaly nahoře. Společně s Cassy. Walls zakloní hlavu a zakřičí:

„Caaaassssy? Panebože, Cassy, slyšíš mě?“

Walls poslouchá ozvěnu svého volání odrážející se od stěn. Ticho. Vysoko na nebi je slyšet krákání. Walls zkontroluje stav svého závěsného řemene. Lano zůstalo zamotané uvnitř mechanismu. Vytahuje je a přitom odměřuje metry. Deset. Patnáct. Třicet. Přiblíží se konec provazu a cosi zavadí o zem. Walls se zarazí. Jeho obličeje se dotkne cosi tvrdého a studeného a zanechá to po sobě mokrou stopu. Walls vyzvedne úlovek na světlo pronikající dovnitř průhledem. Když jeho zrak padne na útlou bílou ruku čistě uříznutou na úrovni zápěstí, zadusí v sobě výkřik hrůzy. Dva prsty chybí. Zbylé tři, celé zkroucené a polámané, stále svírají lano. Na prsteníčku se slabě třpytí snubní prsten vyřezaný z kamene lapis lazuli. Patří Cassy.

36

Wallse najali o dva dny dříve v hotelovém pokoji v Havaně, kde se pomalu vzpamatovával z poslední expedice do Ohňové země. Sotva vylezl ze sprchy, zazvonil telefon. Ve sluchátku se ozval nepříjemně hluboký a povýšený hlas konzervátora z Britského muzea.

„Doktor Walls?“

„Jak se daří, Cláyborne?“

„Rád bych vás o něco požádal.“

„Doufám, že to nebude zadarmo.“

„Nechal jsem vám do pobočky Caiman Bank v Albuquerque v Novém Mexiku poslat dvě stě tisíc dolarů.

Stejnou částku vám po návratu jako obvykle převedeme na účet vedený v Nassau.“

Walls došel k oknu, jehož záclonami pohyboval lehký větřík, a na okamžik se zahleděl na dav tísnící se v přístavišti sužovaném horkem. Připomínal starou rezavou nákladní loď plující mezi automobily zaparkovanými podél obou břehů.

„Proč zrovna já?“

„A proč ne?“

„Když jste mých služeb využili naposled, měl jsem pocit, že výsledky mé práce oceňujete, ale o krocích, které jsem musel podniknout, abych těch výsledků dosáhl, už se to říct nedá.“

„Tentokrát to není pro muzeum, ale pro jednu mou starou přítelkyni.“

„Co je cílem expedice?“

„Mesa del Diablo ve velké mexické poušti Sonora.“

„Posvátné území Apačů? Ta vaše kamarádka si říká o malér.“

Nastalo ticho přerušované jen šustěním dokumentů, jimiž Clayborne na druhém konci aparátu listoval.

„Před pár lety jsme v poušti našli pozůstatky předkolumbijských sídel. Apačská pueblos zásobovaná vodou z podzemní řeky vytékající z Mesy.

V troskách těch vesnic jsme také vykopali zvláštní fresky. Před měsícem byla na místo vyslána expedice, která se měla dostat k prameni té řeky. Nemáme o nich žádné zprávy. Chtěli bychom, abyste je našel.“

„Kdybyste mi řekli, co opravdu hledali, bylo by to jednodušší, nemyslíte?“

„Už jsem vám to řekl.“

„Nedělejte ze mě idiota, Clayborne. Jsem archeolog, ne záchranář. Kdybyste ty své lidi chtěli zachránit, nečekali byste měsíc.“

„Je nám jasné, že už jsou pravděpodobně mrtví. Nás ale zajímá, jak zemřeli.“

„Tak to bude za dvojnásobnou cenu.“

„Moje přítelkyně má veškeré potřebné prostředky.“

Walls zavěsil. Za dvě hodiny už seděl v letadle na pravidelné lince směřující do Albuquerque.

37

Walls se v chladné jeskyni klepe zimou. Průrvou prosvítá kus krvavě rudého nebe. Brzy se setmí. Archeolog se brání spánku. Ví, že je něco v nepořádku, že z něj cosi vysává sílu a pomalu jej zabíjí. Krvácí. Když člověk ztrácí krev, vždycky ho přepadne tenhle dojem. Pocit zpomaleného pádu a chladu, který ho otupuje s tím, jak z něj uniká život.

Walls má sucho v krku. Pokusí se pohnout nohama. Do stehen mu vystřelí ostrá bolest. Zkřiví ústa, ale je to dobrá zpráva. Stane-li se bolest nesnesitelnou, může se v nejhorším vždycky doplazit k pušce a vpálit si do úst kulku.

Pokrčí kolena, patami přejede po zemi a lýtky mu projede nesnesitelné mravenčení. Tady nic. Nadzdvihne oblečení a sáhne si na žebra. Zarazí se. Tady, v tom hrbolu vystupujícím z jeho hrudního koše, je ta bolest ukrytá.

Konečky prstů nahmátne dvě zlomená žebra. Nadechne se a napjatě poslouchá svůj dech. Jestli to na konci začne hvízdat, znamená to, že mu úlomek kosti prorazil plíci.

Walls pomalu vyprázdní všechen vzduch z hrudi. Tady také nic. V okamžiku, kdy se pokusí narovnat, jej jako dýka probodne bolest. Břichem mu projede ledová čepel. Sebere odvahu a nahmatá bolestivou oblast. Břicho má tak napjaté, že má pocit, jako by se dotýkal mramorové desky, která

dlouho ležela na přímém slunci. Hryzne se do rtu. Vnitřní krvácení. V tuto chvíli nic smrtelného, ale dlouho to nevydrží.

Archeolog se doplazí k lékárničce a rozepne suchý zip.

Nejprve injekce na podporu srdeční činnosti. Ve svitu čelní lampy si přes oblečení píchne dávku draslíku. Se zatnutými zuby vnímá, jak se kapalina rozlévá jeho tepnami. Srdce opět nalezlo pravidelný a stabilní rytmus, ale on ví, že vyřešil jen část problému. Teď se musí neprodleně postarat o krevní tlak, který se neustále snižuje. Zašmátrá v lékárničce, najde krevní vaky, vybalí infúzní soupravu, napojí ji na plastovou hadičku a zabodne si zkosenou jehlu do žíly. Pak otevře kohoutek na maximum a padne ná záda.

Je u konce sil.

38

Před začátkem expedice dorazil Walls v pronajaté toyotě do El Pasa. Ubytoval se v omšelém motelu na břehu Ria Grande, kam později dorazili i ostatní členové jeho týmu.

Při čekání studoval archeolog dokumenty, které mu Clayborne zaslal. Listoval stránkami štosu papírů spojených

gumičkou a lil do sebe litry kávy. Zatáhl rolety a na stěny přišpendlil mapy pouště, satelitní záběry a sérii kreseb zobrazujících fresky objevené v apačských obřadních prostorách zvaných kivy.

První scéna představovala jezero s hlubokými zamrzlými vodami. Aby tento dojem zdůraznili, použili šamani temně modrý pigment. Nad jezerem zpodobnil umělec černočerným barvivem skalnatou stěnu. Walls rozeznal starou neolitickou techniku prozrazující, že scéna zobrazuje počátek světa a že všude okolo se rozprostírá temnota. Tato představa byla často přítomná i na námořních mapách pocházejících z ne až tak vzdálené doby, kdy někteří věřili, že Země je plochá a že oceán obklopující starou Evropu končí bezednými propastmi.

Na dalších kresbách se potok vytékající z jezera postupně přeměňuje v širokou řeku, která plyne úrodnou krajinou a nakonec se vlévá do moře. Detailním srovnáváním Walls nakonec rozpoznal tok Mississippi, z níž conquistador Francisco Vásquez de Coronado v době, kdy byly tyto fresky vytvořeny, stačil prozkoumat jen několik úseků. Šamani však nezakreslili jen pár záhybů řeky, nýbrž celý její tok v délce přes tři tisíce kilometrů, od vodopádů Saint Anthony v centru dnešního Minneapolisu až k Mexickému zálivu. To, že předkolumbovští indiáni využívali některé části řeky k plavbě, se vědělo, ale ještě nikdy se nenašel jediný nákres.

Walls si vyndal notebook a zadal do něj meandry vyobrazené na nákresech, aby je porovnal se současným tokem Mississippi a mohl tak datovat období, které tyto fresky zachycovaly. Sledoval, jak procesory postupují zpátky v čase a na obrazovce se kroutí modrá čára řeky.

Když se objevila odpověď, Walls vytřeštil oči. Pozice delty, mnohem víc na východ než její současná poloha, tvary ox-bows1 i trasa koryta odpovídaly náplavu datujícímu se do střední doby kamenné, tedy do období více než 150 000 let před naším letopočtem. Nejstarší stopy předkolumbovského osídlení břehů Mississippi však nebyly starší než 11 000 let.

To mohlo znamenat jen dvě věci: buď stál Walls tváří v tvář vědeckému švindlu století, nebo povodí řeky skutečně obývali pravěcí lidé s civilizací rozvinutou natolik, že dokázali plout proti proudu v délce přes tři tisíce kilometrů, aby co nejpřesněji zakreslili její trasu. Tento titánský úkol by však ospravedlnilo jedině nějaké dostatečně důležité využití této znalosti. Anebo pro ně řeka představovala jakési božstvo, podobně jako tomu bylo u Algonkinů, kteří řece dali jméno, Misi Sipi, což v jejich nářečí znamená „obří tok“. Nebo u Siouxů, kteří jí říkali Ne Tongo, „velká řeka“.

1 Jako ox-bows neboli „slepá ramena“ se označují jezera v okolí Mississippi ve tvaru kruhové výseče, která se utvořila při přirozeném uzavření meandru čili záhybu řeky, který vlivem změny koryta zanikl.

Nebo ještě dávno před nimi u tajemných „Mound Builders“1, stavitelů hor, kteří ji pokřtili Meschacebe, „Otec vod“…

1 Záhadná předkolumbovská civilizace takzvaných Mound Builders (doslova „stavitelů mohyl“) žila mezi povodím Mississippi a východním pobřežím Spojených států a tvořili ji především indiáni kmenů Adena a Hopewell. Měli ve zvyku vztyčovat obrovské pahorky, buď ve formě pohřebních mohyl, pyramid či zvířat.

Některé z těchto „staveb“ dosahují takových rozměrů, že teprve s nástupem letectví se zjistilo, že nejde o přírodní vyvýšeniny terénu, ale o mohyly zbudované lidskou rukou. Ukázkou těchto obrovitých děl je velké pole pahorků objevené v Newarku rozprostírající se na ploše jedenácti čtverečných kilometrů, jehož nejvyšší pahorek, viditelný výhradně ze vzduchu, představu je ptáka měřícího v průměru 360 metrů. Dalším příkladem je Great Hopewell Road, posvátná cesta stoupající k nebi lemovaná dvěma stěnami. Byla přes 100 kilometrů dlouhá a 60 metrů široká a byla zakončena pahorkem stejně vysokým jako ten v Newarku. O funkci těchto úkazů se dlouze spekulovalo. Někteří badatelé je považují za svatyně, jiní v nich vidí vesmírné observatoře a další zase místa, kde docházelo ke „kosmickým přenosům‘. Kvetoucí civilizace stavitelů mohyl zanikla náhle, dlouho před příchodem conquistadorů, aniž by po

Ještě podivnější však bylo, že po celé délce toku bylo s pomocí petroglyfů vyznačeno několik míst. První z nich byl umístěn na jih od Minneapolisu na soutoku Mississippi a Minnesoty. Představoval dva srpky měsíce rámující modrou vlnovku, kterou si Walls překreslil do zápisníku.

Další petroglyf se nacházel tři sta kilometrů na jih od prvního, přesně v místě, kde se setkávají vody Mississippi a Wisconsinu. Další místo obydlené tímto lidem označoval petroglyf na soutoku Otce vod s Rock River. Walls přejížděl prstem po meandrech a zastavil se ještě v New Bostonu ve státě Illinois na soutoku Mississippi s řekou Iowa a pak ještě o sto kilometrů níž na soutoku Mississippi s řekou Des Moines v Keokuku. Potom našel Walls ještě dva těsně sousedící petroglyfy na sever od dnešního Saint Louis, v místě, kde se Otec vod setkává s veletoky Illinois a Missouri a pln ledových vod se rozšiřuje do nedohledna.

A tak to šlo dál: soutok Mississippi a Ohia ve Fillmore ve státě Kentucky. Spojení s řekou Arkansas v Arkansas City, s Yazoo River ve Vicksburgu a s řekou Ouachita těsně před Baton Rouge. Dále Red River v okrese Concordia. Potom New Orleans, delta Mississippi a Mexický záliv. V tu chvíli

sobě zanechala písemné stopy či vzkazy budoucím generacím a aniž by kdokoli pochopil, proč její příslušníci tato veledíla budovali.

začalo kdesi hluboko ve Wallsově mysli poblikávat zvláštní jméno: Strážci řek.

Poslední nákres zobrazoval polohu posvátného místa na severu Mexika. Byla to stolová hora označená stejným petroglyfem se srpky měsíce, jaký se nacházel na soutoku Mississippi s jejími hlavními přítoky, jako kdyby se tam Strážci řek museli uchýlit. Walls ležel ve svém pokoji v El Pasu a říkal si, před jakou živelní pohromou asi musely evidentně tak vyspělé bytosti prchnout, že se natolik vzdálily korytu řeky a uchýlily se doprostřed jedné z nejvyprahlejších pouští na světě.

39

Walls se s trhnutím probudí. Na rameni se mu vrtí něco chlupatého. Ožene se a potvora odletí o kus dál. Obří mexický sklípkan. Nastraží uši a zachytí hedvábné šustění, které se šíří jeskyní. Rozsvítí čelní svítilnu a prohlédne si dunu, po níž se smýkal, dokud se záchranný člun nezastavil na břehu podzemní řeky. Krev mu ztuhne v žilách. Nesčetné hroudy písku pukají a z jejich útrob vylézají veliké chlupaté koule. Walls se několikrát zhluboka nadechne, aby

nepropadl panice. Duna je ve skutečnosti obrovským doupětem sklípkanů, kteří se po setmění probouzejí k životu.

Teď se sbíhají a vrhají do tmy tenké nitky lepkavé pavučiny, do níž polapí hmyz lezoucí v písku.

S očima upřenýma na pavouky sáhne Walls do lékárničky a píchne si dvě dávky morfia. Jeskyni teď ozařují poslední paprsky slunce přecházející po skalách stolové hory, takže teď vidí každý její kout. Je mnohem větší, než si představoval. Obrovský dom ukrývající v sobě obrovský hrob. Walls pohlédne na kostry ležící v písku rozpadající se na prach. Brnění conquistadorů, otlučené přilby a zrezivělé halapartny. O kus dál leží další lidské ostatky oděné do cárů jižanských uniforem. A ještě dál sombrera a špinavé tuniky mexických vojáků z 19. století. Wallsovu pozornost upoutá poslední skupinka mrtvol asi padesát metrů od Paddyho.

Desítka těl s vykloubenými údy spojených lanem, jejíž výstroj neponechává místo pro sebemenší pochyby o tom, jak skončila první expedice vyslaná Claybornem. Archeolog s hrůzou zjistí, že nešťastníky už zpola sežrali sklípkani.

Pozorně si prohlíží stěny ozářené pronikavým světlem soumraku a vidí, že v každé dutině skaliska se ukrývají celá hejna pavouků.

Ztěžka polkne. Jejich hnízdem není pouze duna, ale celá jeskyně. A možná i celá hora.

Walls otočí hlavu a podívá se na řeku tekoucí jeskyní.

Na jednom místě si všimne průrvy, skrze niž ledové vody padají do hlubin hory.

40

Obří sklípkani se sbalí do kompaktních kuliček, aby se schovali před světlem. Stěny jeskyně září tisíci ohni, ale archeolog dobře ví, že soumrak dlouho nepotrvá. Slunce už mizí na druhé straně skalní stěny.

Walls s ústy zkřivenými bolestí vstane a zamíří k výstroji válející se okolo Paddyho mrtvoly. Brzy najde, co hledá. Válec z uhlíkových vláken obsahující tři sta metrů zesíleného nylonového lana se sedákem. Tuto výstroj poslední záchrany používají horolezci v obtížných situacích ke slanění stěny poté, co se zbaví veškeré ostatní výstroje.

Walls si sedák upevní kolem pasu. Náčiní váží třicet pět kilogramů, on osmdesát. Může si nechat maximálně dvacet kilogramů výstroje. Walls se rozhodne pro lehkou lékárničku, cepín, několik porcí vakuovaného jídla a dvě náhradní baterie do čelní svítilny. Ještě přidá krabičku s fosforeskujícími signalizačními kolíky, kterými vyznačí

sestup, přičemž koutkem oka stále sleduje sklípkany, kteří se opět dávají do pohybu, a pak se opatrně nakloní nad propast.

Vzduch je cítit chladem a ledem. Propast se zdá být tak hluboká, že voda dopadající dolů nevydává žádný zvuk.

Walls zatáhne za knot signalizačního kolíku a jeho konec vzplane. Oranžové světlo jej oslepí natolik, že kolík upustí a sleduje, jak jeho řeřavá stopa vykresluje v temnotě světelné arabesky. Za chvíli je z kulatého plamínku jen nepatrná tečka, která zabliká a zhasne.

Walls se otočí. Na vaky od krve, kterou si infúzí vpravil do žil, dopadla skupinka sklípkanů tyčících se na zadních nohou a zuřivě pohybujících kusadly. Pochopili, že zatímco spali, spadl do jeskyně organismus plný šťávy a svalů.

Mrskají sebou jako o život, aby přivolali své soukmenovce.

Stěny jeskyně dáví tisíce pavouků, kteří dopadají do písku.

Walls nemá na vybranou. Zabodne do skalnaté žíly skobu a přiváže k ní konec nylonového lana. Ověří pevnost jištění, opatrně se zhoupne do prázdna a popustí lano o deset metrů.

Horečnatě si z ramen smete sklípkany, kteří ukončí svůj život pádem do hlubiny. Zavadí o něj sprška ochlupených těl. Pak se zdá, jako by to pavouci vzdali. Na horu se snese noc. Je to však jiná noc, noc věčná a hluboká, která se zavírá nad Wallsem nořícím se do hlubin země.

41

Walls visí na nylonovém laně, metr po metru je povoluje brzdicí karabinou a pozorně studuje stěny rýsující se ve světle jeho čelní lampy. Začalo to nenápadným třpytem ve tmě, jako kdyby se proud světla odrážel od diamantových žil uvězněných ve skále. Čím níž Walls slaňoval, tím chlad nabýval na intenzitě. Zpočátku ten pocit připisoval svému zranění, ale pak si všiml podivných oblaků mlhy obtočených kolem svazku světla jeho lampy. Teprve po několika vteřinách pochopil, že se mu v chladném vzduchu kouří od úst. Potom jako by se stěny propasti začaly přibližovat a Wallsovy zorničky se rozšířily při pohledu na obrovské ledové útesy mizející v bezedné hlubině.

Karabina cvakla a archeolog se zastavil. Vodopád vedle něj jako by zkameněl a vysochal v temnotě obří spirály zmrzlé vody. Chystá se pokračovat v sestupu, když vtom spatří šklebící se tvář vězně stěny a zadusí v sobě výkřik.

Vousy toho nešťastníka jsou prorostlé námrazou a prsty sevřenými v křeči se zarývá do ledu.

Walls zesílí světlo lampy na maximum. Všude, kam pohlédne, vidí desítky tváří a těl znehybnělých v bizarních pozicích. Rozlehlý hřbitov obydlený přízraky věčně uvězněnými v ledu. Mezi šavlemi a hákovnicemi, jejichž ocel vlivem chladu krystalizovala, se lesknou kovové kříže

a těžké medailony. O něco níž zahlédne archeolog kostry zvířat a ostatky indiánů. Podle oblečení a primitivních zbraní usuzuje na předkolumbovské Apače. Zdá se, že tu spočívají už celá staletí. Jejich těla jsou neuvěřitelně zdeformovaná, končetiny pokřivené a obličeje zploštělé pod tíhou ledu. Nejsou to jediní indiáni, s nimiž se Walls při svém sestupu do hlubin hory setká. Jejich těla jsou čím dál víc zkroucená a zčernalá mrazem. Všude jsou také pavouci zamrzlí v průsvitné stěně, tisíce černých kuliček, které do propasti za ta staletí napadaly.

Z odvíječe se ozve zvukový signál. Walls horečně pohlédne na počitadlo spojené s válcem: už jen deset metrů kabelu. Pět. Dva. Vlákno se zasekne. Walls namíří lampu směrem dolů. V dálce se světlo odráží od stěn, které jako by se spojovaly v úzkou soutěsku. Vydá ze sebe vzdech, který se okamžitě promění v obláček páry. Zpátky nahoru vylézt nemůže, baterie motoru válce je téměř vybitá. Nemůže ani pokračovat v sestupu s pomocí cepínu. Rozhodně ne s vnitřním krvácením. Na okamžik pomyslí na překvapení, jaké čeká archeology třicátého pátého století, až objeví jeho zmrzlou mrtvolu visící ve vzduchu, a z plna hrdla se rozesměje. Pochopí, že nemá na výběr, rozepne karabinu, mlčky roztáhne ruce a vrhne se do propasti.

42

Walls otevře oči. Tak tohle byla nejdelší klouzačka v jeho životě. Podívá se na hodinky, jejichž výškoměr se zastavil na tlaku 1100 milibarů. Matně si vzpomíná, že ve chvíli, kdy si odepnul sedák, ukazovala ručička 1037 milibarů. Nachází se tedy více než kilometr pod povrchem země. To znamená, že soutěskou klouzal ještě dlouho poté, co ztratil vědomí.

Walls cítí, jak se mu do břicha a pánve zakusuje bolest.

Dobrá zpráva je, že si nezlomil nic dalšího. Ta špatná je, že stále krvácí.

Znovu si píchne morfium a s námahou vstane. Ledový strop je tak nízký, že se stěží může postavit. V dálce rozeznává vchod do jeskyně. Přidržuje se výběžků vejde dovnitř a objeví prostornou místnost, jejíž stěny evidentně vyhloubila lidská ruka. Prozrazují to pravidelné ostré hrany zaoblené zubem času. Na druhém konci sálu je další průchod, jehož vrchol je zakončený svorníkem. Walls přejede prsty po vzpěrách a nahmatá velmi staré nápisy vyryté do skály. Čáry se navzájem prolínají jako žíly.

Další jeskyně je protáhlá jako chodba. Ve stěnách jsou vyhloubeny výklenky velikosti lidské postavy. Jsou zakryty koženými závěsy roztřepenými časem a připomínají lehátka námořníků rozmístěná podél chodbiček ponorky.

Walls posvítí do jednoho z nich a ztuhne při pohledu na letitou kostru ležící na boku. Mráz ostatky dokonale uchoval. Prohlédne si klouby. Opotřebování a velikost kostí odpovídají dvanácti– až třináctileté dospívající dívce.

Zemřela bez viditelného zranění či zlomeniny. Walls natáhne ruku a dotkne se dívčiny pánve. Kosti se mu rozpadají pod nehty, jako kdyby hladil sochu z písku.

Všimne si misky z pálené hlíny, kterou dívka drží v rukou, vezme ji a přičichne k ní. Dno pokrývá vrstva ztvrdlé a popraskané tmavomodré hmoty. Archeolog jí trochu seškrábne a přičichne k prstu. Zamračí se. Je pronikavě cítit lilií a plísní. A rybinou. Když ji chce přiblížit k ústům, celý jeho organismus se vzpouzí. Walls nádobu opatrně položí doprostřed kostního prášku. Postupuje chodbou a zjišťuje, že každá dutina ukrývá nejméně jednu kostru. Některé obsahují propletené zbytky těl: páry objímající se ve tmě, matky a děti, jejichž články prstů zůstaly spojeny i ve smrti.

Archeolog se otřese. Hromadná sebevražda. To pochopil, když všude viděl tu samou misku s modrou vonnou hmotou.

Manželé vraždící své ženy a líbající je přitom na rty. Matky podávající svým dětem lžičku jedu a tisknoucí je v náručí.

Walls si přiloží ruku na ústa, aby přemohl nevolnost, a zrychlí krok. Musí odsud co nejdříve zmizet.

Postupuje dál, přidržuje se stěny, aby neomdlel, a náhle si uvědomí, že ztrácí pojem o čase. Podle hodinek vstoupil do první jeskyně před necelými dvaceti minutami. Přitom

má pocit, že v tomto skalnatém labyrintu bloudí již několik dní. Došel k závěru, že tento podzemní komplex byl vybudován na místě přírodních jeskyní, které tito pravěcí lidé rozšířili a vzájemně propojili spletí chodeb vybavených větracími šachtami. Neskonale hluboké jeskyně, které se v té době musely nacházet na dně obrovitého kaňonu a jejichž vchod následně zasypaly postupné sesuvy půdy a pomalý pohyb zemských desek. Až nakonec ze vstupu do jeskyní nezbylo vůbec nic, jen rozsedlina, kterou se dostal dovnitř.

Walls vstoupí do místnosti tak rozlehlé, že stěží rozeznává její obrysy. Cítí, že mu cosi drhne o podrážky, sklopí oči a zjistí, že zem je zcela pokryta temně modrými rostlinami vznášejícími se na hladině oceánu těžkých šedých listů. Sluj zaplňuje stejná omamná vůně starých skal, lilie a mokré hlíny. Je tak silná, až má Walls pocit, jako by dýchal tekutinu. Ale zatímco předtím v podzemním pohřebišti jitřila jeho smysly, zde zklidňuje jeho mysl a uvolňuje svaly.

Walls zkonstatuje, že během staletí rostliny zcela porostly stěny a obsadily i strop. Jediné, co této invazi živé hmoty uniklo, je řada obdélníkových stél. Walls vykročí k první desce a slyší, jak se listy pod jeho podrážkami lámou jako sklo. Od chvíle, kdy začal vdechovat výpary minerálů vznášející se kolem něj, bolest ustupuje.

43

Walls se zastaví před první stélou, jejíž vrchol je o hlavu výš než on. Deska je dokonale hladká. Chlad mramoru, prašný dotyk vápence a tvrdost žuly. A také zářivost diamantu.

Náhle Walls odtáhne ruku. Najednou získal pocit, že deska, jíž se dotýkal, začala dýchat. Či spíše pod dotekem jeho dlaně měkla, jako by začalo ožívat její vlastní teplo. Walls se konečky prstů opět dotkne kamene. Je jako kůže. Ještě podivnější však je, že se archeolog usmívá jako malý chlapec a že se necítí veselý ani spokojený, ale skutečně šťastný. Dokonce tak šťastný jako ještě nikdy od jednoho odpoledne v osmi letech na břehu řeky Pearl. Toho dne jej dědeček vzal místo školy na výlet a společně si vyrazili ve starém otlučeném pick-upu značky Ford. Wallsův úsměv se rozšíří. Najednou se jeho rty začnou pohybovat a on se přistihne, jak nahlas vypráví tuto scénu, která se mu zjevila z minulosti.

„Safraporte, Gordone, ty hlavo dubová, když budeš každej den chodit do školy, dozvíš se o životě velký kulový!

Já tě naučím věci, na kterých opravdu záleží, třeba kouřit bez nebo chytat pstruhy na mouchy.“

„Pstruzi jedí mouchy, dědo?“

„Jo, ale my jim dáme mouchy, který se nejedí. A tak je dostaneme. A pak si je opečeme na horkým kameni. To taky

neumíš, viď? To je tou školou. Škola vyrábí blbce v obleku, který si uměj akorát tak koupit pstruha zabalenýho do celofánu. Takhle bys chtěl dopadnout, Gordie? Pstruh v celofánu?“

„Ne, dědo.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Walls si otře slzu. Maličkou slzičku lítosti. Na ten den plný dokonalého štěstí s dědečkem už úplně zapomněl. Bylo to týden předtím, než stařec upadl do kómatu. Od té doby se Walls na břeh řeky nikdy nevrátil. Zatímco přejíždí prsty po měkkém a teplém kameni, před očima mu vyvstává tento obraz: pick-up vystupující po poslední stráni a zlatě se vinoucí řeka Pearl třpytící se mezi stromy… Slyší vítr v jehličí borovic a šplouchání řeky. Dědeček po jeho boku rozkládá teleskopický prut a upevňuje starý naviják, jehož mechanismus cvaká do ticha. Starcova silueta je ještě průhledná, ale jeho obrysy a okolní krajina se postupně zaplňují barvami.

„Hej, Gordie, kolik pstruhů myslíš, že chytíš, když se budeš vznášet v oblacích?“

Gordon zamrká v mihotavých odrazech slunečního světla. Je mu devět let. Pod kraťasy je nahý a jeden prst na noze mu vyčuhuje dírou z tenisky.

Dědeček stojí na břehu, kreslí do vzduchu zvláštní osmičky a jemnými pohyby zápěstí dodává prutu správný

směr. Gordon sleduje pestrobarevnou falešnou mouchu, kterou stařec přivázal na konec vlasce. Plastová potvůrka se přibližuje k hladině, aniž by se jí kdy dotkla. Míjí ji a prolétá kolem ní, na okamžik se zastavuje těsně nad pěnou, znovu vzlétá a přistává o kus dál, aby se mohla pustit do dalších akrobacií.

„Je ti to jasný, Gordie? Je to úplně stejný, jako když sbíráš smetanu z mlíka v misce. Když zabereš moc, smetana se rozpadne a máš co dělat, abys ji pochytal, než klesne ke dnu. S tou mouchou je to stejný. Nesmíš tu pěnu rozbít, protože to mouchy nikdy nedělají. A když to uděláš, pstruzi, protože nejsou blbí, hned poznaj, že jseš kluk, co ztrácí čas ve škole, místo aby se učil opravdu důležitý věci.“

„A kakao?“

„Co je s kakaem, Gordie?“

„Je to jako kakao v mlíce?“

„No to bych řekl Jinak se tam udělaj žmolky.“

Na dědečkově tváři se rozzáří široký úsměv, jako by si náhle vzpomněl na nějaký dobrý vtip.

„Zatraceně, ty kluku jeden, to je ono, tys na to kápnul!

Na hladině řeky nikdy nesmíš nadělat žmolky, jinak pstruzi uvidí, jak tady mácháš prutem jako nějakej vozka, a smíchy si polámou kosti.“

Stařec se svýma černýma očima zahledí do Gordonových a ten v nich s překvapením zahlédne záblesk pýchy na vnuka.

„Víš ty co, Gordie? Ty nejsi tak blbej jako tvůj táta, víš o tom? To, co jsi pochopil za pár vteřin, jsem mu musel vysvětlovat celý dny. Kakao? Gordie, ty kluku zlatá! Když teď víme, že máš pod čepicí, musíš mi slíbit, že nebudeš chodit do školy víc jak dva dny v týdnu.“

„Slibuju, dědo.“

„Jinak se z tebe stane jeden z těch blbců v obleku, co čůraj do řeky.“

Gordon polkne. Dědeček ho potajmu pozoruje.

„Doufám, že nečůráš do vody.“

„Ne, dědo, nikdy.“

„Přísaháš?“

„No… a potoky se taky počítají?“

„Safraporte, Gordie, no jistě že se počítají! Nečůrá se do řek ani do potoků!“

„Ani do struh?“

„Ani do struh, panáčku. Co bys tomu řekl, kdyby se ti pstruzi vykadili do postele?“

„A plivat se může?“

„Jó, plivat, to jo.“

Oba začnou plivat a řehtají se u toho jako malí kluci.

Najednou dědeček zvážní, znovu začne jemně pohybovat zápěstím s prutem a tajemně pronese: „Poslyš, Gordie, už jsi někdy pil vodu z řeky?“

„Ne, dědo, maminka říká, že je špinavá.“

„Tvoji mámu mám rád. Když byla malá, byla to kočka, ale co žije s tvým tátou, kecá samý hovadiny. Špinavý jsou chcanky a ne voda z řek. Teď se musíš napít, chlapče. Musíš do sebe nechat vstoupit řeku.“

Dědeček položí prut, dřepne si a nabere do dlaní trochu vody. Naznačí Gordonovi, aby podřepí vedle něj.

„Přivoň si k ní, Gordie.“

44

Gordon přiblíží nosní dírky ke starým vrásčitým rukám. Na dně nádoby z dlaní se ta trocha blátivé vody snaží protéct mezi prsty. Chlapec se skloní, aby si přivoněl k vodě v dědečkových rukou, a na hladinu dopadne několik kapek.

Jeho nosní dutinu zaplaví silná vůně kůže a pryskyřice.

Vůně starce. Gordon se skloní ještě víc, aby zachytil další pachy.

„Cítíš to, Gordie?“

„Jo, dědo. Cítím vodu.“

„Houby, chlapče, to je školácká odpověď. To je, jako kdybys mi řekl, že kytka voní jako kytka nebo že hovno smrdí jako hovno. Voda jen zachycuje a přenáší vůně řeky.

Jako alkohol v parfému. Bez parfému všechny vůně zmizí.

Díky alkoholu tam zůstanou a alkohol cítit není. Chápeš to, nebo jseš blbej?“

Gordon dotčeně nasaje výpary linoucí se z dědečkových rukou. Slyší jeho silný hlas tančící ve větru.

„Vůně řek, to je soubor všech vůní, který si voda nese s sebou, když protéká všema možnýma místama. Všechny břehy, všechny přítoky, všechny města a všechny silnice. To musíš cítit, než se napiješ, Gordie. Jinak je to, jako bys pil chcanky. Ale honem, protože vůně se vypařují a voda umírá, když ji má člověk moc dlouho v dlaních.“

Gordon zavře oči a z plna hrdla se nadechne. Cítí hlínu, teplé kameny, řasy a bahno. Pachy řeky, které jeho nosní dírky rozkládají, se postupně mění v obrazy dalších míst, kterými řeka protekla, než se dostala až sem. Zalesněné břehy vonící po anýzu a piniových oříšcích, pole, jež jsou cítit pšenicí a kukuřicí, břehy lemované dálnicemi páchnoucími po asfaltu a výparech nafty. Ve slepém rameni řeky se rýsuje mlžný a nepřístupný břeh. Tady v té vůni je tma. Na nebi svítí měsíc. Na břehu zpozoruje Gordon propletenec větví a kořenů. Cítí mech a shnilé řasy, ale na povrchu tohoto obrazu se vznáší ještě jiný, kovový pach, který Gordon nedokáže identifikovat. Jeho chuť přitom zná.

Je to chuť masa a starých rezavých hřebíků.

Gordon ucítí na rtech dědečkovy hrubé prsty. Do úst mu nateče voda z řeky. Polyká pachy a obrazy jeden po druhém.

Cítí, jak do jeho nosní dutiny proniká vzdálená chuť nafty, a zašklebí se. Potom přijde kovový pach, který konečně rozpozná. Tu chuť cítil pokaždé, když se říznul nožem, pokaždé, když si cucal zraněný prst, aby slinami vyčistil ránu. Chuť krve. V obrazu mlžného břehu, který tento pach doprovází, spatří Gordon náhle tělo uvězněné ve spletenci větví a kořenů. Patří dívence se zčernalým rozkládajícím se masem plovoucí na hladině. Sem tedy ten, kdo ji na cestě ze školy zavraždil, ukryl její tělo.

Dívenka na Gordona hledí skelnýma očima. Její změklé prsty podobné řasám jako by jej zvaly k sobě. Gordon vykřikne hrůzou. Kdesi v dálce cítí, jakjím lomcují dědečkovy sukovité ruce. Otevře oči. Bzučení hmyzu. Břeh.

Odlesky slunce na pohybující se hladině řeky. Dívčina mrtvola zmizela.

45

S očima plnýma slz Walls dál ohmatává stélu nacházející se na konci jeskyně plné květin. Vzpomíná si, že když dědeček uslyšel jeho křik, sám se vody napil a jeho tvář zesinala.

Poté co chlapce ukonejšil, se chopil prutu a opět začal mávat

mouchou nad hladinou. Dlouho mlčeli a slzy chlapci nakonec vyschly. S pohledem upřeným na řeku stařec pronesl:

„Promiň mi to, Gordone. Netušil jsem, že v tý vodě je krev.“

„Ta holčička je mrtvá?“

„To bych řek, chlapče. Ale možná se to stalo už před lety. Voda řek si na takový věci pamatuje dlouho. I takový pachy přenáší. Jsou to její vzpomínky. Necháš si to pro sebe, Gordie?“

„Myslíš jako tajemství?“

„Jo, chlapče. Přesně tak. Pokud se teda nechceš nechat zavřít do cvokárny, připoutat k posteli a ládovat do sebe růžový pilulky. Jó, synku, teď je to na tobě.“

Stařec se postavil za Gordona a vzal jeho ručky do svých, aby vedl pohyb prutu. Dlouho sledovali, jak umělohmotná moucha poletuje nad pěnou, a pak Gordon spatřil, jak se na hladinu vynořily tlamičky plné ostrých zubů.

„Pstruzi, dědo! Jsou tady.“

„Vidím je.“

„Proč neberou?“

„Berou, chlapče. Ale jelikož jsem tam nedal háček, nic jim nehrozí.“

Gordon se otočil na usmívajícího se dědečka.

„Jak je teda ulovíme?“

„Nechci je ulovit. Nejdřív tě to chci naučit. A potom, až budeš mít grif, tam dám háček, jednu z těch slečinek si opečeme na horkým kameni a pěkně si na ní pochutnáme.“

Znovu se odmlčeli. Šplouchání řeky. Vůně mokré trávy.

„Dědo, ve vodě byla ještě jedna vůně. Hrozně blízká.“

„Vůně síry a slámy, viď? Ty kluku jeden. To proto, že řeka teče spoustu kilometrů podél polí starýho Barneyho na druhý straně kopce. Cítils v pozadí taky chuť kyselých bonbonů? To proto, že ten starej idiot Barney leje na slámu hnojivo s arsenem! Takhle tráví krávy, lidi i ryby najednou.

Chápeš to, Gordie? Barney chodil celý dětství do školy.

Tam ho naučili, že z pohnojený půdy vzejde čtyřikrát tolik slámy. Proto se z něj stal takovej hnusnej travič. Ale věř mi, chlapce, ty svý zatracený prachy získaný znečišťováním vody si s sebou do hrobu nevezme, to ti přísahám na Strážce řek.“

Walls se ve tmě zachvěje. Prsty škrábe do měkkého masa stély. Náhle si vzpomněl na tetování, které měl jeho dědeček na předloktí. Velmi staré tetování, zpola smazané časem a vráskami. Dva srpky měsíce rámující modrou vlnovku. Walls si na něj vzpomíná tím spíš, že když stařec vedl jeho ruku, aby prutu vtiskl správný pohyb, měl je vždy přímo před nosem. Strážci řek. Ne nadarmo mu toto slovo vytanulo v paměti, když pokřtil členy toho podivného rodu, který vykopal všechny ty jeskyně podél Mississippi. Bylo v něm uloženo od dětství. Ode dne, kdy jej dědeček na

březích řeky Pearl zasvětil. Vše vycházelo z tohoto dne a vše se k němu opět vracelo. I to, že se teď nachází zde, na dně této propasti, a přejíždí rukama po stéle. Walls byl nyní přesvědčen, že ho toto místo k sobě přilákalo a postupně zredukovalo jeho existenci na několik čím dál menších kruhů, jejichž středobodem byli Strážci řek. Vzpomíná si, jak se obrátil k dědečkovi a zeptal se: „Dědo, kdo je Strážce řek?“

„Kdože?“

„Strážce řek. Tos právě řekl.“

Dědeček se na vnuka zahleděl se zvláštním svitem v očích. Potom mu rozcuchal vlasy a odpověděl: „Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíš, Gordie. Ale to s tím kakaem v mlíce, tos teda vymyslel dobře.“

Pak odvrátil zrak. Tesně předtím však Gordon zachytil jiskřičku šibalství planoucí ve starcových panenkách.

Hlasy se vzdalují. Obraz mizí. Ticho. Walls vdechuje modrou vůni, která jej obklopuje. Bolest ustala. Už nekrvácí.

Chápe, že tak jako každá řeka jednou doteče do moře, on právě dorazil na konec své cesty. Ústí řeky Walls.

46

Walls dojde do poslední místnosti. Nehybný prašný vzduch je prodchnutý přízračným světlem. Pátrá očima v temnotě.

Světlo jako by vycházelo odevšad. Pak pochopí, že září samotný sál a že pravěké bytosti si toto místo zvolily pro jeho fosforeskující skály. Místo setkání. Či spíše místo kultu, jak naznačují nespočetné fresky zdobící zdi. Stupínky vytesané do stěn tvoří obrovské kruhové schodiště, jež stoupá jeskyní a ztrácí se ve tmě.

Archeolog

opatrně

postupuje

měkkým

pískem

pokrývajícím podlahu jeskyně. Několik posledních vteřin dopadá světlo jeho lampy na jakýsi hranol, který jej opět odráží, a čím víc se Walls přibližuje, tím více hranol světlo rozkládá. Je velký, pravoúhlý a průsvitný. Jiskří tisícem ohňů. Dokonale opracovaný monolit z ledu, jehož povrch odráží světlo jako plošky diamantu.

S tím, jak se monolit rozzařuje, fosforeskující skály jako by se postupně rozšiřovaly. Jako by hranol byl živý, zahříval se a vyzařoval čím dál víc. Walls už je od něj jen pár metrů, když si všimne siluety uvězněné uvnitř. Rozpoznává obrysy lidské postavy sedící se zkříženýma nohama. Velice stará mumifikovaná žena, jejíž tvář zkamenělá mrazem zůstala po staletí zcela nedotčená. Sedí tam odnepaměti a otevřenýma očima hledí do prázdna a do tmy. Ti, kteří ji v tomto

ledovém hrobě zazdili, jí zvedli ruce a obrátili je dlaněmi ven. Její krk zdobí přívěsek: třpytící se slza jantaru připomínající v záři lampy kapku zlata.

Walls se ledového povrchu monolitu dotkne prstem.

Jeho mysl zaplaví kaluže barev. Vysoké vonící stromy zarostlé mechem. Spodní část kmenů se topí v moři kapradí a trní. Jejich vrcholky se ztrácejí vysoko nad nimi ve spleti větví tak husté, že se zdá, jako by nebe bylo ze dřeva. Les v době, kdy lidé obývali Zemi teprve krátce. V průvanu čerstvého vzduchu obklopujícího Wallsův obličej se vznáší vůně kůry a hub. Pod nahou a špinavou kůží cítí borové jehličí. Pod břichem má lože z lišejníku. Má pocit, že se jeho končetiny prodlužují, svaly se obalují masem a jeho kůže se zesiluje. Srdce mu bije čím dál pomaleji. Dýchá lépe, hlouběji, svobodněji. Tělo sportovce, plné života a síly.

Walls se s úsměvem noří do tmy. Našel v této mysli, jež mu nepatří, nějakou vzpomínku. Je ještě čerstvá, stará teprve několik hodin. Dvě potem zalitá těla v objetí před plameny lesního ohně.

V ruce svírá ňadro patřící ještě téměř dospívající dívce.

Tiskne se k němu velice mladá žena. Právě oslavila sedmnácté narozeniny a na krku má přívěsek ve tvaru slzy jantaru, který září ve světle plamenů. Walls cítí, jak mu svými obratnými prsty vkládá přirození do svého. Pomalu se noří do jejího teplého břicha. Žena zasténá bolestí a muž se zklidní. Jeho pohyby se zpomalí a prohloubí. Dívka se

vzepře a schoulí. Muž cítí, jak se její přirození stahuje kolem jeho. Žena se napřímí a kousne ho do ucha. Muž jí položí ruku na rty, aby utlumil její křik, a vyvrcholí v ní. Pak se obě těla položí na zem a odkulí se. Dívka se k němu přivine.

Z jejích ňader a podpaží se line vůně anýzu. Zašeptá jméno svého milence.

47

„Eko?“

Spící lovec tlumeně zavrčí. Usnul přímo na zemi, s tváří přitisknutou na vlhkou půdu, aby pára vycházející z jeho úst neprozradila jeho přítomnost. Vzduch je cítit mechem, smůlou a vychladlým popelem. A také svítáním, tou zvláštní vůní, která každé ráno doprovází smrt tmy. Sladká vůně složená z otvírajících se květů, kamene a rosy. Otec zanedlouho vstane, jeho bílé světlo již dopadá na širé pláně.

Teď je ještě na druhé straně ohbí Matky a tmou zatím proniká jen tenký proužek stříbrných paprsků. Eko zase usíná, ale vtom ucítí, jak se mu do ramene zaryjí nehty.

Hlas, který mu šeptá do ucha, je plný strachu.

„Eko! Akiami nak akila! Lekek sialom!“

Lekek sialom. Vlci se blíží. Lovec sebou trhne a napne svaly. Otevře oči. Skrz stromy k nim proniká šedé světlo.

Eko natáhne paži a položí dlaň na zbytky ohně, které před několika hodinami zakryl zeminou. Ohniště je vyhaslé a studené, Vzduch ale ještě voní teplem, přesněji řečeno pečínkou, opečeným studeným masem. Tuto vůni cítila Neera ve spánku. S trhnutím se probudila o pár minut dříve než on. O pár minut pozdě.

Eko se probírá prsty popelem, až nahmátne kus kosti obalené zbytky masa a hlínou. Pokouší se jej zahrabat hloub, ale ví, že vůně stoupá nad tábořiště již celé hodiny a pak se mísí se vzdušnými proudy, které vanou lesem. Eko se na sebe zlobí. Milovali se s Neerou tak, že usnuli a zapomněli na nebezpečí.

Již čtyři dny společně s dalšími lovci prchali bez přestání na sever. Byli jediní přeživší z prvního kmene měsíčního rodu. Kmene Neera.

Začalo to v poslední čtvrti Měsíce deštěm jako před Potopou, který se snesl na velké pláně. Liják byl tak silný, že když lovec zvedl ruku před sebe, ani ji neviděl. Takhle pršelo celý týden, načež déšť ustal tak náhle, jako se spustil, a pod tlustým poklopem černých mraků se začaly dít podivné věci.

Netopýři žijící v jeskyních spolu s příslušníky kmene se jali útočit na ženy a děti, zamotávali se jim do vlasů a zahryzávali do krků. S těžkým srdcem s nimi proto

Měsíčňané museli začít bojovat ohněm a šípy. Jednoho večera, kdy se konaly slavnosti a v průvodech bránících jeskyně Neg byly zapáleny velké ohně, zase jako by o rozum přišli motýli. Vzduch začal vibrovat, jako by se v něm třepotaly miliony křídel. Stráže poslaly všechny děti domů. Lovci kmene se shromáždili okolo plamenů se svými kopími. Armáda můr se vrhla do ohňů, jako by je chtěla sežrat. Následujícího rána nalezli Měsíčňané jen silnou vrstvu spálených křídel, která místy dosahovala výšky člověka.

Několik hodin před velkým neštěstím postihla ta podivná nemoc včely. Krátce po svítání šli Měsíčňané nasbírat med do dutých kmenů, které svatému hmyzu Gaii sloužily jako úly. Našli je prázdné až na několik mrtvých larev rozcupovaných šílenými dělnicemi. Na zpáteční cestě na ně zaútočily rozzuřené roje.

Ti, kteří výpravu přežili, dorazili do jeskyní, které stráže utěsnily, dokud si mračna včel nenajdou jinou kořist.

V hrůze vyprávěli ostatním příslušníkům rodu, že za svou spásu vděčí jedině stádu jelenů, kteří zrovna přecházeli přes pláň a krvelačný hmyz odlákali.

48

Ještě téhož večera na rod zaútočila tlupa divokých lidí ze severu. Lovci bez duše zpoza mlhy, se snědou pletí a téměř kulatým obličejem, přišli potají ve skrytu úskoků přichystaných Nepřítelem. Nosili brnění z medvědí kůže a byli vyzbrojeni kyji vyrobenými z mamutích kostí.

Nemluvili jazykem lidí, kteří myslí. Rozpárali břicha hlídkám a spícím dětem nelítostně rozsekli lebku. Pak povraždili muže, znásilnili ženy a kameny jim rozdrtili tváře.

Kmenu Neera a jeho předsunuté hlídce se podařilo uniknout tajnými chodbami, které se klikatily podzemím. Na povrch se vynořili asi sto metrů od Velké řeky a od té doby prchali podél břehů potoků a zahlazovali stopy, jak to umějí jen Měsíčňané. Zastavili se vždy jen na pár minut, aby zklidnili srdeční tep a ulevili namoženým svalům. Dávali si dobrý pozor, aby nezanechali otisky v blátě a nezlomili sebemenší větvičku. Postupovali rychle, tak, jak to umějí jen Měsíčňané.

Druhého dne za soumraku, když dorazili na okraj lesa jménem Kaírn, příslušníci kmene Neera a jeho hlídky dlouho nasávali větry vanoucí proti nim a poznali, že divoši definitivně ztratili jejich stopu. Od té doby rušilo ticho jen vzdálené vytí vlků. Les byl tak hustý, že v něm nikdy

nepršelo. Měsíčňané postupovali mezi obrovskými stromy a stěnami trní a neustále upírali zrak vzhůru v naději, že se objeví Otec. Paprsky však štítem větvoví nedokázaly proniknout, a tak zůstal Otec neviditelný.

Následujícího dne za svítání se Eko v ptačím jazyce zeptal lesního kosa a dvou sov vracejících se z lovu na to, co viděli. Od předešlého večera se na kraji velkého lesa nic nepohnulo, až na krkavce, kteří se náhle vyloupli na obloze, a smečku velkých vlků směřujících na sever. Zatímco Eko překládal kosí trylky, Neera byla příliš vyčerpaná, než aby reagovala. Stejně už bylo příliš pozdě.

Eko se podívá na vychladlý popel. To on měl ten hloupý nápad zapálit oheň, aby jim pomohl zapomenout na déšť, zimu a divochy. A aby lépe viděl na Neeřinu měděnou pleť, když se s ní miloval. Potom snědli pár kousků masa, jehož vůně přilákala vlky.

Neera nechala svou mysl vzlétnout nad koruny stromů a vstoupila do mysli vůdce ve chvíli, kdy smečka vlků vcházela do lesa. Cítila, jak klade mokré tlapy na mech. Byl to velký černý vlk, štíhlý a svalnatý. Zvedl tlamu plnou tesáků, zavětřil slabou vůni masa visící ve vzduchu a rozpoznal i odér jiného masa, šťavnatějšího a křehčího.

Velký vlk tu vůni znal. Málokdy měl příležitost je okusit, ale to maso bylo tak chutné, že si nevzpomínal, že by kdy

ochutnal nějaké lepší. Přijde mu vhod. Noční lov příliš úspěšný nebyl.

Když Neera uslyšela, jak bestii zakručelo v břiše, zachvěla se. Zatímco vlk větřil maso, vyprázdnil močový měchýř na koberec mechu. Proud tmavé moči, z níž stoupala pára, vyvolal u ostatních vlků vytí. S roztřesenými koleny vůdce zavrtěl ocasem na znamení, že se smečka má rozptýlit. Vlci se znovu dali do pohybu, plížíce se mezi stromy neslyšně jako armáda přízraků. Právě v tu chvíli se Neera s trhnutím probudila.

V dálce zapraská suchá větev. Neera ztuhne a zadrží Eka, který se pokusí vstát.

„Eko! Arkan kiel anlat siom!“

„Kielo Neera, Eko kan.“

„Nak kielo! Eko nak kan!“

Neera zuří. Má strach. Eko se dívce zahledí do očí.

Pochopil, že se musí vrátit sama do sebe, aby zjistila, co vlci chtějí. Ve chvíli, kdy její mysl opustí tělo a to zůstane samotné a prázdné, je Aikanka nejzranitelnější. Tehdy jí nesmí přestat bít srdce, jinak hrozí, že její mysl bude navždy bloudit na pomezí světů.

Neera položí hlavu Ekovi na rameno a ten k ní tiše promlouvá a hladí ji po vlasech. Dívka se zachvěje a dotkne se slzy jantaru v přívěsku. Zvrátí oči a ty zcela zčernají. Její tělo v lovcových rukou ztěžkne.

49

Neera opět vstoupila do těla vlka, jehož srst se chvěje vzrušením. Smečka už je nebezpečně blízko. Dívka rozšíří nozdry zvířete a snadno zachytí pach svého vlastního masa svinutého v Ekově náručí. Vůně jejího milence naplní vlkovu tlamu slinami, zatímco naprázdno cvaká čelistmi.

Neera prochází jeho myslí a nijak ji nepřekvapí, když v ní najde útržky myšlenek a záblesky inteligence. Proniká do nejzazší hloubky instinktivní paměti zvířete. Vlk se začal rozpomínat, vybírat obrazy a uchovávat je. Už si dokonce přidělil jméno. Jmenuje se Kra, což je hrdelní zvuk označující v jazyce vlků oheň. Aby upevnil svou autoritu, připsal ostatním členům smečky názvy pachů, masa a zvuků: Grom, Gral, Rumelk, Raan a Rak.

Rak je samice, vůdcova oblíbenkyně. S Krou na sebe několikrát zavrčeli a vyměnili si náznaky úvah. Přemýšlejí, domlouvají se. Rak Kru šíleně miluje. Nosí v sobě jeho potomstvo. Je březí, ale ještě ne zakulacená. Je to zdaleka nejkrutější členka smečky. Neera cítí, jak se přibližuje a očichává Krovu srst. Samice zavrčí a kousne vůdce do hřbetu. Ten ji jediným pohybem čelisti odstrčí. Vlčice zaznamenala Neeřinu přítomnost. Není jen vychytralá, nýbrž přímo inteligentní. Dívku přepadne strach. Ví, že od takové směsi zlovolnosti a podlosti se nedá čekat žádná lítost.

Samice si Kru nechce pohněvat, a tak se vzdálí. Slíbil jí

první kusanec, první maso. Rak si vybrala pramínek šťavnatého pachu, který je cítit čirou močí a krví páření: pach Neery. Vlčice pochopí, že když se zakousne do ležícího těla, z nějž se tento pach šíří, osvobodí Kru od toho, co do něj vstoupilo. Kráčí několik centimetrů za vůdcem.

Vyčkává. Je připravená.

Neeřina mysl pronikne ještě hloub do mysli šelmy.

Překoná kompaktní masu primitivních emocí, hněvu a strachu. Hluboko pod nimi nachází staré vzpomínky zvířete. Obrazy pocházející z doby, kdy byl obyčejným vlkem. Bylo to před dvěma dny. Potom se stal něčím jiným.

Neera se soustředí. Aby vůbec měla nějakou naději porazit to, co se blíží, musí přesně znát jeho podstatu. V duchu třídí obrazy, které se míhají v primitivní paměti zvířete. Zarazí se.

50

Vlkova paměť je plná nejasných šedivých obrazů.

Nejsou to jeho vzpomínky. Jeskyně Neg. Neera vidí děti kmene, jejich polámaná tělíčka pod zakrvácenými kožešinami. Vidí také podřezané muže s obličeji zborcenými pod údery kyjů. Všude kolem jsou křičící a bránící se ženy.

Neera zasténá bolestí. Právě poznala svou sestru z trojčat Eklu, Aikanku jako ona. Dívka se ze všech sil vzpouzí mnohem silnější bytosti, která ji drtí a dusí. S pohledem upřeným do Ekliných očí zanoří divoch čepel do jejího masa a rozpárá jí břicho. Neera ucítí v nosních dírkách pronikavý pach krve a vnitřností. Snaží se té vzpomínce uniknout.

Nedaří se jí to.

Divoch se odvrátí od Ekliny mrtvoly a zvedne zrak.

V podzemí Měsíčňanů osvětlují pochodně další divochy ležící na dalších obětech. V hlubinách jeskyně se rozezvučí roh. Útočníci právě pochopili, že mladá Aikanka a její hlídka uprchly podzemními chodbami. Náčelník divochů vstane a s řevem se vrhne do chodeb, rozrážeje vzduch masou svého těla. Má strach.

Ve vlkově mysli vytane další obraz. Divoši vyšli na povrch poblíž Velké řeky. Náčelník nasává vzduch.

Rozšířenými nosními dírkami zachytí vůni ženy a pižmový pach několika dospělých mužů. Rozloží pach samice. Běží obklopena svými tělesnými strážci. Pachová stopa, kterou za sebou nechává, je cítit potem, kůží a ženským přirozením.

Divochovi se rozbuší srdce. Pozvedne kyj a ukáže směr, kterým se uprchlíci vydali.

Neera se ze všech sil drží vlkovy paměti. Divoši se už hodiny pokoušejí zběhy dostihnout. Vědí, že prohráli.

Rozzuřený a vyděšený náčelník očichává drn trávy, když vtom nad ním zakráká hejno krkavců. Eklin vrah zvedne oči

k nebi posetému chomáčky mraků. Mozek mu provrtá příšerná bolest. Z úst a nosu mu začne stříkat krev a divoch klesne na kolena do mokré trávy. Lovci jeho rodu stojící kolem se jeden po druhém hroutí.

Neera vidí, jak se zem vzdaluje. Na kraji vědomí cítí, jak se jí tvoří chrupavčité výrůstky a tělo se pokrývá peřím. Její rty náhle ztvrdnou, prodlouží se a zahnou, načež se pootevřou a vydají dlouhé zakrákání. Vítr jí ovívá peří.

Vzduch je cítit mršinami a trusem. Všude kolem se třepotají křídla a zní ptačí křik.

Očima vůdce krkavců Neera spatří v dálce divochy ležící na pláni. Instinkt jí přikáže, aby se na tu snadnou kořist vrhla, avšak do její mysli vstoupilo cosi, co ji přinutí zahnout na sever. Pták opět zakráká a v odpověď zazní záplava chraptivých výkřiků. Pomalu mění směr a kormidluje celou svou armádu, která se jako pohybující se kruh otáčí správným směrem. Kdesi daleko před nimi cválají po pláni šedé obrysy. Ještě o něco dál zahlédne krkavec živou stěnu velkého lesa, kterému lidé říkají Kaírn.

To, co se zmocnilo jeho mysli, mu nakáže doletět k těm tvorům dřív, než se dostanou ke stromům. Krkavec neví proč. Jeho primitivní mozek už začal krvácet. Nechápe obrazy, které se v jeho mysli míhají. Krkavci jsou příliš jednoduchá zvířata. Bytost, která se jej zmocnila, to ví, ale neměla na vybranou. Pod Otcovým světlem se nemůže pohybovat bez tělesné schránky.

V krkavcově mozku cosi vlhce praskne. Ze zobáku mu vytečou chuchvalce krve. Svaly v křídlech napíná až do přetržení, ale přesto ztrácí výšku. Bytost zuří. Rozptýlila se do myslí ostatních ptáků, aby zvýšila své šance na přežití, ale ti nejméně odolní už padají k zemi. Z řady jeskyní se náhle vynoří smečka vlků, která zkříží opeřencům cestu.

Umírající krkavec se otočí kolem křídla a udělí tak celé skupině poslední povel. Potom se bytost odloučí od jeho mysli, zatímco ptáci dopadají z nebe na zem a odskakují od ní jako kamení.

51

Neera si prohlédla všechny obrazy. Nejnovější vzpomínky jsou tak čerstvé, že ve vlkově mysli ještě nejsou úplné. Jsou teprve pár hodin staré. Některé z nich vznikly teprve před několika minutami. Jiné dokonce před pár vteřinami.

Vytvářejí se postupně, namáhavě, jako kdyby vlk, či spíše bytost, která jej ovládá, jen stěží chápala, co se děje. Obrazy se však zaplňují, o tom není pochyb. Neera si musí pospíšit, aby vzpomínky stihla projít dříve, než bytost pochopí, že už s vlkem není sama.

Neera sebou trhne. Narazila na bytost v hloubi vlkovy mysli. Chvěje se a roste. Vypadá jako naoranžovělá koule uvězněná v mozku šelmy. Je horká, temná a zářící jako láva.

Neera ucítí absolutní zlo, jež se z koule šíří, a ztuhne.

Pochopí, že k táboru se blíží Nepřítel a že s vlky nemůže bojovat jako s vlky, ale jako s nositeli této síly, která je pohání a pomaličku zabíjí.

Starý vůdce smečky se zastaví. Nasává nehybný vzduch.

Vlčice popojde a zahledí se Krovi do očí. Očichá ho a olízne mu čenich. Z jejího hrdla vyjde dlouhé zavrčení. Neera zachytí tento zvuk, jehož vibrace se šíří skrz kouli a ve vlkově mysli se proměňují v primitivní slova.

„Proč Kra stojí?“

Kra zakňučí bolestí. Každé slovo vyvolává v jeho mozku další krvácení. Pootevře tlamu a podrážděně zavrčí.

„Klid, Rak! Melkgrom! Zlá slova!“

Koule vyšle do vlkovy mysli velkou kaluž světla. Pálení se stává nesnesitelným. Šelma tak trpí, že uprostřed slov-zvuků promluvila vlčí řečí. Vlčice nakloní hlavu a velkýma žlutýma očima se na Kru zahledí.

„Melkgrom, Kra?“

Mozkem šelmy se šíří další vibrace. Starý vůdce se snaží odpovědět, ale nedaří se mu to. Krvácí. Umírá. Neera vyšle vlčici duševní vzkaz. Řekne jí, že lidé jsou ozbrojení a že se musí vrátit, dokud je ještě čas. Vlčice očichá Krovu srst.

Naježí chlupy. Z její tlamy vyjde tlumené zavrčení.

„Kdo je v Krovi?“

Bytost, která se vlka zmocnila, dostane strach. Nechápe, proč už se jí nedaří komunikovat přímo s jeho myslí.

Analyzuje pachy, které vlčice zachytila na povrchu vůdcovy srsti: lidský pach, pach ženy. Vlčice okamžitě ohrne pysky, ale vlkovy silné čelisti jí mezitím sevřely hrdlo. Tesáky šelmy se noří do chrupavek a šlach. Na čenich jí vyteče pramínek teplé krve. Zbytek smečky se semkne. Musí jednat rychle. Neera přikáže samci, aby svou samici dorazil, a letmo zachytí bolest jakou prožívá, když rdousí tu, kterou miluje. Z jeho mozku unikají bubliny vzpomínek. Vůně mokré trávy, kouřícího masa a svítání ozařujícího velké pláně. Pachy nor, moči a výměšků. Jejich vlastní pachy mísící se při páření. Vlčí vzpomínky.

Samice kňučí. Prosí Kru, aby ušetřil vlčata, která v sobě nosí. S očima plnýma slz v Ekově náručí Neera cítí, jak se tesáky starého samce zakusují do masa dokonávající vlčice a ta se zhroutí na hromadu zetlelého listí.

52

Ostatní vlci se seskupí a jeden po druhém očichávají mrtvolu vlčice. Rumelk, nejmladší a nejsvalnatější člen

smečky, pozvedne jasné oči plné nenávisti k vůdci, který se třese vyčerpáním.

„Rumelk zabít Kra, melk grom šek tah!“

Šek tah. V jazyce vlků ta nejhorší urážka. Slova-zvuky označující vlky, kteří žerou vlky. Absolutní provinění. Stará šelma hledá v repertoáru svých instinktů odpověď. Odmítá vyslovit slova, k nimž se jej snaží přimět ta bytost. Pokouší se najít zvuky, díky nimž by Rumelk pochopil, že to nechtěl udělat. Z jeho hrdla se však derou ubohé skřeky připomínající vůni slz, ledu a lítosti. Už nechce bojovat, chce zemřít. Neera se soustředí a vysílá do Rumelkovy mysli mocný duševní povel. Mladý vlk, který se chystal vyrazit, s vrčením vycouvá, jako kdyby dostal ránu přes čenich. Neera udržuje nápor a vysílá do jeho mysli hrozby a stres. Přepisuje jeho vzpomínky, maže obraz Kry rdousící vlčici a nahrazuje jej jiným, v němž starý vlk svou samici brání před posledními třemi členy smečky. Rumelk se na ně s příšerným zuřivým řevem vrhne. První je natolik překvapený, že ani nestačí útok pochopit. Než stihne zareagovat, sevřou mu Rumelkovy čelisti vaz a jediným trhnutím jej zlomí.

Starý vůdce si lehne na zem. Rumelk zakousl posledního vlka a srst má celou zakrvácenou. Se smutným vytím skočí do křoví. Neera slyší, jak se ztrácí v srdci lesa. Šelma tlak nevydržela. Napůl šílený a naprosto dezorientovaný vlk se zahrabe do díry a zemře hladem a žízní.

Starý vlk vypustil duši. Z koule už je pouhá kulička popela. Uvolní se z ní vlákno a stoupá vlhkým vzduchem nahoru. Neera nezakročí. Ví, že bytost nemůže zabít a že si v tomto lese plném života brzy najde jiného přenašeče.

Neeřina mysl se odpoutá od vlkovy. Její substance se mezi voňavým kapradím a nízkými větvemi doplazí až k jejímu vlastnímu tělu schoulenému v Ekově náručí. Ostatní lovce její tělesné stráže probudilo vytí vlků. S pomocí kopí vytvořili kruh a znovu zapálili oheň, který světélkuje mezi stromy.

Neera se vrátí do své tělesné schránky. Otevře oči. Eko ji pozoruje. Usměje se.

„Lekek mork, Eko. “

„Hak say Neera. Lekek mork.“

Eko přejede rukou po dívčině čele. Ta upustí přívěsek, který dopadne na její kůži.

„Neera melk horm. Neera lek nor.“

Eko má pravdu. Neera je vyčerpaná. V bezpečí lovcova svalnatého náručí dívka zavře oči a okamžitě upadne do hlubokého spánku.

53

Praskání ohně utichne. Vůně vysokých stromů a kapradí zmizí. Walls se pomalu probouzí z transu. Mumie uvnitř monolitu na něj hledí očima pokrytýma námrazou. Hluboko v jeho nitru počíná růst smutek ještě větší než zármutek, jaký ho zaplavil, když mu před očima zemřela jeho matka stižená rakovinou, když mu bylo teprve třináct let. Jeho žilami se šíří pocit smutku starý jako sám svět, jako by jej zaplavovalo veškeré minulé utrpení lidstva. Náhle mu z očí vytrysknou obrovské slzy plné soli a lítosti a on se je ani nepokusí zadržet. Rty se mu chvějí. Ekovo srdce bije v jeho hrudi jako o závod. Jeho nehty se zarývají do ledu, zatímco se v jeho hrdle rozeznívá hluboký melodický hlas a mísí se s jeho vlastním.

„Neera nak melk horm. Neera mork. Eko em Neera“

A tak tu Neera, poslední Aikanka z měsíčního rodu, odpočívá odnepaměti. Zde ji zastihla smrt a její vzpomínku zmrazila do ledu společně s jejím milencem.

Ekova mysl se probouzí a Walls cítí, jak jeho prsty pronikají povrchem monolitu a noří se do pevné zmrzlé hmoty. Zdá se mu, že v očích mumie se lesknou slzy. Neera se na něj usmívá, poznává ho. Wallsovy prsty se zanoří ještě hloub do nitra bloku, který se uzavírá kolem jeho zápěstí a předloktí. Jeho ruce se setkají s rukama mumie. Její kůže je teplá. Neera je šťastná. Znovu se setkala s Ekem. Spojí

své síly. Vědí, že Velká zkáza, proti níž kdysi bojovali, se opět šíří jako oceán mlhy. To proto byl Walls vyslán do útrob země – aby si vzpomněl.

Neera zavře oči. Už je z ní jen tmavá postava sedící uprostřed ledu. Walls si prohlíží přívěsek ve tvaru slzy jantaru, který se jí blýská v dlani. Vzdálí se od monolitu a stupínek po stupínku stoupá po obrovitém kamenném schodišti, které se táhne podél stěn až ke vzdálenému vrcholku domu.

Jak se k němu Walls přibližuje, ovívají jeho tvář závany čerstvého vzduchu. Už nemá strach. Stoupá po tisících schodů, které jej pomalu přibližují povrchu. Teď už ví, že tam venku začala Velká zkáza.

54

Walls dojde až na vrchol schodiště. Neeřin jantar jako by na jeho kůži dýchal. Je teplý, plný, mocný. Obklopuje jej vlahý noční vánek vonící po kamenech a kaktusech. Podívá se na hvězdnou oblohu. Nad obzorem se rýsuje růžová záře.

Stojí uprostřed obrovského kruhového prostranství uvnitř hory. Posadí se na teplý písek. Nebe se vteřinu od vteřiny rozjasňuje. Walls se usměje. Počká na úsvit tady. Má čas.

Jeho nosní dírky zaplaví další pach, vůně řeky a pstruhů.

Cvakání mlýnku. Svištění vzduchu v křoví. Walls sklopí oči.

Naproti němu sedí jeho dědeček. Je to jen průsvitná silueta, skrz niž pronikají paprsky úsvitu, ale je tady.

„Promiň, dědo. Promiň, že jsem tě opustil.“

„To nic, chlapče. Na tom už nezáleží.“

Walls cítí, jak mu dědeček klade ruku na vlasy, a vnímá vlny, které proudí na povrchu jeho lebky.

„Našel jsi toho svýho Strážce řek? To je dobře.“

„Jmenuje se Eko. Má velkou moc.“

„Brzo ho budeš potřebovat.“

„Proč?“

„Kvůli vlkům. Chtějí to, co našel v jeskyni. Ve chvíli, kdy jsem využil svoji moc k tomu, abych na tebe promluvil, tě ucítili.“

„Vrátím se pro tebe, dědo.“

„Tak to si budeš muset pospíšit.“

Pohyb. Na písku se vzdalují kroky. Vůně řeky se rozplyne. Walls otevře oči. Je sám. Nad horou právě vychází slunce. V jeho hrudi pomalu tluče Ekovo srdce, v jeho tepnách proudí Ekova krev. Je šťastný, že zase vidí Otce.

V

Kdo nás zabíjí?

55

Čtyři hodiny ráno. Mariino hrdlo zaplaví pach bláta a krve.

Otevře oči na zadním sedadle automobilu, který se řítí po mostě obklopeném obrovskými vlnami. Nárazy deště na přední sklo, mávání stěračů, řev motoru. Maria se pokusí pohnout, ale čísi svalnatá ruka ji přitiskne k opěradlu. Je jí jedenáct, je smutná a vyděšená. Zkusí se podívat přes rameno obra v bílém plášti sedícího vedle ní. Tvář má zakrytou kápí. Když se k ní otočí, aby ji utišil, uvidí Maria jen jeho oči zářící šibalstvím a dobrotou. Je to elf. Maria to poznala, když pocítila jeho moc a dobrotu. Chystá se promluvit, když vtom si uvědomí, že si elf vyměňuje myšlenky s dvojicí mužů vepředu. Ten, který řídí, svírá

volant a má zavřené oči. Přesto dokonale předvídá všechny překážky a pohyby mostu. Třetí muž se ze všech sil soustředí. Jmenuje se Elikan. Nápor, který vyvíjí, je tak silný, že mu úplně zbělely oči. Ponoří vůz do husté duševní mlhy, jako by se snažil uniknout něčí pozornosti. Pilot vycítí propast, jež se otvírá ve vozovce mostu, a přibrzdí.

Konstrukce podléhá zběsilým vlnám, povoluje a do rozbouřeného jezera padá čtyřicet metrů betonu. Motor řve, zatímco řidič šlápne na plyn a potom vyřadí rychlost. Elikan sedící vedle něj se myšlenkou zeptá: „Co to vyvádíš, Kano?“

„Hádej.“

Elikanovy oči se vrátí do normálu. Už chápe, co se děje.

Kano má oči stále zavřené. Nepotřebuje vidět, stačí mu cítit pohyby mostu pod koly vozu. Zařadí zpátečku. Automobil chvíli prokluzuje a pak se jeho pneumatiky znovu zakousnou do asfaltu. Kano se usměje. Snaží se překonat rychlost prasklin šířících se vozovkou. V plné rychlosti couvá pod poryvy deště, aniž by se otočil. Elf k sobě Mariu ještě víc přitiskne, aby si nevšimla pukliny, která se objeví za automobilem. Most se rozpadá. Kano nevěnuje ani na vteřinu pozornost dalšímu kusu mostu, který se zřítil dolů, udělá hodiny a šlápne na plyn. Maria se hryže do rtů.

Automobil couvá a kusy mostu jeden po druhém povolují.

Zdá se, jako by se vlny a jezero snažily automobil a jeho pasažéry sprovodit ze světa. Kanův úsměv se rozšíří. Už jen

pár set metrů. Poslední úsek se jim začne propadat pod koly.

V dálce svítí lampy. Rozbitý zátaras a řada modrých majáčků. Kano přidá kapku plynu, aby do kompresorů pustil trochu vzduchu, a znovu dupne na pedál. Kapota vozu se zvedne a ručička rychloměru poskočí. Sto metrů. Padesát.

Dvacet. Maria slyší, jak pod nimi most praská a poslední sloupy se bortí jako roztavená umělá hmota, a zadusí v sobě výkřik. Elf se k ní nakloní a se šibalskou jiskrou v očích ji uklidní:

„Nebojte se, Matko. Kano je sice cvok, ale řídit umí.“

Maria se s trhnutím probudí a potlačí vyděšený sten. Fičení větru v korunách stromů. Sedí na houpačce na verandě svého domu v Hattiesburgu. Je tma. Na chuťových pohárcích cítí studené maso a gin. Pomyslí na muže v bílém a zachvěje se. Děti z Old Havenu. Nezapomněla jejich jména. Podívá se na číslice, které jí svítí na hodinkách. 4:10.

Její srdeční tep se postupně zklidní. Sleduje měsíční světlo dopadající na oceán jedlí, který se táhne do nedohledna.

Větve se kymácejí ve větru. Stromy, které se ohýbají a zase narovnávají, připomínají šumící vlny. Maria se dlouze napije studené kávy. Noc končí. Přes den pít nemusí.

Vychutnává si ten mátožný stav, který si u Bannermana udržovala celý večer, když popíjela whisky a poslouchala Abby a tlusťocha, jak se hádají o to, jak vařit brambory.

Bannerman se jí na nic neptal a ve dvě hodiny ji odvezl domů. Těsně předtím, než vystoupila z auta, jí řekl: „Zvládáš to?“

„Pokud o tom nebudeme mluvit, tak jo.“

Bannerman popotáhl a dodal:

„Jak ti chutnala pečínka?“

„Pravdu?“

„Pravdu.“

„Tohle si žádný prase nezaslouží.“

Usmál se a zařadil zpátečku. Maria sledovala vzdalující se reflektory, zabalila se do několika dek a posadila se na terasu, aby prostudovala spis, který jí Crossman poslal faxem. V tu chvíli usnula a ocitla se na palubě automobilu.

56

Svítá. Les přešel do paradoxního spánku. Sní. Maria se pod dekami schoulí a pustí se do četby hlášení americké a evropské policie.

První zavražděný archeolog byl nalezen před třemi měsíci v New Yorku uprostřed obrovské dopravní zácpy poblíž Liberty State Parku. Starce našli mrtvého za volantem

jeho terénního vozu. Tento hrůzný objev učinil agent Stern z jízdní policie. Jeho pozornost upoutalo troubení klaksonů, projel tedy kolem stojících automobilů, sestoupil z koně a položil ruce na kouřové sklo. Svědci pak viděli, jak zbledl, zakřičel něco do vysílačky a pažbou zbraně rozbil okénko.

Maria si zapálí cigaretu a přeskočí několik řádků o uzavření místa, kde k nálezu došlo, a odklonění dopravy.

O kus dál narazí na policistovu výpověď. Ten člověk byl v naprostém šoku. Když se přiblížil, řidič údajně ještě nebyl mrtvý. Seděl za volantem a měl ruce na krku, jako by se snažil rozvázat si uzel na kravatě. Agent Stern se domníval, že muž dostal infarkt, a chtěl mu poskytnout první pomoc, ale když vstoupil do vozu, měl pocit, že oběť zestárla, vrásky v jejím obličeji se prohloubily a vlasy jí zbělely.

Maria s vytřeštěnýma očima pokračuje ve čtení rozhovoru mezi Sternem a inspektorem z komisařství 52. ulice.

„Počkejte, tomu nerozumím. Kolik tomu muži, kterého jsme v tom autě našli, mohlo být? Přinejmenším devadesát.

Dokonce jsme se divili, že někdo tak starý ještě sedí za volantem. A vy tvrdíte, že když jste ho uviděl poprvé, byl…

mladší?“

„Ano. Když jsem řidiče viděl skrz sklo, vypadal jako čtyřicátník, ale když jsem vlezl dovnitř, měl jsem pocit, že během několika vteřin zestárl o deset let.“

„Nezlobte se, agente Sterne, ale já tomu, co mi tu povídáte, pořád nějak nerozumím.“

„Já taky ne, ale vím, co jsem viděl: ten muž se dusil a stárnul mi před očima. Já vím, že to zní úplně šíleně, ale je to pravda: obličej, ruce, krk, celá kůže se propadala, mačkala a povolovala přímo před mýma očima.“

„A potom?“

„Potom zemřel. Ruce mu spadly na volant a zemřel.“

„Sešel věkem?“

„Přestaňte si ze mě utahovat, inspektore Callowayi.

Stejně u sebe musel mít papíry. Řidičský průkaz. Nebo pas.“

„Neměl. Auto měl ale přihlášené v New Yorku a po jeho majiteli pátráme. Čekáme na výsledky. Kromě toho jsme tomu vašemu starci vzali otisky. Porovnáme je s otisky majitele, až zjistíme, kdo to je.“

Maria cítí, jak ji v tepnách pálí adrenalin. Ví, že drží v rukou něco dostatečně silného na to, aby odrazila útoky Gardenerové až do svítání. Napije se kávy a znovu se ponoří do četby.

Ještě než dorazily výsledky pátrání po majiteli automobilu, zavolal inspektor Calloway, kterému Sternova výpověď vrtala hlavou, do márnice. Spojili jej se sloužícím soudním lékařem, který mrtvolu právě ohledal. Lékař zněl vyčerpaně. Calloway se jej zeptal, zda se mu podařilo zjistit příčinu úmrtí.

„Ten váš stařeček zemřel úplně na všechno.“

„To znamená?“

„Chcete to popořadě, nebo na pořadí nezáleží?“

„Nezáleží.“

Ozvalo se zašustění papírů a pak ve sluchátku opět zazněl lékařův hlas.

„Tak. Když to zjednoduším, zemřel ten váš chlapík na plicní edém, mozkovou embolii, několik prasklých výdutí v aortě, dolní duté žíle, plicní tepně a přední mozkové tepně.

Takže víceméně všude. Tolik výduti jsem v životě neviděl.“

„To je všechno?“

„Ne.

Taky

zemřel

na

pokročilou

rakovinu

v exponenciálním stadiu.“

„Prosím?“

„Když jsem ho otevřel, našel jsem nádory velké jako melouny, které mu úplně zničily játra, spodní část plic, levý spánkový lalok, slezinu a ledviny. Celkově se nádorová hmota blížila třetině jeho tělesné hmotnosti.“

„Už jste se někdy s podobným případem setkal?“

„Děláte si legraci? Pokud vím, rakovině nikdy nikdo neodolával tak dlouho, aby do takového stadia vůbec mohla dojít.“

„Jaký je váš závěr?“

„Ten si přečtěte v lékařské zprávě. Té zprávy si važte, protože její kopii rozešlu všem vědeckým obcím světa.

A pak něco uvidíte.“

„No tak, doktore, nenechte se prosit.“

„Dobrá. Žádný závěr nemám. Tedy alespoň žádný vědecky uspokojivý závěr. Mám jen svůj názor. A ten má pouze omezenou vypovídací hodnotu, lépe řečeno žádnou.“

„Poslouchám.“

„Aby se rakovina mohla takhle rozšířit a dojít do stadia takového poškození tkání, musíme uvažovat opačně.“

„To znamená?“

„To znamená, že ten váš chlapík žádnou rakovinu neměl, pak se najednou objevila a začala zrychleně metastázovat jako divá. Jako obří krab, který ho v rekordním čase sežral.“

„Vy jste pil?“

„Ne, ale brzo to udělám.“

„Chcete říct, že ten člověk pracoval v jaderné elektrárně a utrpěl ozáření?“

„Aby se stalo to, co se stalo, musel by si nechat urychlit částice přímo uprostřed reaktoru. Ne, podle mě začal ten člověk najednou neuvěřitelně rychle stárnout a zemřel na všechny nemoci, na které lidstvo umírá: stáří, rakovina, degenerace mozku a s tím spojené patologie. Rozdíl je jen v tom, že v jeho případě se tyto patologie objevily během pouhých několika minut. Závěr je, že ta vaše mrtvola neexistuje. Chci říct vědecký závěr.“

Inspektor Calloway pohlédl na agenta Sterna a ten se na něj zazubil. Chystal se lékaři položit ještě jednu otázku, když vtom dorazil fax z registru motorových vozidel.

Majitel automobilu se jmenoval Conrad Bishop. Uznávaný

paleontolog, který pracoval pro American Museum of Natural History. Bylo mu čtyřicet dva let. Podle zdravotních záznamů jeho pojišťovny byl při poslední prohlídce v pořádku. Žádné srdeční onemocnění, rakovina, ani stopa po nadbytečném cholesterolu. Lékařské záznamy, které fax vyplivoval stránku za stránkou, také potvrdily, že otisky prstů odebrané mrtvole z automobilu skutečně patřily Bishopovi.

57

Maria zvedne oči od spisu. Už ani nevnímá svěží vánek, který jí ovívá tvář. Často se pozastavovala nad tím, proč jí Crossman vždycky přiděluje ty nejhorší případy. Zločiny, které nikdo nechtěl, neomylně končily na jejím pracovním stole. Jednou se ho na to zeptala. Bylo to v luxusním washingtonském baru pár kroků od Bílého domu, kde byl šéf FBI jako doma. Zeptala se ho, proč taky občas nedostane obyčejný případ s úplně normálním sériovým vrahem, hezkým místem činu a jen trochu potlučenými oběťmi.

Crossman se na ni zpoza sklenice usmál. Pak mu došlo, že

to myslí vážně, a chtěl po ní, aby mu řekla, kolik je v baru hostů a jak vypadají.

„To má být přijímací test?“

„Přesně tak, Mario. Máte na to třicet vteřin. Pak zavřete oči a řeknete mi, jak jsou oblečení, v jaké pozici a kde se v místnosti nacházejí. Do co nejmenších detailů.“

Maria na hru přistoupila. Pozorně se kolem sebe rozhlédla a pak zavřela oči.

„Takže?“

„Místnost je obdélníková. Asi čtyřicet na dvacet metrů.

Uprostřed je několik stolů ve dvou řadách. Nízký stolky a klubový křesílka na tlustým koberci. Vzadu je masivní bar z mahagonovýho dřeva. Ve sloupořadích po stranách jsou boxy se čtyřma místama naproti sobě.“

„Co dál?“

„Na baru sedí dva chlápci. Tomu vlevo je kolem padesáti. Trpí mírnou nadváhou. Na sobě má brýle s želvovinovýma obroučkama a šedej oblek a bolí ho záda.“

„Jak to víte?“

„Sedí na židli ztuhle. Má ischias. Poznala jsem to podle toho, jak se sehnul pro kufřík. Když člověk trpí na záda, je to hodně nebezpečnej pohyb. Nikdy nesmíte sbírat něco, co je níž než vaše nohy, protože jinak…“

„Dál?“

„Ten chlápek vpravo je mladší. Čtyřicátník, hnědý vlasy.

Je to pořízek. Na sobě má černý brýle, bledě modrej oblek

a pod levým ramenem automatickou pistoli ráže 9

milimetrů. Vidím to na ohybech saka v těch místech.“

„Co z toho vyvozujete?“

„Tajný služby. Ochranka úřadu prezidenta.“

„Nepřehánějte to, Mario. Zůstaňte u faktů.“

„To taky dělám. Jednou mi večer bylo smutno a s tímhle debilem jsem se vyspala. Můžu potvrdit, že je součástí prezidentovy ochranky. Můžu vám dokonce říct, jak se jmenuje. Jmenuje se Ralph. Nebo Rupert, už nevím.“

„Dobrá, detaily si nechte pro sebe. Co dál?“

„Místnost je prázdná až na jeden stůl, u kterýho sedí dvojice pohodlně usazená v klubových křesílkách. Muž má na sobě bílej smoking a plášť z šedýho kašmíru. Žena má sobolí kožich, večerní šaty a na nich několik perlových náhrdelníků. On pije Martini s olivou. Ona má sklenku šampaňskýho světlýho jako voda. Vzpomínám si, že ten muž má hlavu v dlaních a žena nervózně kouří barevný cigarety. Vypadá to, jako by tu čekali, až bude čas jít do divadla na představení. A myslím, že se pohádali.“

„Dobrá. Můžete otevřít oči.“

Maria poslechla a podívala se na dva muže na baru. Ten vlevo si s ústy zkřivenými bolestí nenápadně masíroval bedra. Toho vpravo pozdravila znamením ruky a on se na ni rozpačitě usmál. Potom Maria přehlédla zbytek sálu.

„Ty dva chlápky na baru potvrzuju. Ta dvojice už tu není.“

„Co z toho vyvozujete?“

„Že odešli, když jsem měla zavřený oči.“

„Ne, Mario. Dokonale jste mi popsala Larryho a Elenu Carthrellovy, bývalé majitele a zakladatele tohoto baru.

Zazobaný páreček, který si namastil kapsu na kasinech a politickém pletichaření.“

„No a?“

„Byli zavražděni v říjnu roku 1925. Stačí vám to jako odpověď, nebo v testu chcete pokračovat na hřbitově?“

58

Maria se znovu ponoří do četby spisu. V týdnech, které následovaly po smrti profesora Bishopa v New Yorku, bylo za stejných okolností nalezeno dalších osm obětí. Všechno to byli renomovaní archeologové či paleontologové, kteří pracovali pro velká státní muzea, prestižní univerzity a soukromé nadace. Některé našli v kanceláři, na parkovišti nebo přímo na ulici. Poslední dva se vraceli z kolokvia v Thajsku a byli nalezeni mrtví v první třídě dálkového letu se zbělelými vlasy a rysy ztrhanými stářím. Soudní lékaři konstatovali při pitvě stejné výdutě, známky rakoviny

a embolie jako v případě Bishopa. Dospěli ke shodným závěrům: neobjasněné úmrtí způsobené mohutným urychlením procesu stárnutí. Jediný z lékařů přidal ke svému podpisu pár řádků psaných rukou: na krku starce, kterého pitval, si všiml malé kruhovité ranky, která se objevila postupně s tím, jak mrtvola tuhla. Lékař pro jistotu provedl toxikologickou analýzu na zjištění přítomnosti jedu či nějaké smrtelné látky. Bez výsledku.

Maria si povzdychne. Nic z toho, co čte, nepřipomíná podpis sériového vraha. Žádné uřezané končetiny, prořízlá krkavice, ani sebemenší ranka. Snad jen zorničky mrtvol rozšířené hrůzou. To bylo znamení křižáka neboli cross killera. Jenže to nedokazovalo, že se jedná o vraždy. Až na to, že… Maria si zapálí další cigaretu a v duchu nadává na newyorské policisty. Až na to, že svědkové viděli, jak z Bishopova automobilu těsně před příjezdem jízdní policie vystoupil muž v černém plášti. Tito řidiči se však přihlásili až po delší době, a tak byl tento detail přidán až na konec spisu. Někteří tvrdili, že neznámý šel po krajnici a jen se na chviličku naklonil ke dveřím Bishopova vozu. Ostatní přísahali, že seděl přímo v profesorově voze a vystoupil z něj jen pár vteřin před příjezdem policisty. Všichni se každopádně shodovali na jednom: poté co se neznámý vzdálil od automobilu, překročil zábradlí a zmizel v Liberty State Parku.

Maria se vrátí zpátky a znovu pozorně pročítá výpovědi.

Profesor Karl Christiansen, další oběť, byl nalezen na nákladním člunu kotvícím v jednom amsterdamském kanálu. Podle spisu měl tento věhlasný paleontolog ve zvyku přijímat v tomto plovoucím příbytku své milenky.

V hodinách, jež následovaly po objevu mrtvoly, zapsal jeden z policistů výpověď bezdomovce s trvalým bydlištěm pod mostem pár metrů od člunu. Vzpomínal si, že těsně před svítáním zaslechl na mostku kroky. Vynořil se ze své kartonové postele v okamžiku, kdy postava vycházela z člunu. Byl to muž oděný do černého pláště.

„Víte, zarazilo mě to, protože za profesorem chodily většinou hlavně načinčaný slečinky. Namakaný bouchači se tam zase tak často neobjevovali.“

Maria se rozčílí. Policista výslech odbyl jen proto, že ze svědka táhlo pivo. Podle bezdomovce na neznámého někdo čekal. Další muž na motocyklu v helmě, rukavicích a kožené bundě. Vyrazili s řevem turbomotoru, a když reflektor osvítil tmu pod mostem, bezdomovec instinktivně sklonil hlavu.

Maria nervózně cvaká poklopem zapalovače.

Pane na nebi, tak už se ho zeptej!

Detaily, které bezdomovec poskytl, vrtaly policistovi hlavou. Proto se vrátil a konečně se ho zeptal, jestli si všiml něčeho zvláštního, když muž vycházel ze člunu.

„Zvláštního? Myslíte jako něco divnýho?“

„Něco v tom smyslu.“

„Nojo, ale kdy?“

„Jak to myslíte, kdy?“

„Než nasedl na motorku, nebo až potom?“

„Řekněme předtím, přitom a potom, dobrá?“

Bezdomovec se na chvíli zamyslel a pak si vzpomněl, že muž na motocyklu nepřijel hned a že neznámý nejprve přišel po mostě.

„No a?“

„Ve světle reflektoru jsem dobře viděl obličej toho chlápka v černým plášti. Dokonce vám řeknu, že jsem z něj byl podělanej jako nikdy v životě.“

„Proč?“

„Protože ten jeho obličej vypadal jako… jako mrtvej. Jo, to je ono. Voskovej obličej s černýma kruhama pod očima.

A chcete slyšet to nejhorší?“

„Jistě, sem s tím.“

„Ve chvíli, kdy se ten chlap chystal nasednout na motorku, zvedl oči a podíval se přímo mým směrem. Přitom mě pod těma kartónama nemohl vidět. Ale já jsem si jistej, že mě viděl.“

„A pokud vás viděl, proč podle vás nic neudělal?“

„Protože ještě nenadešla moje hodina.“

„Vaše hodina?“

„Tobě to nedošlo, chlapečku? Ten chlápek, to byl pan Smrťák osobně. Stará kosa si přišla pro sklizeň dušiček.

Profesora měl na seznamu, to je jistý. Ale mě ne. Proto se na mě Smrťák jen usmíval, když na tý motorce odjížděl.“

Maria cítí, jak její srdce buší čím dál rychleji. Konečně má stopu. Rychle si pročte poslední výpovědi a kouše se přitom do rtů. Povzdychne si. Na ostatních místech činu si nikdo žádného muže v černém nevšiml. Zapne notebook a připojí se k databázi FBI. Zadá své identifikační kódy a vstoupí do systému videozáznamů ze všech citlivých míst na americkém území. Vybere letiště v Los Angeles a hledá v archivech videozáznamy z večera 12. října od 21 hodin, kdy přistál let thajských aerolinek číslo 6514 z Bangkoku.

Kamery z výstupní lávky. Nehybný záběr na dveře letadla. Maria video zrychlí. Vystupují poslední cestující.

Pár vteřin prázdného záběru. Pohyb uvnitř letadla, balet vyděšených letušek a stevardů. Někdo zvedne telefon.

Velitel vyjde z kokpitu a zamíří dozadu. Posádka právě našla dvě mrtvoly. Maria si představuje paniku, jaká letušky musela přepadnout, když zjistily, že jsou to starci, když je v Bangkoku viděly nasedat jako opálené padesátníky při plném zdraví. To je všechno. Přejde k záznamu z příletové haly a studuje dav vyčerpaných cestujících.

Co čekáš, Mario? Že uvidíš, jak si Smrťák vyzvedává sportovní tašku a jde si zapálit?

Maria se chystá zrychlit převíjení, když vtom si všimne muže kráčejícího napříč halou. Je oděn do pláště z černé kůže a sportovní kapuce. Agentka zastaví přehrávání

a přiblíží obraz neznámého. V záhybech jeho pláště se něco blýská. Nějaký oficiální odznak. Maria přejde k dalším záběrům. Přesně jak čekala, zamíří muž přímo k celníkům a ukáže jim odznak. Úředník mu naznačí, že může projít.

Muž zmizí za tmavými skly hlavní haly.

No tohle, Smrťák je vládní agent! Tomu říkám sólokapr!

Maria přejde k videozáznamům z hlavní haly, otevře si několik oken a spustí sekvence zachycené různými objektivy. Sleduje, jak neznámý přechází napříč halou.

No tak, buď hodnej kluk a ukaž mi kukuč…

Muž v černém vyjde prosklenými dveřmi z letiště.

Poslední kamera jej zachytí, když nastupuje do vládního modelu sedanu značky Cadillac.

A kruci…

Maria zaklapne obrazovku notebooku a dočte spis.

Jak hlídkující laboratoře dostávaly tato hlášení, policejní psychologové rozebírali životy obětí, aby našli společného jmenovatele. Provedli mnoho analýz a srovnání, přičemž se snažili jít co nejdál do minulosti. Většina obětí absolvovala podobný studijní obor a specializovala se na blízká období pravěku. Někteří se zabývali lidskými ostatky, jiní zkamenělinami, další prvními stopami civilizace či prehistorickými viry, které byly nalezeny v kusech jantaru.

Někteří se dokonce navzájem znali. Přinejmenším dva z nich se nenáviděli kvůli nejasným motivům souvisejícím s profesní nevraživostí. Žádný z nich neměl pletky

s manželkou někoho jiného. Žádné dluhy z hazardu ani vzdálení mafiánští bratranci. Žádný evidentní motiv. Stopaři z hlídkujících laboratoří po dlouhém hledání nakonec přece něco našli. Na stopu je přivedlo hlášení německé policie o nálezu šestého těla na předměstí Hamburku. Mrtvola patřila doktoru Hansi Jurgensteinovi, profesoru imunologie a odborníkovi na pravěkou DNA, jehož specialitou bylo studium genů zodpovědných za lidskou dlouhověkost a nastartování procesu stárnutí.

Profesor tvrdil, že lidský organismus je geneticky naprogramován tak, aby žil něco přes tři sta let. Naše DNA však prý obsahuje gen produkující zvláštní druh proteinu, který spouští stárnutí tkání. Jurgensteinova teze zněla následovně: podaří-li se nám izolovat gen, který je za tuto sebevraždu organismu zodpovědný, mohli bychom jej přeprogramovat tak, aby svůj jed přestal vypouštět. Anebo ještě lépe, aby uvolňoval látku jinou, která by tkáně omlazovala, místo aby je poškozovala. Dlouhověkost. Ještě ne věčný život, ale nemělo to k němu daleko.

Chudáka doktora našli zhrouceného na pracovním stole s obličejem

zbrázděným

vráskami

a organismem

rozežraným desítkami druhů rakoviny. Těsně před smrtí pracoval na úkolu natolik tajném, že ti, kteří jej popravili, odnesli všechny jeho poznámky. Zapomněli jen na lísteček, který vědec před příchodem útočníků instinktivně snědl.

Patolog doktorovi rozřízl dýchací trubici a dokument našel. Opatrně jej narovnal a umístil pod skleněnou desku, aby jej vyfotografoval dřív, než sliny vymažou důležité informace. Výborný nápad. Crossman zvětšeninu těchto fotografií přiložil ke spisu. Jurgenstein si poznamenal: Projekt Manhattan = Spíš Idaho Falls Christiansen a Bishop měli pravdu.

Kdo nás zabíjí?

Pod to nakreslil vědec několik podivných znaků.

Vypadaly jako nějaké kouzelné formulky zapsané tajemným jazykem. Maria zahodí cigaretu do hrníčku a pustí se do poslední části spisu.

59

O čtyři roky dříve narazila záchranná výprava, která měla najít ztracené speleology, na jeskyni na samém dně propasti nedaleko Idaho Falls ve Skalnatých horách. Uvnitř něčeho, co připomínalo pravěkou svatyni, našli mrtvolu horolezce.

Podle výstroje zemřel někdy počátkem 20. století.

Prozrazovala to také jeho namodralá kůže a hluboké praskliny brázdící jeho kůži. Popáleniny z mrazu.

Maria s pomocí světelného pera zkoumá první fotografie, které výprava pořídila. Písčitá půda, tmavomodré suché rostliny. Jeden ze záchranářů si jednu utrhne a okvětní lístky se mu v dlani rozpadnou na prach. Je to profík a nenechá se zmást přítomností mrtvoly. Ví, že ty pravé indicie jsou jinde.

Na další fotografii ukazuje muž na tělo horolezce klečícího na konci jeskyně. Obličej má pokrytý vrstvou námrazy, jeho pravá paže zůstala zvednutá a v prstech ruky drží zápisník. List, na který se mu před smrtí podařilo zapsat pár řádek, je také namrzlý. Další fotografie. Detail prstu, kterým ten chytrák ukazuje fotografovi umístění zářezů ve stěnách. Maria vyndá lupu. Její pohled se náhle zastaví.

Všimne si několika řádek znaků podobných těm, jaké Jurgenstein načmáral ve vzkazu. Prehistorické nápisy. To si tedy horolezec zapsal na dně propasti, zatímco se jej zmocňovala smrt. VŠe bylo uloženo do spisu, jehož kopie byla rozeslána nejlepším odborníkům z celého světa, kteří nakonec všichni zemřeli v důsledku závratného urychlení procesu stárnutí. Spis Idaho Falls.

Maria dočte poslední stránky, které jí Crossman odfaxoval. Ihned poté co německá policie našla tělo doktora Jurgensteina, byl originál spisu Idaho Falls ukryt do trezoru jistého muzea společně s různými vzorky, které vědci v jeskyni odebrali.

Maria se vrátí k fotografiím muže, který navádí fotografův objektiv. Na kombinéze si přečte jeho jméno: Blake Donovan, ranger. Vytáhne telefon a vyžádá si od spojovatelky FBI jeho soukromé číslo. Ta ji rovnou přepojí.

Telefon vyzvání naprázdno. Nakonec se na druhém konci ozve ospalý hlas.

„Haló?“

„Ranger Blake Donovan?“

„Hmmm, kdo je to?“

„Zvláštní agentka Maria Parksová, FBI. Volám vám z Hattiesburgu ve státě Maine.“

„Odkud?“

„Na tom nesejde. Právě si prohlížím fotografie pořízené před čtyřmi lety v jeskyni v Idaho Falls.“

„Víte, kolik je hodin?“

„U nás svítá. Měl byste vidět všechny ty pastelový odstíny na obloze. Jako by si malíř na paletě míchal barvy.

Rangere Donovane?“

„Hmm?“

„To, že jste spal, je mi ukradený.“

„To jsem pochopil. Co chcete?“

„Některý ty fotografie jsou moc zajímavý. Hlavně ty, na kterých jsou stěny jeskyně. Problém je v tom, že nemůžu přečíst ty nápisy, který ukazujete fotografovi. Kvůli faxu je to rozmazaný. Ale jsem si jistá, že takovej chytrák jako vy si určitě udělal jejich kopie.“

„Jen několika z nich. Bylo jich spousta.“

„Potřebuju vědět, co je tam napsáno.“

„Ty nejstarší jsou naprosto nesrozumitelný.“

„Jsou napsaný neznámým jazykem?“

„Jo.“

„A ty ostatní?“

„Ostatní?“

Maria si povzdychne a začne mluvit pomaličku, jako s idiotem:

„Ty novější.“

„Angličtina a matematický znaky.“

„Ty napsal ten horolezec?“

„Jo. Byl to nadšenec do paleontologie nebo tak něco.

Před smrtí přeložil celej kus stěny. Část zaznamenal do zápisníku a část vyryl přímo do stěny.

Chápete to? Místo aby se snažil zachránit si kůži, promrhal ten člověk poslední síly tím, že překládal ty nápisy na zdi.“

„Přesně to potřebuju.“

„Co?“

„To, co jste si poznamenal.“

„Počkejte, myslím, že jsem si poznámky uložil do zásuvky psacího stolu.“

Maria slyší, jak se muž prohrabuje šuplíky. Brblá, nadává, a pak radostně vykřikne.

„Já věděl, že jsem si je uložil sem, jenže manželka mi vždycky udělá ve věcech hroznej bordel a…“

„Rangere Donovane?“

„Ano?“

„Ty poznámky.“

„Nojo! Takže, jak jsem říkal, neopsal jsem si to všechno, ale zaznamenal jsem si jednu pasáž, která mě vážně dostala.

Zní to skoro jako nějaká věštba.“

„Jak zní?“

„Věčná je Gaia. Ve mně jest Věčná. V Gaie nikdy nic neumírá a nekončí…“

„…protože v Gaie každá smrt dává život. Každý konec je jen dovršením toho, co mu předchází. A každé dovršení je počátkem toho, co následuje.“

„Proč mi teda voláte uprostřed noci, když už odpověď znáte?“

„Pro kontrolu.“

Maria zavěsí a zadívá se na slunce, které se pomalu vynořuje zpoza oceánu stromů. Stejná slova jako ta, která pronesla Hezel, když zachránila život chlapci z kolonie Jericho. Všechno se v její mysli mísí. Má pocit, že se vznáší.

Únava a alkohol… Zavře oči. Brání se spánku. Ví, že pokud teď, po tom všem, co si přečetla, usne, bude se jí zdát o rozložených starcích, mumiích a nápisech vyrytých pod ledem. Mýlí se. Zatímco pomalu upadá do bezedného spánku, vstupuje znovu do těla dívenky, která se nacházela

na zadním sedadle automobilu řízeného muži v bílém. Je šero. V dálce běsní bouře. Prostor naplňuje zvláštní hučení.

Hučení davu. Maria ve tmě otevře oči. Nebe nad ní křižují blesky. Sedí uprostřed obrovského davu na jakémsi obřím fotbalovém hřišti. Trávník bičuje déšť. Superdome v New Orleans. Sem se davy uprchlíků uchýlily před hurikánem.

Jsou v pasti. Maria vdechuje pachy špíny a potu, které ji obklopují. Ve tmě se o ni otírají páchnoucí těla. Sedí vedle elfa a čaroděje. Rytíř stojí za ní. Ruce má položené na jejích ramenou a poslouchá vítr, který vyje venku. Sleduje dav.

Jeho bystré oko zahlédne vandráka v cárech, který si klestí cestu záplavou lidí. Zdá se, že vede další bezdomovce, kteří prohledávají ochozy na druhé straně dómu. Marie je zima.

Má strach. Rytíř se k ní nakloní a zašeptá jí do ucha: „Nehýbejte se, Matko. Uprostřed všech těch těl vás nemohou najít.“

60

Maria se protáhne a ucítí teplou přikrývku. Leží ve své posteli a nemá nejmenší tušení, jak se z terasy dostala do

pokoje. Jako vždy, když se probudí jinde, než kde usnula, si slíbí, že už se nikdy nenapije.

Světelné číslice jejího budíku ukazují 17 hodin. Spala jako batole. Svaly na lýtkách a na ramenou ji přitom bolí, jako kdyby řezala dříví nebo nachodila spoustu kilometrů v lese. Zrychlí se jí dech. Kromě dívenky uvězněné na stadionu v New Orleans si vzpomíná, že se jí poprvé po letech zase zdálo o Hezel. Měla schůzku se svým milým.

Když Maria pomyslí na jejich objetí, vyprskne smíchy jako malá holka. Ta samá mýtina s pokácenými stromy, svazky rozkvetlého vřesu, mechové lože, velké ploché kameny a potůček hučící v trávě. Kulisy romantického filmu, v nichž se Maria cítila dobře. Ji by žádný muž tak trpělivě nehladil a tak něžně nepoložil na ten plochý kámen, který jí ani nepřipadal tvrdý. A žádný milenec by jí samozřejmě nepřivodil tak mocné vyvrcholení. Kousla se do rtů, když nezvykle nepuritánský orgasmus vzplanul v Hezelině podbřišku a stehnech. Potom spolu v objetí pozorovali měsíc. Maria si vzpomíná, že ten okouzlující princ oddechující vedle Hezel měl na předloktí tetování. Dva krásně zlatě žluté srpky měsíce rámující modrou vlnovku.

Maria sebou trhne. Právě se jí vybavil obličej Hezelina milence, který zahlédla ve svitu paprsku měsíčního světla.

Byl to Cayley, ale mnohem mladší.

Pískání, lomoz hrnců. Maria ztuhne. V kuchyni si někdo prozpěvuje a otvírá dvířka skříněk. Maria vstane, z šuplíku

vytáhne kalhotky a ostatní letmo otevře. Většina z nich zeje prázdnotou. Vezme pouzdro na zbraň ležící na nočním stolku. Je prázdné. Vybaví si svůj glock v pračce v koupelně a vytáhne ze skříně starý revolver ráže 38 milimetrů a otočí bubínkem. Uvnitř svítí náboje. Nastraží uši. To snad ne.

V její kuchyni je chlap, píská si a přitom jí prohrabává skříně. Zoufale se snaží vzpomenout si, jestli si po odchodu od Bannermanových přivedla milence. Po špičkách vyjde z pokoje. Pískání zesílí. Jestli si to s ní ten chlápek vážně rozdal, aniž by si na to pamatovala, a jestli ho ještě k tomu přistihne, jak čůrá, aniž by zvedl prkýnko, bez milosti ho odbouchne.

61

Maria vejde do kuchyně a přiloží zbraň na šíji muže klečícího před ledničkou.

„Pohni se a tvůj mozek skončí v přihrádce na led.“

„Mario! Tys mi ale dala.“

Muž s námahou vstane, opíraje se o dveře chladničky.

„Cayley? Co ty tady děláš?“

Maria skloní zbraň a zadívá se do Cayleyho zářivých očí.

Muž se pomalu otáčí a zvedá ruce. Přitom okázale pokukuje po Mariiných nahých ňadrech. Agentka zkříží ruce na hrudi.

„Cayley?“

„Hmmm?“

„Můžeš se mi dívat do očí, když s tebou mluvím?“

Starcův pohled stoupne k jejím očím.

„Takže?“

„Takže co?“

„Co vyvádíš v mý kuchyni?“

„Když jsem se včera večer vracel domů, viděl jsem na tvojí verandě světlo. Našel jsem tě, jak si pochrupuješ na houpačce. Tak jsem tě vzal do náručí a odnesl do postele.“

„Vzals mě do náručí? V tvým věku?“

„Jasně. Spalas jako andílek. Opilej andílek, ale andílek.“

„A to tys mě svlíkl?“

„Jo.“

„Úplně?“

„Jo.“

„Ty se teda nežinýruješ, Cayley.“

„Mario, mohla bys být moje dcera.“

„To je přesně to, co teď nechci slyšet. Tys spal tady nebo co?“

„Na pohovce. Chtěl jsem být tady, až se vzbudíš.“

Maria nasaje vůni kávy a opečené slaniny, která se vznáší v kuchyni. Otočí se ke stolu. Hromada lívanců

s máslem a javorovým sirupem, kouřící muffiny, palačinky přetékající borůvkovou marmeládou, míchaná vejce se slaninou, se spoustou slaniny.

„Čekáš na návrat sedmi trpaslíků?“

„To je všechno pro tebe, Mario. Musíš jíst a nabrat síly Já zatím odnesu věci do auta.“

„Cože?“

Stařec přejde napříč obývacím pokojem a uchopí dva kufry nacpané k prasknutí. Dva její kufry plné jejích věcí.

„Cayley, co to děláš? Odpověz, nebo tě odbouchnu.“

Cayley si dál píská a vyjde z domu. Maria si povzdychne. Uvědomí si, že umírá hlady. Posadí se ke stolu a vrhne se na vajíčka se slaninou, která střídá se sousty palačinky s marmeládou. Celé to spláchne pomerančovým džusem a douškem kávy, pak odejde do koupelny a dá si horkou sprchu. Z koše na prádlo vytáhne pár kusů oblečení, které staroch nesbalil. Potom se skloní pro revolver a zjistí, že pod pračkou je kaluž. Kaluž, která je cítit pracím práškem.

„Cayley! Panebože, tys v noci pustil pračku?“

Cayley neodpovídá. Maria zašmátrá v mokrém prádle a vytáhne zbraň, jejíž pažba a hlaveň deformovaly buben.

Přičichne ke glocku a zašklebí se. Páchne aviváží.

Maria si vyfénuje vlasy a vyjde z koupelny. Obývací pokoj tone ve tmě. Cayley zavřel okenice. Dojde do kuchyně a zjistí, že stůl už je uklizený. Maria zuří. Nalije si

šálek kávy a zapálí si cigaretu. Ozve se cvaknutí. Agentka se otočí k siluetě starce stojícího ve dveřích.

„Cayley, co to má znamenat?“

„Jedeme na nákup do Hattiesburgu, Mario.“

„A kvůli tomu jsi mi musel sbalit všechny věci?“

„Nákupy obstarám já. Ty pojedeš dál na jih.“

„Co mám podle tebe dělat na jihu?“

„Ale no tak, Mario, tobě to ještě nedošlo?“

„Co jako?“

Stařec vykročí dopředu. V prašném paprsku slunce, který proniká skrz okenice, se rýsuje polovina jeho obličeje.

Maria otevře ústa, aby něco řekla, ale slova jí zmrznou na rtech. Podívá se na tvář svého starého přítele. Jeho vrásčité rty se chvějí. Mne si ruce. V očích se mu lesknou velké slzy.

„Proboha Cayley, řekneš mi už konečně, co se děje?“

62

Maria sedící za volantem potáhne z cigarety a sleduje, jak Cayley vrací řetěz zahrazující přístup do Milwaukee Drive na své místo. Od chvíle, kdy vyrazili z domu, stařec nepronesl jediné slovo. Maria stihla jen naložit pár krabic

munice a Crossmanův spis, než stařec zamkl a vydali se na cestu. Marie je jasné, že na tom Cayley není dobře. Je rozhodnutá dovézt ho do léčebny v Salemu, kde mu pomohou. Sama potom zamíří k Idaho Falls.

Zadní dveře se otevřou a Cayley nasedne. Tváří se naštvaně. Maria povolí ruční brzdu, pick-up se odlepí od krajnice a vyrazí.

„Ty si myslíš, že mi přeskočilo, viď?“

„Ne, Cayley. Myslím, že ses ještě nevzpamatoval z Marthiny smrti a že potřebuješ pomoc.“

„Pomoc potřebuje ta tvoje holčička z New Orleans, ne já.

A vůbec, to mi říkáš ty, Mario? Ty, která se večer co večer opíjíš, abys unikla svým vizím?“

„O to nejde, Cayley.“

„A co tvoje sny?“

„Sny se mi zdají pořád.“

„To je nesmysl, Mario, a ty to dobře víš.“

Maria zvedne oči a hledá ve zpětném zrcátku Cayleyovy.

Právě minuli tabuli oznamující vjezd do města. Hattiesburg vás zdraví. Maria se ušklíbne. Nějaký vtipálek upravil pár písmen tak, aby nápis nahradil osobnějším poselstvím: Hattiesburg na vás sere.

„Ty děti jsou ale pakáž.“

„Jsou to synové demokratů.“

Maria se smutně usměje. Čím víc se vzdalují od Milwaukee Drive, tím víc to s Cayleym jde z kopce.

Nejenže je nešťastný, ale ještě k tomu slábne. Maria vjede na hlavní ulici a v šeru soumraku zamžiká očima. Zpozoruje bicykly Hansonovic dvojčat položené na chodníku na rohu ulic Cuney a Hall. Zadní kolo jednoho z nich se ještě točí naprázdno, jako by je tu nechali před pár vteřinami. Maria zamíří na Salem. Na silnici není ani živáčka.

„Co ještě chceš, Mario?“

Když Maria uslyší Cayleyho hlas, přeběhne jí mráz po zádech. Je to jeho hlas, ale mnohem starší. Obličej se mu propadá a muž jí stárne před očima. Sípá. Je unavený. Opře se o sedadlo a zavře oči.

„Co se děje, Cayley? Můžeš mi proboha říct, co se to děje?“

„Nic, Mario. Je to jen další z tvých vizí. Odvez mě do blázince a pak se budeš moct probudit na terase a dělat, jako by nic.“

Maria pozoruje Cayleyho ve zpětném zrcátku. Má pocit, že za jediný kilometr zestárl o pět let. Umírá. S každým otočením kola, které jej vzdaluje od Hattiesburgu, se o kousek přiblíží smrti.

„Tak dost, to by stačilo!“

Maria zajede na kraj silnice a chytí Cayleyho za ruku.

Rozepne mu knoflík košile a vyhrne mu rukávy až k lokti.

„A kruci…“

Mezi vráskami hned nad zápěstím spatří tetování se srpky měsíce. Barvy jsou vybledlé, ale je to stejné tetování,

jaké zdobilo předloktí Hezelina milence. Maria se ve smyku otočí čelem vzad a maximální rychlostí vyrazí zpátky na Hattiesburg. Slyší, jak si Cayley oddechne, když minou ceduli na vjezdu do města. Ten starý darebák se směje.

Maria hledí do zpětného zrcátka a zjišťuje, že jeho vrásky se vyhlazují. S nadlidským úsilím se vyhne dodávce, která se vynoří proti nim. Pick-up udělá kličku. Zuřivé troubení klaksonu. Starý Kirby vystrčí ruku z okýnka a pohrozí jim pěstí.

Maria zaparkuje před MacDougallovým dragstorem a položí hlavu na volant, aby zklidnila srdeční tep. Má sucho v krku. Potřebuje sklenku ginu. Dveře se zabouchnou.

Cayley se posadí vedle ní a položí jí ruku na stehno.

„Dej tu ruku pryč, Cayley Stačí, žes mě dneska v noci viděl nahou.“

Stařec se usměje.

„Tady vystupuju. Buď opatrná.“

„Cayley?“

„Jo?“

„Co mám dělat, až dorazím do New Orleans? Myslím s tou holčičkou.“

„Přijdeš na to sama. Cestou potkáš spoustu lidí.

Pomůžou ti.“

Nasadí si na bílé vlasy kšiltovku a dodá: „No nic, musím si jít k MacDougallovi koupit elektrickej otvírák konzerv.“

Maria sleduje, jak odchází. Pak nastartuje a pomalu projede kolem poslední pumpy ve městě. Chodidlem zavadí o brzdu, na okamžik zaváhá a pak sešlápne plyn. Z výfuku vyjde oblak černého dýmu a pick-up poskočí dopředu.

Maria si zapálí cigaretu. Tabák ji pálí v plicích. Je zase na cestě a je jí fajn.

VI

Puzzle Palace

63

Burgh Kassam sedí na skalnatém ostrohu a sleduje paprsky úsvitu ozařující Nevadskou poušť. Okr, prach a rudé útesy. Slunce ještě nevyšlo, a už je téměř třicet stupňů. Mračna supů plachtící na nebi prohledávají svým bystrým zrakem křoví. Nastala hodina, kdy chřestýši a škorpioni zalézají do děr, aby se ukryli před slunečním žárem.

Na několika málo místech propichuje hnědý krunýř pouště několik oáz kaktusů. Jsou to velké trnité rostliny s jedovatými bodlinami, jejichž vláknité kořeny se vinou několik centimetrů pod povrchem a zachycují kapičky rosy třpytící se na písku. O kus dál se tyčí juky krátkolisté s tlustými větvemi zohýbanými žhavým větrem. Tam se

nacházejí zásoby podzemní vody, k nimž se dostanou jen ony. Burgh má tyto stromy rád. Co si vzpomíná, vždycky byl jako ony. Pouštní tvor.

Narodil se před osmadvaceti lety v malé zablácené vísce ztracené uprostřed ústí Gangy. Když přišel na svět, neplakal.

Vyrostl v kolébce z proutí, bezpečně ukryt před škorpiony, v samém středu domu z lepenice. Zde, v jediné místnosti, kde žilo jeho jedenáct sourozenců, kde jeho otec po každém porodu znásilňoval matku a plnil její ještě celé krvavé břicho semenem. Hromada ubohých hladových krků, mezi nimiž byl Burgh jedním z mála přeživších. Nekradl svým souputníkům mléko a nedýchal jejich vzduch. Prostě se jen spokojil s málem, každý doušek polykal naplno, a pokaždé když někoho z rodiny postihla infekce, posílil své tělo.

Vlastně až mnohem později si Burgh přiznal, že čím víc jeho sourozenců umíralo, tím on sám sílil, jako by se živil jejich substancí. Až jej nakonec rodiče začali nenávidět, a když se k nim přiblížil, odvraceli od něj zrak. Stal se nedotknutelným mezi nedotknutelnými a už nikdy nepocítil teplo jejich náručí. Burgh si z toho nic nedělal. První léta života strávil tak jako mnoho nemilovaných dětí, s tím rozdílem, že bydlel v jedné z nejchudších oblastí světa a byl nadán neobyčejnou inteligencí.

Když jeho rodiče pocítili, jak v něm roste podlost, tajně doufali, že se zraní a že se mu rány zanítí. Modlili se, aby ho postihla epidemie nebo aby jednou, až zase poběží

s kamarády po hrázi na Ganze, uklouzl a utopil se. Burgh Kassam však rostl a sílil dál. Brzy se z něj stal pohledný čtrnáctiletý mladík a po smrti rodičů se jej ujal bohatý obchodník, který ho poslal na nejlepší americké školy, kde jeho učitelé brzy pochopili, že je to génius.

Kassam byl přeložen do soukromého ústavu pro nadané studenty, načež v šestnácti letech nastoupil na prestižní California Institute of Technology. Pak už jen sbíral doktoráty a stal se jedním z nejbystřejších mozků své generace. Tato úžasná inteligence však postupně vysušila jeho duši, neboť ji celou věnoval jedinému úkolu, který v jeho očích ospravedlňoval askezi velkých myslitelů: hledání pravdy.

Kassam ucítí na šíji slastné pálení a skloní se, aby mu slunce, které stoupá zpoza skal, dopadalo na co největší plochu těla. Za soumraku vyrazil z Coyote a kráčel stále rovně

pod

hvězdným

nebem

napříč

jednou

z nejnehostinnějších pouští na světě. Pouští tak hlubokou, že o něco dál na jih dobrovolníci z humanitárních asociací rozváželi sudy s pitnou vodou, aby mexičtí přistěhovalci měli vůbec nějakou šanci dostat se do velkých měst. Burgh tyhle dobrovolníky nenávidí. Nikdy nepochopil, proč by život nějakého Mexikánce měl mít větší cenu než život chřestýše nebo červeného mravence. Kdyby to bylo na něm, museli by přejít celou poušť bosky s tlupou zabijáků

v patách. Burgh se při té představě usměje. Vyhladovělé a vyčerpané stíny běžící ve svitu měsíce pouští mezi chřestýši a škorpiony, prchající před stovkou ozbrojených stráží připravených odstřelit opozdilce a raněné… Poslední linie sniperů před hranicí civilizace. Zelená karta a osvěžující sprcha v paláci pro přeživší.

Burgh Kassam pomyslí na noc, kterou právě strávil uprostřed pouště. Všude kolem cítil, jak se zapadajícím sluncem mizí i život a všechno, co se hýbe, zalézá pod štěrk.

Zuby pouště. Zamyšleně přejede prstem po hnisajících ranách, které mu jeho bratři chřestýši udělali na lýtkách a kotnících.

Přehlédl to zatracené hnízdo ve vysoké trávě. Z díry právě vylézala padesátka hadů, když na jednoho z nich Burgh šlápl. První uštknutí si slastně vychutnal, zatímco mu pod patou, tam, kde starý chřestýš sevřel čelisti, explodovala bolest. A pak, při čtvrtém útoku, mu z úst vyšlo zvláštní písknutí a plazi se svinuli do klubíčka a zmizeli v křoví.

Kassam vstal a ucítil, jak se jeho žilami šíří jed, který následně svedl předem prohranou bitvu s protilátkami chránícími jeho organismus. Tuto imunitu získal již jako dítě. Když si hrál na březích Gangy, uštkl jej vodní had a on pak týden blouznil v deliriu mezi životem a smrtí. Jeho matka seděla u jeho lůžka a šila mu rubáš, když vtom dítě náhle otevřelo oči. A zatímco malý Kassam na loži čekal, až jeho tělo stráví zbytek jedu, začal se zamýšlet nad

nesmrtelností. Nebylo to nijak vědomě ani sofistikovaně, ale spíše v podobě ideje, která se mu jako hřebík zabodla do hlavy a stala se řídícím principem celého jeho života.

64

Kassam se znovu vydal na pochod napříč pouští a vychutnával si bolest, která jej sužovala, neboť byla tím jediným, co jej ještě spojovalo se světem. Do té doby, než u něj jeden americký psychiatr diagnostikoval nesmírně vzácnou formu autismu, kterým trpěl už od dětství, měl Kassam vždycky pocit, že je jakousi nestvůrou. Trpěl syndromem akvarijní rybky. Ten se vyznačoval pocitem, že neustále žije za tlustými stěnami akvária a svět vnímá jen skrze ně. Nejhorší na tomto syndromu ovšem bylo, že postižený měl velmi intenzivní pocit, že ono akvárium není ničím jiným než jím samotným a že těmi skleněnými stěnami byla ve skutečnosti jeho vlastní kůže, oči, prsty.

Neměl totiž žádné hmatové vjemy, žádný tělesný pocit, nevnímal teplo ani zimu a úplně mu chybělo smyslové chápání věcí, jež jej obklopovaly. Vůně zredukované na minimum, stále stejná chuť jídla. Jakýkoli předmět, kterého se se zavřenýma očima dotkl, mu připomínal měkký plast.

Necítil nic kromě bolesti. Jeho vnímání bolesti bylo navíc natolik oslabené, že dokázal snášet utrpení pro většinu smrtelníků zcela nepředstavitelné.

Vzpomínal si, že jako dítě jednou sebral ze země řeřavý oharek a vší silou jej stiskl, načež uslyšel, jak se mu pálí kůže, a ucítil pach sežehlého masa stoupající z jeho dlaně.

Když se bolest stala opravdu nesnesitelnou, pokusil se otevřít dlaň, ale dřevo mu vrostlo do kůže. Burgh si z toho vzal ponaučení a zapamatoval si všechny nebezpečné předměty i situace, které znamenaly ohrožení pro ostatní.

Víc než cokoli jiného mu totiž scházel pud strachu a varovný signál, který bolest představuje. Podobně jako dítě trpící dyslexií, které si vypracuje pokročilé strategie, aby pochopilo, co čte, vynahradil Burgh tento svůj handicap nevídanou inteligencí, jež mu umožnila ztratit se v davu, neboť se naučil nazpaměť celou škálu lidských výrazů: vzteklý úšklebek či naopak uvolněný šťastný úsměv, znechucení, nenávist, lásku a strach. Neúnavně trénoval před zrcadlem, až se mu podařilo dokonale tyto pocity napodobit.

Dokázal to u všech s výjimkou studu a lítosti. Především ta lítost. To bylo něco příliš složitého, příliš abstraktního a snad i příliš krásného. Když zjistil, že zachytit tento výraz v očích ostatních k jejímu napodobení nestačí, pokusil se ji v sobě vyvolat zabíjením bezbranných bytostí, ptáčat, slepých koťat, právě narozených štěňat. Škrtil je co

nejpomaleji v naději, že přitom pocítí trochu smutku a lítosti. Ani to však nestačilo.

Prvního člověka zabil ve třinácti letech. Byla to kamarádka z dětství, téměř jeho sestra. Jmenovala se Kyssa.

Byla nedotknutelná, krásná a špinavá jako klenot zahrabaný v zemi. Přislíbili ji jednomu dospělému z vesnice a Burgh, kterého její krása vždy okouzlovala, věděl, že v okamžiku, kdy ji její manžel připraví o panenství, dívka o tuto nádhernou zář přijde. Za soumraku ji odvedl na břeh Gangy zarostlý křovím. Řekla mu, že už se nebudou smět vídat, protože teď patří tomu, koho si má vzít za manžela.

Neslyšně se rozplakala. Ve chvíli, kdy jí Burgh položil ruce kolem krku, si Kyssa nejprve myslela, že se ji snaží ukonejšit. Když ji však začal škrtit, vyhladovělá a zděšená dívka se ani nebránila. Ten děs a bolest v jejích očích!

Snažil se je prožívat současně s hrůzným činem, jehož se dopouštěl, ale Kyssin pohled brzy zeskelnatěl. Poté co hodil její tělo do hnědých vod Gangy, jej zaplavilo něco, čemu nerozuměl. Posadil se na svah a zamračil se. Byl to zvláštní pocit, trýznivý a nejasný jako náznak bolesti. Frustrace.

Ano, to je ono. Od chvíle, kdy jej poprvé uštkl had, byl Burgh přesvědčen, že nesmrtelnost, po které toužil, mu může zajistit jen pečlivé zkoumání jejího opaku. Byl nucen přiznat si, že se zmýlil, nicméně skutečnost, že k tomuto závěru dospěl, plně ospravedlňovala smrt té pitomé Kyssy.

Když na tvářích ucítil první slzy, zatímco mrtvola jeho

přítelkyně mizela v hlubině řeky, jeho ústa se sama zkřivila.

Nedokázal sice cítit lítost ani stud, plakat a smát se ale uměl.

O pár let později prožil druhou mystickou zkušenost, která převrátila jeho existenci vzhůru nohama. Právě obhájil druhý doktorát a odjel na týden na prázdniny do velké pouště Atacama. Čtyři sta tisíc čtverečných kilometrů hor a pustiny, kde pršelo jednou nebo dvakrát za sto let. Burgh si na tuto expedici vzal jen minimální vybavení a doufal, že se z ní už nevrátí. Vyrazil z Ariky v severním výběžku Chile a došel na atacamskou plošinu nacházející se v nadmořské výšce tři tisíce pět set metrů. Odtamtud šel pořád rovně, a čím víc se vzdaloval místům s pitnou vodou, tím jistější byla jeho smrt. Téměř týden žil jen ze svých skromných zásob. Jak jeho tělo sláblo, každý den ušel už jen několik metrů a většinu času trávil stočený na kamení a čekal, až padne noc. A právě v tomto stavu naprostého vyčerpání a vytržení došlo k onomu setkání. V pustině se náhle objevil člověk, muž malého vzrůstu, který se shrbenými zády a sebejistou chůzí kráčel jeho směrem. Sklonil se nad cestovatele a Burgh měl pocit, že se na něj muž usmál.

Vzpomínal si na chlad, který jeho srdce zaplavil, když mu ona Bytost položila ruku na čelo. Poprvé v životě skutečně něco cítil. A to něco, horké a ledové zároveň, plné i prázdné, nádherné i strašné, se vlilo do jeho duše jako černý oceán, zatímco se jeho mysl plnila silnými vibracemi, bouřemi, zemětřeseními a výjevy masových hrobů. Řev miliard

nedovyvinutých organismů vypuzených miliardami lůn.

Miliardy mrtvol živící půdu, která je požírá.

Zatímco mu Bytost svýma rukama předávala část své temnoty a moci, Burghovi se pomalu vracely síly a začínal chápat, že se nad ním nesklání jen Smrt, nicota či prázdnota, nejen zkáza, chaos a vymření. Nikoli. Ono ztělesnění, které jej navštívilo, když na vysokých pláních Atacamy umíral, to byla rovnováha, absolutní vyrovnanost, noc vesmíru, Požírač světů.

Když se Burgh probudil, byla Bytost pryč. Zatímco jeho plíce vdechovaly ranní vzduch, Burgh měl pocit, že plane jasněji než slunce a je větší než všechno, na co dopadá jeho záře. Během jediné noci agonie se stal součástí oné síly, která hvězdě říká, aby vyšla na nebe, součástí zákona, který jí přikazuje, aby osvítila svět. Když putoval zpět k civilizaci, plnila se jeho mysl všemi myšlenkami tohoto špinavého hemžícího se lidstva, jehož světlo brzy zhasne, tak jako zhaslo světlo Kyssy na březích Gangy.

65

Burgh Kassam se napije vody z polní lahve a rukou si přejede po zoufale suchém čele. Narovná se a znovu se vydá podél hřebenu ve stínu kaňonu. Zbývá mu ujít deset kilometrů, než dorazí do komplexu Puzzle Palace, tajné základny Nadace vybudované v podzemí pouště. Čtyři kilometry k elektrické ohradě střežící první bezpečnostní obvod, potom další čtyři až k linii bunkrů, v nichž hlídkují ostřelovači. A konečně vchod do komplexu samotného: obrovský tunel vyhloubený do skály vedoucí k obřím neprodyšným vratům vážícím několik tun. To byl Puzzle Palace – bývalá raketová základna amerického letectva, jejíž síla a bunkry se rozprostíraly na osmi podzemních podlažích. Stavba odolná i proti jadernému požáru, kterou všemocná americká vláda přebudovala na ultramoderní laboratoř. Zde armáda v nejvyšší tajnosti vyvíjela arzenál příštích tisíciletí: laserová děla s ultrasilnými paprsky, spouštěče zemětřesení a tsunami, zvukové zbraně, syntetické viry a jiné chemické bomby. Puzzle Palace však byl ještě něčím víc. Přítomnost zelených mozků Kassamovi na jedné straně lezla krkem, ale současně měla tu výhodu, že bránila zvědavcům, aby strkali nos do jeho záležitostí. Burgh pochopil, že se mu vyplatí dát těm pánům pro zábavu pár hračiček biologického či hromadného ničení, které mohou

vděčně testovat na zkušebních bojištích Blízkého či Středního východu. Tím spíš, že armáda pouze zajišťovala bezpečnost komplexu a poslední čtyři podlaží patřila výhradně Nadaci. Právě ona poskytovala horentní sumy, které každoročně končily v Burghově kapse. Nejen plat inženýrů či špičkový materiál, ale také energie. Závratné množství energie, kterou si stavba pracoviště uprostřed pouště vyžádala. Nadace všechno zaplatila bez mrknutí oka.

Na oplátku požadovala osmdesát procent zisku, který Burghovy objevy přinesou v příštích čtyřech stech let.

Burgh na tuto podmínku bez okolků přistoupil, neboť byly-li jeho výpočty správné, lidstvo tak dlouho vůbec nepřežije.

O tom však Nadace neměla ani tušení.

Burgh si vzpomíná na den, kdy jej agenti Nadace přišli naverbovat. Právě popíjel kávu na terase kavárny Starbucks v Los Angeles, když před ním zastavila limuzína. Šofér vystoupil a otevřel dveře muži v obleku a černých brýlích, který zamířil k jeho stolu. Jmenoval se Ash. Alespoň to Burghovi řekl, když mu podal ledovou ruku.

„Ash… a dál?“

„Prostě Ash.“

Když si neznámý sedal naproti němu, snažil se Burgh zachytit za zrcadlovými skly brýlí jeho pohled.

„Co chcete, pane Prostě Ash?“

„Zastupuji zájmy jisté velmi mocné skupiny, jejíž struktura překračuje hranice států i zákonů.“

„Nějaká vládní agentura?“

„Nikoli. Soukromá.“

„Která?“

„Nadace. Jakýsi klub investorů. Miliardáři a ředitelé podniků předsedající největším farmaceutickým a lékařským konsorciím na světě. A také politici. Všechno, co v tuto chvíli potřebujete vědět, je to, že našima rukama prochází obrovské množství peněz a že část těch peněz může velice snadno skončit ve vaší kapse.“

„Cena za moji duši?“

Ash ohrnul rty do jakéhosi úsměvu, který odhalil jeho bělostný chrup.

„Kolik?“

„Yale mi za pozici vědeckého pracovníka nabízí sto padesát tisíc dolarů ročně. Stanford je na sto šedesáti tisících plus zdravotní pojištění a služební auto.“

„Co je to za auto?“

Burgh ukázal na časopis, kterým před Ashovým příchodem listoval.

„Váhám mezi cadillacem a coupé značky Chrysler.“

„Příliš středostavovské, pane Kassame. Co dál?“

„Dnes ráno mi učinil nabídku Caltech. Dvě stě tisíc dolarů plus výhody.“

„Přesně to jsme vám chtěli nabídnout.“

„Co prosím?“

„Dvě stě tisíc dolarů.“

„Budete muset něco přidat.“

„Měsíčně.“

„Prosím?“

„A k tomu služební byt ve vámi zvoleném městě, automobil v barvě a modelu dle vašeho výběru a vila u moře podle vašich představ.“

„To budu muset někoho zabít?“

„Spoustu lidí. Máte s tím problém?“

„Ani ne.“

Ash vstal a položil na stůl tlustou obálku. Byla k ní přišpendlená vizitka Nadace s logem představujícím starce držícího přesýpací hodiny. Než odešel, ještě dodal: „Dobře si naši nabídku promyslete. Trvá až do půlnoci.

Všechno, co potřebujete vědět, je v této obálce. Je v ní i návrh smlouvy. Všechny podmínky jsou k jednání. Stačí kdykoli zavolat na číslo uvedené na vizitce. Přijede pro vás šofér a odveze vás na naše pracoviště. Přeji vám hezký den, pane Kassame.“

Burgh sledoval, jak Ash usedá na zadní sedadlo limuzíny, která pak vplula mezi ostatní automobily na Sunset Boulevardu. Část večera strávil tím, že předstíral, jak přemýšlí. Těsně před půlnocí vytočil číslo Nadace.

66

Burgh Kassam poslouchá, jak mu pod podrážkami skřípe písek. Až na toto lehké skřípání a fičení větru v záhybech skály vládne v poušti hrobové ticho. Burgh se zastaví před elektrickým ohradníkem obepínajícím komplex Puzzle Palace. Každých dvacet metrů sloup s ničím než hlínou spálenou na troud a mrtvými zvířaty. Kostry hlodavců, krunýře škorpionů, obrovské vyschlé tarantule a mrtvoly kojotů sežehnutých na uhel dráty vysokého napětí napojené na detektory pohybu upevněné na sloupech a nastavené inženýry Nadace na takovou citlivost, aby proklouzli jen mravenci a vítr.

Burgh zapne neutralizátor, který má připevněný na opasku. Detektory střežící prostor, do nějž se chystá vstoupit, zablikají a zhasnou. Zavře oči a vykročí. Jediný špatný kontakt, a vzduch začne jiskřit, zatímco z betonových chřtánů vystřelí smrtící paprsky. Burgh zbožňuje ten pocit, že si zahrává se smrtí. Znovu písek pod nohama. Vzduch začne opět vibrovat a detektory za ním se automaticky spustí.

V dálce rozeznává okrový obrys skály, v níž je základna ukryta. Burgh se přinutí loknout si z polní lahve. Vzpomíná si, že oné noci, kdy zatelefonoval Ashovi, pro něj limuzína Nadace přijela za necelé tři minuty. Zatímco se usazoval do

měkkého sedadla, ukázal mu šofér minibar, obal obsahující šedý oblek a černé mokasíny. Burgh pohlédl na své džíny a opotřebované tenisky a ve skrytu kouřových skel se převlékl. Pak si nalil whisky a upíjel ji s pohledem upřeným na vzdalující se světla Los Angeles. Po pár minutách usnul.

Když se vzbudil, ujížděla limuzína plnou parou po silnici uprostřed borového porostu. Ve světle vycházejícího slunce se zdálo, že les krvácí. Burgh se chystal promluvit, když vtom si všiml tabule hlásající „Crater Lake / Great Sandy Desert: 50 mil“. Zeptal se, kam jedou. Řidič odpověděl: „Black Rock ve státě Oregon.“

„To je sídlo Nadace?“

„Jedno z nich.“

Jeli ještě přes tři hodiny borovým lesem a těsně před Harrisburgem zatočila limuzína na soukromou cestu, která po několika kilometrech končila před zdí, jejíž barva splývala s lesem. Když se přiblížili, pancéřová vrata se automaticky otevřela a řidič při průjezdu sotva zpomalil.

Krajina se náhle změnila. Obrovské trávníky, záplavy květin, ozbrojené stráže řídící elektrické automobily a bílé aleje vysypané štěrkem vinoucí se až k rozlehlé budově se sloupořadím zahalené clonou cedrů. Burgh si také povšiml obrovských satelitů zakrytých maskovacími sítěmi. Šofér mu odpověděl na otázku, kterou ještě ani nestačil vyslovit:

„Systém antisatelitních rušiček. Pokaždé když nad Nadací přelétají hračičky NASA, vidí jen velkou zelenou skvrnu.“

„Nadace je odnoží americké vlády?“

„Spíš naopak.“

Limuzína zajela ke vchodu. Hlavní budova, četné přilehlé nepočítaje, se rozprostírala na tisíci čtverečných metrech a čtyřech podlažích. Burgh si celý labyrint místností vykládaných dřevem a luxusních salonků prohlédl za doprovodu dvou ozbrojených stráží. Na konci dlouhatánské chodby vešel do prostorné kanceláře vybavené severským nábytkem a se zdmi pokrytými knihami. Prosklená stěna nabízela výhled do zahrad zdobících druhou stranu budovy.

Okolo mahagonového stolu ve středu místnosti seděl generální štáb Nadace. Burgh se posadil ke stolu a pokynul hlavou směrem k Ashovi. Howard Cabbott, stařec v drahém obleku trůnící na čestném místě, se ujal slova.

„Pane Kassame, slyšel jste o projektu Manhattan?“

„O prvních amerických jaderných testech? Jistě, jako každý.“

„První bomba v dějinách vybuchla 16. července 1945

v poušti v Novém Mexiku. Víte, co řekl vedoucí projektu profesor Oppenheimer, když na zem dopadly poslední střepy?“

„‚Nyní jsem Šivou, ničitelem světů‘.“

„Na což jeho asistent profesor Brainbridge odvětil: ‚Odteď jsme všichni hajzlové.‘“

„Co tím chcete říct?“

„Když se radioaktivní oblak rozptýlil a zem začala chladnout, všimli si vědci v zemském břiše otevřené průrvy.

Propasti, která sestupovala až do nesmírně hlubokých vrstev. V nich objevili jakousi posvátnou jeskyni obsahující prastarou mumii, kterou vědci pracující na projektu Manhattan převezli do své laboratoře v Los Alamos, aby ji mohli prostudovat. Na první pohled se tato mumie datovala z pravěku, ovšem techniky datace s pomocí izotopu uhlíku 14C tehdy ještě nebyly dostatečně vyvinuty, a tak se tento odhad nepodařilo blíže upřesnit. Mumie byla následně uložena v trezoru jistého muzea uvnitř skleněné komory v přetlakové atmosféře. O dvacet let později provedli naši odborníci novou sérii analýz. Ještě téhož večera byla mumie z muzea odvezena v obrněné dodávce.“

„Co jste zjistili?“

„První výsledky nám prozradily, že když se ona mumie konečně rozhodla zemřít stářím, bylo jí něco přes čtyři sta let. Čtyři sta šedesát, abych byl přesný.“

Burgh Kassam, do této chvíle trochu nesoustředěný, ucítil v zapadlém zákoutí svého mozku elektrický výboj.

Stařec usoudil, že než bude pokračovat, bude užitečné upřesnit následující:

„To, co jsem vám právě prozradil, je tajné, nepodléhá však státnímu tajemství. To znamená, že se ještě můžete zvednout a odejít z této místnosti bez závazků. Odvezeme vás do Los Angeles a tím toto setkání uzavřeme.

Samozřejmě pokud se nedopustíte té neopatrnosti, abyste se komukoli zmínil o Nadaci či naší činnosti. Ale jakmile uslyšíte to, co následuje, nebudeme si moci dovolit riziko nechat vás odejít, aniž bychom vám vpálili kulku do hlavy.

Potřebujete si to rozmyslet?“

Burgh zavrtěl hlavou. Cabbott pokračoval.

„Jakmile byla mumie uložena na bezpečném místě, začali jsme odstraňovat žijící účastníky projektu Manhattan i veškerou dokumentaci související s tímto nálezem. Pak jsme zasypali proláklinu v poušti Jornada del Muerto a převezli mumii na základnu Nadace, kde již patnáct let zkoumáme její DNA.“

„V čem je problém?“

„Problém, pane Kassame, je v tom, že DNA této mumie se vyznačuje vlastnostmi u lidí zcela běžnými, ale současně vykazuje znaky, kterým nerozumíme.“

„Chcete říct genetické odchylky?“

„Spíše jiná historie. Sekvence, které nedokážeme přečíst.

Jako kdyby toto pravěké DNA obsahovalo kromě klasické evoluce obsažené v lidském genomu ještě další informace pocházející z evoluce jiné.“

„A na tom pracujete?“

„Mimo jiné.“

„Například?“

„Naše proteinové počítače již deset let běží čtyřiadvacet hodin denně a snaží se netypické sekvence rozkódovat.

Tímto způsobem jsme nalezli většinu lidských genů i další neznámé geny, které se zřejmě nějak podílejí na aktivaci určitých zón, které náš mozek ještě nepoužívá. Také se zdá, že jistá sekvence, kterou se nám ještě nepodařilo izolovat, ovládá produkci neznámých proteinů schopných opravit poškození způsobené enzymy stárnutí. Právě tento gen hledáme. Potíž je v tom, že nevíme, jak proteinové počítače naprogramovat, aby nestandardním sekvencím DNA samy rozuměly.“

„Předpokládám, že na to jste si zavolali mě.“

„Nejprve bychom chtěli syntetizovat enzymy urychlující duševní schopnosti, které tento organismus dokázal vyvinout. Sám si domyslete, jaké důsledky by takové léky měly pro vojenství, kdybychom je dokázali vyrábět ve velkém.“

„Hádám, že americká armáda by měla exkluzivní smlouvu?“

„Miliardy dolarů, pane Kassame.“

„Co dál?“

„Rádi bychom, abyste nám poté pomohl rozluštit tajemství neobyčejné dlouhověkosti této mumie.“

„Za jakým účelem?“

„Existuje-li pravěká molekula schopná prodloužit život, představte si, co by to znamenalo, kdyby ji naše laboratoře dokázaly syntetizovat.“

„Nesmrtelnost?“

„Ovšem jen pro ty, kteří si ji budou moci zaplatit.“

„Budu potřebovat pokusné jedince. Chci říct lidi.“

Cabbott vypustí obláček kouře.

„To nebude problém.“

67

Burgh postupuje studeným tunelem. V dálce se otevírají obrovská pancéřová vrata. Ty tuny oceli otáčející se na dokonale naolejovaných pantech, aniž by vydávaly silnější hluk než elektrický motor, jej vždy fascinovaly. Projde vstupní halou. Poslední závan vlahého vzduchu, načež se za ním vrata zavřou a štafetu převezme klimatizovaný vzduch.

Burgh vstoupí do jednoho z výtahů vedoucích do podzemních podlaží. Kabina vyrazí směrem dolů, jako by se utrhla. Burgh se ponoří do vzpomínek.

Onoho večera v sídle Nadace řekl starému Cabbottovi ano. Souhlasil se vším, co s sebou projekt nesl, a hned

nazítří se dal do práce. Vybavoval si první kontakt s mumií, její tvář zjizvenou mrazem a zubem času, která jako by se na něj skrz ochranné sklo usmívala. Položil ruce na stěnu přetlakové komory a zahleděl se do mrtvých očí, jež na něj zíraly. Podaří-li se mu splnit úkol, zajistí Nadaci extrémní dlouhověkost, po níž lidstvo tak touží a která by pro něj znamenala smrt stejně jistou, jako kdyby na zemi zaútočila armáda prehistorických virů. Vymizení faktoru smrti, velký náboženský a společenský chaos. Nesmrtelnost by navíc znamenala konec ještě mnohem zákeřnější a nezvratnější: konec vývoje druhu. Neexistuje-li smrt, přeruší se předávání genetické výbavy i vědomostí. Následkem toho postupně zanikne ten pitomý pud sebezáchovy, který člověka nutí rozmnožovat se v zájmu přežití druhu.

Na zemi vlastně existují dva druhy živých organismů: ty, které se rozmnožují pohlavně, a ty, které se rozmnožují nepohlavně. Příslušníci první kategorie, k níž náleží i člověk, jsou nesmírně výkonní, ale současně zranitelní a smrtelní. Neustále se vyvíjejí a cenou za tento vývoj je předávání života, a tudíž i smrt. Ostatní organismy, jednoduché tak jako například mořské řasy, jsou nesmrtelné, ne však nezranitelné, což znamená, že jediný mráz či sebemenší klimatická změna je mohou zahubit. Právě k tomu došlo při každé velké živelní pohromě. Organismy rozmnožující se pohlavně se novým životním podmínkám dokázaly přizpůsobit a předaly tuto schopnost svému

potomstvu. Ty ostatní, které neumírají, a tím pádem se nevyvíjejí, prostě a jednoduše vymizely z povrchu země.

Burgh se usmívá, zatímco se výtah řítí podzemními podlažími komplexu Puzzle Palace. Tak zněl úkol, kterým jej Ničitel světů pověřil: udělat z lidí mořské řasy. Problém spočíval v tom, že aby toho dosáhl, musel vyvolat nevratnou mutaci dědičnou v rozmezí jediné lidské generace. Existoval však jen jediný způsob, jak tyto podmínky splnit: genetický virus obsahující tu část DNA mumie, která potírala faktor smrti. Mutující virus, který by v sobě spojoval smrtící jednoduchost organismů s nepohlavním rozmnožováním a sebeobranné

systémy

organismů

s pohlavním

rozmnožováním. To byl úkol, na němž Burgh Kassam pracoval v nejnižším podzemním poschodí Puzzle Palace, dobře ukryt před zraky Nadace. Nikdo kromě něj neměl právo vstoupit do jeho osobní laboratoře. A to bylo jedině dobře, protože kdyby se všemocná Nadace dovtípila, že její malý génius se chystá tuto dlouhověkost, kterou chtěla prodávat těm největším boháčům, učinit nevratnou, byly by Burghovy dny sečteny.

Zvukový signál. Kabina výtahu se otevře a Burgh vstoupí do místnosti zaplavené umělým osvětlením. Vzadu za dekontaminačním prostorem se několik mužů v bílém pohybuje kolem izolační buňky. Burgh si navlékne nepropustnou kombinézu a připojí se k nim.

Za

umělohmotnými stěnami buňky sedí pospávající žena

připoutaná ke křeslu. Průsvitné hadičky jí zavádějí do žil obsah několika baněk. Na největší z nich čte Burgh nápis Protokol 13, jméno kódu enzymatických koktejlů ovlivňujících mládnutí buněk, které se mu podařilo syntetizovat na základě DNA mumie. Ostatní vaky napojené na paži pokusného subjektu obsahují modrou, téměř fosforeskující tekutinu. Chemické stabilizátory, jejichž úkolem je proces regulovat. To je potíž Protokolu 13 – zpočátku je reakce stabilní, ale pak nekontrolovaně zrychlí.

Burgh zkontroluje panely napojené na ženiny životní funkce. Jde o Mexičanku, kterou mu agenti Nadace poskytli jako pokusného králíka společně s dalšími nelegálními migranty, které našli polomrtvé žízní v poušti.

Obrátí se na jednoho ze svých asistentů a zeptá se ho, jak dlouho už jí látku podávají. Asistent odpoví tlumeným hlasem zpod ochranné masky: „Čtyři hodiny.“ Burgh cosi vyťuká na klávesnici. Podle fotografie pořízené při jejím příchodu je ženě kolem čtyřiceti let. Zvedne zrak k ochrannému sklu. Teď vypadá ani ne na třicet. Burgh se usměje, ale úsměv mu vzápětí ztuhne na rtech.

„A sakra…“

„Co se děje?“

„Zrychluje se to.“

Asistent přeběhne prsty po klávesnici.

„Ne, pane. Parametry jsou stabilní.“

Sotva tu větu dořekne, začne na kontrolních panelech blikat několik kontrolek.

„Tomu říkáte stabilní?“

Muži zpoza masek sledují, jak žena chrlí krev.

Nezadržitelně stárne. Dusí se a zmítá v křečích. Burgh pohlédne na stopky. Něco se spustilo. Něco, co se mu ještě nepodařilo dostat pod kontrolu navzdory desítkám Mexičanů, které k tomu pitomému křeslu už připoutal.

Ženin obličej i tělo se znetvořují. Objevují se obrovské nádory, které rostou a opět mizí. Jako by jí pod kůží lezli obrovští paraziti. Asistent se zeptá: „Chemické stabilizátory se syntetizují. Mám zvýšit dávku?“

„Při ceně milion dolarů za centilitr? To už tu baňku můžete rovnou hodit do záchodu.“

Ženina tvář před Burghovýma očima závratnou rychlostí povadá a každou vteřinu se jí do kůže vrývají hlubší vrásky.

Vypadá to, jako by se její pokožka současně tavila. Burgh sleduje uvolňující se maso, bělající vlasy, nehty prodlužující se jako drápy. Stařenin pohled zeskelnatí. Žena se zkroutí jako kus masa zapomenutý v mikrovlnné troubě. Cosi nesrozumitelně zaskučí. Síly ji opouštějí. Ještě jednou se zatne v křeči a pak plnou vahou dopadne na křeslo.

Burgh si povzdychne. S Protokolem 13 je to pokaždé stejné. Nejdřív omlazuje, ale pak povolí jako špatný lifting.

Strhne si ochrannou masku a vyhodí rukavice do speciálního

odpadkového koše. Naposledy pohlédne na mumifikovanou mrtvolu, která na něj zírá skrz ochranné sklo, a s úšklebkem zavelí:

„Vyhoďte to do pouště.“

68

Burgh Kassam sjede do nejnižšího patra základny a postaví se na vážící plošinu nacházející se před pancéřovými dveřmi jeho osobní laboratoře. Přístroj vrní a kamery zabudované ve stěnách jej snímají ze všech možných úhlů. Ověření totožnosti proběhne úspěšně a z reproduktorů se ozve syntetický hlas počítače, kterému Burgh přezdívá Cassandra:

„Dobrý den, pane Kassame. Od posledního vážení jste zhubl o čtyři sta gramů. Vaše hladina cukru je příliš nízká.

Do jedenácti hodin vám budou chybět glycidy. Ostatní parametry jsou stabilní. Čekám na poslední výsledky.“

„Zkus mi tentokrát přinést dobré zprávy.“

Za Burghem se zavřou dveře a tvář mu ovane suchý vzduch. Zářivky se jedna po druhé rozsvěcejí a vyhánějí tmu ze čtyř set čtverečných metrů jediného nájemníka. Jeho tajná

skrýš. Zde se mu podařilo dovést k dokonalosti syntetický arzenál, který použil v boji se Ctihodnými.

První látky, které se mu z mumie podařilo získat, byly zejména mentální urychlovače zlepšující porozumění a logiku a superdoping násobící síly a výdrž. Hračičky. Zato díky látkám druhé a třetí generace, zejména díky Protokolu 7 a následujícím, se konečně dostal k zónám mozku, které ovládaly

nadpřirozené

schopnosti

Ctihodných.

Suprakognitivní urychlovače.

Burgh se chystá otevřít pancéřovou bednu obsahující vzorek každého protokolu, když z reproduktorů opět zazní Cassandřin hlas:

„Konečné výsledky jsou známy. Bylo nalezeno sedm mozkových nádorů. Čtyři vznikající v dolním laloku pravé plíce. Bylo vyžádáno podání příslušných protokolů.

Spánkové a čelní laloky, které byly včera naskenovány, už ustupují. Vaše rakovina jater je vyléčena. Pro potlačení nejnovějších nádorů musíte podat injekci do šesti hodin.“

Kassam se zakaboní. Potíž s protokoly spočívá v tom, že sice znásobují potenciál organismu, ale současně způsobují nádorové bujení. Spouštějí je a urychlují. Hrozny nádorů, které rostou a praskají jako nežity.

„Cassandro?“

„Ano?“

„Víš jistě, že ty mozkové nádory nejsou metastázy plicní rakoviny?“

„Zcela jistě, pane. Plicní léze ještě nedospěly do stadia karcinomu.“

Kassam si připraví posilovač imunity a vstříkne si jej do žíly. Zabiják černých buněk. Tekutina jej pálí v žilách.

Nádory se zmenšují a ta ošklivá migréna, která mu už od rána duní ve spáncích, pomalu ustupuje. Kassam prochází mezi laboratorními stoly rozestavenými ve dvou řadách po obou stranách místnosti. Na každém z nich stojí velká plastová karafa, z níž vedou elektrické dráty. Burgh po jedné z nich přejede prsty a stěna se pod jeho dotekem deformuje.

Je to buněčná stěna, měkká a současně neuvěřitelně odolná.

Tahle olejnatá hmota stvořená přírodou jej vždy fascinovala.

Na samém dně hlubokých oceánských příkopů, kde je tlak tak silný, že se skořápka batyskafu trhá jako papír, dokáží díky úžasné odolnosti membrány přežít jen jednobuněčné organismy.

Burgh povolí stisk a pozoruje, jak se stěna karafy pomalu vrací do původního tvaru. Uvnitř je vnitrobuněčná kapalina s polymerázovými enzymy, kterou se vědci podařilo vyvinout. Právě do tohoto roztoku vstříkl DNA mumie z projektu Manhattan. Pak už stačilo jen vytvořit s pomocí elektrod magnetické pole, aby se spustila pseudobuněčná aktivita, a proteiny začaly číst genetické sekvence. Jako každý živý organismus obsahuje každá karafa proteiny, které čtou jen jednu konkrétní sekvenci.

Miliony dělníků, kteří přebíhají sem a tam mezi řetězci DNA a výrobní linkou buněk.

Jednoho dne se Burgh na konferenci konané u příležitosti dne otevřených dveří na California Institute of Technology pokusil vysvětlit mechanismus čtení DNA skupince dětí. Kassam děti nenáviděl. Připadalo mu, že jsou hloupé, dost zlé a k tomu páchnou. Strašně rád jim ale vyprávěl komplikované příběhy, které mu umožňovaly zachytit ten okamžik, kdy se jim rozzáří oči a jejich primární mozek najednou pochopí tu hatmatilku, kterou poslouchají.

Možná že v tom nakonec spočívá veškerá inteligence: ne ve schopnosti chápat, ale ve schopnosti předvídat, že člověk pochopil. Onoho dne se Burgha jeden malý obrýlený usmrkanec zeptal:

„A pane, jak vlastně funguje buňka?“

Primitivnost té otázky Burgha nejprve zaskočila, ale pak si vzpomněl na odpověď, kterou dal Einstein jakémusi časopisu pro děti, který jej požádal, aby popsal jadernou reakci tak, aby její podstatu bez obtíží pochopili i jeho mladí čtenáři. Einstein se na chvíli zamyslel a pak novináře vyzval, ať si představí místnost o třiceti metrech čtverečných, na jejíž podlaze jsou rozmístěny stovky pastiček na myši. Potom mu řekl, ať si představí, jak do té místnosti někdo hodí golfový míček a zavře dveře. V tu chvíli slavný vědec zřejmě zahlédl jiskru v očích novináře, který si představil, jak golfový míček dopadá na první past,

která se zaklapne, a tím míček vystřelí na jinou past a tak dále. Vzápětí Einstein dodal: „A teď si představte, že ta místnost má milion kilometrů čtverečných a že každá past, která se zaklapne, uvolní obrovské množství ničivé energie. A to je jaderná reakce.“

Burgh si byl jistý, že v tu chvíli začal ten mamlas poulit oči, jak mu postupně docházelo, že spustit řetězovou reakci nic není, ale celá potíž spočívá v tom ji ovládat, a tudíž ji dokázat zastavit. Na to Burgh pomyslel se zrakem upřeným na onoho brýlatého caparta, který posmrkoval a čekal na odpověď. Nejprve nakreslil na tabuli kruh a v něm panáčka sedícího v křesle u televize. Pak se otočil k dětem a řekl jim: „Tohle je vnitřek buňky. Buňka, to je taková továrna.

Představte si panáčka, který v té továrně pracuje. Jediné, co musí dělat, je sledovat obrazovku, na které přebíhá zpráva, které rozumí jen on. Ten panáček se jmenuje čtecí protein a informace, které běží na obrazovce, jsou sekvence DNA.

Tyto sekvence jsou jako cihly a každá z nich obsahuje jinou informaci. Ty cihly se čtou po třech a skupině tří cihel jdoucích po sobě se říká kodon. Několik kodonů za sebou tvoří to, čemu se říká gen. Ten panáček je specialista, který čte stále stejné sekvence a překládá je na papír. Když je papír popsaný, vstane z křesla a sejde o pár pater níž do dílny inženýrů továrny. Papír, na který překládá sekvence DNA, se nazývá mediátorová RNA. Inženýři továrny jsou RNA. Čtou jen mediátorovou RNA. Když je hotovo, pošlou

do obchodu továrny, kde se skladují všechny náhradní díly, signál nazvaný transferová RNA. Náhradní díly jsou poté převezeny na výrobní linku továrny, která začne vyrábět to, co buňka potřebuje. Panáček se pak vrátí do křesla, aby rozluštil další sekvenci a napsal novou mediátorovou RNA, kterou předá inženýrům RNA. Výrobní linka tak neustále vyrábí materiály, které buňka nebo tělo potřebují.“

„Je to jako výrobní linka aut?“

Burgh se otočil a spatřil v usmrkancových očích záblesk inteligence: koncept.

69

Burgh překontroluje desítky buněčných karaf rozestavených na podložkách. Každá z nich je spojená s několika monitory, které neustále přenášejí miliony obrazů. Jsou to počítače, které čtecímu proteinu sloužily jen jako procesor. Nic nečte lépe a rychleji než protein. Nikdy žádné chybové hlášení, nikdy žádná nehoda. Jediná obtíž spočívala v tom, jak výsledek přepsat do srozumitelného jazyka. A Burgh na to přišel. Zatímco inženýři Nadace se už přes deset let namáhali s tím, jak porozumět tomu, co protein čte, jeho

napadlo zajímat se o mediátorovou RNA, kterou panáček z továrny posílá na výrobní linku buňky. Překlad překladu, v tom bylo to tajemství.

Jakmile Burgh celý systém zapojil, monitory jeho počítačů, do té doby beznadějně prázdné stejně jako obrazovky Nadace, se náhle pokryly světelnými obrazci. Jak Burgh postupně zpřesňoval své překládací programy, uviděl první obrazy z různých prostředí, v nichž toto DNA žilo předtím, než dosáhlo tohoto stupně vývoje. Nejen historii mumie, ale milionů životů, které jí předcházely a jejichž existence se přenášela prostřednictvím tohoto DNA. Dějiny dějin lidstva.

Burgh z laboratoře týden nevyšel, sledoval monitory a dělal si poznámky. Po týdnu konečně pochopil, co obsahovala neznámá část tohoto pravěkého DNA, ta, jež odpovídala tomu, co se stalo před příchodem pozemského DNA. Něco, co už se stalo a co se mělo opakovat. Velká nákaza, lidský virus. Došel k závěru, že jediný způsob, jak nechat lidstvo vymřít, spočívá v tom, zaměřit se na člověka a nikoli na prostředí, v němž žije. Dal se tedy do práce na vlastním genetickém viru, který naprogramoval tak, aby útočil přímo na DNA. Vyhlazovací protokol byl již půl roku hotov. Burgh se inspiroval Oppenheimerem a pojmenoval jej Šiva, Ničitel světů. Pak nechal uložit do hermetických beden rozmístěných na různých místech planety tisíce

kmenů. Od té doby čekala armáda dřímajících agentů jen na jeho signál, aby šíření viru odstartovala.

Burgh vypočítal, že 99,8% lidí tuto okamžitou mutaci nepřežije. Zbývalo 0,2% přeživších, jejichž nové DNA mělo obsahovat dlouhověkost, která by definitivně znehodnotila nakažlivý potenciál lidského druhu. Burgh si s úsměvem pročítá poslední odhady svých počítačů: 99,8% mrtvol, 0,2% mořských řas. Jenže aby toho dosáhl, musel za každou cenu zničit tu ohavnost, kterou bouře ani jeho agenti nedokázali neutralizovat a která disponovala jediným možným protijedem na Protokol Šiva. Jedenáctiletou Ctihodnou slyšící na sladké jméno Holly.

Burgh se chystá znovu ponořit do práce, když vtom mu začne vibrovat mobilní telefon. Stoxx, jeden z agentů, které vyslal do Mexika, aby odstranil doktora Wallse.

„Poslouchám vás, Stoxxi.“

„Jsme archeologovi v patách. Brzy ho dopadneme.“

„Promiňte, Stoxxi, ale špatně vás slyším. Říkáte, že jste Wallsovi byli v patách a právě jste ho dopadli?“

„Ne, pane, říkal jsem, že…“

„Stoxxi?“

„Ano.“

„Chci mluvit s Dougem.“

Burgh čeká, až telefon převezme druhý agent, a vyšle Stoxxovi smrtící vibraci. Zaúpění a tělo dopadající na zem.

Ve sluchátku se ozve Dougův vyděšený hlas.

„Pane?“

„Jak se daří Stoxxovi?“

„Myslím, že je mrtvý, pane.“

„A jak jste na tom vy?“

„Dobře.“

„Fajn. Řeknu to jasně, abyste pochopil důležitost své mise. Musíte se okamžitě zmocnit toho, co ten archeolog našel v Mese. Za žádnou cenu to nesmi převézt do Spojených států ani to předat Holly Amber Habscombové, která našim mužům unikla v New Orleans. Od chvíle, kdy se do ní stará Coleová v obchodním centru vtělila, drží ta nána téměř veškerou moc Ctihodných. Ještě to neví, ale stává se nesmírně silnou. Musíme ji zabít, protože její DNA je to jediné, co může zastavit zkázu, která se blíží. Je tedy naprosto nemyslitelné, aby Walls odjel z Mexika živý, je vám to jasné, Douggy?“

„Dokonale, pane.“

VII

Holly

70

„To se mi snad jenom zdá…“

Zvláštní agentka Maria Parksová uslyší další škytnutí motoru. Automobil za ní dlouze zatroubí. Maria zaparkuje na krajnici a ukáže řidiči kamionu, při jehož průjezdu se její kabina celá rozklepe, vztyčený prostředníček. Potom šlápne na plyn. Motor prská a vypouští do horkého vzduchu oblaka mastného kouře. Maria sundá nohu z pedálu a podívá se na pole ozářená zlatavým slunečním světlem. Hektary táhnoucí se do nedohledna a v dálce obzor vlnící se v rozpáleném vzduchu. Podívá se do mapy. Kam oko dohlédne, je tisíce kilometrů daleko od čehokoli, ztracená uprostřed…

„Mississippi? Co proboha dělám v Mississippi?“

Zesílí klimatizaci na maximum a opře si hlavu o opěrku.

Přitom zpočátku probíhalo všechno hladce. Boston, New York, Philadelphia, Baltimore, Washington DC, a pak na Jih. Tisíc pět set kilometrů po asfaltovém jazyce silnice číslo 95. Chtěla po pobřeží dojet až do Savannah a Jacksonville, pak zahnout doprava na silnici číslo 10 směrem na Tallahassee, Mobile a New Orleans. Pořádná zajížďka, ale bylo to lepší než jet přímo přes hluboký Jih.

Sotva projela Richmondem, začal motor těsně před odbočkou na Petersburg vynechávat. Rovně, silnice číslo 95.

Vpravo silnice číslo 85 vedoucí do nikam.

Maria se zařadila do prostředního pruhu a šlápla na plyn.

Škytnutí a pak ještě jedno. Ubrala plyn a sešlápla pedál pomaleji. Stejný scénář, ale o něco horší. Jak se blížila k odbočce, cítila, jak ji volant stáčí doprava, jako by jedna pneumatika ucházela. Část pick-upu se ocitla v odstavném pruhu a několik aut za ní prudce zabrzdilo. Vší silou otočila volantem, aby automobil vrátila do jízdního pruhu. Jakmile minula silnici číslo 85, začaly náhle válce a řízení fungovat normálně. Dokonce tak náhle, že automobil málem sjel z vozovky. Další koncert klaksonů. Maria zakřičela sérii nadávek, zastavila se v servisu, kde nepřišli na nic nenormálního, a vydala se znovu na cestu směrem na Jih, prosíc svou starou káru, aby ji nenechala na holičkách.

Během následujících sto padesáti kilometrů probíhalo všechno hladce a Maria se začínala uvolňovat, když vtom se

stejné potíže v ještě horší verzi opakovaly u odbočky na Rocky Mount. Když Maria opět pocítila, že se pick-up stáčí doprava, zapnula blinkr a zjistila, že čím víc automobilu dovoluje zatáčet směrem na Raleigh a hluboký Jih, tím víc dostává motor zase otáčky.

„Ty si ze mě utahuješ, co?“

Maria dál pomaličku přidávala plyn a pískala si k tomu countryovou melodii. Na poslední chvíli, když se jí volant dál otáčel pod rukama, ze všech sil sešlápla plyn a ostře zahnula doleva. Motor vypustil mračna černého kouře, ale Maria bojovala až do konce a držela se volantu jako klíště, aby automobil přinutila pokračovat na jih. V okamžiku, kdy přejela poslední tabuli ve směru Raleigh, začal motor opět normálně vrnět a řízení se podvolilo jejím rukám. Trvalo to několik kilometrů až do chvíle, než přejela hranici Jižní Karolíny. Jak se přibližovala odbočka na Florence, všechny příznaky se objevily znovu a jako třešnička na dortu ručička teploty, která stoupla do červené zóny. Maria uznala porážku a řekla:

„Tak dobrá, holčičko. Pro tentokrát jsi vyhrála, ale jestli to takhle půjde dál, nechám tě sešrotovat do krychličky a koupím si nějakej japonskej model.“

Nechala pick-up zabočit doprava na silnici číslo 20 ve směru na Atlantu, kde se zastavila v omšelém motelu.

Nazítří kolem poledne překročila hranici státu Mississippi.

A najednou zase, někde mezi zapadákovem jménem

Alligator a jiným, který ani neměl jméno, začal pick-up pokašlávat a přinutil ji zastavit na krajnici.

Maria poklepe na displej navigace GPS. Zvedne hlavu a znovu přehlédne krajinu spalovanou žárem. V dálce se ve slunečním svitu blýskají ramena Mississippi. Nic než kilometry polí tabáku, jehož velké zežloutlé listy se pokyvují ve vlahém větru. Žlutá, zelená, vítr a červený prach. Maria otevře balíček cigaret. Poslední dvě. Jednu si zapálí.

„Tak hele, ty starej shnilej křápe. Co teď budeme dělat?

Rovně? Doprava? Ha ha, dostala jsem tě! Vpravo nic není, ani ta blbá prašná cesta! Tak co? Doleva? Ha ha, zase jsem tě dostala, vlevo vůbec nic…“

Motor začne normálně vrnět a Marie ztuhne krev v žilách. V dálce zahlédne cestu vedoucí mezi dvěma tabákovými poli ke starému koloniálnímu domu s přístavky a stodolou s červenou střechou. Pevně sevře volant.

„Tak dost, už těch blbostí necháme. Tam nejedu ani omylem. Něco ti navrhnu: vrátíme se do Memphisu a uděláme si pouť za hrobem tlusťocha Elvise. Nechám ti vyměnit olej a vycídit chrom. V Memphisu to umějí jako nikdo. Slyšíš mě? Chci odsud vypadnout a dát si v Memphisu ve státě Tennessee talíř plnej krevet s pálivou paprikou!“

Kdosi zaklepe na okénko a Maria sebou trhne. Přede dveřmi stojí starý policista v propocené košili. Vůbec ho

neviděla přijít. Agentka pomalu vytáhne průkaz FBI a otevře okénko.

„Nějakej problém, pani?“

Když Maria uslyší policistův hlas, trhne sebou. Policista se nakloní. Její zorné pole zaplní jeho vrásčitá tvář a bílé vlasy. Na očích má velké černé brýle a žvýká tabák. Maria cítí srdce až v krku.

„Cayley?“

Policista vyplivne do prachu šťávu z tabáku.

„Nikoho takovýho tady v tom kraji neznám. Až na jednoho starýho kováře, kterej ale umřel bídou, když místo koní přišly na pole traktory. To bylo… pffff… to už je pěkně dávno. Jestli si dobře vzpomínám, bydlel na druhým břehu řeky, na dostřel od hranic s Arkansasem. Každopádně to byl jeden z těch podělanejch demokratů.“

Maria sebou trhne.

„Cayley, jsi to ty?“

„Vždyť vám to řikám, pani. Žádnýho Cayleyho v okolí neznám. Jmenuju se Grant jako ten posranej severskej generál. Mít takovýhle jméno je tady pěkná ostuda! Ale moje křestní jméno je Sylvester. Sylvester Grant, zástupce šerifa okresu Coahoma ve státě Mississippi. Tak se to tady jmenuje, kdybyste se náhodou ztratila.“

„Děkuju, myslím, že už vím, kudy dál.“

Starý policista přimhouří oči.

„Myslíte? Kam vlastně jedete?“

Maria nesměle ukáže na cestu mizející v polích.

Policistova tvář se rozzáří.

„Vy jedete na plantáž Ol’Man River podívat se za starou Akimou? To jí udělá radost. Všichni ji tu mají za blázna, ale jestli chcete něco vědět, jsou to sami zasraní demokrati.

Všichni kromě mě a jí. A vás, samozřejmě. Nebo se pletu?“

„Ohledně čeho?“

„Ohledně vás?“

„No… V posledních volbách jsem volila Kerryho.“

„Nikdo není dokonalej, pani. Jestli nepatříte k tý komunistický zběři, tak to beru.“

Maria ztěžka polkne.

„No tak, Cayley, nezkoušej to na mě, já vím, že jseš to ty.“

Policistovi zmizí úsměv z tváře. Vypadá ustaraně. Zírá na Mariu svýma modrýma očima zpoza brýlí.

„Pani, při vší úctě, jestli mi budete dál říkat Cayley, přestože se jmenuju Sylvester Grant, budu vás muset zabásnout, abyste v chládku trochu vystřízlivěla. Moje Helena dělá výtečnej ledovej čaj, na tom si pochutnáte.

Dává tam plátek limetky a kousek skořice a celý to nechá vychladit v přihrádce na zeleninu. Zabere to celou ledničku, ale to víte, jak si člověk na něco zvykne, už ho to neodnaučíte. Nechcete se stavit na ochutnávku, pani?“

Maria pomalu zavrtí hlavou.

„Jak je libo. Tak dobře dojeďte a pozdravujte ode mě starou.“

71

Hlas kapitána oznámí, že Boeing 737 zahajuje klesání na letiště v Jacksonu ve státě Mississippi. Dodá, že tropickou bouři už přeletěli, ale kvůli silnému větru to možná bude trochu házet. Walls vytáhne roletu okénka. Soumrak vrhá na obzor zmítaný bouří rudé světlo. Nad zaplavenými bavlníkovými a sójovými poli visí jako obrovská pavučina teplá mlha. Walls se snaží soustředit. Musí si přiznat, že postupně zapomíná, co se mu přihodilo v posvátné jeskyni.

Jeho vzpomínky čím dál víc připomínají útržky snu. Čerstvé obrazy, které se v průběhu dne rozpouštějí.

Po odchodu z Mesy se vydal napříč velkou pouští Sonora, aniž by trpěl hladem a žízní. Dlouhé hodiny si krátil hledáním ztracených úseků své minulosti pod rozpáleným sluncem. Občas měl dokonce pocit, že vedle něj kráčí jeho dědeček.

Nejprve si vzpomněl na konec onoho dne, kdy ho starý Strážce vzal na ryby na břeh řeky Pearl. Poté co se Walls

napil z řeky, se mu zdálo, že se barvy změnily, že jsou najednou jasnější a sytější. Hladina řeky mu ještě nikdy nepřišla tak krásná. Ještě nikdy se pěna tolik nepodobala teplému mléku. Ještě nikdy mu stromy nepřipadaly tak sytě zelené. Změnila se i chuť věcí. Chuť vzduchu, sklenice vody z kohoutku, müsli, chleba a bonbonů. Pak se začaly dít ještě podivnější věci. Začalo to nazítří, když se probudil a otevřel okenice svého pokoje. Nejprve uslyšel vzdálený hlasitý šum.

Myslel si, že je to vítr v korunách stromů, ale vzduch byl nehybný a větve se nepohnuly ani o milimetr. Když se do zvuku pořádně zaposlouchal, zjistil, že slyší šepot tisíců hlasů. Ještě zvláštnější bylo, že čím víc se soustředil, tím víc dokázal zachytit hlasů. Jako kdyby se jeho mysl stávala anténou či satelitním přijímačem. Ano, to byl nepřesnější obraz. V tu chvíli Gordon pochopil, že neslyší hlasy lidí, ale jejich myšlenky. Hlomoz, který stoupal odevšad a plnil ovzduší jako zpěv cikád. Myšlenky kolemjdoucích a prodavačů, myšlenky dětí cestou do školy, myšlenky světa.

Toho dne Gordon nešel do školy. Celý den se procházel ulicemi a poslouchal myšlenky lidí, jejich tajemství, nadávky, modlitby a spoustu dalších věcí, které ve svém věku ještě nemohl chápat. To všechno se mu vybavilo, když šel pouští. To a také dědečkova smrt, k níž došlo týden po jejich společném dobrodružství. Toho večera jej maminka vzala do náručí a pošeptala mu, že děda upadl do kómatu

a už se nejspíš nikdy nevzbudí. Gordon se snažil plakat, ale slzy přišly až mnohem později, když se se svým zármutkem ocitl sám.

Když ráno otevřel okenice, aby naslouchal myšlenkám světa, zjistil, že už nic neslyší a že věcem se vrátily dřívější barvy i chutě. A tak postupně zapomněl.

Všechny ty vzpomínky, chutě a barvy nalezl Walls v hlubinách Mesy. A také svou moc. Uvědomil si to, když slunce přecházelo na druhou stranu nebe. Kráčel po prašné cestě směrem na Camargo, když vtom zaslechl vrnění motoru. Otočil se a spatřil starou otlučenou dodávku, která se k němu přibližovala uprostřed mračna prachu. Muž, který ji řídil, se jmenoval Fernando. Živořící venkovan. Walls nasedl dopředu a začal zachycovat jeho myšlenky. Fernando mu řekl, že jede za svým bratrancem, který v San Estebánu pěstuje slepice. Přitom si pomyslel, že má štěstí: Madre de Dias, Fernando, to není štěstí, ale zázrak. Říkal, že jeho bratranec Almerio má se slepicemi problémy – prý nějaký virus. Fernando doufal, že roky dřiny skončily a že si konečně bude moci koupit pořádnou farmu, daleko od téhle zatracené pouště. Je konec s pulque a kukuřičnými plackami, konec se špinavými děvčaty s povadlými ňadry.

Bude si moci dovolit zaplatit bělošky s průhledným spodním prádlem, jaké zná z časopisů. Almerio jej naléhavě povolal, aby se pokusil odehnat nemoc, která řádila mezi jeho slepicemi. Prý doufá, že nejde o ptačí chřipku. Ve

skutečnosti o tom byl přesvědčený, a zatímco Wallsovi vykládal nesmysly, říkal si, že jich určitě bude muset pár set zabít a další prodat družstvu, než se to roznese. Po celou dobu však Fernando myslel hlavně na muže v černém, kteří prohledávali poušť a pátrali po gringovi jménem Walls.

Vypadali jako zabijáci a tomu, kdo ho jako první najde, nabízeli deset tisíc dolarů. Fernando se jich jen tak pro formu zeptal, jestli ten uprchlík je vrah na útěku nebo něco takového. Muž se na něj upřeně zadíval svýma velkýma zdrogovanýma očima a domorodec ucítil v mozku zvláštní bolestivé brnění, jako by se mu ten muž prsty přehraboval v myšlenkách. Hlavně si tyhle lidi neznepřátelit, to si Fernando odpřisáhl. Naplánoval si, že jim zavolá z telefonní budky. Dali mu číslo, na které mohl zavolat v jakoukoli denní i noční hodinu. Ve skutečnosti ho naprosto děsila myšlenka, že by jim měl volat uprostřed noci. Proto řídil tak rychle a nebral ohledy na nápravy trpící ve výmolech a vyjetých kolejích. Jestli takhle pojede dál, rozbije náboj kola nebo řízení. To mu ale bylo jedno. Myslel jen na těch deset tisíc dolarů.

O několik hodin později, když dodávka najela na pevnou silnici vedoucí do San Estebánu, Walls zkonstatoval, že jeho moc nejenže se vrátila, ale také se změnila. Fernando zamířil na benzínovou pumpu, jejíž zaprášené tabule se kymácely v pouštním vichru, a Walls si v jeho myšlenkách přečetl, že odsud chce domorodec zatelefonovat mužům v černém. Byli

dvanáct kilometrů od San Estebánu, což stačilo k tomu, aby vyrazili a archeologa chytili, až bude vystupovat z auta.

Fernando mu tvrdil, že se musí zastavit pro benzín. Walls pohlédl na ručičku palivoměru. V nádrži už toho moc nezbývalo, ale na to, aby dojeli do San Estebánu, to stačilo.

To Fernandovi také namítl a větu doprovodil lehkým duševním impulsem. Mexičanův pohled se zkalil. Chvíli se zdálo, že přemýšlí, a pak řekl, že si tak jako tak potřebuje zatelefonovat. Walls se ho zeptal, komu chce volat.

Fernandovi ukápla z nosu kapka krve. Odpověděl, že musí zavolat mužům v černém, kteří pátrají po gringovi jménem Walls. Archeolog poznamenal, že nikoho takového neviděl.

Fernando pokýval hlavou a řekl: „Já taky ne.“

A tak jeli dál až k farmě patřící Almeriovi, kterého Walls přiměl, aby jej odvezl až do Chihuahuy. Když se kamion naložený slepicemi vzdaloval, sledoval Walls ve zpětném zrcátku Fernandův odraz. Mexičan seděl na chodníku a zíral do prázdna.

Uprostřed odpoledne Almerio Wallse vysadil několik kilometrů od mezinárodního letiště Chihuahua. Než vystoupil, vyslal mu archeolog impuls zapomnění. Byl tak unavený, že poslal příliš silný signál. V Almeriových myšlenkách si přečetl, že neví, kam jede ani jak se jmenuje.

Walls mu řekl, že musí ohlásit nakažené slepice na policii.

Almerio se zvláštním úsměvem pokýval hlavou. Poklepal si na čelo a vykřikl:

„U všech svatých, no jistě!“

Walls sledoval, jak se vzdaluje, potom prosklenými dveřmi vešel na letiště a zamířil k okénku společnosti AeroLitoral. Zaměstnankyně se jmenovala Consuela. Měla krásné hnědé vlasy. Požádal ji o letenku na první let směřující do Spojených států. Odpověděla mu, že příští let je přímá linka do Jacksonu a že zbývá jedno volné místo.

Walls na ni přitlačil jen tolik, kolik bylo nutné, aniž by začala krvácet, a položil na pult starou zmačkanou pětidolarovou bankovku. Consuela mu s rozpačitým úsměvem řekla, že nemá drobné. Walls jí taktéž s úsměvem odpověděl, že to vůbec nevadí.

72

Maria pomalu jede po cestě vedoucí ke staré Akimě.

O karoserii se otírají tabákové listy. Pole zničená cyklonem se na některých místech téměř uzavřela, takže vypadají, jako by tudy už roky nikdo neprojel. Staré koloniální obydlí je jednou z těch plantáží, které prosperovaly až do války

Severu proti Jihu. Otrokářská farma, soudí Maria podle řady chatrčí přilepených na břeh Mississippi.

Pick-up dojel téměř ke vjezdu na pozemek. Vybledlá tabule hlásá „Ol’Man River“. O kus dál se cesta ztrácí v tunelu vistárií tak hustých, že pohlcují všechno sluneční světlo. Maria do něj vjede a instinktivně skloní hlavu. Slyší, jak liány škrábou o střechu. Omamná nasládlá vůně květin se mísí s ledovým vzduchem klimatizace. Maria zívne. Klíží se jí oči. Větvemi začne opět probleskovat slunce. Zaprášené přední sklo zaplaví kaluž světla a pick-up konečně vyjede ven. Barvy na druhé straně se zdají být čistší a starší. Stará budova je mnohem méně omšelá, než si Maria představovala. A navíc se zdá, že se cyklon tohoto místa ani nedotkl. Není tu jediný vyvrácený strom či mrtvá větev.

Maria zatřese hlavou, aby zahnala otupělost, která ji přemáhá. Dlouhá cesta ji vyčerpala. Zaparkuje pick-up u vchodu a vystoupí z automobilu. Ve vzduchu se vznáší vůně tabáku a květin. Prohlédne si fasádu: čtyři podlaží v koloniálním stylu s dřevěnými balkony a dvoukřídlými okny.

Maria dojde k obrovské terase, která celý příbytek obklopuje. Vstupní dveře, velice staré a ukryté za širokým korálkovým závěsem, jsou otevřené a za nimi je tma. Maria vejde. Podlaha jí vrže pod nohama. Některé parkety se pod vlivem tepla a vlhka prohnuly a téměř utrhly hlavičky hřebíků, jimiž jsou upevněny k lištám. Maria zaslechne

zavrzání a ztuhne. Zní to jako houpačka. Obejde roh domu a objeví venkovní salonek s obrovskými rostlinami. S rukou na hlavni pistole postupuje lesem květináčů. Chomáčkovité větve se jí zachytávají o ramena. Z druhé strany je kruhová terasa s výhledem na Mississippi, jejíž vody se blýskají padesát metrů od domu. Na stole stojí karafa citronové šťávy, cukřenka a talíř plný sušenek.

„Vítej v Ol‘ Man River, Mario.“

Maria se otočí. Hledí na ni velmi stará černoška s bílými vlasy, která kouří doutník a kolébá se na houpacím křesle.

Na sobě má fialové květované šaty a zavazovací sandály.

Široce otevřené oči zírají do prázdna. Je slepá. Přesto sleduje každý Mariin pohyb, jako by přesně věděla, kde se nachází.

„Pojď blíž, Mario. Dáš si sušenky nebo šťávu? Je z citronů ze zahrady. Je vynikající.“

„Vy jste Akima?“

Staré paní ztuhne úsměv na rtech. Zdá se, že se soustředí.

„To je skutečně mé jméno. Vyslovuješ ho bez přízvuku.

To je na někoho, kdo není odsud, zvláštní. Pojď si ke mně sednout. Mé oči už jsou dlouho mrtvé a musím si osahat tvůj obličej, jako to dělají slepí.“

„Při vší úctě, vy přece jste slepá.“

Stařenka se potutelně usměje. Má v sobě něco hluboce dobrého. A také zatraceně nebezpečného. Zvedne staré ruce

z klína a přiblíží se k Mariině obličeji. Má dlouhé prsty opotřebované obděláváním půdy a tkaním bavlny.

„Opravdu to musíte dělat?“

„Máš z toho strach? To by bylo špatné znamení.

Znamenalo by to, že něco skrýváš. Před starou Akimou se nic schovávat nesmí. Nic, rozumíš?“

Hrubé prsty přejíždějí ztuhlé Marie po tváři. Má pocit, jako by jí po kůži běhaly dlouhé pavoučí nohy Akima začne lícními kostmi, tvářemi a bradou. Potom, stále s úsměvem, přejde k detailům, nadočnicovým obloukům, víčkům, konturám očí a nosu. Maria ucítí na rtech zemitou chuť jejích prstů.

„Jsi krásná, Mario. Krásná a smutná. Proč je někdo tak krásný jako ty tak smutný?“

Maria cítí, jak ji v očích pálí slzy. Pod prsty Akimy, které jí přejíždějí po obličeji, si připadá jako malá holčička.

Její mysl se zaplní starými vůněmi. Mentolové lízátko, merkurochrom, zetlelé listí a školní dvůr. Zavře oči. Zvuk švihadel, vrzání houpačky, vítr ve větvích. Čas letí. Bílé nemocniční chodby. V ústech chuť čokoládové tyčinky a zvratků. Stará paní zrychlí dech. Rychle odtáhne ruce, jako by se spálila. Maria otevře oči a pohlédne do jejích mrtvých očí. Akima už se neusmívá.

„Nechte mě hádat. V zrcadle jste zahlédla odraz nahý dospívající holky. Je vyhublá na kost, zlá jako vichřice

a řekla vám, ať se jdete vycpat nebo něco takovýho. Nemám pravdu?“

„Viděla jsem v tom zrcadle spoustu utrpení. A taky vztek.“

„Co to mělo znamenat? Konzultace u vědmy Akimy za padesát dolarů? Vážně si myslíte, že jsem přijela až z Bostonu jen proto, abych si dala citronovou šťávu a nechala si vyložit karty od slepý babičky Michaela Jacksona?“

„Mlč, Gardenerová. Teď mluvím s Parksovou.“

Hlas Akimy zazněl jako prásknutí bičem. Maria se snaží zpomalit dech. Všimne si vlny smutku, která zaplavila stařenčinu tvář. Je jí to hrozně líto.

„Za toho Michaela Jacksona se omlouvám. Nevím, co mě to popadlo.“

Akima neodpovídá. Přemýšlí. Pak se napije citronády a znovu se svým mrtvým pohledem zadívá na Mariu.

„Proč jsi přijela až sem?“

„To jsem nebyla já, ale můj pick-up.“

„To není odpověď, jakou čekám.“

„Aha. To má být test?“

„Ano, Mario. Když uspěješ, budeš moci pokračovat v cestě.“

„A když ne?“

Stařenka zvážní. Má neuvěřitelnou moc. Pouhou silou myšlenky dokáže zastavit Mariino srdce nebo jí vyhodit mozek do vzduchu.

„Přišla jsem k vám, protože se mi pořád zdá o jedný holčičce. Je to černoška jako vy. Je malá a krásná. Na sobě má bílý šaty. Trpí bolestí. Má strach. Je v New Orleans.“

„Z New Orleans toho bohužel moc nezbylo.“

„Schovala se v Superdome tak jako většina obyvatel chudých předměstí.“

„Co dál?“

„V mých vizích sedí na ochozech a pozoruje déšť dopadající na trávník. Někdo ji hledá v davu. Bezdomovci.

Chrání ji tři muži v bílým. Potřebuje mě.“

„Jmenuje se Holly Amber Habscombová. S tím, co se s ní děje, se nepočítalo. Je pro nás velmi důležitá.“

„Pro vás?“

Stařenka neodpovídá. Přemýšlí.

„Několikrát jsi odpověděla správně, Mario. Ale to nestačí. Abych tě mohla nechat pokračovat v cestě, musíš mi říct, kdo jsem.“

„Jste zatracená…“

„Ptám se Parksové.“

„Jste Akima. Slepá stařenka, která pije citronádu. Bydlíte v obrovským baráku, kde straší a kterej vás musí vyjít pěkně draho. Kouříte smradlavý doutníky, který mi voní.“

„Fajn. Skončeme tu hru. Potřebuji, abys mi řekla, kdo skutečně jsem.“

„Jste Ctihodná?“

„Víš, co to znamená?“

„O jedný z vás, Hezel, která se zachránila ze Hřbitova, se mi zdálo. Zdálo se mi, že jsem ona, před dvěma sty lety v kolonii Old Haven. Myslím, že to byla ona. Teda Ctihodná.“

„To není odpověď na mou otázku.“

Marie přejede mráz po zádech. Vlahý větřík, který jí ovíval tvář, se ochlazuje. Zdá se, že Akiminu tvář cosi pomalu proměňuje. Napřáhne paže a vezme Parksovou za ruce. Prsty má mnohem pevnější než před chvílí. A také mnohem silnější.

73

Letadlo právě dosedlo na přistávací dráhu v Jacksonu. Walls postupuje uprostřed ostatních cestujících. Poslouchá jejich myšlenky. Jsou uspěchaní, unavení, rozčilení. Žena v kostýmku se nemůže dočkat, až se setká se svou rodinou.

Muž vedle ní v šedém kabátě si nese kufřík. Je smutný. Jeho

dcera Rebecca ho nenávidí za to, co jí dělal, když byla malá.

Walls se znechuceně otřese. Omylem přitom zavadí o nádhernou blondýnu. Omluví se. Žena se otočí a usměje se na něj. Walls sleduje, jak se vzdaluje, a soustředí se na ni.

Trochu se na sebe za ten duševní přestupek zlobí, ale umírá touhou poznat myšlenky tak krásné dívky. Walls zkřiví ústa.

V dívčině mozku se to škvaří. Má velmi narušenou paměť. Už začíná zapomínat slova. Několik posledních týdnů ji bolí hlava, trpí závratěmi a nevolností. Nejdřív si myslela, že je těhotná nebo že na ni leze chřipka, ale skutečnou příčinou je to ložisko černých buněk rostoucí poblíž jejího hypothalamu. Nádor dosahuje velikosti třešňové pecky. Dál se zvětšuje. Dívka brzy oslepne. Stane se to náhle, jako když za bouřky vypadnou pojistky, pak ztratí řeč a ochrne na nohy. Walls si s pomocí loktů klestí cestu davem. Snaží se ji dohnat.

„Co děláš, Gordone?“

Walls uslyší v mysli dědečkův hlas a trhne sebou.

„Jak to myslíš, co dělám? Má přece rakovinu!“

„Tiše, Gordone. Nemusíš mluvit tak nahlas, abych tě slyšel. Vlastně nemusíš mluvit vůbec.“

Walls sleduje, jak se dívka vzdaluje. Přidá do kroku.

„Ona zemře, Gordone. Ještě to neví, ale vlastně už je téměř mrtvá.“

„O důvod víc, proč jí to říct.“

„Chceš vědět, co se stane, když to uděláš?“

„Ne.“

„Nejdřív tě bude mít za blázna. Pak zůstane celou noc vzhůru, ráno půjde k doktorovi, ten jí udělá magnetickou rezonanci a objeví nádor.“

„No a?“.

„Léčba nebude fungovat, ale ona bude ještě půl roku umírat. Bude slepá, hluchá, němá, napůl šílená, ale živá.

Zatímco když jí nic neřekneš, bude nádor růst ještě dva měsíce, během nichž se seznámí s chlapcem jménem Brett.

Bude se s ním milovat, bude na něj každý den čekat na stejné zastávce autobusu a bát se, že nepřijde, a její srdce pokaždé vybuchnej radostí, když ho uvidí a vrhne se mu do náručí.“

„A rakovina?“

„Do dvou měsíců skutečně přijde den, kdy se probudí slepá. Večer předtím se naposledy pomiluje s Brettem.

Naposledy půjde do restaurace a uvidí poslední film.

Převezou ji na pohotovost, kde jí udělají magnetickou rezonanci. Vzhledem k velikosti nádoru nepřipadne jakákoli léčba v úvahu. Nadopují ji morfinem a přemístí ji na jednotku paliativní péče, kde se o ni postarají úžasní lidé.

Brett a ostatní. Bude mít čas naučit se rozpoznat jejich přítomnost, poznat je podle vůně heřmánkového krému, nikotinového dechu nebo pohlazení po čele. Po dvou týdnech bezbolestně zavře oči.“

„Ty umíš taky předpovídat budoucnost?“

„Jediné, co vím, je to, že pokud tu dívku dohoníš, nebudeš stát za víc než ten nádor, který ji zabije.“

Walls dojde do příletové haly. Už je od dívky jen pár centimetrů. Natáhne ruku k jejímu rameni. Jmenuje se Tracy. Vdechuje vůni její pleti a jejích myšlenek. Je šťastná.

Za chůze vytáčí na mobilním telefonu číslo a nevšimne si mladého muže, který pročítá informační tabule. Vrazí do něj a upustí telefon. Oba se současně shýbnou. Lehce se srazí čelem a jejich ruce se dotknou na telefonu. Usmějí se na sebe. Walls je pozoruje. V mysli mu opět zazní dědečkův hlas:

„Gordone, dovol, abych ti představil Bretta.“

„Myslím, že jsem to pochopil, dědo.“

„Nepochopil, ty jedna hlavo dubová. Nic jsi nepochopil a už to nestihneš.“

„Jak to?“

„Bavil ses dobře od chvíle, kdy jsi odešel z Mesy?“

„Bylo to nutné.“

„Takhle se to nedělá. Ne tak, že budeš mazat lidem vzpomínky nebo ovlivňovat běh jejich osudu. Myslíš si, že tvá moc je nějaká hračka? Myslíš, že tě poslouchá? Používáš ji, a proto na ní závisíš. Na to nikdy nezapomínej. Strážce řek takové věci nedělá, pokud to není skutečně nevyhnutelné.“

„Promiň.“

„Promiň? Myslíš si, že jsi v nějaké televizní soutěži?

Teď si musíš pospíšit, Gordone. Vlci se blíží, už jsou velmi blízko.“

„Kde?“

Walls se ohlédne.

„Dědo?“

Walls stojí před jezdícím pásem, na kterém se začínají objevovat zavazadla. Pomalu se otáčí kolem vlastní osy a poslouchá myšlenky davu.

„Chybíš mi, Samantho.“

„Tu schůzku prostě nemůžu stihnout!“

„Dárky pro dvojčata. Nezapomenout na dárky pro Thada a Elie.“

„Pane jo, hezká prdýlka!“

„To je on. To musí být on!“

Walls ztuhne. Právě zaslechl, jak někdo myslí hlasitěji, rychleji a nervózněji než ostatní. Otevře oči. Proti němu stojí holohlavý muž a přes noviny jej pozoruje. Wallse napadne, že si ho všimli. Muž zaujme naprosto neutrální výraz a pomalu odvrátí zrak. Profík. Walls jej koutkem oka sleduje a přitom si vezme zavazadlo. Muž odchází s mobilním telefonem přilepeným k uchu.

„Dědo? Dědo, proboha, co mám dělat?“

„Mysli na Harolda a Jakea.“

„Na koho?“

„Víš co, Gordone?“

„Co?“

„Stav se cestou v dragstoru a kup mi balení Doctora Peppera. Neměl jsem ho už roky a mám na něj děsnou chuť.“

„Doctora Peppera? To myslíš vážně? Mě se tady snažej odbouchnout a ty mi diktuješ nákup?“

„Zakazuju ti, aby ses nechal odbouchnout, Gordie. Ne dřív, než se stavíš v tom dragstoru. Odpověď na ostatní otázky dostaneš v pravý čas.“

„V pravý čas? Ale já to potřebuju vědět teď! Dědo!

Dědo, slyšíš mě?“ Ticho. Walls projde matnými dveřmi.

Téměř liduprázdná hlavní hala. Tlustý policista se žvýkačkou ho pozoruje.

„Kam jdete, pane?“

Walls ukáže na prosklené dveře vedoucí ven.

„Ty jsou rozbité. Jděte na druhý konec haly.“

Walls se chystá odejít, když vtom uvidí, jak dveřmi, kterými chtěl jít, vchází na letiště cestující. Policista se na něj podívá.!

„Já myslel, že jsou mimo provoz?“

„Otvírají se, jen když jde někdo zvenčí.“

Walls se zašklebí. Policistovy myšlenky páchnou masem a krví. V jednom kuse myslí na mrtvoly zvířat a čelisti svírající hrdla. Vlčí myšlenky.

74

V okamžiku, kdy jí Akima sevřela prsty, měla Maria pocit, že se její mysl rozlétá na tisíc kousků. Ještě nikdy nepocítila takovou sílu a temnotu. Po několik dlouhých minut, které jí připadaly jako celé roky, se vznášela ve tmě. Potom se její vědomí postupně znovu dalo dohromady a ona začala vnímat pohyby. Pohyby a pachy.

Maria otevře oči. Světlo je tak bílé, že rozmazává obrysy savany. Teplý vítr v Akiminých vlasech. Trny a oblázky buše pod zrohovatělou kůží jejích bosých nohou. Nese kožený pytel plný bylin a amuletů. Už celé týdny putuje po setmění a přespává ve stromech, aby se ukryla před divokými šelmami. Teď konečně dorazila k druhému moři.

Savanu ozařuje zlatavé večerní světlo. Zvěř se probouzí z otupělosti. Má hlad. Vzduch je cítit solí. Všechna ta sůl na Akimině kůži. Vykoupala se v oceánu a pak spatřila v písku stopy. Unikla do skrytu savany. Je unavená a je jí zima.

Všimne si baobabu, jehož sukovité větve se klenou nad vysokou trávou. Dlaněmi přejede po jeho kůře. Je to dobrý strom, pevný a obydlený příznivými duchy. Akima se chystá vyhoupnout na první větev, když vtom její instinkt okamžitě probudí hvizd. Něco šedého a lehkého se dotkne jejích ramen a obejme ji. Zakopne, a tím ještě utáhne oka provazu, který je kolem ní omotán. Na šíji ucítí pálení šípu. Akima

zatíná zuby, zatímco se jí pod kůží šíří jed. Víčka jí ztěžknou. Z houštin se noří postavy. Chápe, proč si jich nevšimla. Jsou to Kimbové, znepřátelené etnikum Masajů, bytosti tak primitivní, že na hladině moci nezpůsobují žádné vlny. Instinktivně zatne hýždě. Slyšela, že Kimbové znásilňují a mučí masajské princezny a střídají se, dokud jejich vězeňkyně nevypustí duši. Její mysl zaplaví temnota.

Ucítí dech toho, kdo se nad ní sklání. Už se nemůže hýbat.

Několik centimetrů před očima má tlusté a špinavé přirození útočníka, který se shýbá, aby ji vysvobodil z ok sítě. Zavře víčka a omdlí.

Maria cítí, jak jí Akima svírá ruce. Její mysl zaplavují další pachy. Páchne tu dehet. Pot a sůl. Podpalubí. Záda jí odírá dřevěná podlaha. Přímo pod ní narážejí do kostry lodi vlny. Pokusí se pohnout, ale zápěstí i kotníky má spoutané želízky. Je nahá. Krvácí. Je jí horko. Vdechne pach špíny, kterým je podpalubí nasáklé, a zvedne se jí žaludek. Pláč, slzy, úpění agonie.

Maria zkoumá tmu. Akiminýma očima rozeznává nespočetná těla jedno vedle druhého svázaná jediným řetězem. Nebožáci vykonávají potřebu pod sebe. Jsou ponořeni do těchto tělesných tekutin, které infikují jejich rány. Maria společně s Akimou dýchá odporný smrad jejich těl. Má žízeň. Otočí hlavu a zkonstatuje, že leží vedle krásné holčičky, která ve tmě pláče. Na sobě má cár šatů, který jí zakrývá břicho a horní část stehen. Kimbové před jejími

zraky znásilnili její matku, ale dívenky se nedotkli. Maria se na ni ve tmě usměje. Vzlykající holčička jí řekne, že se jmenuje Akna, patří ke kmeni lovců lvů a její otec předtím, než zemřel, zabil nejméně sto Kimbů. Maria se pokusí probrat z vize. Akima jí prsty sevře zápěstí.

Tmu protne paprsek světla. Podpalubí zaplaví závan vzduchu plný kapiček vody. Dovnitř vejdou bílí muži. Tvář mají zakrytou kusem látky napuštěné alkoholem a polévají těla velkými káděmi slané vody. Nejsilnější vězni tahají za řetězy, aby se dostali blíž ke světlu. Někteří pláčou. Jiní řvou bolestí, když jim slaná voda rozežírá rány.

Bílí muži procházejí uličkami. Čím hlouběji postupují, tím víc se kádě vyprazdňují. Někteří se smíchem plivou do otevřených úst, která volají po vodě. Další se sklánějí nad nehybná těla a kopou je do břich. Když nenastane žádná reakce, udělají znamení na dva silné námořníky, kteří mrtvé odnesou. Maria vyděšeně poslouchá pleskání mrtvol dopadajících na hladinu oceánu. Házejí těla přes palubu, olupují je o jejich smrt a odsuzují je k věčnému bloudění.

Maria se zalyká. Další pachy, další obrazy. Po několika týdnech plavby zakotví loď u jiného kontinentu. Začíná dlouhý pochod. Biče trhají nahou kůži. Akima drží Aknu za ruku. Holčička už nemůže dál. Masajská princezna už jí několik dní pomáhá v chůzi. Někdy ji nese. Často ji utěšuje.

Procesí vstupuje na plantáž, jejíž bavlníková pole se dotýkají ramen třpytící se řeky. Akima se ohlédne po

krásném domě. V tu chvíli ucítí přítomnost jedné ze svých Ctihodných sester.

Maria pod ranami bičem zatíná zuby bolestí. Jezdci vyrovnají otroky před chatrče na konci plantáže a vyřazují raněné. Akima ze všech sil obejme Aknu. Dívčino srdce přestalo před pár minutami bít. Nechá jezdce, aby ji odnesli, a sleduje, jak její tělíčko házejí do řeky. Pak vstoupí do jedné z chatrčí a vysílením padne na zem. Hodiny plynou.

Akima otevře oči. Překrásná mladá postava kráčí mezi slamníky. Na sobě má dlouhé bavlněné šaty. Jmenuje se Debbie Coleová a je to farmářova žena. Poklekne u Akimy a přitiskne ji k sobě. Masajská princezna cítí, jak její tělo zaplavuje sestřina energie. Snaží se bojovat. Chce jít za Aknou. Má vztek na lidi. Už je nechce chránit. Ať přijde Nepřítel a uvrhne na ně Velkou zkázu, opakuje neustále uprostřed vzlyků. Debbie položí Akimě ruku na horké čelo.

Kolébá ji, fouká jí na víčka a šeptá jí slova, jaká se říkají dětem, aby usnuly. Říká jí, že všichni lidé nejsou zlí a že i ti zlí mají právo na život. Také jí připomíná, že ji potřebují tisíce dalších dívek jako Akna.

Maria znenadání otevře oči na terase Ol’Man River a zalapá po dechu, jako by se topila. Srdce jí zběsile buší.

Zalyká se. Dovolí staré Akimě, aby ji k sobě přitiskla. Ve vlasech cítí její prsty, na obličeji její žebra a pod rukama její stará plochá prsa. Rozpláče se. Myslí na Aknu. Vybaví si její tvář v šeru podpalubí. Tvář Holly. Oči, které patří Holly.

75

Walls se otočí. Policista zmizel. Poslední cestující také. Na samém konci terminálu blikají a zhasínají světla obchodů a odletových přepážek. Tma se pomalu blíží k Wallsovi a ten přidá do kroku. V jeho mysli se vznáší dědečkův hlas: Mysli na Harolda a Jakea…

Walls se usměje. Už si vzpomíná. Bylo to v předvečer dědečkovy smrti. Harold a Jake, dva tupí surovci, kteří měli ve zvyku čekat na něj každé ráno před školou a vynutit si od něj hrst bonbonů. Říkali tomu mýtné. Onoho rána sledoval Gordon s žaludkem sevřeným strachy, jak Harold při jeho průchodu natahuje ruku. Došel až k němu a plivl tomu tupci do dlaně. Harold a Jake ztuhli jako skála. Když Gordonovi dopadla pod bradu první rána, stáli už ostatní spolužáci v kruhu kolem nich. Rána jako od boxera. S chutí slin a krve v ústech se jak široký, tak dlouhý natáhl na asfalt. V tu chvíli z něj vyšla neuvěřitelná vibrace a zasáhla oba obry.

Padli na kolena a oběma vystříkla z úst krev. Gordon se usmál. Rostlo to v něm, razilo si to cestu skrz póry jeho kůže. Bylo to tak silné, že by stačilo jen maličko přitlačit, aby je dodělal úplně. V tom okamžiku mu v mysli zazněl dědečkův hlas.

„Ne, Gordone! Strážce řek takové věci nedělá. Pokud to není skutečně nevyhnutelné.“

Gordon povolil tlak a zaměřil vibraci na parkující automobily, jejichž kapoty se pod její silou prohnuly. Pak, zatímco jedna z vyučujících spěchala k Haraldovi a Jakeovi, Gordon omdlel.

Walls teď jde podél jezdících pásů, které se postupně zastavují. Ohlédne se. Tma už ho dohání, zrychluje, předbíhá a obklopuje ho. Na druhém konci terminálu zhasnou poslední neony. Cvaknutí. Z automatu na kávu stojícímu u levé stěny začne na zem stříkat vařící hnědá tekutina. Je cítit kapucínem. Walls se podívá před sebe.

Osvětlený už je jen vchod C. Venku je parkoviště a černá noc. Jako by všechny lampy i světla města měly výpadek proudu.

Hluk. Walls se ohlédne přes rameno. V dálce spatří blížící se postavy.

V bledém světle lampiček svítí jejich špinavé obličeje.

Bezdomovci. Usmívají se a odhalují rozbité zkažené zuby.

Někteří kulhají, jiní se šourají. Předchází je jejich pach. Ten, co jde vpředu, se zdá být jejich vůdcem. Vysoký černoch ve vojenské bundě a vlněné čepici. Starci za ním obklopují tělnatou ženu v teplákové soupravě se svítivými pruhy, která za sebou táhne nákupní tašku na kolečkách plnou odpadkových pytlů. Walls poslouchá jejich myšlenky plné alkoholu a nenávisti. Ticho přeruší udýchaný hlas ženy.

Šíleným hlasem zařve:

„Walllsssiii? Pojď mi dát pusu, Walllssíčku.“

Ostatní bezdomovci vyprsknou smíchy. Pak začnou vrčet. Postupují kupředu. Dveře se otevřou. Walls vyběhne ven a zamíří k jediné rozsvícené lampě na liduprázdném parkovišti. Jako můra směřuje k té kaluži světla, která ozařuje cement mezi řadami automobilů. Ví, že přesně o to Nepříteli jde, ale chce se co nejvíce vzdálit bezdomovcům tisknoucím obličej na sklo.

Walls konečně doběhne k lampě. Uličkou pomalu jede velký sedan a na okraji kaluže světla obratně zabrzdí. Walls cítí na kůži Neeřin přívěsek, je čím dál těžší a čím dál teplejší. V jeho mysli se znovu ozve dědečkův hlas.

„Uklidni se, Gordone. Nesmíš se bát. Ti, kteří se blíží, jsou jako černé díry. Pohlcují energii. Čím víc se třeseš, tím jsou mocnější.“

Walls se přinutí zklidnit dech. Dveře sedanu se otevřou.

Vystoupí čtyři muži. Na sobě mají dlouhé kabáty z černé kůže. Jejich tvář zakrývá šedivá sportovní kapuce. Walls vidí, že se jim u opasku lesknou oficiální odznaky a pažby zbraní. Jejich myšlenky jsou studené jako kámen. Obrazy pouště, horkých skal a kaktusů. Jejich vůdce se jmenuje Prescott. Je to jméno z dřívějška, z doby, kdy byl ještě pouhým člověkem. Z kapuce se ozve hluboký melodický hlas.

„Doktor Gordon Walls? Přišli jsme si pro to, co jste našel v Mese. Dejte nám to a nebudete trpět.“

Walls cítí, jak ho Neeřin přívěsek pálí na kůži, zatímco se pomalu blíží k mužům v černém. Vidí, jak jejich vůdce natahuje ve tmě ruku. Odkašle si, nakloní se a vyplivne chrchel, který přistane v Prescottově dlani. Muž v černém si s povzdechem pomalu otírá ruku o kabát.

„Je to moc silné, doktore Wallsi. Na vás až příliš.“

Walls se usměje. Vzpomene si na Harolda a Jakea. Teď jej jako elektrický proud unikající z kabelu vysokého napětí objímá stejná vlna tepla a síly. Kolem jeho vlasů a tváře to praská. Kolem jeho paží a rukou, které natahuje k mužům v černém, to brní. Jeho nosní dírky zaplaví pach spálených chlupů. Křupnutí. Žárovka lampy praskla. Walls zavře oči pod deštěm střepů, které dopadají kolem něj. Vibrace opustí jeho tělo a jeho mysl se náhle vyprázdní. Už nemá strach. Je mu dobře. Je mocí.

76

Maria sleduje příval vody dopadající na čelní sklo. Déšť je tak silný, že stěrače sotva stačí odstraňovat vodu. Poryv větru ji občas přinutí zpomalit. Rukama pevně sevře volant.

Už hodiny ujíždí po silnici číslo 55 směrem na New

Orleans. První kapky začaly padat na jih od Jacksonu a od té doby bez ustání prší. Maria si prohlíží černé nebe. Zdá se, že nad ústím Mississippi se shromažďují obrovské mraky.

Vypadá to, jako by do sebe nasávaly oceán, aby jím mohly zaplavit město. Maria si vybaví Akimina poslední slova.

Zkoušela jí položit snad milion otázek, ale stařenka se jen usmívala. Začala sípat a tvář jí usychala. Potom jí spadla hlava a Maria si vzpomněla, že ve chvíli, kdy se zvedla k odchodu, unikl z šatů staré paní zvláštní oblak prachu, jako by se její tělo mumifikovalo.

Maria jede, jak nejrychleji dovede, v levém pruhu.

V opačném směru tvoří silnici číslo 55 dlouhá šňůra automobilů prchajících před peklem. Kvůli uzavírkám, s jejichž pomocí se Národní garda snaží směrovat příval uprchlíků, jsou tu někteří zaseklí už čtyři dny. Vojáci Mariu nechali projet. Všimla si ale, jak jeden desátník gardy zvedl vysílačku a předal její značku vojákům hlídajícím zátarasy v New Orleans. V rozhlase říkali, že od nastolení stanného práva město obkličují příslušníci 82. letecké a 11. námořní brigády ze základny Miramar.

V záplavě automobilů vidí Maria staré rezavé ameriky, obytná auta a dodávky plné matrací a kartonových krabic.

A také sportovní vozy a limuzíny, kterým jejich silné motory najednou nejsou k ničemu.

Na kraji silnice si hrají děti v pláštěnkách. Jejich vyčerpaní rodiče je sledují koutkem oka a ukusují sendviče

změklé deštěm. O kus dál předvádějí skupinky motorkářů své stroje pod chladným pohledem 82. brigády Hells Angels. Jeden z nich vytáhne pistoli a namíří ji k nebi.

Maria vidí, jak z hlavně vyšlehnou tři plameny. Je to provokace, kterou chtěl vojákům připomenout druhý dodatek Ústavy, který jej opravňuje k tomu, aby byl ozbrojen. Výsadkáři z 82. brigády přiloží na rameno své M-16. Chlapík opře motocykl o stojánek a ukáže jim prostředníček. Nepochopil, že hra skončila. M-16 se zachvějí. Tělnatý příslušník Hells Angels pod náporem střel couvá a nakonec padne na zem. Maria zpomalí a vidí, jak se jeho krev mísí s deštěm. Výsadkáři šacují ostatní motorkáře, kteří mají zvednuté ruce. Ve chvíli, kdy Maria projíždí kolem nich, se jeden mladý seržant ohlédne. Mariin zrak se zkříží s jeho očima pod mokrou přilbou. Je mladý, skoro ještě dítě. Stejně jako desátník gardy na jih od Jacksonu zvedne vysílačku a upozorní vojáky na dalších zátarasech.

Maria zapne majáčky, jejichž červenomodré světlo ozáří nárazník. Déšť ještě zesílí. Od chvíle, kdy se hurikán nad Alabamou rozptýlil, se zadní voj mraků proměnil v jednu z nejstrašnějších bouří, jaké tato oblast kdy zažila.

V předpovědi počasí hlásí, že půjde-li to takhle dál, může déšť napáchat ještě větší škody než vlny či vítr. Stovky lidí jsou uvězněny ve svých domovech. Tisíce dalších v Superdomě obklíčeném příslušníky námořnictva. Tito opoždění záchranáři se změnili v okupační armádu a brání

lidem vyjít ven. Vláda zorganizovala desítky autobusů, které uprchlíky z domu po kapkách evakuují. Námořníci odmítají do domu vstoupit. Spokojují se s výstražnými výstřely na postavy pokoušející se přelézt mříže nebo stěny. Maria se tiše modlí, aby nepronikli dovnitř.

Když se soustředí, daří se jí cítit přítomnost Holly.

Bezdomovci si jich všimli, čímž vyvolali hněv čaroděje a rytíře. Dívenčina tělesná stráž je již několik hodin tiše zabíjí, nechává jim vybuchnout mozek a pak se přesune jinam, aby zahladila stopy. Ale vždy, když jeden bezdomovec zmizí, nastoupí na jeho místo jiní. A nejen bezdomovci. Také ostatní lidé z davu. Desítky očí prohlížejí ochozy a hledají uprchlíky. Strážci jsou vyčerpaní, jejich moc slábne.

Maria má přivřené oči a je současně v pick-upu i uprostřed davu. Vstoupila do Hollyina těla. Elf se na ni usměje, ví, že se blíží. Slyší, jak uprostřed rámusu něco šeptá. Vize se rozplývá. V Marii hrkne. V dálce si v dešti všimne policejních majáčků. Zátaras hlídaný prvním praporem MSOB, speciálními složkami námořní pěchoty, které se právě vrátily z Iráku. Myslí si, že jsou ještě v Bagdádu. Maria zabrzdí několik metrů od zátarasu. Míří na ni čtyři M-16 a jeden lehký kulomet. Jeden mariňák něco zakřičí. Maria zapne megafon a odpoví, že je z FBI. Muž jí přikáže, aby zastavila motor a položila ruce viditelně na volant. Maria poslechne.

Muž se k ní přiblíží a ostatní commandos ho kryjí.

Útočnou puškou míří Parksové na obličej. Otře si z očí vodu stékající z helmy. Ví, že pokud se dav uprchlíků vzbouří, nevydrží hlídky ani deset minut. Chirurgická střela, tak zní rozkaz. Je to zabiják. Při sebemenším podezřelém pohybu ani na vteřinu nezaváhá. Maria je nehybná jako socha a ani se na něj nepodívá, když obchází automobil. Když otevře okénko a zahledí se do vojákových kovových očí, šlehne ji do tváře poryv deště. Poručík. Na jeho hrudi si přečte jeho jméno: Kemper. Má úplně rozšířené zorničky. Neustále svírá čelisti. Už nejméně tři dny nespal, a aby vydržel, dopuje se amfetaminy.

„Papíry.“

Maria mu podá svůj průkaz FBI. Poručík Kemper pohrdavě ohrne rty. Vládní agentka nemá v jeho očích žádnou hodnotu. Jediné, co se počítá, je rozkaz nikoho nepropustit, který doprovází výnos vyhlašující stanné právo.

A stanné právo je on. On a jeho bouchačka, kterou teď míří na Mariinu tvář, zatímco si prohlíží její průkaz.

„Proč chcete vstoupit do sektoru, zvláštní agentko Parksová?“

„Jedu si vyzvednout lidskou zásilku do Superdome.“

„Máte povolení k vjezdu?“

Maria podá Kemperovi dokument, který si vyrobila v jednom motelu kousek před Jacksonem. Aby měla naději, že se jí podaří projet přes zátarasy, musela sáhnout do své

zásoby oficiálních razítek a vytvořit dostatečně přesvědčivý falzifikát. Povolení má hlavičku ředitelství FBI a je podepsané Stuartem Crossmanem a ministrem obrany Connorem Foghartym.

„Do domu nikdo nesmí.“

„Já jo. Jinak budete Foghartymu muset vysvětlit, jak to, že tam kvůli vám jeho dcera zůstala uvězněná.“

Poručík ustoupí o krok zpátky. Amfetaminy zesilují jeho reakce. Maria ho bude muset uklidnit. Není nic nebezpečnějšího než voják, který má strach.

„Uklidněte se, Kempere. Rutinní mise. Přijedu tam, splním úkol, odvezu tu holčičku a Foghartymu řeknu, jak jste úžasnej.“

Poručík zvedne vysílačku, aby si ověřil informace, které mu řekla, a Maria se kousne do rtů. Chystá se přistoupit k nejkrajnějšímu řešení, když vtom její mysl zaplaví pachy Superdome. Znovu vidí davy lidí tísnící se na ochozech. Elf se na ni usmívá. Jejím prostřednictvím vstoupí do poručíkovy mysli. Kemperův pohled se zkalí. Pustí vysílačku.

„Říkáte, že tam zajedete a hned se zase vrátíte?“

„Jo, poručíku, hned mě tu máte zpátky.“

Poručíkovi se čím dál víc rozšiřují zorničky. V bělmu očí se mu objevují červené žilky. Brání se elfově duševní zprávě. Znovu zvedá vysílačku a volá jednotkám, které obkličují dom, aby jim oznámil, že se u nich za chvíli objeví

vládní agentka, která si jede vyzvednout prioritní zásilku.

Přikáže Jim, aby jí byly k dispozici. Druhý prapor MSOB

potvrzuje přijetí rozkazu. Kemperův pohled se rozplyne. Ani si nevšimne potůčku krve, který mu teče z nosu a mísí se s deštěm. Rozbalí propustku zatavenou v plastu, kterou má pověšenou na krku, a pověsí ji Marie na zpětné zrcátko.

„Máte dvě hodiny. Pokud se do té doby neobjevíte u dalšího zátarasu se zásilkou, bude zásilka z vás. Jasný?“

„Jasný, poručíku.“

Na vojákův pokyn Maria pomalu projede. Hlavně M-16

teď míří na její pneumatiky. Pohlédne do zpětného zrcátka.

Kemper nehybně stojí v dešti. Hledí do dálky. Probírá se z duševního šoku.

77

Ze zadního sedadla taxíku pozoruje Walls déšť stékající po skle. Řidič jede po malých silničkách, aby se vyhnul přívalu uprchlíků. Je to hubený starý černoch. Narodil se tu a všechny místní zkratky zná nazpaměť. Přestože zde chybí dopravní značení a navigace GPS tento sektor nepokrývá, se s jednou rukou na volantu svého starého buicku řítí přes pole

a suverénně uhání po prašných cestách. Čas od času pohlédne do zpětného zrcátka na toho podivného zákazníka, kterého naložil přede dvěma hodinami.

Shelby cestou domů uvízl v dopravní zácpě. Najednou mu kdosi zaklepal na okénko. Ohlédl se a spatřil toho muže.

Se starým batohem na zádech a několikadenním strništěm vypadal ten člověk, jako by se vynořil odnikud. Jeho šaty pokrýval zvláštní červený prach. Prach pouště. Shelby strávil poslední dovolenou křižováním silnic Utahu. Čtrnáct dní v obytném autě s manželkou Alice. Ten zatracený červený prach… Řekl zákazníkovi, že už má padla. Ten na něj vrhl zvláštní pohled. Pohled člověka, na kterého sáhla smrt. Shelby sloužil v Národní gardě státu Mississippi a ten pohled znal. Vídal jej u lidí, kterým zachraňovali život.

Vzpomínal si hlavně na jednoho z nich, asi šedesátiletého muže, který při tornádu zachránil desítku plachtařů před utonutím. Hasiči nechápali, jak se mohl ve svém věku tolikrát vrátit do vody, než se zhroutil na břehu. Shelby se sklonil k nosítkům a vzal toho muže za ruku. V tu chvíli pocítil zvláštní elektrický výboj, jako by mu ten muž vysával všechnu energii. Ten zážitek mu naprosto změnil život. Všechno dostalo náhle úplně jiný smysl. Proto se starý Shelby neznámého zeptal, kam jede. Ten odpověděl, že do Crandallu, hned u hranice s Alabamou. Shelby se usmál.

Alice ho zabije. Chystala mu obalované krevety. Těsně předtím, než mu ten muž zaklepal na sklo, mu volala, že

právě rozehřívá olej. S pohledem upřeným do prázdna neznámý dodal, že u sebe nemá ani vindru. Shelby se rozesmál a otevřel dveře. Ten svit v jeho očích, ale nejen to… Když se neznámý posadil, zkusil Shelby navázat hovor.

„Hnusnej den, co?“

„Hnusnej rok.“

Shelby se usmál.

„Jedete do Crandallu za rodinou?“

„Jedu si pro dědu do domu důchodců.“

„Lake View?“

„Ne, jinam.“

Ono jinam znamenalo Parchmanův ústav, starobinec pro ty, kteří neměli na zdravotní pojištění. Shelby pokýval hlavou, opustil proud automobilů a vydal se zkratkou přes pole. Alice mu ještě desetkrát zavolala. Když telefon zazvonil pojedenácté, vypnul ho.

Walls si opře hlavu o sklo. V životě ještě nebyl tak vyčerpaný. Když se na letištním parkovišti probral z transu, obrovský výboj, který unikl z jeho mysli, se rozptýlil. Zbyl po něm jen pach spáleniny a jakési magnetické pole, které mu tupě vibrovalo v hlavě. Podobalo se vlnám, které člověk zachytí, když jde pod vedením vysokého napětí. Všiml si, že reflektory sedanu se roztříštily a kapota se pod tím náporem prohnula. Také z čelního skla zbyly jen střepy roztaveného skla. Právě ono absorbovalo přebytek energie, když výboj zasáhl muže v černém. Spálilo jim to mozek na uhel a kůži

na obličeji až k ramenům. Zůstal tu po nich pach spáleného masa a sežehnutých vlasů. Z nosních dírek a uší se jim ještě kouřilo. Walls si prohlédl Prescottovy rysy. Vypadal, jako by se jeho kůže mumifikovala a jako by se mu scvrkla lebka.

Límec jeho kabátu se roztavil a tekutá kůže pak zaschla v otocích na jeho pokožce. Vibrace způsobila náhlý vzestup jejich vnitřního termostatu. Teplota se během několika vteřin vyšplhala z 37,5 na 375 stupňů a jejich orgány se scvrkly jako řízek zapomenutý na plotně.

Walls popadl batoh, sešel po schodišti parkoviště až na silnici Interstate 20 a chvíli sledoval nekonečnou dopravní zácpu. Poslouchal myšlenky lidí. Většinou přijížděli z New Orleans, kde přišli o všechno. Další se snažili dostat domů.

Měli strach a byli vzteky bez sebe.

Walls zaměřil pozornost na nejbližší automobily.

Nejmírumilovnější myšlenky přicházely právě od tohoto starého černocha sedícího za volantem svého taxíku. Chystal se k němu vykročit, když vtom jeho duši zaplavila mrazivá mlha. Ohlédl se doleva a pokusil se prohlédnout závoj deště bičujícího kolonu automobilů. Z druhého směru se blížil sedan. Cadillac přijíždějící z východu. Na zadních sedadlech odpočívali tři muži. Zabijáci Nadace. Ten, který řídil, se jmenoval Sarkis. Už celé hodiny se řítil po silnici číslo 20

směrem na Jackson. Zuřil, protože neměl žádné zprávy od Prescotta. Chladná nenávist.

Zatímco taxík opouštěl kolonu a vydával se zkratkou přes pole, položil si Walls hlavu na opěrku. Cadillac právě přejel Brandon a Sarkis se opět pokoušel spojit s Prescottem.

Walls se podíval na hodinky, jejichž ručičky ve tmě slabě svítily. Půlnoc. Ani ne za hodinu objeví Sarkis mrtvoly, předá informaci všem oddělením Nadace a spustí se všeobecný poplach.

„Crandall, konečná.“

Walls sebou trhne. Taxík stojí na parkovišti penzionu se zchátralými zdmi. Parchmanův ústav. Za prosklenými dveřmi sedí noční hlídač a ošetřovatel. Chvíli si prohlíží budovy z prefabrikovaného betonu stojící okolo ubohé zahrádky. Náhle mu vytrysknou slzy. Zde již přes dvacet let dokonává jeho dědeček a ne a ne zemřít.

„Určitě to pochopí.“

Walls se otočí na řidiče, který se na něj dívá ve zpětném zrcátku. Oči starého černocha se zvláštně zablesknou. Je šťastný. Vzpomíná si na to, kým je. Walls si odkašle.

„Vadilo by vám na mě počkat?“

„Alice mě uškvaří v horkým oleji…“

Starý Shelby otočí klíčkem v zapalování. S úsměvem sleduje vzdalujícího se Wallse.

78

Z průjezdu New Orleans si Maria pamatuje jen útržky, které hodlá co nejdříve zapomenout. Nejprve škody napáchané větrem. Když projížděla kolem letiště, činilo jí potíže dívat se na silnici. Několik letadel, z nichž nejméně dvě byla velkokapacitní, vítr odnesl jako makety. Maria zahlédla zmačkaný trup Boeingu 747. Mastodont byl odmrštěn na pole vedle hlavní dráhy. Její pozornost však přitahovaly především hangáry. Vítr pronikl dovnitř a rozmetal plechy na kilometry daleko. Vypadalo to jako obrovský lom, v jehož středu nechal nějaký šílenec vybuchnout tunu dynamitu. Pak vjela Maria na předměstí jménem Kenner.

Ještě nikdy neviděla tolik rozbořených budov a polámaných stromů. Některé domy síla větru doslova rozprášila. Celé ulice proměněné v hřbitovy.

Kličkovala mezi troskami a všude viděla hlídkující vojáky, hochy z 82. brigády ozbrojené M-16 s pažbou pod paží. Většina obyvatel již opustila bohaté čtvrti a na místě zůstalo jen několik silných mužů snažících se chránit svůj majetek.

V ulicích bylo tolik mrtvol, že Marii chvíli trvalo, než je dokázala jasně rozpoznat, jako kdyby na to její mozek odmítal přistoupit. O kus dál minula oheň, do nějž vojáci házeli mrtvoly psů a koček. Okamžitě zapnula v autě

uzavřenou recyklaci vzduchu, aby unikla pachu benzínu a spálených chlupů. Na konci Metairie Road seděl starý muž na obrubníku a oplakával tělo zakryté plachtou. Jinak byla čtvrť Kenner liduprázdná.

Maria pokračovala krokem po 10. ulici a spatřila dolní část města. Jezero. To bylo vše, co ze spodní části zbylo.

Zaplavené ulice, z nichž vyčnívalo jen několik sloupů, téměř potopené střechy a poslední patra nejvyšších budov. Čluny amerického námořnictva zde hlídkovaly a s pomocí projektorů osvětlovaly fasády. Maria už nechtěla vidět nic víc. Zapálila si cigaretu a přinutila se dívat se rovně před sebe.

Dorazí k poslednímu zátarasu bránícímu v přístupu do Superdome. Za ním se táhne dlouhá řada autobusů nakládajících po kapkách uprchlíky. Maria otevře okénko a málem omdlí, když vdechne zápach linoucí se z domu.

Podá mladému seržantovi se světlými vlasy a blankytně modrýma očima propustku. V puse má obrovskou žvýkačku a na rameni samopal. Má impozantní bicepsy, na které je evidentně velice hrdý. Bojovou bundu má promočenou potem. Vypadá napůl šílený. Směs hrůzy a vzrušení. Maria ten pohled zná, je to její specialita.

Seržant jí vrátí propustku a přitom mlaskne žvýkačkou.

„Vy si jedete pro tu zásilku?“

Maria přikývne. Seržant pískne na prsty. Přijdou čtyři muži.

„Budou vás chránit. Je na ně spolehnutí.“

„Není třeba, seržante. Jsem velká holka.“

„To nebyla otázka.“

Seržant zamíří hlaveň zbraně na Superdome, odkud se neustále zvedá křik a pláč. Takové zvuky mohou vydávat jen bytosti na pokraji šílenství.

„Slyšíte je? Jsou tam zavření pět dní v kuse. Záchody se ucpaly už první večer. Pět dní spásají trávu a očichávají se jako vlci. Vraždí se tam. Jako na běžícím páse. Chudáci odkroutili lidi z bohatých čtvrtí zaskočený bouří.

A bezdomovce. Zatím jich přes zeď hodili patnáct. Došlo i ke znásilnění. Ženy a děti. Hnusný věci. Nerad bych, aby se vám něco stalo.“

Znovu mlaskne žvýkačka. Seržant otevře Marie dveře.

Oči mu planou. Nebude dlouho trvat, než dočista přijde o rozum.

„Jste ozbrojená?“

„Ano.“

„Kdyby dav zaútočil a vy jste musela střílet na civilisty, dokázala byste to?“

„Bez obav, seržante. Se čtyřma chlapíkama v zádech jsem schopná všeho.“

Seržant pokyne svým mužům a ti se rozestaví kolem Marii. Postupují směrem k dómu betonovou chodbou, která vede skrz budovu. Puch sílí. Hučení se stává ohlušujícím.

Když vyjdou na světlo, Maria zamrká. Vojáci s pomocí

generátorů přivádějí elektrický proud do sloupového osvětlení ozařujícího les obličejů a zkřivených úst.

Z trávníku uprostřed domu se stalo provizorní tábořiště.

Nekonečné

řady

rozkládacích

lehátek,

plachet,

umělohmotných stolů, několik židlí. To je všechno, co armáda při příjezdu spustila dolů s pomocí padáků. Tedy kromě vody. Jídlo sem však nedopravili. Během prvních hodin se pokoušeli shazovat bojové příděly, avšak tato mana způsobovala tak násilné scény, že nejvyšší vedení přikázalo zásobování zastavit.

Maria stojí bez hnutí v oslepujícím svitu projektorů.

Nějakého idiota napadlo zapojit obří obrazovku napojenou na kamery snímající dav. Maria si fascinovaně prohlíží oceán přízraků zaplňující ochozy. Připomínají lidské vlny, které se zvedají při potlesku zápasu z jiné éry, v němž se poražení nikdy nedostanou ze stadionu živí. Řím. To Mariu napadá, když si prohlíží tisíce špinavých tváří.

Náhle ucítí na paži stisk svalnatých prstů a závan vzduchu u ucha. Desátník velící oddílu. Jeho dech je cítit mentolovými bonbony.

„Čtyři minuty do potenciální reakce davu. Za podmínky, že nezůstaneme bez hnutí.“

Maria přikývne. V mysli se jí vznáší elfova tvář. Jde podél severních ochozů až ke schodišti vedoucímu mezi dav. Desátník ji dohoní.

„Kam jdete?“

„Vím, kde jsou. Neptejte se mě jak. Prostě to vím.“

Desátník ukáže na dav. Několik obličejů se po nich ohlíží. Ukazují na ně prstem.

„Do té lidské zdi nejdu ani omylem.“

Než stačí voják zareagovat, vstoupí Maria na schodiště a postupuje lesem rukou, nohou a těl. Je tu cítit moč a výkaly. Těsně před posledními schody se skloní, nabere si hrst rozmočené hlíny a rozmaže si ji po obličeji a oblečení.

Její břicho a poprsí však přesto upoutávají pohledy mužů.

Mají hlad. Zvlčili a nevnímají už žádná tabu. Maria cítí, jak jí někdo strčí ruku mezi stehna. Křupnutí. Výkřik. Prsty zlomené jejím úderem zmizí v davu. Dojde až na nejvýše položený ochoz a zahlédne elfa. Drží v náručí dívenku přikrytou jeho pláštěm. Čas od času se jemně pokrčí v kolenou, aby ji pohoupal. Maria hledá očima dva zbývající bílé pláště. Spatří Kana a ten jí gestem naznačí, aby šla k němu. Elf se usměje.

„Jestli se nepletu, vy musíte být Cyal a támhle je Kano.

Kde je Elikan?“

„Šel hodit mrtvolu jednoho z našich nepřátel přes zeď.

Bylo na čase, abyste dorazila.“

„Proč?“

Maria se podívá směrem, kterým ukazuje Cyal. Na druhé straně, na jižních ochozech, se davem tlačí desítka bezdomovců. Zvedají ospalé hlavy, strhávají přikrývky z ležících těl. O něco níž na trávníku postupuje další

skupinka bezdomovců mezi řadami lehátek. Jeden z nich stojí se zavřenýma očima uprostřed stadionu. Vypadá, jako by něco větřil.

„Hledá vás.“

Maria se chystá odpovědět, když vtom muž otevře oči a skrz dav se na ni zahledí. Pak se otočí ke svým přisluhovačům a napřáhne paži směrem k severním ochozům. Maria zvedne vysílačku.

„Desátníku?“

V reproduktoru to zapraská. Uprostřed rámusu stoupajícího z ochozů zazní vojákův hlas.

„Co to proboha vyvádíte? Dav se uzavírá!“

„Blíží se sem bezdomovci.“

„Kde?“

„Přímo naproti vám. Ti jsou pro nás nebezpeční.“

„Nebezpečí je moje práce. Co nejdřív se vraťte.“

Maria se otočí na Elikana, který se právě vrátil z vrcholku stadionu. Dlaně a předloktí má celé od krve.

Maria si povzdechne:

„Vy jste ale hrozný, kluci. Nemůžete takhle masakrovat lidi. Tady jsme ve Spojených státech a ne v říši Narnie.“

Elikan sklopí hlavu a cosi zamumlá. Maria cítí, jak do její mysli proniká soubor pachů. Zetlelé listí a potok.

Dívenka otevře oči a podívá se na ni. Maria k ní poklekne a pohladí ji po vlasech.

„To ty jsi ta mrška, co se mi vkrádá do snů a kvůli který jsem musela projet napříč Spojenými státy pick-upem, ze kterýho se stalo auto na dálkový ovládání?“

Holly přikývne. Maria se usměje.

„Jmenuju se Maria. Maria Parksová.“

„Já vím.“

„No jistě.“

Hollyin pohled se zkalí. Napřáhne ruce k Marii, obejme ji kolem krku a pomalu se přesune z elfova klína do jejího náručí. Když Holly opouští jeho plášť, pocítí Cyal špetku závisti. Maria holčičku obejme. Cítí, jak se jí rukama a nohama tiskne k tělu. Holčička se celá třese, je u konce sil.

Láme se jí hlas.

„Mami. Já chci za maminkou.“

Marie vytrysknou slzy. Jemně Holly kolébá a hladí ji po vlasech.

„Už jsem tady, holčičko. Jsem tady.“

VIII

Strážci řek

79

Prosklenými dveřmi Parchmanova ústavu pronikne dovnitř déšť a vír zetlelého listí. Hlídač zvedne oči k Wallsovi.

Prohlíží si porno zakamuflované módním časopisem. Myslí na svou bývalou přítelkyni, která mu před půl rokem dala kopačky. Představa, že je teď v náručí někoho jiného, mu způsobuje nesnesitelné utrpení. Walls vpíjí myšlenky unikající z jeho mysli a zjišťuje, že má před sebou alkoholika. Chtěl by se léčit, ale ne hned. Svou nemocí teprve začíná trpět. Nachází se ve stadiu, kdy jedna ranní sklenka zažene noční zemětřesení. Kromě toho má rakovinu hrtanu, ale to ještě neví.

Hlídač se opět začte do časopisu a Walls zamíří k recepci. Ošetřovatel na noční sleduje v přenosné televizi baseballový zápas a nevěnuje sebemenší pozornost blikajícím kontrolkám, které jej volají z pokojů. Jmenuje se Glenn. Zbožňuje chytání ryb na prut, velká terénní auta a masturbaci. Rád to dělá tak, že při tom pokukuje po ženách v plavkách v katalozích zásilkových obchodů. Walls zakašle. Ošetřovatel zvedne oči.

„Přejete si?“

„Jsem inspektor společnosti Medicaid.“

„Zdravotní pojištění bezdomovců? To jste na správný adrese, máme tady velkochov.“

Glenn se zavrtí v křesle. Pohled toho muže se mu nelíbí.

„Jestli jste přišel na kontrolu, budete se muset vrátit zítra. Jděte za doktorem Colmanem. Ten tomuhle paláci šéfuje.“

„Máte tu pacienta jménem Chester Walls.“

„Myslíte Metuzaléma? To je jedna velká záhada. Děsně starej chlápek, kterej je už dvacet let ve stavu klinický smrti.

Několikrát vypli proud, ale ani to ho nezabilo. Takže si ho tu musíme nechat a čas od času mu vyměnit kapačku a povlečení, než chcípne. Vy jste ho přišel odpojit?“

„Na kterém je pokoji?“

„Na dvacet sedmičce, druhý patro úplně na konci chodby. Šoupli jsme ho tam, protože tenhle pokoj je nejblíž nouzovýmu východu.“

„Pro případ evakuace?“

„Jo, jenže ty dveře nefungujou. Takže kdyby hořelo…“

Glennův smích náhle utichne. Ošetřovatel se šklebí bolestí a dává si ruce na spánky. Několik posledních vteřin mu mozek provrtává šílená bolest. Na začátku se to ještě dalo snést, ale teď má pocit, že mu neviditelná ruka dvanáctimilimetrovým vrtákem hloubí v lebce krvavý tunel.

Walls povolí tlak ve chvíli, kdy Glennova krev začne ve velkých kapkách dopadat na přijímací registr. Ošetřovatel si otře nos a podívá se na dlaň.

„Takže sedmadvacítka?“

„Jo, sakra, jo, to je vono.“

Walls nastoupí do výtahu. Než se dveře zavřou, zahlédne ještě, jak Glenn zaklání hlavu a otírá si nos papírovým kapesníkem. Kabina výtahu zastaví ve druhém patře. Walls kráčí liduprázdnými chodbami Parchmanova ústavu. Míjí pokoje, jejichž pootevřenými dveřmi uniká ven chrápání a odér formalinu. Na samém konci chodby poblikává ve tmě světýlko nouzového východu. Walls otevře dveře pokoje číslo 27 a počká, až si jeho oči zvyknou na přítmí. Skříň, psací stůl a postel. Vzadu za dalšími dveřmi, zpoza kterých unikají výpary dezinfekce, je toaleta. Šmátrá prsty po zdi a hledá vypínač. Zářivky se rozsvítí a vrhnou bledé světlo na spícího starce. Wallsovi se stáhne hrdlo. Od chvíle, kdy opustil Mesu, si tuto scénu zkoušel představit, ale s tímhle tedy nepočítal. Jeho dědeček je tak vyhublý, že mu zpod

přikrývky vystupují žebra. Z kabátku pyžama čouhají dvě kostnatá předloktí. Jeho hruď se s námahou zvedá. Bojuje proti přístroji, který mu pomáhá dýchat. Nedaří se mu zemřít. Už dvacet let se o to snaží, ale jeho tělo se regeneruje. Přesto vypadá staře a opotřebovaně, jako by jeho organismus byl zahnán až na samé hranice možností a ponechán svému osudu jako živoucí troska odsouzená k nekonečné agonii.

Walls si skrz kyslíkovou masku prohlíží dědečkovu tvář.

Pod umělou hmotou se tvoří mlžná skvrnka. Položí ruku na vrásčité čelo a zachytí vzdálené myšlenky. Šepot.

Vzpomínky. Zavře oči. Už chápe, co se stalo onoho dne.

Toho dne, kdy Gordon oslavil deváté narozeniny.

Dědeček své snaše slíbil, že bude jako andílek. Nevěřila mu ani slovo, ale přesto ho pozvala, protože se nedokázala odhodlat k tomu, zakázat mu vidět se s vlastním vnukem. To také řekla svému manželovi, který kvůli dědově příjezdu ztropil hroznou scénu. Děda toho dne vstal dobře naladěn.

Oblékl si sváteční oblek a prsty se učesal. Rozhodl se, že pojede autobusem koupit Gordonovi dárek, v úplně novém obalu, s pentlí a všemi těmi serepetičkami. Když na zastávce v Carthage nastupoval, přepadla ho úzkost. Ze všeho nejvíc nenáviděl, když se musel vzdálit od své samoty na břehu řeky Pearl. Věděl, že je to nebezpečné a že ho to oslabuje.

Proto nikdy nikam nejezdil, jen za svou starou přítelkyní Akimou do Old Man River. Když ho to popadlo, vzal brašnu

a rybářský prut a šel podle potoků až k řece Big Black a dalším, až dorazil k toku Yazoo vlévající se ve Vicksburgu do Otce vod. Pak už stačilo jen jít kus proti proudu Mississippi až k plantáži své staré kamarádky. Vzdušnou čarou stovka kilometrů, která mu zabrala něco přes tři týdny, během nichž se každý den zastavoval, aby si chytil pstruha a odpočinul si. V tom spočívalo tajemství Strážců řek: nikdy se nevzdalovat od vodních toků. Jenže ti idioti z města postavili to své nákupní centrum daleko od řeky Pearl. Proto jel toho dne děda autobusem. Na hlavě měl slaměný klobouk a oči schoval za brýle s kouřovými skly, aby si ostatní cestující nevšimli, že stárne. Sice ne moc, ale přece. S tím, jak mu řeka Pearl mizela z očí, mu přibývaly další a další vrásky.

Děda vystoupil u obchodního centra v Meridianu, zastavil se v hospodě na pivo, dodal si kuráž a prošel regály největšího obchodu s hračkami v širokém okolí. Koupil pěkný modýlek velkého a hrdého trojstěžníku značky Heller.

Vypochodoval z obchodu s dárkem pod paží a přešel přes parkoviště k zastávce autobusu. Myslel na hodiny, které s Gordonem stráví stavbou lodi. Celé hodiny budou nanášet na jednotlivé díly lepidlo, budou od něj mít celé ulepené ruce a do toho budou vtipkovat a popíjet pořádně oslazenou sodu. Nevšiml si, že ve chvíli, kdy mu vítr odvál slamák, vyjela dodávka z místa, kde parkovala. Řidič brzdil jako o život ve snaze vyhnout se dědečkovi, který běhal mezi

automobily a pronásledoval svůj širák. Když mu nárazník zlomil stehenní kosti, nepěkně to křuplo. Spadl na asfalt a přitom se snažil ochránit balíček, který si tiskl k hrudi.

První pomoc dorazila vzápětí, lékař zkonstatoval, že dědeček žije, a přestože je v kómatu, zarytě odmítá pustit balíček.

Nejdříve ho s houkačkou odvezli do nemocnice v Meridianu, kde mu ošetřili zranění. Potom, zatímco se nořil do čím dál hlubšího kómatu, rodině navrhli přemístění do domova důchodců v Lake View. Gordonův otec listoval letáčkem na křídovém papíře s hezkými budovami s kolonádami a usmívajícími se starci a zeptal se ho, kolik ho tahle sranda bude stát. Když mu lékař odpověděl, roztrhal brožurku a žádal ústav financovaný společností Medicaid.

K převozu došlo ještě ten večer a díky kyslíkové masce si ošetřovatelé ze sanitky ani nevšimli, jak rychle nemocný stárne, když se vzdaluje od řeky Pearl. A tak jedné noci skončil děda za zdmi Parchmanova starobince.

Walls sundá ruku ze starcova čela. Právě si přečetl poslední vzpomínku, která jej navzdory slzám rozesmála.

Poklekne a zašmátrá pod postelí. Nahmátne velký zaprášený balíček. Pomalu roztrhne balicí papír s vybledlými barvami.

V rohu se objeví logo značky Heller. Master of the Seas, nádherný trojstěžník ze 17. století, který zajišťoval spojení mezi Bostonem a Amsterdamem. Walls otevře obálku ukrytou uvnitř, vytáhne z ní přání a otevře ho. Něco se

zaklapne a Walls nadskočí. Prsty mu sevřela atrapa umělohmotné pastičky na myši. Walls vyprskne smíchy. To je přesně ten typ žertíků, které jeho matku přiváděly k zuřivosti. Uvnitř je pár slov. Walls je nahlas přečte: Pro Gordona Chestera Wallse Abys měl co dělat, když zrovna nepůjdeš do školy Tvůj milující děda

Walls stiskne starci ruku a vtom se měřicí přístroje probudí. Vzduch je cítit mechem a mlžným oparem. Břeh řeky Pearl, sluneční světlo probleskující skrz listoví. Walls zavře oči. Jeho mysl zaplaví vize. Je mu osm. Prohlíží si své palce čouhající z roztrhaných tenisek. Klapání mlýnku a bzučení mouchy poletující nad říční hladinou.

„Teda Gordone, že ti to ale trvalo!“

„Promiň, dědo. Já…“

„Doufám, že ses aspoň nevyčůral do vody.“

„Vyčůral.“

„Cože?“

„Strašně mockrát, dědo. A do školy jsem taky chodil.

A pak na vysokou. A potom jsem…“

„Jedl pstruhy zabalený v celofánu?“

„Těch jsem… těch jsem snědl mraky.“

„Obalovaný ryby jsi taky měl?“

„Jo.“

„Ale snad ne s tou hnusnou strouhankou, kterou vyráběj z pilin?“

„Jo.“

„Proboha…“

Gordon cítí, jak mu po tvářích stékají velké slzy.

Dědeček ho pohladí po vlasech.

„To nevadí, chlapče. Teď už na tom nezáleží. Ulovím pořádnýho šťavnatýho pstroužka, opečeme si ho na horkým kameni a spolu si na něm pochutnáme.“

„A budeme ho jíst prstama?“

„No jasně! Jak jinak! Potom olížeme kosti a spolkneme oči. A když budeš hodnej kluk, Gordie, naučím tě vykrkat When Johnny Comes Marching Home Again bez nadechnutí.“

„Vážně, dědo?“

„No jasně, chlapče!“

Gordon se chystá něco dodat, když vtom se vize začne rozplývat. Dědeček zvedne oči. Na obloze se hromadí velké černé mraky a uvězňují poslední paprsky.

„Co se děje, dědo?“

„Ctihodné. Umírají, Gordon’e. Pstruzi počkají. Teď si musíme pospíšit.“

Walls otevře oči. Pod rukama cítí obal trojstěžníku Master of the Seas. Grafy na displejích se vrátily do normálu. Všimne si kolečkového křesla, rozloží ho vedle postele, pak starce odpojí od přístrojů a vezme ho do náručí.

Jeho vychrtlé tělo je lehoučké jako tělo dítěte. Opatrně jej položí na vozík a nohy i trup mu přikryje dekou. Potom s ním vyjede z pokoje. Chce zahnout doleva, ale křeslo klade odpor. Za jeho zády se ozve bouchnutí a ucítí průvan.

Otočí se k nouzovému východu, jehož dveře vržou v pantech. Když betonovým průchodem sestupuje na parkoviště, smáčí mu déšť vlasy. Bliknutí reflektorů. Taxík přijede blíž. Řidič vystoupí a uloží vozík do kufru, zatímco Walls položí dědečka na zadní sedadlo, zapne mu pás a sám se posadí dopředu. Starý Shelby zabouchne dveře. Je promočený

„Kam to bude?“

„Carthage na břehu řeky Pearl.“

„Jedem do Carthage.“

Když taxík vyrazí, vystříknou z kaluží gejzíry vody.

Walls se ohlédne. Světla Crandallu se rozplývají v průtrži mračen. Podívá se na dědečka ozářeného stropní lampičkou.

S každým kilometrem starcova tvář mládne, nejhlubší vrásky se postupně vyhlazují a jeho kůže se zpevňuje.

Otevře oči.

„Ahoj, Gordie.“

„Ahoj, dědo.“

„Kde to jsme?“ ‚

„V taxíku. Jedeme domů.“

„Mohli jsme jet autobusem, Gordone. Každej čtvrťák je dobrej. Koupils mi toho Doctora Peppera?“

„Promiň, dědo. Zapomněl jsem.“

Dědeček si dá ruce před oči. Artróza, která mu zdeformovala prsty, postupně mizí.

„Jen si to představ, Gordie.“

„Co, dědo?“

„Ještě pár kilometrů a budu ti moct dát facku.“

Ozve se Shelbyho hlas:

„Za šest minut jsme v Meridianu.“

Dědeček vykulí oči. Pokusí se napřímit, ale Walls mu v tom zabrání.

„Shelby Newton? To jseš ty, ty stará vojno?“

Taxík udělá kličku. Shelby se podívá do zpětného zrcátka. Rty se mu chvějí.

„Chester? Chester Walls?“

Gordonův zrak přejde z dědečka na Shelbyho.

„Vy se znáte?“

„No to bych řek! Vždyť je to starej Shelby. To on mi zachránil život, když mě tenkrát na břehu Mississippi vzal za ruku, když mě to zatracený tornádo málem dostalo.

Trochu mu to zmátlo paměť, protože jsem mu vzal trochu šťávy, abych se zmátožil, ale je to on. Doufám, že se na mě nezlobíš, Shelby?“

„To víš, že ne, Chestere. To víš, že ne.“

Shelby šlápne na plyn. Na počitadle ubíhají kilometry.

Stařec se posadí a položí šoférovi ruku na rameno. Starý

černoch se usměje. Cítí, jak něco proniká jeho kůží. Ví, že mu Chester vrací to, co si od něj onehdy vzal.

80

Vrtulník FBI plnou rychlostí přeletěl polovinu Spojených států a právě přistál na letišti v Jacksonu. Stuartu Crossmanovi je nevolno. Skloní hlavu při průchodu pod lopatkami, které zpomaleně rotují vzduchem, a roztržitě podá ruku irskému vazounovi. Muž mu zařve do ucha: „Zvláštní agent Barnes, pane. Pobočka Jackson.“

„To vy jste vyhlásil bezpečnostní poplach třetího stupně?“

„Ano, pane.“

„NASA a CLA teď mají oči na stopkách. Doufám, že jste k tomu měl dobrý důvod.“

„O to nemusíte mít obavy, pane.“

Když se trochu vzdálí od vrtulníku, ztiší agent hlas.

Crossman se Barnesovi zahledí do očí. Ir vypadá nervózně.

„Kolik je vám let, Barnesi?“

„Šedesát dva, pane.“

„Jak dlouho jste ve službách státu?“

„Proč se ptáte? Chcete zjistit, jestli mám dobrý důvod, proč mít nahnáno?“

„Tak nějak.“

Barnes se otočí kolem své osy a velkýma oříškovýma očima ohraničenýma zrzavými řasami se řediteli FBI zadívá do očí. Jeho dech je cítit tabákem.

„Se vší úctou, pane, sloužil jsem ve Vietnamu a byl jsem při obléhání ranče davidiánů ve Wacu. Tím chci říct, že jsem už v životě viděl hodně divných věcí, ale tohle jsem ještě nezažil.“

Crossman přidá do kroku, aby za Barnesem nezaostával.

Míří k parkovištím vedle letiště. Přístupové rampy blokuje několik terénních vozů FBI zaparkovaných napříč. Za nimi rozeznává Crossman neprůhledné plachty, které agenti rozvěsili okolo místa činu. Koroneři okrsku Rankin už jsou na místě. Dorazilo také několik skupinek novinářů, jejichž dodávky s bodlinami satelitních antén se pokoušejí vysílat záběry snímané kamerami. Barnes s posměškem ukáže na kamion vojenského rušení patřící Národní gardě.

„Ti hlupáci se už půl hodiny snaží přijít na to, proč se jim nedaří vysílat záběry. Mají o zábavu postaráno.“

„Porušení prvního dodatku Ústavy o svobodě projevu a práva na informace. Jestli se na to přijde, nadělá to neplechu.“

„Jinými slovy, pokrok má něco do sebe. Dnes používáme rušičky, zatímco starý Hoover by všechny ty komunisty poslal shnít do Sing-Singu.“

„Myslíte, že jsme tím o něco přišli?“

„Já nemyslím, pane. Poslouchám rozkazy.“

„Ti vaši novináři teď každopádně vědí, že jsem tady.

Nebude dlouho trvat, než pochopí, že jde o vážnou věc.“

Barnes pokrčí rameny a nadzvedne roh jedné z plachet.

Crossman se zastaví.

„No, co jsem říkal?“

Crossman neodpovídá. Prohlíží si řady automobilů, jejichž zkřivené kapoty připomínají velké otevřené tlamy.

Jeho pohled se sveze na kruh asfaltu okolo shořelé lampy.

Tam, kde se kov roztavil, leží pod protipožárními přikrývkami čtyři mrtvoly. O kus dál ještě doutnají zbytky obrněného modelu limuzíny Continental. Předek vozidla je spálený na uhel. Crossmanovi přeběhne mráz po zádech, když spatří, jak muži v nepropustných kombinézách prohledávají kufr automobilu.

„Naši muži našli v kufru baňky ukryté v pancéřové bedně.“

„Prázdné?“

„Až na jednu. Plyny, které naši chemici vstříkli do baněk, které mimochodem nebyly opatřeny žádnou etiketou, prokázaly, že nádoby neobsahují žádnou kontaminační látku.“

„To není dobré znamení.“

„Taky bych řekl.“

Crossman letmo pozdraví koronery, načež jejich vedoucí nadzvedne jednu z protipožárních přikrývek. Když Crossman spatří mumifikovanou mrtvolu, trhne sebou. Kůže tak ztvrdla, že kriminologové musejí pořádně zatlačit, aby do ní vpravili teplotní sondy. Při pohledu na jejich ohnivzdorné rukavice Crossman pochopí zdroj té tepelné vlny, která zaplňuje atmosféru. Vychází totiž ze samotných mrtvol.

„Vypadá to jako jehlice na jehněčí stehno, co?“

Crossman nechá Barnesovu poznámku bez povšimnutí a pozoruje koronera. Po několika pokusech jehla pronikne k játrům zemřelého. Vědec sleduje čísla přebíhající po miniaturní obrazovce napojené na přístroj a nevěřícně vrtí hlavou.

„V čem je problém?“

„Teplota jater nám obvykle umožňuje určit hodinu smrti, neboť játra zůstávají teplá déle než zbytek těla. V tomto případě však mají teplotu devadesát stupňů a teplota na povrchu těla dosahuje šedesáti stupňů.“

„Pořádná horečka. Má to nějakou souvislost s bakteriologickým rizikem?“

„Ne. Žádný organismus nedokáže svou teplotu regulovat nad čtyřicet stupňů. Čtyřicet stupňů je maximální hranice,

po jejímž překročení způsobuje horko křeče a smrt na srdeční zástavu.“

„Takže?“

„Takže, mám-li soudit podle stavu jejich orgánů a věřit výhradně svým přístrojům, docházím k závěru, že vnitřní teplota obětí se velice rychle vyšplhala nad tři sta stupňů a pak pomalu klesala. Jako nádrže s mlékem při pasterizaci: bleskové ohřátí, jehož cílem je zničit bakterie. Až na to, že tohle není mléko.“

„Zápalná zbraň?“

„To jsme si nejdřív také mysleli, ale pak jsme tuto možnost vyloučili.“

„Proč?“

Koroner se pomalu narovná. Vypadá vyčerpaně. Sundá si rukavice a ukáže na lampu.

„Provedli jsme analýzu vnějšího pláště sloupu i karoserie automobilů. Žádný povrchový atom neshořel. Což znamená, že oheň vzplál zevnitř. Přesně jako tělesná teplota našich mrtvol. Sežehlo to kovové atomy v hloubce a pak se to rozšířilo ven.“

Vědec svá slova doplní gestem: přiloží dlaně k sobě a pak je oddálí jako při explozi.

„To samé platí pro ohořelé stopy na asfaltu. Podívali jsme se pod povrch.

Na povrchu tvrdé, vespod horké a měkké. Jako by to, co to způsobilo, rozhýbalo molekuly, zrychlilo jejich pohyb a začalo vařit všechny částečky vody, které obsahovaly.“

„Takže něco jako obrovská mikrovlnná trouba?“

„Tak nějak. Až na to, že v mikrovlnce se kov ani kámen neuvaří.“

„Co z toho vyvozujete?“

„Prozatím nic. Počkáme na pitvu.“

„Dejte mi osobně vědět. Je to prioritní případ. Měli u sebe doklady?“

„Zbraně. Samopaly ráže 9 mm. Náboje vybuchly v zásobníku.“

„Co je tohle?“

Crossman se skloní kjedné z mrtvol, odhrne to, co zbývá z jejího kabátu, a odhalí roztavený kovový odznak připevněný k pásku. Navlékne si rukavici a odznak odepne.

Detaily vyryté do kovu prakticky zmizely.

„Vypadá to jako policejní odznak.“

„Nějaká vládní agentura. Zbývá zjistit která.“

Crossman podá odznak Barnesovi a ten jej vloží do plátěného pytlíku.

„Jestli jsou to skutečně agenti, patří jejich automobil také vládě. Je to na vás, Barnesi. Chci co nejdřív vědět, co jsou zač.“

„Zařídím to, pane.“

Barnes vytáhne telefon a Crossman zamíří k mužům v nepropustných kombinézách, kteří se pohybují okolo limuzíny. Právě si sundali přilby. Dva technici skrápění velkými kapkami potu přenášejí obrněnou bednu do své dodávky. Jeden z techniků přistoupí ke Crossmanovi.

Ředitel FBI jej pozdraví.

„Zvláštní agent Flagg, pane.“

„Povídejte.“

„Obrněný vůz. Náraz naštěstí rozbil zámek kufru.“

„Víte, co bylo obsahem baněk?“

„Provedeme analýzu poslední z nich. Bude to chvíli trvat. Také jsme našli patnáct tisíc dolarů v hotovosti, spoustu pasů a celé štosy použitých letenek.“

Crossman letenky prolistuje. Na každého neznámého připadá jeden svazek. Probírá mezi prsty otevřené letenky.

První muž čtyři dny přeskakoval jako blecha z Puenta Arenas na jihu Chile až do Mexika přes Buenos Aires, Porto Alegre, Sao Paulo, Rio de Janeiro, Salvador, Fortalezu, Belém a Caracas. Jedenáct tisíc kilometrů bez přestávky mezi hlavními městy a velkoměsty. Neznámý číslo dvě se přemístil úplně stejně, ovšem podél západního pobřeží jihoamerického kontinentu: Kolumbie, Ekvádor, Chile a pak přímý zpáteční let do Mexika. Ostatní přiletěli z Jihoafrické republiky a velkých měst australského kontinentu. Nikde nezůstali déle než tři hodiny a letenky si kupovali tak, aby nalétali co nejvíc kilometrů v co nejkratším čase. Potom se

všichni sešli v Mexiku a skončili tady v Jacksonu.

Crossmanovi vyschlo v krku.

Barnes ukončí hovor. Vypadá ustaraně.

„Tak co?“

„Naši neznámí nepatří k žádné známé agentuře.“

„Sejměte jim otisky a pátrejte dál.“

Crossman podá Barnesovi svazky letenek.

„A porovnejte tyhle letenky s razítky v pasech. Jestli si ti naši chlápci udělali cestu kolem světa a na každém letišti otevřeli jednu lahvičku, vypadá to, že máme problém.“

81

Burgh Kassam je na pokraji zhroucení. Za celé tři dny si dovolil jen pár minut odpočinku. Od imunitního boosteru už si nic nepíchl. Nevzal si dokonce ani žádný protokol, aby duševně vydržel pronásledování Wallse v poušti Sonora.

Potřeboval veškerou koncentraci, aby dokončil rozšíření Protokolu Šiva.

Na úsvitu prvního dne vyslal příkaz k šíření svým agentům rozmístěným po celém světě. Ti si vyzvedli kontaminované

kmeny a dostavili

se

k přepážkám

mezinárodních letišť celé planety. První kmeny vypustili na odletových a příletových terminálech a pak nasedli na dálkové lety. Burgh poté přikázal jiným agentům, aby nasedli na paluby soukromých tryskáčů a rozprášili kmeny ve všech hlavních vzdušných proudech světa. Poslední přenašeči dostali za úkol znečistit zásobárny vody velkých měst a větrací systémy metra a nádraží. Podle superpočítačů, které celé týdny pracovaly na nejrůznějších scénářích šíření, měl ten, pro nějž se Burgh rozhodl, zajistit přímou nákazu v řádu téměř čtyřiceti procent. O zbytek se postará vítr a voda.

O hodinu dříve, kdy se jeho obrazovky téměř zcela pokryly okrovou barvou šířící se velkými městy, si Kassam uvědomil, že jeho buňky mají hlad a že se dožadují své dávky syntetické drogy. Prohledal svou osobní lékárničku v naději, že najde látku, která nepoškodí jeho duševní schopnosti, a nakonec si vybral Protokol 17 a píchl si minidávku do paže. Jeden krychlový milimetr rozpuštěný v séru. Ani o chlup víc. Protokol číslo 17 totiž stimuloval oblast mozku zodpovědnou za vytváření konceptů.

Zatímco se látka rozlévá jeho organismem, cítí Burgh, jak se jeho vědomí rozšiřuje a splývá s hlubokým dechem vesmíru. Je současně tělem vznášejícím se v tichém nekonečnu a polem molekul nezměrným jako kosmos. Může zaměřit pozornost na různé části prostoru a zároveň je pojmout všechny. Pohybuje se rychlostí světla. Je světlem.

Paprskem energie letícím mezi hvězdami, planetami, plynnými

objekty

a černými

dírami.

Je

hmotou

i antihmotou. Protokol se šíří jeho neurony a Burgh nabírá úžasnou rychlost. Má schopnost ohýbat prostor, zaměřit jakékoli hvězdné těleso a vrhnout se k němu rychlostí raketoplánu poháněného Hawkingovým reaktorem. Rychlost je tak závratná, až se mu udělá mírně nevolno. Vdechuje příliš energie a chápe příliš mnoho věcí. Na rtech ucítí kovovou chuť krve. Silou vůle zpomalí. Hawkingovy reaktory jeho mozku se vypnou. Vznáší se v nekonečnu.

Stačí se jen nepatrně soustředit, a může procházet hmotou i vakuem a odhalit tajemství, která ukrývají. V dálce rozeznává hranice nekonečna. Je molekulou vznášející se v mezihvězdném prostoru. Myslící molekulou. Velícím generálem imunitního systému vesmíru.

Náhle Burghovy ušní bubínky prorazí ostrý zvuk. Cosi jako vlna šířící se vzduchoprázdnem. Snaží se pochopit, co je zdrojem tohoto vyrušení, které způsobuje trhliny v jeho vědomí. On, který má přístup ke všem tajným konceptům vesmíru, on, který slyší, jak planety pulzují a jak si soustavy napříč nicotou vyměňují suprasignály, nedokáže pochopit, odkud pochází to… zvonění?

Burgh otevře oči. Pod vlivem drogy má pocit, že stěny jeho laboratoře pulzují. Vidí složené molekuly, z nichž je vše stvořeno. Podívá se na telefon, který přestal a zase začal zvonit. Burgh natáhne obrovskou ruku, jejíž obrysy sotva

rozlišuje. S námahou uchopí baňku s neutralizátorem a nasype si do úst hrst obrovských pilulek. Když pocítí jejich hořkou pachuť, zkřiví ústa a pohlédne na zaoblené stěny. Neutralizátor začíná působit. Telefon znovu zazvoní.

Burgh ho zvedne. Poznává Cabbottův hlas.

„Proboha, Kassame, co vyvádíte?“

„Čekal?… Sebe… Pracuju…“

„Prosím?“

Burgh si uvědomí, že míchá slova dohromady a některá zapomíná vyslovit. Rozkousne ještě dvě pilulky a soustředěně se snaží přinutit své neurony, aby se znovu propojily.

„Říkal jsem: co byste čekal? Jsem u sebe a pracuju.“

„Vy jste pil?“

Burgh se podívá na své obrazovky. Podle indexů šíření a velké okrové skvrny, která nezadržitelně roste nad Oregonem, si zaměstnanci Nadace a především ten idiot Cabbott vůbec neuvědomují, že pokaždé když se jejich plíce naplní vzduchem, se jejich krví rozlévá jistá smrt. Cosi mikroskopického, co každou chvíli rozbije jejich buněčné stěny a pozmění jejich DNA. Burgh si odkašle.

„Co se děje, Cabbotte?“

„Právě jsme obdrželi telefonát od jednoho z našich týmů na letišti v Jacksonu.“

„No a?“

„Čtyři naši agenti jsou mrtví. Prescottův tým. Vaši upíři, Kassame. Něco je sežehlo na uhel.“

„Kdo je na místě?“

„Sarkis a jeho lidé, moji agenti. Podle něj Prescott a jeho muži shořeli zevnitř. Došlo k tomu na letištním parkovišti, kde měli chytit toho vašeho archeologa.“

„Vážně si myslíte, že když se Prescott nechal dostat jako blbec, ten tlusťoch Sarkis si poradí líp?“

„Tak dost, Kassame! Byl jsem k vám příliš shovívavý. Je vám jasné, co to znamená? Hoří to na americké půdě.

A navíc na parkovišti mezinárodního letiště!“

„Uklidněte se, pane Cabbotte. Co říká Sarkis? Všiml si ještě něčeho?“

„Myslím, že jste mě nepochopil. Není tam k vidění nic jiného než čtyři vysušené lidské ostatky a zbytky roztaveného skla. A samozřejmě federálové.

Ti přijeli jako první. Výsledek: Sarkis a jeho tým se ani nemohou přiblížit a ty mrtvoly odvézt.“

„Odpovídejte mi na otázky. Byly na parkovišti nějaké automobily?“

„Samozřejmě.“

„Nic podezřelého?“

„Nezavěšujte, zeptám se.“

Ticho. Burgh vstane a připraví si dávku Protokolu 12.

Z reproduktorů zazní Cassandřin hlas a oznámí, že zbytky předchozí látky jsou ještě přítomné v jeho buňkách a že

jejich smísení s novou injekcí může vyvolat silné krvácení do mozku. Kassam odpoví, že to bere na vědomí. Zmáčkne píst, aby vytlačil vzduch, a zapíchne si jehlu do bicepsu.

Ozve se Cabbottův hlas:

„Kassame?“

„Ano?“

„Podle Sarkise si jeden svědek všiml muže odpovídajícího Wallsově popisu. Prý nasedl do taxíku u východu z letiště. Kontaktoval jsem tu společnost. Taxík ho odvezl do Crandallu u hranice s Alabamou. Od té doby nevíme nic.“

„A auta na parkovišti Jacksonu?“

„Sarkis říká, že automobily v okruhu padesáti metrů mají prohnuté kapoty a rozbitá čelní skla. Co to znamená?“

„To znamená, že nám Walls nechce dát to, co našel v Mese.“

„Co navrhujete?“

„Uděláme to podle mého.“

„Vy šílíte, Kassame. Já odmítám, abyste do přírody zase vypustil ta svá monstra. Už tak mi dalo dost práce zahladit stopy po tom, co udělali těm archeologům v Idaho Falls.“

„Co se děje, Cabbotte?“

„Jak to myslíte?“

„Váš hlas. Mluvíte nesrozumitelně.“

„Bolí mě hlava. Příšerně to bolí.“

„Jestli to moc chcete, můžu to zastavit.“

„Co mi to děláte?“

„Zachraňuju vám kůži, vy jeden chcípáčku. Ale nejdřív potřebuju, abyste mi předal kódy velení Nadace. Potřebuji plnou moc na americkém území.“

„Nikdy!“

Burgh ví, že Cabbott krvácí. Musí si pospíšit. Ještě trochu přitlačí, až na samou hranici možností. Z telefonu se ozve bolestný štěk.

„Zadejte ty kódy na klávesnici a já vám slibuju, že nic neucítíte.“

Burgh slyší, jak stařec něco vyťukává. Současně sleduje to, co píše, na vlastní obrazovce. Cabbott zasténá: „Hotovo. Ale nebude vám to stejně k ničemu, protože jste dávno mrtvý. Nadace je mocná a proti nám nemáte žádnou šanci. Slyšel jste mě, Kassame? Jste mrtvý muž!“

„Pane Cabbotte?“

„Ano?“

„Říkejte mi Šiva.“

Burgh se soustředí. Na lince se ozve prasknutí, vlhký zvuk gejzíru krve a měkkých tkání přistávající na složkách.

Cassandra měla pravdu. Oba protokoly se navzájem urychlují. A to tak, že se téměř nemusí soustředit, aby našel Ashovu stopu. Sníží hlasitost a pronikne do mysli svého nejlepšího agenta. Okénka, velká křesla, sklenka šampaňského. První třída dálkového letu.

„Ashi?“

„Pane?“

„Kde jste?“

„Někde nad Atlantikem. Vracím se přes Hongkong, Bangkok a Singapur z Tokia.“

„Bylo to dobré?“

„Obrovské

davy,

přelidněné

pláže

a spousta

klimatizovaných mrakodrapů.“

„Jste ještě daleko?“

„Za hodinu přistávám v Miami. Potom jsem se chtěl stavit v Mexiku.“

„Mexiko nechte plavat. Tam už se to šíří. Zarezervuju vám vnitrostátní let do Mobilu.“

„Do Alabamy? Myslel jsem, že o tu se postarají vzdušné proudy.“

„Walls se dostal z Mesy. Znovu našel svou sílu.“

„Kde je?“

„Nechal se odvézt do Crandallu. Myslím, že ta holka ještě neopustila sektor v New Orleans a to ho přitahuje. Já ji potřebuju, Ashi. Musím ji dostat za každou cenu. Je vám to jasné?“

„Dokonale, pane.“

Burgh se odpojí od Ashovy mysli. Potom se zvedne a zkontroluje minutovníky napojené na velké matné baňky ukryté za mříží klimatizace.

„Cassandro?“

„Pane?“

„Odcházím ze základny. Rád bych, abys v mé nepřítomnosti zapnula klimatizaci na maximum.“

„Jen ve vašem patře, nebo v celém komplexu?“

„V celém komplexu.“

„Provedu, pane.“

82

Maria vyjde z domu. V náručí drží Holly. Na hrudi cítí dívenčino bušící srdce. Náhle spatří modré majáčky čtyř automobilů FBI zaparkovaných v půlkruhu a zastaví se.

V dešti na ni v obklíčení svých goril v tmavých oblecích čeká Crossman. Maria vrátí holčičku elfovi a řekne jim, ať počkají v pick-upu. Kano se jí zeptá, jestli může řídit. Maria odpoví, že ne, a vykročí ke Crossmanovi. Parksová je na pokraji nervového zhroucení. Aby se dostali ven z domu, museli odpravit dalších sedm bezdomovců. Osobně zabila tři poté, co Holly zakryla tvář kapucí, aby nic neviděla. Mezi dvěma výstřely, zatímco se holčička v jejím náručí třásla jako vystrašená opička, se k ní sklonila a zašeptala jí pár uklidňujících slov. Potom posunula zbraň o kousíček doleva, aby vyřídila dalšího. Sledovala, jak se ti ubožáci pod

střelami otřásají a dopadají na trávu držíce se za břicho. Za tohle Gardenerovou nenáviděla. Střílet do břicha je podlé a v podstatě zbytečné.

„To jo, ale aspoň maj ty hovada o čem přemýšlet.

Podívej se na ně, Mario. Nic jinýho je nezastaví.“

V tom měla trochu pravdu. Ale stejně, když k sobě tiskla holčičku a couvala betonovou chodbou za řvaní davu a nervózních střel mariňáků, podívala se Maria na mladou bezdomovkyni zničenou alkoholem, kterou před okamžikem zastavila kulkou namířenou do hrudní kosti. Ještě před chvílí oči plné nenávisti a vzápětí ta otupělost v pohledu. Všechen ten smutek, když padala na kolena a zvracela krev. Maria couvala dál. Ozvalo se ještě pár výstřelů, pláč a křik davu, a pak vyšli z domu ven, kde vládlo ticho města. Tam na ni čekal Crossman a opíral se o svou obrněnou limuzínu.

Maria jde dál. Strážci za ní se hádají o to, kdo ponese Holly, ale prozatím se holčička spokojeně choulí v náručí rozzářeného elfa. Maria se otočí: „Taky může jít sama.“

Elf mlčky sklopí oči k Holly a v duchu se jí zeptá, jestli chce radši jít po svých. Dívenka přikývne. Elf vrhne na Mariu zuřivý pohled a pak dítě položí na zem. Holly chytí Mariu za ruku. Maria pomalu pokývá hlavou, zatímco na ni elf přihlouple zírá. Agentka si připálí a přitom čelí Crossmanově pohledu. Tváří se jako vždycky, když se něco pokazí. Stejně jako Maria.

„Co tady děláš?“

„My si tykáme?“

„Vybavilo se mi pár věcí. A některý z nich jsem si dala do souvislostí. Takže?“

„Národní bezpečnostní agentura mi nahlásila, že jeden z mých agentů překročil zátarasy v New Orleans pod záminkou, že jede do domu pro Foghartyho dceru.“

„No a?“

„Fogharty nemá děti.“

Maria pozoruje svůj odraz v Crossmanových slunečních brýlích. Má hlavu otočenou k domu, ale ona ví, že se dívá na ni.

„Jak se vede, Mario?“

„Hádej.“

„Musíme si promluvit.“

„Ne.“

„To nebyla otázka.“

Maria ukáže na pick-up, kam se právě usadili Strážci, Cyal a Elikan dozadu a Holly mezi ně.

„Řekni těm svým dobrmanům, ať jedou za mnou.

Sejdeme se na výjezdu z města.“

83

„Proč?“

„Co proč, Mario?“

Maria nasaje kouř a ucítí, jak ji pálí v plicích. Sleduje Crossmana, který přebíhá prsty po klávesnici notebooku.

Jsou sami v omšelém zájezdním hostinci u silnice číslo 10

na východ od Picayune. Jeli sem necelou hodinu skrz ruiny.

Maria se cítí podivně klidná. Podrží kouř v plicích co nejdéle, aby uspokojila nikotinové receptory, a pak ho vypustí. Za každou cenu musí té pitomé Gardenerové zabránit v tom, aby měla v tomhle rozhovoru navrch.

Crossman už cítí její přítomnost. Je neklidný. Právem.

„Proč jsi mi tenkrát nic neřekl?“

„Co jsem ti měl říct? Že Gardener byl tvůj táta? To ale nebyl. Ne po tom, co provedl tvý biologický matce. A ještě míň po tom, čemu tě podrobil v Seboomooku. Tebe přece nemusím o psychologii tohohle druhu vraha poučovat.

Tvým prostřednictvím se snaží přežít. Snaží se dál zabíjet.

Copak mu to dovolíš?“

Maria pozoruje parkoviště bičované deštěm. Terénní vozy FBI i Crossmanova limuzína parkují před pick-upem.

Cyal a Elikan stojí venku a opírají se zády o dveře. Zírají na agenty v tmavých oblecích a černých brýlích. Kano sedí na zadním sedadle a čte Holly pohádku. Holčička ho ale

neposlouchá. Tvář má opřenou o sklo a pohledem pátrá po Marie. Nesměle sevře rty a zavrtí se na sedadle. Potřebuje čůrat. Maria se vzteky bez sebe podívá na Kana, který dál čte pohádku.

„Mario?“

„Co je?“

„Co je to za lidi?“

„Přátelé. Noví přátelé. Mí starý kámoši jsou hajzlové a jednoho po druhým je vyškrtávám z adresáře. Právě jsem u písmene C.“

„Já nejsem tvůj kámoš, Mario, jsem tvůj šéf.“

„Zítra ráno budeš mít na stole moji výpověď. Pro svině nepracuju.“

Crossman cítí, jak Maria pod stolem nervózně klepe kolenem. Ví, že pokud Parksová přejde do modu Gardenerová, jeho agenti situaci nezvládnou. Napije se kávy.

„A co ta holka?“

„Její rodiče umřeli v bouřce. Vezu ji na sever k tetě. Ti chlápci jsou její strýčkové.“

„A co dál?“

„Jak to myslíš?“

„Rozhodla ses stát tělesnou strážkyní prťousů?“

Crossman se hryzne do rtů. To poslední slovo mu uniklo.

Vztek a výčitky. Pohlédne Parksové do očí. Gardenerová se usměje, získává převahu. Crossman ví, že žádné slovo

nestojí za to riziko, že tu chladnou a krutou bytost probudí k životu. V následujících minutách se bude muset za každou cenu snažit, aby Maria nezjistila, že k Parksovým ji po úniku z Jeslí odvezl on. Ještě si vzpomíná na její ručku, kterou držel v prstech, když procházel bránou Milwaukee Drive.

Gardenerová ho pozoruje a přitom potahuje z cigarety Parksové. I ona se začíná rozpomínat.

„Mario?“

„No?“

„Včera jsi měla v Bostonu domluvený debriefing s psychologem. Znáš pravidla. Po takovéhle misi je debriefing s psychologem prioritní.“

„Další psycholog? Proč proboha?“

„Aby se zabránilo duševní poruše, která se u tebe začíná vyvíjet. Víš, že se to bude jen zhoršovat.“

„To myslíš vážně, Crossmane? Právě jsem zjistila, že můj táta byl zrůda a povraždil celkem tři moje mámy, že jsem strávila dva roky deset metrů pod zemí a že můj šéf je svině, která mě už léta využívá. Kromě toho mám ještě mírnou migrénu, ale to nic není…“

„Nikdy jsem tě nevyužíval.“

„Jak to začalo?“

„Co?“

„Jak tě napadlo udělat si ze mě stopařku upírů? Předtím než mě propustili z blázince, nebo až potom? Nejspíš hned potom…“

„Mario…“

„Předtím?“

Marie se rozšíří nosní dírky. Velkýma šedivýma a chladnýma očima hledí na Crossmana a vdechuje vůni, kterou vydává jeho oblek.

„Vétiver.“

„Cože?“

„Používáš toaletní vodu Vétiver, ne? Voní po kapradí a citronu. Poznávám ji. Vznáší se ve většině mých vzpomínek. Vzpomínek, který začínají po Jeslích. Od chvíle, kdy jsem se probrala z kómatu, my chybí obrazy, a tak svoje vzpomínky zaplňuju s pomocí vůní.“

„Tomu nerozumím.“

„Ne. Ty mě neposloucháš. Říkám ti, že kdyby mě nějakej psycholog vyzval, ať s pomocí tří pachů označím nejzásadnější okamžiky svýho života od Jeslí, vybrala bych Daddyho doutníky, čokoládovou tyčinku doktora Moora v Green Plains a tu dřevitou vůni, kterou s sebou všude nosíš. Připadá ti to normální?“

„Pořád ti nerozumím.“

„Neděláš dobře, když si se mnou takhle hraješ, Stuarte.“

S pohledem upřeným na Crossmana Maria típne cigaretu v popelníku.

„Zjistila jsem si pár zajímavých informací. Chceš vědět, jak se jmenoval tehdejší ředitel protokolu ochrany svědků státu Massachusetts? Byl to ten samej chlap, kterej mě

dovezl k mý druhý adoptivní rodině. Víš, takovej vysokej pán v obleku, kterej mě držel za ruku, když jsme šli alejí a Parksovi nám kráčeli naproti a vzali mě do náručí. Ta vůně kapradí, která se vznáší všude kolem mě. Kolem tebe.“

„Mario…“

Marie vytrysknou slzy. Gardenerová se usmívá.

„A když jsem se na vysoký zhroutila a tys mě poslal do Green Plains. Ty černý oči, který mě pozorovaly špehýrkou, a ta dřevitá vůně, která se vznášela na chodbě, když jsem vyšla ven, abych se na tebe podívala. Když jsem za tebou utíkala, abych zjistila, kdo jseš. Hodiny jsem stála na chodbě a opájela se tvou přítomností. Nasávala jsem tě jako štěně až k proskleným dveřím, kterýma ses odplížil jako zloděj.“

„Kdybych věděl, že ti to tak ublíží, nebyl bych přišel.“

„Ty jeden hajzle. Ještě jsi to nepochopil? Byla jsem přesvědčená, že jseš můj skutečnej táta, Stu! Byla jsem přesvědčená, že jseš můj táta a že se za mě stydíš! Že se stydíš za tu páchnoucí kostru, která se ze mě stala. Chápeš to?“

„Mario, prosím tě, uklidni se.“

„A když se neuklidním? Vyřadíš mě ze služby? Zavoláš ty svý pudly v obleku a na východ od Picayune si zopákneme Alamo? Klidně je zavolej, Stu.

Udělej mi to kvůli, zavolej je. Stejně už nás skrz sklo pozorují. Číhají na první nevhodný gesto. Tos jim řekl? Ať mě při prvním nevhodným pohybu vyřadí ze služby?“

„To nemám v úmyslu.“

Maria si hřbetem ruky otře slzy. Podívá se na Crossmana. Popotáhne.

„Ta zatracená vůně… To ona mě držela nad vodou při pobytu v Green Plains, na ni jsem se upínala. Zapisovala jsem si dny, kdys měl přijít. Pár minut jsi vždycky zůstal za dveřma a pak jsi odešel. A víš co? Já jsem se v ty dny fintila.

Snažila jsem se najít sílu umýt se a učesat. Dokonce jsem se pokoušela něco spolknout. Zatínala jsem zuby, abych nevyzvracela to, co jsem právě polkla. Říkala jsem si, že když nebudu moc ošklivá, až se budeš dívat špehýrkou, možná vejdeš dovnitř. Tys ale pokaždý zůstal za dveřma a ani ses nehnul. A když jsem se rozhodla vrávoravě vstát, abych tě chytila, tak jsi vzal roha, ty hajzle!“

„Několikrát jsem vešel dovnitř.“

„Když jsem spala? Ta vůně, která pronikala do mých snů a vznášela se kolem mě, když jsem se probouzela, to proto, žes byl v pokoji, když jsem spala, že jo?“

„Jo.“

„A ten obličej, co mě pozoroval za kouřovým sklem limuzíny, když jsem přecházela po univerzitním kampusu?

Čekals, až budu připravená, že jo? Po promoci jsem dostala nabídku od FBI, pozvali si mě na spoustu testů do Quantica.

Chápeš to? Zatímco ti nejlepší studenti celý roky dřou, aby se do FBI dostali, mě kontaktovali sami. To je neuvěřitelný, nemyslíš?“

„Já jsem se neschovával, Mario.“

„Jasně, to se lehce řekne. To je přesně to, na co si nemůžu vzpomenout. Na všechno, co se opravdu stalo po smrti Parksových. Celej úsek života až do tý nehody. Ta nebyla v plánu. Ale hodila se ti! Zbrusu nová agentka s mozkem vygumovaným jako hard disk. Ani si nepamatuju, jak vypadal můj kluk a moje dcera.“

„Byla krásná jako ty.“

„JDI DO PRDELE! Zakazuju ti říkat takový věci, slyšíš?

Zakazuju ti mluvit o mý dceři. Pro ni jsi měl taky nějakej plán? Rebecca, dcera vražedkyně?“

„Trpíš duševní poruchou, Mario. Proto jsi v péči psychologů. Chtěli jsme ti všechno říct, až si na to začneš sama vzpomínat.“

„To ti ale nijak nezabránilo v tom, abys mě tlačil na kraj propasti a využíval mě pro pronásledování křižáků.“

„Ne.“

„Protože sis najal vražedkyni a ne agentku.“

„Najal jsem si vás obě.“

Odmlčí se. Maria pláče a usmívá se zároveň.

„Abys dostal Daddyho, že jo?“

„Nejen proto.“

„Dcera má chytit svýho tátu. Tím jsi porušil veškerý tabu, Stu. Je to tak zrůdný, že by pro takovýhle zločin měli vynalézt jméno. Kam až bys byl ochotnej zajít, abys ho dostal?“

„Věděl jsem, že jsi poslední na jeho seznamu. Myslím, že tě dokonce ani nechtěl zabít.“

„V tom případě to skvěle zahrál, nemyslíš?“

„Nikdy jsme po Daddym nepřestali pátrat. Nikdy jsme ho nedostali. Pojítkem mezi ním a námi jsi byla ty. Jiný řešení neexistovalo.“

„Ty jeden posranej hajzle.“

Kovový zvuk na stole. Crossman zvedne k Marie smutný pohled. Ví, že tuto partii právě prohrál.

84

„Tu zbraň si dej zase do pouzdra, Mario. Kdyby si mí chlapi všimli, žes ji vyndala, budeme se za chvíli koupat v krvi.“

Maria se na Crossmana podívá. Příšerně trpí. Crossman si připadá jako několik let nazpátek, když ji pozoroval, jak pláče ve svém pokoji v Green Plains. Nenachází slov. Ví, že odjistila svou automatickou zbraň. Pistoli teď drží, Gardenerová.

„Jenom mi řekni proč. Musím to vědět, chápeš?“

„Co proč, Mario? Proč ty?“

„Prober se, hajzle. Chci, abys mi řekl, proč jsi musel za každou cenu dostat Daddyho. Nebyl to přece jedinej vrah svýho druhu, ne?“

„Můžu si vzít cigaretu?“

„Kup si vlastní! A odpověz mi na otázku, jinak přísahám, že pod stolem vyprázdním celej zásobník dřív, než těm tvejm gorilám vůbec dojde, odkud se ty výstřely ozývají.“

Crossman se otočí k parkovišti. Sleduje blížící se Holly.

Jde klátivou chůzí a táhne Kana za ruku, aby ho popohnala.

„Pro malou by to byla škoda.“

„To má být výhrůžka?“

„Ne. Byla by to škoda, to je všechno.“

„Tý se ani nedotkneš, Crossmane. Jestli na ni někdo jenom šáhne…“

„Mluvíš o ní, jako by to byla tvoje vlastní. Uvědomuješ si to?“

„Odpověz mi na otázku. Proč Daddy?“

„Protože mi zabil sestru.“

„To jsou kecy…“

„Přísahám, že je to pravda.“

„Jak se jmenovala?“

„Meredith. Meredith Gardenerová.“

„Já tě zabiju, Crossmane.“

„Můžeš si to ověřit.“

Crossman před Mariinýma očima otočí svůj notebook.

Maria s vyschlým hrdlem jednou rukou něco vyťuká a připojí se k databázi. Spis Daddy. Přísně tajné. Crossman jí nadiktuje kódy. Po obrazovce přeběhne několik stránek.

Maria se zastaví na fotografii: první Gardenerova oběť, jeho žena Meredith, jejíž mrtvola byla nalezena v jejich krásném domě poblíž Phoenixu. Byla to nádherná mladá žena s šedýma očima a havraními vlasy. Maria přejede prstem po monitoru. Poprvé v životě vidí tvář své skutečné matky.

Zjišťuje, že si na ni vůbec nepamatuje, ani na její vůni a hlas. Zvedne hlavu a podívá se na Crossmana. Z očí jí vytrysknou slzy. Zlomí se jí hlas.

„Ale proč…“

„Mario, prosím tě, uklidni se.“

„Proč sis mě nevzal k sobě?“

„Protokol ochrany svědků to nedovoloval.“

„A potom?“

„Co potom?“

„Proto jsi mě vzal do FBI? Abys mě vycvičil jako bojovýho psa a pak mě vyslal po Daddyho stopě?“

Maria uslyší, jak se dveře restaurace otevřou. Kano a Holly vejdou dovnitř. Maria pomalu sundá prst ze spouště a uloží zbraň do pouzdra. Vstane, vezme Holly za ruku a doprovodí ji na toaletu. Kano zůstane nehybně stát ve dveřích. Velkýma modrýma očima hledí na Crossmana. Šéf FBI jeho pohled chvíli opětuje a pak si odkašle.

„A vy jste?“

„Kano.“

„A dál?“

„Kano.“

„Vy jste strýc té holčičky?“

„Strýc?“

„No ano. Bratr její matky nebo jejího otce.“

„Ano.“

„Matky nebo otce?“

„Otce?“

„Rozumíte, na co se vás ptám?“

„Ano.“

Crossman svraští obočí. Na očích toho muže je něco v nepořádku. Šéf FBI ucítí v hlavě migrénu a zkřiví ústa bolestí.

„Na to, aby byla vaší neteří, je trochu moc černá, nemyslíte?“

Kano pochopí, že muž naproti němu neslyší duševní zprávu, kterou mu stále dokola posílá. Vysloví ji tedy nahlas:

„Narodil jsem se v roce 1670 v Old Havenu ve státě Maine. Mám dva bratry, Cyala a Elikana. Nemáme děti.

Jsme služebníci Vody.“

„To má být vtipné?“

Kano se chystá přísahat, že ne, když vtom se dveře toalety rozletí. Maria říká Holly, aby si pořádně umyla ruce, potom chytí Kana za rukáv a rozzlobeně zašeptá: „Kano?“

„Ano?“

„Před jedenáctiletou holčičkou ze sebe klidně dělej blbce, ale tohle je ředitel FBI. Může Holly svěřit do péče sociálky a vás nechat zavřít na doživotí do vypolstrovaný cely. To chcete?“

„Představuje pro dítě hrozbu?“

„Potenciálně ano.“

Maria vidí, jak se Kano soustředí.

„Co to děláte?“

„Snažím se to pochopit.“

„To vůbec není dobrý nápad. Odveďte Holly zpátky do auta. Já za chvíli přijdu.“

„Holly?“

„Kano, přestaňte vraštit obočí. Já vím, že připravujete neutralizační signál. Jestli se dopustíte téhle chyby, je Holly ztracená. Je to jasné?“

Vrásky z Kanova čela zmizí. Vezme Holly za ruku a odejde za Cyalem a Elikanem. Zatímco čaroděj pomáhá holčičce nastoupit do pick-upu, Maria si všimne, že s Crossmanovými agenty se něco děje. Někteří křiví ústa bolestí, jiní si mnou spánky. Maria si povzdychne. Ti

hlupáci v bílých pláštích je lechtají v mozku. Crossman za ní přijde na parkoviště.

„Mario, máme jiný problém.“

„To je mi ukradený.“

„Na parkovišti letiště v Jacksonu jsme našli čtyři sežehnutý těla patřící neidentifikovaným osobám. Ty převážely pancéřovou bednu obsahující prázdné baňky a každá přiletěla z jinýho koutu světa.“

„No a?“

„Jejich popis odpovídá vrahům, který viděli svědci na místech, kde zavraždili vědce pracující na projektu Idaho Falls.“

„Co bylo v těch baňkách?“

„Když si dali tu práci a přepravovali je v hermetický bedně, nejspíš to nebyly vzorky nějakýho revolučního parfému.“

„Myslíš, že spolu ty dva případy nějak souvisí?“

„Obávám se, že jo. Proto bych rád, abys pokračovala ve vyšetřování.“

Crossman podá Marie tlustou obálku se znakem FBI.

„Uvnitř máš všechny informace k případu a seznam vědců, kteří měli přístup ke spisům souvisejícím s mumií objevenou při jaderných pokusech projektu Manhattan.

Většina z nich zemřela při podivných nehodách. Ostatní jsou pod ochranou státu. Už roky se skrývají. Zajeď za nima a oni ti řeknou, co se stalo.“

„Tys nepochopil, že chci dát výpověď?“

„Mario?“

„No?“

„Nech si zapnutej telefon, kdybych ti musel volat.“

„Ani to nezkoušej. Zavolám ti sama.“

Maria nastoupí do automobilu. Chce něco dodat. Pak si to rozmyslí a otočí klíčkem. Crossman sleduje, jak odjíždí.

Přeje si, aby cítila to, co cítí on. Doufá, že se podívá do zpětného zrcátka, ale ona se vydá po silnici číslo 10 směrem na sever a nabere rychlost. K řediteli přistoupí jeden z agentů a podá mu mobilní telefon.

„Crossman, slyším.“

„Tady zvláštní agent Barnes, pane. Špatné zprávy. Ověřil jsem si pasy obětí. Razítka souhlasí. Taky jsem se informoval u velkých mezinárodních společností. Zeptal jsem se, jestli měli v posledních dnech podobné rezervace.

Navazující letenky spojující několik velkých měst během omezeného časového úseku.“

„No a?“

„Našel jsem jich kolem třiceti.“

„Proboha, třicet?“

„Třicet pět, abych byl přesný. Dali jsme jednotlivé destinace dohromady. Tvoří hustou síť pokrývající všechna městská sídla světa. Na každém místě se na pár hodin zastavili a pak letěli dál.“

„Řekněte mi, jestli zůstali v tranzitní zóně.“

„Ne, pane. Na každém přestupu je čekala limuzína s šoférem. Od půjčoven aut jsme si vyžádali trasu. Vydávali se za byznysmeny, kteří musejí během pár hodin podepsat hromadu smluv a zase odletět. V každém městě si zaplatili velkou okružní jízdu: byznys centra, turistické atrakce i chudé části měst, tržiště, favely či obrovské chudinské čtvrti obklopující megalopole.“

„Už máme výsledky rozboru baněk?“

„Ještě ne.“

Ticho. Barnes prolomí mlčení: „Co budeme dělat, pane? Počkáme?“

„Čekali jsme už příliš.“

Crossman vrátí telefon agentovi.

„Okamžitě zavolejte Ackermannovi do prezidentské kanceláře. Řekněte mu, že vyhlašujeme teroristický poplach prvního stupně. A taky mu řekněte, že ihned letím do Washingtonu.“

85

Ash sedí na zadním sedadle limuzíny, která právě zastavila na parkovišti Parchmanova ústavu, a pokouší se propojit

s Kassamovou myslí, aby mu podal hlášení. Pátrá v osmém podzemním podlaží Puzzle Palace a zachytí dlouhé praskání připomínající prázdnou rozhlasovou frekvenci. Prohledává zbytek základny a hledá nějakou živou bytost – příslušníky armády v prvních patrech, vědce ve spodních podlažích vyhrazených Nadaci. Svraští obočí. V komplexu není jediný aktivní mozek. Nakonec přece jen zachytí primitivní živý organismus, který se pohybuje v uličkách sedmého podlaží.

Krysa. Ash vstoupí do její mysli. Hlodavec otevře tlamu a dlouze zapiští bolestí. Ash mu vyšle krátké uvolňující signály, pak převezme kontrolu nad jeho pohybovým aparátem a přikáže mu, aby se po požárním schodišti vydal na výzvědy do ostatních pater.

Při pohledu na mrtvoly vědců Nadace Ashe zamrazí.

Většina z nich leží na břiše mezi baňkami. Ostatní smrt dostihla v chodbách. Ve tváři mají vyděšený výraz člověka, který ví, že zemře. Rukama si drží krk, jako by se náhle začali dusit. Někteří si poškrábali obličej, když se snažili servat si vlastní kůži. Několik z nich vypadá, jako by je pobili vojáci. Všichni mají nateklé krky a tváře. Ash rozpoznává škody napáchané kmenem K, neurotoxickým jedem, který způsobuje praskání buněčných obalů a cévních stěn.

Ash se odpojí od hlodavcovy mysli a vrátí se do svého mozku. Rozšíří pole pátrání a najde Kassamovu stopu u rulety kasina Four Queens v Las Vegas v okamžiku, kdy

za hluku herních automatů a šumu hostů vykřikuje sázku.

Cítí, jak se myslí jeho nadřízeného Šíří šílenství, a přeběhne mu mráz po zádech. To on vypustil kmen K.

Ash otevře oči a znovu pohlédne na liduprázdné parkoviště Parchmanova ústavu. Potom vystoupí z limuzíny a zamíří k proskleným dveřím. Chladně se usměje na hlídače sedícího na lavičce. Muži stéká ze rtů slina a stále dokola si čte jednu stránku svého porno časopisu. Ošetřovatel na recepci zírá na obrazovku přenosné televize. Wallsovy impulsy mu sice spálily anténu, ale muž přesto nespouští z prázdné obrazovky oči. Jakmile Ash spatří jeho nepřítomný pohled, vzteky zatne pěsti. Zachytí zbytky myšlenek, které jeho mysl ještě produkuje. Útržky slov a vzpomínek. Walls ho dotlačil až na samou hranici jako Papinův hrnec zapomenutý na plotně. Při odchodu ovšem nevypnul vařič a ošetřovatelovy neurony už hodiny jeden po druhém pukají. Absolutní muka, znamení, že Walls se stal nebezpečným.

Ash pátrá v ošetřovatelových vzpomínkách. Kapačky, umírající, gumové vaky plné moči, fotografie žen v plavkách, křeče. Wallsův obličej. Je zkreslený, poškozené neurony jej špatně zobrazují. Walls se naklání a na něco se ptá. V ošetřovatelových ústech vytryskne chuť krve. Walls na něj přitlačí. Zuří. Toť vše.

Ash neutralizuje odraženou vibraci, která se pokouší šířit jeho vlastními neurony, a vizualizuje tlustou žílu pulzující

pod ošetřovatelovou lebkou. Soustředí se. Žíla se nadme.

Mokré prasknutí. Oči umírajícího zrudnou a jeho mozek zaplaví krev. Podivně se usměje a pak se zhroutí.

Druhé patro. Ash postupuje chodbou a ve světle nočních lampiček se letmo dotýká jednotlivých dveří. Zachycuje myšlenky obyvatel ústavu. Spousta utrpení, strachu, smutku.

Moře vzpomínek. Starci a stařenky, kteří ne a ne zemřít.

Mořské řasy.

Pokoj číslo 27. Ash otevře dveře a nasaje nehybný vzduch. Postel je neustlaná a jehla kapačky, kterou měl pacient zavedenu do žíly, je zapíchnutá do polštáře, na kterém udělala tekutina skvrnu. Ash porovná rychlost kapačky s velikostí skvrny. Usměje se. Walls má menší náskok, než se obával. Průvan rozfoukává cáry balicího papíru poválené po zemi. Ash vyjde nouzovým východem ven. Chladný vítr a poryvy deště mu bičují tvář. Sejde po betonovém schodišti a zastaví se uprostřed parkoviště. Zde se stopa Wallse a jeho dědečka ztrácí. V mysli se mu míhají záblesky. Déšť bičující čelní sklo. Zvuk stěračů. Vedle autorádia je lepicí páskou připevněna poznávací značka se jménem řidiče: Shelby Newton. Reflektory krátce osvítí směrovou tabuli: Carthage, 3 míle.

Ash otevře oči a vyšle duševní zprávu postavám v tmavých kabátech, které se noří z mlhy. Říká jim, že hlavní cíl je ta malá holka a že ji musejí za každou cenu zneškodnit. Agenti nasednou na své silné motocykly

a rozjedou se do tmy. Ash se posadí na zadní sedadlo limuzíny a přikáže šoférovi, aby vyrazil směrem na Carthage. Podívá se na stopky na hodinkách, které odpočítávají čas: do začátku kontaminace zbývá třicet hodin.

86

Svěží slaný vánek. Maria stojí na mostě Bay Bridge a vdechuje výpary San Franciska. Za ní tvoří stovky prázdných automobilů obří dopravní zácpu. Naprosté ticho narušuje jen fičící vítr obtáčející se kolem kabelů. Maria se vydá po skyway mírně klesající k městu. Poslouchá pravidelné klapání podrážek rozléhající se v tichu. Kolem dokola se nic ani nehne. Přejde mimoúrovňovou křižovatku a vydá se po ulici směrem k byznys centru. Na samém konci ulice vidí modrý blok megastoru značky Apple. Za prosklenou stěnou prvního patra jsou na klávesnicích zhrouceny nespočetné mrtvoly Desítky dalších těl leží v ulicích a na schodištích. Zemřeli na místě, kde čekali, až na ně dojde řada, aby poslali poslední zprávu svým blízkým.

Internet vydržel až do konce. Do poslední vteřiny.

Maria dorazí do čtvrti Chinatown. Obchůdky zůstaly otevřené. Kolemjdoucí se zhroutili na vystavené koření, krabičky s barevnými prášky se vysypaly a vítr je roznáší kolem. Maria míjí Pyramid Building a prohlíží si venkovní výtahy zastavené na fasádách hotelů jako vzduchové bubliny. Za prosklenými stěnami stojí mrtvoly, které jako by na ni svýma mrtvýma očima zíraly Muži a ženy v kostýmech během pár vteřin sražení k zemi. Teď Maria kráčí po Columbus Avenue. Až na křik racků zde panuje naprosté ticho. Sem tam zaslechne Maria praskání rádia nebo vrnění domácího spotřebiče, kterému se ještě nevybily baterky.

Maria zahne podél stojících aut do Fisherman’s Wharf.

Vypadá to, jako kdyby se všechny semafory současně vypnuly, když pohroma zasáhla město. Stovky automobilů stojí napříč a další se srazily na křižovatkách. Většina však spořádaně stojí v řadě a jejich řidiči leží na volantu. Desítky šklebících se tváří. Vyděšené ženy, které ani nestihly položit mobilní telefon, když začaly zvracet černou krev. Muži, kteří si rozkousali rty, jak byla bolest nesnesitelná. A děti připoutané k sedačkám, které jako by svýma vyschlýma očima Mariu pozorovaly, jak postupuje ulicí. Z automobilů se ozývá hudba, kterou CD přehrávače hrají, dokud se jim nevybijí baterky. Autorádia, která zůstala naladěná, praskají naprázdno. Poslední stanice přestala vysílat před několika hodinami. KPFK z Los Angeles. Nikdo nechápal, jak mohla

vydržet tak dlouho, když bylo první úmrtí na americké půdě zaznamenáno právě tam. Žena v šestém měsíci těhotenství vracející se ze Sydney. V průběhu dalších dnů propukla ohniska ve velkoměstech, v menších městech a nakonec ve vesnicích.

Během posledních hodin vysílání se u mikrofonu střídali zaměstnanci KPFK, kteří byli ještě naživu. Byli u konce sil.

Hlásili, že města andělů se zmocnili psi a havrani a nikde už se nic ani nepohne. Dokonce ani hordy zuřících policistů, které do té doby řádily v ulicích a odstřelovaly plenice a bezdomovce. Říkali, že mrtvoly už téměř týden nikdo neodklízí. Zpočátku je nakládali do sanitek křižujících město. Poté se tohoto úkolu ujaly odpadní a nakonec armádní kamiony. Přízraky v nepropustných kombinézách nakládaly a odvážely mrtvoly na skládky za městem, kde se následně spalovaly. Novináři z KPFK hlásili, že město obklopuje hustý černý dým. Potom ohně vyhasly a rozkládající se těla se začala kupit v ulicích, na balkonech, na terasách a na chodbách budov.

Maria dál kráčí ve vánku, který jí ovívá tvář a zanechává na jejích ústech chuť tím slanější, čím víc se blíží k moři.

Projde liduprázdným přístavištěm a dojde až na prostranství na kůlech ležící naproti ostrovu Alcatraz. Uprostřed zátoky je trajekt naložený mrtvolami, pomalu unášený směrem ke Golden Gate Bridge. Maria se zarazí. Na konci přístavního mola spatří starého rybáře. Na sobě má bílou košili

a slaměný klobouk a hrbí se nad zábradlím. Maria jde k němu. Odepne patent pouzdra se zbraní a ruku položí na kolbu. Stařec se s úsměvem otočí. Vypadá jako takový dobrosrdečný dědoušek. Odkašle si, pootočí navijákem a potáhne z ubalené cigarety. Maria poznává vůni černého tabáku. Téměř se jí z něj začnou dělat sliny. Ze starcova hrdla se ozve chraptivý hlas: „Zdravíčko, Mario. Jmenuju se Chester. Chester Walls.“

Maria pokrčí rameny.

„Klidně byste se mohl jmenovat Forrest Gump. Teď už je to stejně každýmu ukradený.“

Rybářův úsměv se rozšíří. Maria si všimne, že mu cigareta drží na rtu sama, jako kdyby ji měl přilepenou.

Nakloní se přes izábradlí a podívá se na splávek plovoucí mezi mrtvolami.

„Co chytáte?“

„Jde o to chytat, ne o to, co člověk chytí. Nemyslíte?“

Maria znovu pokrčí rameny. Kupodivu se cítí dobře.

Stařeček zvedá prut a Maria slyší klapání jeho navijáku.

„Odcházíte?“

„Nemám na vybranou.“

„Jak to?“

„Protože přicházejí.“

Stařeček už se neusmívá. Maria se otočí k pahorkům města. Po Golden Gate Bridge a Lombard Street kráčejí podél řad automobilů muži v černém. Když vozy míjejí,

dveře se s vrzáním otevírají a zevnitř vychází armáda mrtvých. Maria se otočí k rybáři, jehož obrys se začíná rozplývat.

„Vyhráli, že jo?“

„Ještě ne, Mario. Ale musíme si pospíšit.“

Maria sebou trhne. Ve spáncích jí svrbí mírná migréna. Má pocit, že prospala celé hodiny. Podívá se na stromy ubíhající za oknem pick-upu. Sedí vzadu a Kano řídí. Čarodějovy ruce vypadají starší. Elikan se ohlédne. U očí a na čele se mu udělaly vrásky. Maria se otočí k Holly. Dívenka ji pozoruje velkýma smutnýma očima, zatímco automobil sjíždí z hlavní silnice a plnou rychlostí vjíždí na prašnou cestu.

„Co se děje, broučku? Co s nimi je?“

„Vzdalují se vodě.“

Maria se otočí k rameni řeky Pearl, která probleskuje stromy.

„A co je tohle? Schweppes?“

„To není jejich voda. Ale od chvíle, kdy se blížíme k domu starého Strážce, je jim líp, protože tahle voda je propojená s tou jejich. Rozumíš?“

„Moc ne, zlatíčko, ale to nevadí.“

Pick-up zpomaleně projede tunelem vistárií stejně hustým jako u vjezdu na plantáž Akimy. Vlastně ještě hustším, takže Kano musí dokonce zapnout světla. Cyal sedí

vedle holčičky a zdá se, že spí. Maria pohladí Holly po vlasech.

„Broučku?“

„Ano?“

„Víš, kde bydlíš?“

„Myslíš, kde jsem dřív bydlela? Ne, nepamatuju si na to.“

„A tví rodiče?“

„Umřeli v bouřce.“

„To přece nemůžeš vědět, broučku.“

„Ale jo, vím to.“

„Pamatuješ si, jak se jmenuješ?“

„Jmenuju se Holly Amber Habscombová, ale ostatní mi říkají ‚Matko‘,“

„To ať zkusí na mně a jednu jim vrazím.“

Holly se ve tmě usměje.

„Víš, co udělám, až přijedeme?“

„Ne.“

„Podívám se na počítači do databáze FBI, hned zjistíme, kde bydlíš, a najdeme tvoje rodiče.“

„Jsou mrtví.“

Maria se chystá odpovědět něco bezvýznamného.

Rozmyslí si to a políbí Holly do vlasů.

„Broučku?“

„No?“

„Další věc, kterou uděláme, je, že si dáme sprchu.

Smrdíš jako kůzle.“

Holly vyprskne smíchy. Když automobil vyjede z tunelu vistárií, otočí se Maria na Kana. Ve slunečním svitu mhouří oči. Na konci aleje stojí starý rybářský domek na kůlech.

Před domem parkuje taxík.

„Kde to jsme, Kano?“

„U řeky Pearl. Svatyně starého Chestera.“

„Koho?“

Elikan se ohlédne. S úsměvem se otočí na tři muže, kteří na břehu řeky chytají ryby na mouchy. Jeden je statný a starý, jeden černý a jeden mladší. Stařec má na hlavě slaměný klobouk. Když Kano u pontonu přibrzdí, stařec se ohlédne. Podá nejmladšímu svou hůl a s mírným kulháním vykročí. Strážci vystoupí z automobilu a skloní se před starcem. Vymění si tisíce duševních zpráv plných vzpomínek, vůní a barev. Potom Kano přeruší mlčení a ukáže na blížící se Mariu. Holly jí mezitím usnula v náručí.

„Otče, dovolte mi, abych vám představil Mariu Parksovou.“

„My už se známe.“

„A tady je to dítě.“

„Vzpomíná si?“

Stařec jemně položí ruce spící dívce na vlasy.

„Vzpomíná.“

Pak zvedne oči k Marie a dodá: „Vítejte ve svatyni v Carthage, Mario Parksová. Zde si budete moci odpočinout před dlouhou cestou, která vás čeká, abyste zachránila dítě.“

„Já nikam nejedu, dědo. Jen zjistím, komu ta holčička patří, odvezu ji k rodičům a vrátím se do Hattiesburgu.“

„Kam?“

„To je jedno. Přejela jsem půlku Spojených států, abych tu holčičku vyzvedla. Tak zněla dohoda. Já jsem svůj úkol splnila. Takže jsme si kvit.“

„Kvit?“

Stařec vrhne tázavý pohled na Kana. V duchu se ho zeptá, co to slovo znamená. Čaroděj pokrčí rameny. Stařec se otočí k Marie.

„Jestli to dítě nezachráníme, Hattiesburg i ostatní místa brzy přestanou existovat.“

„Na mě tu svoji telepatii nezkoušejte, Chestere. Od chvíle, kdy moje auto začalo na silnici blbnout, nemám nejmenší tušení, co se děje. Jediný, co vím, je to, že jsem musela přejet několik armádních zátarasů, abych vyzvedla holčičku trpící amnézií a tři elfoidní lučištníky, který na přeplněným stadionu stříleli po bezdomovcích. Takže teď už chci jen kafe, cigaretu a horkou sprchu.“

Maria zuří, ale vlastně ani neví proč. Chesterová ruka se přemístí z Hollyiných vlasů k jejím. Zaplaví ji nádherná vlna míru. Přijímá starcovy myšlenky. Cítí jeho dobrotu a moc.

Zavře oči. Vybaví si svou skutečnou maminku. Je v jejím náručí, je jí jeden rok. Kráčí uprostřed barevného davu.

Zvuky a vůně, kolotoče a hudba, zvuky jarmarku a dětský křik. Maria se zahihňá, když ucítí vůni ibišku a cukrové vaty. Pokusí se zadržet starcovy prsty, které se vzdalují jejím vlasům.

87

Chata v Unterägeri, kanton Zug, Švýcarsko. Hlavní stan Nadace.

V bývalé recepční hale starého hotelu sedí třicítka ředitelů.

Bezpečnostní služba nechala celou oblast uzavřít a uvnitř hlídkuje armáda agentů. Agenti se před příjezdem do Švýcarska podrobili testům regulátorů, aby se ujistili, že nepřešli do Kassamova tábora. Stejné kontroly museli podstoupit i jednotliví ředitelé. Přišlo se asi na deset infikovaných, které okamžitě nechali odstřelit, když vycházeli z domu nebo z kanceláře. Po nálezu Cabbottovy mrtvoly převzal vedení Mike Brannigan, šéf bezpečnostních složek Nadace.

Teď Brannigan prochází poslední výsledky testů, zatímco se ředitelé usazují do klubových křesel a popíjejí čistou whisky závratné ceny. Brannigan jako dítě Jihu – špatné části Jihu – nikdy nemohl ty usmrkance v hedvábných oblecích vystát. Zpoza svých bifokálních brýlí si je jednoho po druhém prohlíží, a když dojde k poslednímu z nich, Mitchi Douweymu, čtyřicátníkovi opálenému jako plavčík, který dosedl na ředitelský post brazilské pobočky Nadace, přejede si rukou po lysé lebce. Kdyby bylo po jeho, nechal by je všechny odstranit a doporučil by akcionářům, aby si najali zbrusu nový tým. Problém je, že by se tím nevymazaly kopie spisů, které se ztratily před dvaceti lety.

A právě to bylo Branniganovou prioritou: nalézt spisy a odstranit ty, kteří je četli nebo o nich jen slyšeli. To se koneckonců mělo udělat už na začátku 80. let, kdy došlo k prvním únikům informací. Akcionáři však čekali příliš dlouho a během několika měsíců se uniklé informace stačily rozšířit. Poslední čistka se týkala spisu Idaho Falls – špičky ledovce – a přitom by bývalo bylo nutné jednat okamžitě, už v létě 1981, kdy se profesor Angus vytratil s polovinou spisů pod paží. Gorily Nadace jej několik měsíců pronásledovaly po celém světě. Dostihly jej na opuštěném ostrově poblíž thajského pobřeží, kde se Angus ukrýval, živil se kořínky a pil deštovou vodu. Regulátoři ho den a noc vařili ve vlastní šťávě a v přestávkách mu ošetřovali krvácení a posilovali mu srdce. Brannigan nebyl žádným vášnivým zastáncem

mučení. Chvíli to člověka bavilo, ale po chvíli oběť stejně propadala syndromu mučeného, který vás přinutí říct cokoli, jen aby ta bolest přestala. Domáhání pravdy prostřednictvím utrpení mělo smysl především u bojovníků vycvičených v odolávání výslechům. To pak bylo blaho, nechat je pomaličku vyškvařit. Ale u starého vědce, který člověku mohl každou chvíli chcípnout pod rukama i se svým tajemstvím, bylo vhodnější použít poněkud jemnější metody.

Na sklonku dne Brannigan vytáhl několik baněk se sérem pravdy a staroch začal štěbetat jako vrabčáček.

Nejprve stále dokola omílal nazpaměť naučené vzorce a nakonec vyplivl seznam jmen – asi třicítky vědců, archeologů a novinářů, kteří měli přístup k části spisů, které zkopíroval a rozeslal po celém světě. Dokumenty obsahovaly především záznamy o nápisech objevených v jeskyních projektu Manhattan. Angus, jehož úkolem bylo nápisy dešifrovat, přišel na něco, co jej připravilo o rozum.

Proto uprchl i se spisy – aby varoval své kolegy a tisk.

Dokumenty, které se pokusil zveřejnit, však obsahovaly také zprávy o přísně tajných pokusech Nadace a část schématu zobrazujícího její strukturu. A to bylo to nejzávažnější.

Branniganovi se podařilo minimalizovat škody na články v místních plátcích. Pár děr v zapadlých koutech Spojených států, kde nepodaření reportéři zavětřili sólokapra. Jeho agenti je zajizvili, ale zlo už bylo napácháno a šířilo se dál.

Nadace dokonce vyčlenila roční rozpočet ve výši jedenácti milionů dolarů na financování nejtajnějšího oddělení skupiny – regulátory. Ti neúnavně pronásledovali metastázy Angusovy rakoviny a dennodenně pročítali internet a deníky, aby vyhladili znovu a znovu se vynořující zlo.

S pomocí počítačů naprogramovaných na určitá klíčová slova měli regulátoři pod kontrolou prakticky všechno: telefonické hovory, e-maily, faxy, databáze knihoven i diplomové práce studentů chemie a archeologie. S pomocí necelé stovky dopravních nehod, sebevražd a infarktů ve dvaceti letech se jim podařilo získat nazpět tisícovku kopií Angusových spisů. Jen bůh ví, kolik jich na povrchu země ještě zbývá.

Brannigan velel této přízračné divizi se směsí odhodlání a odevzdanosti podobně jako onkolog, který ví, že možná odstraní jeden nádor, rakovinu ale nevyléčí. Ještě žádný poplach však nebyl tak vážný jako ten, který museli regulátoři vyhlásit po Cabbottově smrti. Tentokrát se totiž ztratily kódy Nadace společně se všemi šifrovacími algoritmy přísně tajných spisů: sekvence DNA dekódované proteinovými počítači, vzorce protokolů vyvinutých v posledních letech a utajované zprávy o pokusech na lidech. Vše, co obsahovaly dokumenty uložené v obrněných trezorech.

Brannigan nechal nejdůležitější spisy okamžitě přemístit, ale tím se problém nevyřešil. U tak mocné organizace bylo

nemožné vše přestěhovat bez rizika, že dojde ke smazání dat zásadních pro přežití skupiny. Naštěstí ale nikdo neznal identitu akcionářů Nadace. Dokonce ani on sám.

Brannigan zavře složky a prohlédne si poslední ředitele, kteří se posadili v konferenčním sále. Žádný z nich netuší, že japonská whisky nevyčíslitelné ceny obsahuje jeden pikogram detektoru látek nervové kontroly. Od chvíle, kdy Kassam zmizel a základna v Puzzle Palace neodpovídala, byl Brannigan nucen přistoupit k tomuto meznímu opatření.

Pokyne regulátorům, aby uzamkli sál a zapnuli krátkovlnné detektory. Pak svému asistentovi zašeptá: „Nic z toho, co zde bude řečeno, se nesmí dostat ven. Při prvním poplachu, při sebemenší podezřelé duševní vibraci lokalizujete zdroj a okamžitě ho zajizvíte.“

88

Strážci se sklánějí nad Holly, která ztěžka polyká slzy.

„Proč tu nezůstanete?“

Elf pohladí dívku po tváři.

„Ještě se uvidíme, mladá Matko. Vždy když budete v nebezpečí, stačí se přiblížit k Otci vod a najdete nás.“

Strážci řek si ještě vymění několik duševních zpráv s Chesterem a nastoupí na člun. Holly je sleduje, jak se vzdalují. Postupně mizí za ohybem řeky a jejich myšlenky se v její mysli pomalu rozpouštějí. Maria jí položí ruku na rameno.

„Broučku? Skočíme do sprchy?“

„Teď ne.“

„Ale jo, zlatíčko. Teď hned.“

Maria se obrátí na Chestera.

„Máte tady doufám sprchu?“

„Poslední dveře na konci chodby. Říkám tý místnosti koupelna.“

„Tak běž, zlatíčko, já hned přijdu.“

Holly loudavým krokem vyrazí směrem k domu a Maria jde k mužům sedícím kolem starého železného stolu na pontonu. Chester položí na stůl karafu s citronádou, další karafu s ledovým čajem a salátovou mísu s raky. Gordon a starý černoch si je namáčejí ve sladkokyselé omáčce a pak je s chutí hltají.

„Mario, chtěl bych vám představit svýho starýho přítele Shelbyho Newtona a Gordona Wallse, svýho vnuka. Je to renomovanej archeolog. Bude nás na cestě provázet.“

Maria pozdraví starého Shelbyho a zadívá se do Wallsových černých očí.

V hloubi mozku ucítí slabou migrénu.

„To není možný, vy jste všichni telepati nebo co? Tak poslouchejte, jednou provždy si to vyjasníme. Tady jste mezi lidma, takže se mluví lidskou řečí. Jinými slovy, jestli mi ještě někdo vleze do mozku bez mýho svolení, přiletí mu facka.“

Maria se posadí a zpoza černých brýlí pokukuje po Wallsovi. Je to vysoký svalnatý brunet s jizvičkou a la Harry Potter na čele. Přesně její styl. Maria smočí rty ve sklence citronády, zapálí si cigaretu a nervózně vyfoukne kouř.

„Tak jo. Teď bych ráda, abyste mi vysvětlili, o co tady jde. Kdo jste a kdo jsou vlastně Ctihodné? Co se stalo s rodičema tý holčičky a o co v týhle hře vlastně běží?“

„Tohle není žádná hra, slečno Parksová.“

„To jsem pochopila, Gordíčku.“

Maria si olízne ze rtů cukr z citronády. Starý Chester dožvýká raka a olízne si prsty.

„Ctihodné i my sami jsme potomci velice starého rodu.

Jejich úkolem je chránit lidstvo.“

„Před čím?“

„Před ním samotným.“

„A co vy?“

„My chráníme je. Jsou držitelkami síly Matky Země. My sloužíme té síle, v žádném případě jejím držitelkám.“

„Je vás hodně?“

„Hlídáme stovku svatyní rozesetých po celém světě.

Taký chráníme Ctihodné, když se musejí shromáždit, aby

svou moc předaly ostatním Ctihodným. K tomu mělo dojít v New Orleans, ale nastaly komplikace a jedna z nich musela svou moc předat malé Holly. Teď už zbývá jen jedna. Strážci ji hlídají a starají se o ni. Společně s ní by zmizela veškerá moc Gaiy. Proto musíme Holly zachránit.“

„Dědečku, Holly je jedenáct. Ta teď potřebuje hlavně najít svoje rodiče.“

„Habscombovi jsou mrtví. Patří mezi oběti, které uvízly v obchodním centru.“

„V tom případě patří do rukou orgánů pro ochranu dítěte, který se o ni postarají a najdou jí náhradní rodinu.“

„Jenže žádná náhradní rodina už možná nebude existovat. Něco se chystá, Mario. Něco se blíží a Ctihodné to měly v New Orleans zastavit. Proto se chystaly předat svou moc – aby seskupily všech sedm mocí a neutralizovaly hrozbu.“

„Pohromu?“

„Proč to říkáte?“

„FBI a Agentura pro národní bezpečnost zachytily cestující, kteří v obrněné bedně přepravovali prázdné baňky.

Domníváme se, že obsahovaly neobyčejně nebezpečný kmen viru.“

Muži se podívají jeden na druhého. Starý Chester pokývá hlavou.

„Velká pohroma.“

„Cože?“

„Posláním Ctihodných bylo varovat lidstvo před jeho nadcházející sebedestrukcí a připravit ho na to, aby ji přežilo.“

„Chcete říct, že tu vaši Velkou pohromu už nemůže nic zastavit?“

„Po Proroctví už ne.“

„Jo ono je ještě nějaký proroctví?“

Walls skočí dědečkovi do řeči.

„Vždycky je tam proroctví, Mario.“

„Gordone?“

„Ano?“

„Přestaňte na mě valit oči, když se mnou mluvíte. Mám chuť schoulit se vám do náručí.“

Maria típne cigaretu ve sklenici se sladkokyselou omáčkou. Cítí, jak ji zaplavuje vztek.

„Tak dost, to už stačí. Před pár lety jsem v plný rychlosti proletěla čelním sklem a od tý doby vidím věci, který ostatní nevidí. Taky jsem během deseti minut překousla pravdu o sedmnácti letech svýho života a jeden magor si dovolil tvrdit, že trpím duševní poruchou. Ale pozor, já nejsem cvok! Jenom mě systematicky přepadávají vize, který považuju za realitu a u kterých samozřejmě vždycky vyjde najevo, že jsou skutečný. Proto se mi občas stává, že jdu po ulici a bavím se s chlápkem, kterej je už dvě stě let mrtvej.

Je to hrůza, když si má člověk udržet nějakou pověst. Takže

dost! Teď zavřu oči, budu počítat do deseti, a až je otevřu, určitě se probudím na svý terase v Hattiesburgu.“

Maria

počítá,

potom

pomalu

otevře

víčka

a s povzdechem zachytí Wallsův pohled.

„Tak jo. Dejme tomu, že tohle všechno je pravda. Co teda máme dělat, abysme Holly ochránili?“

„Musíte jet na sever podél toku Mississippi. V blízkosti řeky máme největší moc. Tam se nachází většina svatyň.

Nepřítel do nich nemůže proniknout. Budete tam v bezpečí, ale nikdy tam nesmíte zůstat příliš dlouho.“

„Kam až máme podél řeky dojet?“

„Do Grand Rapids ve státě Minnesota. Tam se o vás postarají Strážci z indiánské rezervace Leech Lake, kteří vás odvezou do svatyně u jezera Itasca, kde pramení Mississippi. Tam na vás čeká poslední Ctihodná. Ona jediná může Holly zachránit. Tam všechno začalo a tam to musí skončit. To říká Proroctví.“

„Aha, to slavný Proroctví… Takže o nic nejde, všechno je zařízený. Například já se vracím do Hattiesburgu.“

„Pletete si proroctví a předpověď, Mario. Proroctví něco ohlašuje, ale nikdy neříká, jak to celé dopadne.“

„Proč ne?“

„Protože to, jak proroctví dopadne, závisí výhradně na tom, jak s ním naloží lidé.“

„Gordone?“

„Ano?“

„Když jsem vám říkala, ať na mě nezíráte jako na Hermionu Grangerovou, myslela jsem to vážně.“

„Mario, vy jste matkou Proroctví.“

„Dávej si pozor na to, co říkáš.“

„Nebo jeho ochránkyně, jestli vám to zní líp.“

„No tak, nechme toho, přiznejte, že jste všichni cákli.

Byli jste všichni v jednom blázinci a společně jste přelezli zeď. Poslouchejte, co uděláme: dopijte tu citronádu a já vás odvezu zpátky k magorům. Když budete hodný, nechám vás dokonce řídit svoje auto. Určitě řídíte skvěle.“

Starý Chester si povzdychne.

„Ještě jedna věc mi dělá starosti. Poslední Ctihodná se postupně vyčerpává a instinktivně přenáší zbytek své moci do Holly. Tu to ale zabíjí. Je to na ni příliš silné.“

„Nechápu.“

„Holly není Ctihodná, je to jedenáctileté dítě, které takovou moc nikdy nemělo obdržet. Nemá ani ponětí o tom, co v sobě teď má. Tím pádem je velmi zranitelná a nebezpečná. V její mysli jsem si přečetl, že je odolná, ale dlouho to nevydrží.“

„Jak dlouho?“

„Maximálně deset dní. Proto se musíte držet co nejblíže řek. Mississippi je nejmocnější ze všech a jedině její Strážci budou Holly moci ulevit, až pohroma začne postupovat.

Existuje ale ještě jeden způsob, jak její postup zpomalit: je třeba mladé Matce zakázat, aby svou moc používala.

Pokaždé když ji využije, jí ubude sil a nepřítel ji zaměří stejně snadno, jako když v naprosté tmě zapnete projektor.“

„A co když se nám to nepodaří nebo když poslední Ctihodná zemře?“

„Pak už nebude na ničem záležet, protože Velkou pohromu nic nezastaví.“

Chester se chystá cosi dodat, ale najednou zvrátí oči.

Jeho dech se zrychlí. Právě zachytil nenormální vibraci.

Holly si to neuvědomuje, ale zatímco se sprchuje, myslí na své rodiče. Snaží se s nimi navázat kontakt. Chesterovy oči jsou teď úplně bílé. Snaží se zkratovat Hollyinu duševní zprávu, ale je velmi mocná a on tak oslabený. Cítí, jak jím Gordon třese. Z dálky slyší hlas svého vnuka. Otevře oči a zadívá se na Mariu.

„Zastavte Holly dřív, než bude pozdě.“

„Cože?“

„Je ve sprše. Jděte za ní a řekněte jí, ať přestane myslet.“

„To mám říct jedenáctiletý holčičce?“

„Běžte!“

Když Maria uslyší hlas vycházející ze starcova hrdla, trhne sebou. Muž vypadá opravdu vyděšeně. Maria vyrazí k domu.

89

Parksová projde chodbou a rozrazí dveře od koupelny. Holly vyjekne, zakryje si hruď rukama a zkříží nohy, aby schovala své přirození. Maria popadne osušku, zabalí ji do ní a pak ji celou mokrou vezme do náručí.

„Co se děje?“

„Musíš přestat myslet, broučku.“

„Cože?“

„Teď jsi na něco myslela, ne?“

„No, já nevím.“

„Na cos myslela?“

„Na rodiče. Zkoušela jsem si vzpomenout na rodiče.

Já… už nevím, jak vypadají.“

„Tiše, broučku. Promiň, vylekala jsem tě.“

Maria se zachvěje. Holly se v jejím náručí čím dál víc třese a modrají jí rty. Zdá se, jako by se z ní uvolňovala nějaká zvláštní vibrace a obklopovala ji.

„Co se děje, zlatíčko?“

Dívka se podívá na Mariu. Její oči už nevyjadřují žádný pocit. Když Maria holčičku polekala, probudila cosi chladného a nebezpečného. Něco, co ji má chránit.

„Holly, slyšíš mě? To jsem já, Maria. Nechtěla jsem ti nahnat strach.“

Maria má pocit, že se jí do srdce zarývají hořící prsty.

Její tepny se rozšiřují a její krev se plnou rychlostí řítí jejími žilami. To, co uniká z Holly, zrychluje její metabolismus a zvyšuje její teplotu.

„Proboha, Holly, to děláš ty?“

Maria se dusí. Sleduje dívčiny prázdné oči.

„Holly, okamžitě toho nech! Zabíjíš mě, slyšíš? Zabíjíš maminku!“

Holly sebou trhne. Její pohled se zkalí a znovu se začne zaplňovat vzdálenými jiskřičkami. Dívenka pomalu odvrátí oči. Dívá se na zrcadlo, které se začíná roztékat. Žárovky nad umyvadlem prasknou a spadnou v podobě jemného deště střípků. Závěs ve sprše se rozteče jako sirup. Maria pochopí, že to, co Holly brání vypnout její sebeobranný systém, je její vlastní strach, vezme ji do náručí a zabrouká jí do ucha písničku. Dítě se zklidní. Podívá se na kelímek se zubními kartáčky. Jeden po druhém se zkroutí a pomalu zmizí a koupelnu zaplní pach spálené umělé hmoty. Stěna kelímku změkne, ale neroztaje. Mechanismus se zastavuje.

Maria je celá mokrá. Vstane s Holly v náručí. Holčička je u konce sil. Maria vyjde z koupelny a projde chodbou. Holly něco polohlasně mumlá.

„Co říkáš, broučku?“

„Nechoď ven. Jsou tam.“

„Kdo?“

„Oni.“

Maria zavětří čerstvý vzduch zvenku. Holly se podívá směrem k pontonu a ztuhne. Na Shelbyho chování něco nehraje. Walls na ni zařve:

„Stůjte, Mario! Nechoďte sem! Za žádnou cenu vás nesmí spatřit!“

Maria pochopí, co tu nehraje. Než odešla pro Holly, schovala pouzdro se zbraní pod halenku a starý černoch teď jejím glockem míří Chesterovi na čelo. Není to Shelby, ale něco jiného. A to něco se teď s úsměvem otáčí na Holly.

„Á, tak tohle je ta roztomilá holčička, která nás tak trápí.

Tvoje matka je mrtvá. Utopila se v nákupním centru jako krysa. A víš proč, Holly?“

„Neposlouchej ho, broučku.“

„Utopila se, protože jsi zlobila. Něco sis usmyslila a pak jsi zmizela a oni tě celé hodiny hledali, místo by odtamtud utekli. Tak proto. Není-liž pravda, Chestere?“

Stařec se soustředí a čte jméno bytosti, které se podařilo překročit hranice Svatyně. Otevře oči a podívá se na svého starého přítele Shelbyho, který palcem odjistí glock.

Vypadá, jako by byl zdrcený zármutkem.

„Musíš bojovat, Shelby. Slyšíš mě? Můžeš ho porazit.

Není mocný. Jen využívá tvého strachu. Viď, Ashi?“

Černochův pohled se zkalí. Zachechtá se.

„Slyšíš, Holly? Tvůj otec zemřel, když tě hledal.

Nenáviděl tě za to. Když se jeho hrdlo plnilo vodou, říkal si, jak moc lituje, že celý svůj život obětoval takové

rozmazlené holce jako ty. Co si o tom myslíš, ty malá nevděčnice?“

Maria vidí, jak se dívence po tvářích koulejí velké slzy.

Cítí, jak Hollyino tělo obklopuje stejná vibrace jako předtím.

Vzduch kolem ní začíná praskat. Ash se usměje.

„Jen do toho, holčičko. Spal mě na uhel.“

Maria zírá na Shelbyho. Starému černochovi natekl obličej. Z nosních dírek mu tečnou velké potůčky krve.

Bojuje ze všech sil, ale má moc velký strach. V Hollyiných očích vyhasíná světlo pocitů. Maria s ní zatřese.

„Ne, Holly! Přesně o to mu jde! Chce, abys zase využila svou moc, aby to zabilo Shelbyho a přilákalo ostatní. Slyšíš mě?“

Zdá se, jako by se Holly probouzela z hluboké otupělosti. Vibrace se rozptýlí. Maria ji ucítí na tváři jako horký závan vysoušeče vlasů. Vytáhne pistoli, kterou nosí za opaskem, a namíří ji na Shelbyho. Jakmile starý černoch spatří díru hlavně, pohrdavě se na ni usměje. Maria zkřiví ústa bolestivou migrénou, když jí Ash jako čepel vstoupí do mysli a začne se probírat jejími myšlenkami.

„Zvláštní agentka Maria Parksová. Médium, bisexuálka a alkoholička. Dcera sériového vraha. Sama také vražedkyně. Nechala zemřít svého mladšího bratra a svou vlastní dceru. Poslední známý stabilní vztah: Archibald, její plyšový medvěd, kterého při pobytu v blázinci rozkousala.

To samé udělá s tebou, Holly. Bude tě osahávat, a až se

nabaží nebo až bude mít dost tvých vrtochů, zalehne tě a rozkouše.“

„Polož tu pistoli, nebo tě oddělám.“

Maria sleduje černochův prst položený na spoušti. Čeká, až se ohne k výstřelu.

„Uvědomuješ si, jaký máš štěstí, Holly? Tvoje nová maminka je vražedkyně a alkoholička. Poslyš, Chestere, tohle má být ta tvoje armáda Strážců?“

„Osvoboď svou mysl, Ashi. Osvoboď ji a vezmi si moji.“

„To nebylo špatný, dědouši, ale já nejsem takovej cvok, abych porušil tvoji duševní svatyni a… Wallsi? Co to děláš, Wallsi?“

Maria se otočí ke Gordonovi. Na rtech mu hraje jemný úsměv. Zdá se, že něco šeptá. Vytlačuje Ashovu mysl potud, pokud je to nutné, aby Shelby získal opět kontrolu. Dál jít nemůže, stařec krvácí a silnější signál by mu zničil mozek.

„Teď je to na tobě, Shelby.“

Glock pomalu přestane mířit na Chesterovo čelo. Shelby se strašně potí. Ruce se mu třesou, jako by nesl nesmírně těžký náklad.

„Proti mě nemáš šanci, Shelby.“

Ashův hlas sípe. Má strach. Shelby chraptí.

„Máš ho, Gordone?“

Walls pomalu pokývá hlavou. Právě Ashovu mysl zablokoval v mysli starého černocha, který ze všech sil

bojuje, aby obrátil zbraň proti sobě. Díra hlavně se blíží k jeho ústům. Vydá ze sebe vzlyk. Ash se mu snaží zničit mozek a po tváři mu stékají kapky krve. Mariina zbraň osciluje mezi Shelbym a Wallsem. Náhle si černoch vsune glock do úst. Maria sotva stačí zakrýt Holly oči. Ozve se výstřel. Těsně před ním Maria zahlédne, jak v Shelbyho pohledu vyhasne jiskra čiré nenávisti. Přitiskne k sobě holčičku s pohledem upřeným na starého Chestera.

„Já myslela, že svatyně jsou nedotknutelný!“

„Moci Ctihodných ubývá. Teď musíte odjet. Nesmíte ztratit ani minutu.“

90

Ash zabořený na zadním sedadle limuzíny zvrací na podlahu. Byl tak zabrán do snahy zasáhnout Holly, že si včas nevšiml Wallsova manévru. Dvě nejdelší minuty jeho života.

Snaží se zpomalit srdeční rytmus. Walls uzavřel všechny východy až na jeden. Miliardy zamčených dveří a jedny jediné funkční. Ash je našel v poslední vteřině. Vlastně v posledním zlomku vteřiny, přesně ve chvíli, kdy

devítimilimetrová kulka opouštěla hlaveň, aby Shelbymu prorazila patro. Ash zkřiví ústa. Vzduch je cítit střelným prachem a spáleným masem. Přinesl si s sebou pachové vjemy a bolest. Mocný nervový signál, který se šíří jeho neurony. Ještě jedna nanosekunda, a vibrace by zničila jeho vlastní mozkovou tkáň. Při tom pomyšlení přeběhne Ashovi mráz po zádech. Zemřel by současně se Shelbym. Prázdná schránka na zadním sedadle limuzíny Nadace.

Ash si podváže paži a vstříkne si protokol obnovující tkáně. Bolest začíná ustupovat. Ještě zbývá pach spáleného masa, který mu zůstane v nosních dírkách několik týdnů.

Gestem naznačí řidiči, aby nastartoval. Zavře oči. Je vyčerpaný.

91

Chata, hlavní stan Nadace

Brannigan již čtvrt hodiny bedlivě sleduje všechny přítomné. Drží se poznámek, mění tempo řeči a neznatelně si pohrává s frekvencemi. Dvacet minut nebezpečného cvičení, po němž přenechá místo novému předsedovi

Nadace. Pronáší řeč vyvolávající úzkost prošpikovanou stimulačními slovy, která mají spustit stresové reakce, které nakažený mozek nedokáže zvládnout. Brannigan jich právě pronesl hned několik v jediné větě. Odmlčí se a zkoumá výraz paniky na některých tvářích. Lidé si vyměňují tázavé pohledy. Brannigan jásá. Ti arogantní hlupáci konečně pochopili, že jsou jen obyčejnými loutkami, pěšáky s nárokem na milion dolarů ročně, služební vůz a byt.

Pochopili, že jejich luxusní kanceláře v nejkrásnějších hlavních městech světa jsou pouhou dekorací, hezkým akváriem pro velké a vykrmené ryby. Už je jim jasné, že jejich domy, jachty i přepychové byty, které jim Nadace dává k dispozici v nejsnobštějších lyžařských střediscích, jsou prolezlé štěnicemi. Regulátoři už je roky sledují a vědí o nich úplně všechno. Znají jejich hříchy, neřesti, objednávky ze soukromých klubů, známosti, jejich malé mánie, prázdné existence a výčitky.

Brannigan vrhne na své regulátory tázavý pohled. Zatím nic. Přejde ke slovům odhalujícím Protokoly 15 až 17. Ty jsou ze všech nejnebezpečnější. Drmolí věty jednu po druhé a připomíná jednotlivé články interních stanov, jejichž formulaci experti upravili podle svých potřeb.

„Článek 28 a následující. Odkazuji vás na odpovídající články, které jste podepsali vlastní krví.“

Brannigan pozoruje shromáždění. Někteří ředitelé se nervózně usmívají tomu, co považují za špatný vtip. Většina

z nich se vrtí na židli a listuje čtyřsetstránkovými stanovami.

Jeden

z regulátorů

zaznamená

podezřelý

pohyb

a nenápadným gestem upozorní Brannigana. Ten pokračuje: „Článek 28. Změny jsou následující, zbytek se nemění: Vysoce postavený personál Nadace je vázán mlčenlivostí, a to jak v profesionální oblasti, pokud jde o řízení vztahů mezi jednotlivými odděleními, tak v soukromé sféře, kde má přísně zakázáno sdělovat svým blízkým cokoli týkající se jakéhokoli spisu. Také je zakázáno oddávat se alkoholu na veřejnosti, konzumovat látky odstraňující zábrany, plavat mezi žraloky a jíst syrové psy.“

V Branniganově sluchátku se ozve zvukový signál.

Potvrzuje se, že duševní vibrace zesiluje v levé zadní části sálu. Bezpečnostní ředitel pozvedne oči k desítce účastníků sedících v klubových křeslech podél stěny vyzdobené fotografiemi prvních vedoucích představitelů Nadace.

Vypadají klidně. Většina si dělá poznámky. Někteří nábožně naslouchají.

„Článek 29. Změny jsou následující, zbytek se nemění: Povinnost zachování mlčenlivosti se vztahuje i na manželky a manžele vysoce postaveného personálu Nadace. Nadace manželství nedoporučuje a přísně zakazuje jakékoli mimomanželské styky. Ředitelé a ředitelky, kteří mají tento typ potřeb, mohou využít profesionálních sexuálních služeb, ale mají přísně zakázáno navazovat vztahy s neznámými partnery. Pokud by manžel či manželka odhalili některé

tajemství skupiny, je povinností příslušného ředitele či ředitelky Nadace rozpárat jim břicho a sežrat jejich vnitřnosti.“

Brannigan zvedne hlavu a ve většině pohledů spatří výraz znechucení.

V několika dalších se zračí nepochopení, rozpaky či morbidní vzrušení. Jeho pozornost se zaměří na tvář pěkné, asi čtyřicetileté blondýnky. Miranda Sternová, ředitelka Nadace pro Indonésii. S úsměvem hltá jeho slova.

V Branniganově sluchátku to zapraská. Regulátor potvrdí, že vibrace přichází z tohoto sektoru.

„Články 30 a 31. Děti vysoce postaveného personálu Nadace jsou taktéž vázány slibem mlčenlivosti. Pokud ještě nedosáhly věku, kdy tento pojem mohou chápat, je výhradně na zodpovědnosti rodičů zajistit, aby jejich potomci nezískali přístup k citlivým spisům. Pokud se k nim některé dítě přesto nějak dostane, může být utopeno ve vaně, udušeno igelitovým pytlíkem nebo rozčtvrceno.“

Bezpečnostní šéf zvedne oči k Mirandě. Z nosních dírek krásné blondýny kape krev.

„Co si o tom myslíte, paní Sternová?“

„No, víte, v dnešní době se děti nevychovávají snadno.“

Všechny pohledy teď směřují k ředitelce pro Indonésii, jejíž hlas se místy láme. Její sousedé se neklidně vrtí.

Někteří si povolují kravaty, jiní si otírají čelo.

„Vy nějaké máte?“

„Co?“

„Děti.“

Miranda se podivně usměje.

„Ano, dvě.“

„Máte je ráda?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Děti jsou hrozně špinavé.“

„Špinavější než akvarijní rybička?“

„Špinavější než pudl. Špinavější než pudl prolezlý červy.“

Ředitelé sedící vedle Mirandy se zvednou. Brannigan pokračuje ve výslechu a opakuje otázky, které mu jeho specialista šeptá do sluchátka. Upoutává Mirandinu pozornost, zatímco se k ní za jejími zády blíží regulátoři.

„Dokázala byste je zabít?“

„Koho? Ty své špinavé pudly?“

Pohled ředitelky pro Indonésii se zkalí. Je vidět, že bojuje.

„Sním o tom každou noc. Někdy vejdu do jejich pokoje a dívám se jim na krk. Sním o tom, že vezmu porcovací nůž a ve spánku jim proříznu hrdlo.“

V sále se zvednou zděšené výkřiky, když Mirandiny krásné světlé vlasy začnou bělat. Její obličej taje, kůže se vytahuje a roztéká se jako vosk. Jeden z regulátorů jí na šíji přiloží hlaveň zbraně. Miranda si prohrábne vlasy a podívá

se na pramínky lepící se jí k dlaním. Zvedne oči k Branniganovi. Hlas se jí třese, láme se a čím dál víc chraptí.

„Vůbec nechápu, co se to děje, věřte mi.“

„Zde nejste vítán, pane Kassame.“

Mirandiny vrásčité rty se zkřiví ve zvláštním úsměvu.

Z jejího hrdla vyjde vlhký hlas.

„Zatracený Brannigan. Stejně už jsem slyšel dost.“

Brannigan cosi naznačí svému regulátorovi. Ozve se výstřel. Potom svému týmu přikáže, aby mrtvolu Mirandy Sternové odnesl ze sálu, a zeptá se svých techniků, zda se jim podařilo lokalizovat zdroj signálu. Ve sluchátku si poslechne odpověď a na mobilním telefonu vytočí nouzové číslo.

92

Burgh Kassam se na posteli vzepne, doširoka otevře ústa a zalapá po dechu jako tonoucí. Srdce mu buší jako o závod.

Dusí se. Za každou cenu musí zpomalit svůj srdeční rytmus.

Jeho šíjí stoupá příval bolesti a šíří se jako pavučina jeho spánky a čelem. Má pocit, že má obnažený každý nerv, že

jsou všechny napnuté k prasknutí. Kassam pootevře oční víčka a ucítí, jak jeho očními bulvami jako žiletky pronikají přívaly bílého světla. Prsty si přejede po obličeji.

S výjimkou svazku nervů, které jej nutí výt bolestí, je zbytek těla necitlivý. V žilách mu ztuhne krev. Právě zachytil neobvyklé pulzace na povrchu mozku. V jeho tepnách se tvoří desítky výduti. Nadouvají se jako žvýkačkové bubliny, pak splasknou a znovu se nafouknou. Burgh pochopí, že si s sebou přinesl Mirandiny následky, které mu teď poškozují neurony. Tlumeně zaskučí. Ví, že nikdy nenajde sílu vstát.

Ví i to, že regulátoři odhalili jeho skrýš a zanedlouho se tu objeví. Kassamův konec.

Rozhodne se ze všech sil zatlačit, aby mu praskl mozek, ale vtom jeho pozornost upoutá příšerný zvuk. Něco jako hrom v horách. Někdo klepe na dveře. Pokojová služba.

Uprostřed obrazů pudlů s rozpáraným břichem a dětí s podřezaným hrdlem, které straší v jeho paměti, si vybavuje, že si pár minut předtím, než se zaměřil na Chatu, objednal šampaňské. Opět zahřmí, tentokrát ještě hlasitěji.

Burghovi se podaří vydat ze sebe slovo, které je snad to správné. Dveře drhnoucí o koberec se otevřou. Lomozí jako kámen valící se po štěrku. Burgh zkřiví ústa. S každým zvukem mu bolestí vytrysknou slzy. Další zahřmění. Hlas mocný a vzdálený jako hlas boží. Číšník ho uvidí ležet na posteli. Položí tác na stůl a přistoupí k Burghovi.

„Pane?“

Burgh se snaží nepohnout navzdory ničivé ozvěně šířící se jeho mozkem. Znovu pootevře víčka a zahlédne zkřivený obličej, který mu připadá velice blízko a současně tisíce kilometrů daleko. Vlastně to není tak úplně obličej, ale spíše seskupení molekul, jejichž celek tvoří obličej. Kassam si uvědomí, že zóna mozku ovládající jeho zrak přestává fungovat zároveň se sluchem.

„Jste nemocný, pane?“

Burgh se snaží porozumět číšníkovým slovům, ale zvuky už pro něj ztratily význam. Spoléhá se jen na svůj čich, který ještě funguje, a nasává mužův dech. Cítí hamburger a pivo.

Je velmi blízko. Sklání se nad ním. Burgh jako škorpion vyčkává, až bude jeho kořist na dosah. Ví, že bude mít jen jeden pokus. Zaryje muži prsty do hrdla a sevře mu dýchací trubici, aby jej co nejrychleji zneškodnil. Druhou rukou nahmatá jeho potem se lesknoucí šíji. Muž chrčí a snaží se vymanit. Je mnohem silnější než vědec, ale plýtvá energií tím, že se vzpouzí, místo aby se bránil. Už se mu vrací krev do mozku. Kassam ho stiskne silněji. Tak strašně trpí, že umírá touhou zakousnout se mu do chrupavek a šlach, které mu přebíhají mezi prsty. Zadrží to nutkání. Muž chroptí.

Dusí se. Už mu modrají rty a oči rudnou. Jeho tělo strne v křeči, pak naposledy zabublá a dopadne nehybně na zem.

Burgh povolí sevření a ze všech sil se soustředí, aby všechny své duševní údaje přenesl do mozku oběti. Výdutě jedna po druhé praskají a on vyšle poslední signál. Potom

Burgh spatří své vlastní tělo na posteli, zkrvavenou tvář a vypoulené oči. Napřímí se a prohlédne si obrysy své nové tělesné schránky. Jmenuje se Andrew Billings a bydlí v čísle 105 na Durango Drive. Má dva kocoury a žije s matkou. Na parkovišti kasina má zaparkovaného červeného lincolna.

Burgh popadne kufřík s injekcemi protokolů, vyjde na chodbu a zamíří k výtahu. Kabina se otevře. Uvnitř stojí stařenka. Je to slečna Sweetlová. Pravidelná klientka hotelu Four Queens. Andrewa dobře zná. Požádá jej, aby jí přinesli večeři do jejího pokoje. Burgh položí Andrewovu ruku na stařenčino zvrásněné čelo a s úsměvem jí nechá prasknout mozek. Slečna Sweetlová se zhroutí na podlahu výtahu a Burgh se hryzne do rtů. Musí se okamžitě zklidnit, jinak na sebe upozorní. Zvedne oči k bezpečnostní kameře v naději, že se hlídač zrovna díval jinam. Jeho čin je teď nicméně zaznamenán na videozáznamech kasina.

Burgh stiskne knoflík 14. poschodí a vydá se chodbou k jinému výtahu. Cítí, jak se na povrchu Andrewovy lebky tvoří malé bublinky. Povzdychne si. Takhle je to s nepřipravenými mozky pokaždé, zrychlí se to a pak je to spálí. Dveře se otevřou a za nimi se objeví pěkná blondýna.

Burgh jednou rukou zakryje bezpečnostní kameru a druhou chytí ženu kolem krku. Pomalu zavře oči. Jen proud vzduchu a několik pulzací. I tady je spousta obrazů pudlů a sportovních automobilů. Blondýna se jmenuje Sandy a je modelka. Andrewova tělesná schránka zůstane opřená

o stěnu výtahu a Burgh si v zrcadle prohlíží svůj nový odraz.

Zběžně si upraví vlasy a přitom projde Sandyiny myšlenky.

Její automobil parkuje na konci Freemont Street poblíž zastávky autobusu.

Kabina výtahu se otevře do jednolitého hluku kasina.

Burgh se letmo otře o dva muže v tmavých oblecích a černých brýlích, kteří mu udělají místo a nechají jej vystoupit, a nepatrně ztuhne. Regulátoři. Dveře se zavřou.

Kassam kráčí na vysokých podpatcích a jeho kotníky trpí.

Proplíží se mezi hracími automaty směrem k proskleným dveřím vedoucím na Freemont Street. Náhle se zarazí.

Několik sedanů se skřípěním pneumatik zabrzdí a vystoupí z nich další agenti, kteří se vnoří do kasina. Jeden z nich se zastaví poblíž Burgha a zvedne ruku ke sluchátku. Pokývá hlavou a předá informaci dál: agenti našli Kassamovu mrtvolu, ale jeho věci zmizely. Na odkládacím stolku byl tác pokojové služby a známky boje. Hledá se jistý Andrew, člen personálu. Na sobě má červenou bundu a kalhoty barvy námořnické modře. Ticho. Odpověď na sebe nenechá dlouho čekat. Muži, kteří jeli výtahem, si určitě vzpomenou na to vysoké ťululum opřené o stěnu a spojí si ho s blondýnou. Agent se vzdálí.

Burgh si otře kapičku krve, která mu vytekla z nosu.

Sandyin mozek už začíná selhávat. Přilepí si k uchu její mobilní telefon a projde kolem hlídačů stojících u prosklených dveří v okamžiku, kdy mikrofon jednoho

z nich začne praskat. Zpráva z bezpečnostního stanoviště, na němž si pracovník expedice prohlíží videozáznamy z výtahů. Burgh zatne čelisti. Mrazivý proud vzduchu z klimatizace, teplo z ulice, zvuk asfaltu pod jeho podpatky.

Projde zátarasy limuzín a co nejrychleji kráčí po Freemont Street. Za sebou uslyší kroky. Sandyino srdce se rozbuší.

Burgh projde kolem kasina Golden Nugget a zadívá se na lavičku, na níž se sluní tlustý černoch. Posadí se a předstírá, že si masíruje kotníky. Regulátoři se dají do běhu. Burgh je stále skloněný. Položí černochovi ruku na paži a soustředí se, aby se přenesl co nejrychleji. Sandyiny myšlenky se rozpouštějí. Jsou tu i Andrewovy myšlenky. Tisíce obrazů a vzpomínek, které mohou každou chvíli vyvolat přetížení.

Kroky se blíží. Burgh opatrně zavře Sandy oči, aby jí nespálil neurony. Vstane v těle tlustého černocha a chvíli se kymácí, než si zvykne na nové těžiště. Snaží se jít normálně a neohlížet se. V zádech cítí pohledy regulátorů, kteří obkličují blondýnu a třesou s ní. Vezme to přes Golden Nugget, ztratí se v davu kasina a vyjde ven druhým východem. Potom zamíří k autobusovému nádraží, nastoupí do autobusu a svalí se na zadní sedadlo. Skrz sklo zkoumá okolí. V ulicích hlídkují sedany. Autobus nastartuje. Burgh si prohledá kapsy. Jedenáct dolarů a stará žvýkačka. Pomyslí na to, jak se asi bude tvářit Brannigan, a musí se usmát.

93

Nový prezident Nadace Matt Hill foukne do mikrofonu, aby se ujistil, že funguje správně. Kvůli časovému posunu a antiprotokolárním molekulám, které mu bez optání vstříkli, má sucho v krku a jazyk se mu lepí na patro.

O svém zvolení se dozvěděl o deset hodin dříve, když se smažil na slunci na své jachtě kdesi uprostřed Indického oceánu. Obyčejná esemeska na jeho satelitním telefonu, blahopřání a pozvánka na schůzi do hlavního stanu. Účast povinná. Tak esemeska končila. Tato slova zchladila Hillovi dobrou náladu jako studená sprcha.

Vrtulník plný regulátorů jej přiletěl vyzvednout a dovézt na nejbližší letiště, odkud odletěl na palubě soukromého tryskáče. Pokusil se zkontaktovat ostatní ředitele Nadace, aby zjistil, co se vlastně děje, ale regulátoři mu zablokovali komunikaci a tu jeho hračičku mu zabavili. A tak Hill v šestačtyřiceti letech pochopil, že nikdy nebude mít to štěstí velet skupině, jejíž prezidentství mu právě svěřili.

„A talent taky ne.“

To poznamenal ten zmetek Brannigan, jakmile Hills dorazil na Chatu. Hill se ohradil s povýšeností, která se pro něj uvnitř skupiny stala pověstnou.

„Jak se opovažujete, Brannigane?“

Šéf regulátorů si sundal bifokální brýle a podíval se na něj, jako by si za sklem akvária prohlížel barevnou rybu.

„Hille, jste ten nejhloupější a nejneschopnější ředitel světadílu v celé skupině. Vy to víte a víte, že já to vím taky.

Vybrali jsme vás, protože máte rád peníze a klid. Tak nechte jednat profíky a odříkejte proslov. V sále jsou čtyři supervizoři, kteří okamžitě informují akcionáře.“

„No vida, ti slavní akcionáři. Je načase, abych se s nimi setkal, nemyslíte?“

„S akcionáři se nesetkává nikdo s výjimkou supervizorů.

Teď sklapněte a pozorně mě poslouchejte, nebo vás nechám zregulovat a na místo prezidenta jmenuju prvního hlídače parkoviště, kterého najdu.“

Hill pod opálením zbledl a poslouchal Branniganovy příkazy, zatímco se z květované košile a plátěných šortek převlékal do prezidentského obleku, který mu podal jeho asistent. Teď se navzdory klimatizaci v obleku potí a se špatně skrývanou panikou si prohlíží jednotlivé ředitele skupiny.

„Drazí vedoucí představitelé Nadace, od spolehlivého zdroje jsme se dozvěděli, že genetický virus vytvořený v našich laboratořích byl vypuštěn ve velkých městech světa agenty vědeckého oddělení vedeného doktorem Burghem Kassamem. Podle našich informací by se každou chvíli měly objevit první případy nákazy. Zatím nevíme, jaká molekula byla použita, ale jisté je, že věc je vážná a hrozí, že skupina

tuto krizi nepřežije, pokud vyjde najevo, že kmen pochází z našich zásob. Proto vám přikazuji, abyste se okamžitě vrátili do svých oddělení a zničili celé své archivy. Týmy pana Brannigana mezitím učiní maximum pro to, aby vypátraly a zajaly ty, kteří za tento čin nesou zodpovědnost.“

„Co se stane, pokud se nákaza rozšíří? Neměli bychom to nahlásit úřadům?“

„Pokyny našich akcionářů jsou jasné a neodvolatelné: je-li nákaza tak závažná, jak se obáváme, máme rozkaz dát celou Nadaci k dispozici mezinárodním úřadům, aby s pohromou mohly bojovat. Jedině taková spolupráce bude moci zajistit ekonomické přežití skupiny. Jakmile se nám hrozbu podaří identifikovat, všechny divize se dají do práce, abychom našli protilátku, jejíž složení si necháme patentovat a následně ji začneme vyrábět ve velkém. Díky dobré komunikační kampani a s trochou štěstí vstoupí naše farmaceutické laboratoře do dějin jako spasitelé lidstva před katastrofou.“

„A co když se nám nemoc nepodaří dostat pod kontrolu?“

„Máme za sebou dvacet let výzkumů DNA mumie z projektu Manhattan. Žádná laboratoř nám v tomto oboru nemůže konkurovat. Pokud se to nepodaří nám, nepodaří se to nikomu. Naše skupina by tím pádem přišla o klienty a znamenalo by to její konec. Pánové, vaše soukromé

tryskáče už na vás čekají. Jakmile dorazíte do jednotlivých oddělení, zamkněte budovu a přepněte klimatizaci na uzavřený okruh. Všechna sídla, všechny továrny a všechny laboratoře skupiny se musí okamžitě izolovat od vnějšího světa, aby bylo omezeno riziko nákazy našeho vysoce postaveného personálu.“

„A co naše rodiny?“

„Nesmíte je informovat. Rizika, kterým se vystaví ti, kteří tento zákaz poruší, vám rád připomene pan Brannigan.

Děkuji vám, pánové.“

Hillova poslední slova jsou sotva slyšitelná. Regulátoři vypnuli mikrofon. Zuřící ředitel se otočí na Brannigana, ale holohlavý skrček se na něj ani nepodívá. Komunikuje se svými týmy v Las Vegas. Poslední zprávy nevěstí nic dobrého.

94

„Ethan? Mám svýmu synovi dát jméno Ethan? Děláš si legraci, Marvine? Já jsem černoška, ty jsi černoch, on je černoch. Takže je mimo diskuzi, aby můj syn nosil jiný než afroamerický jméno.“

Abigail Hockneyová se usměje na cestující, kteří ji pouštějí před sebe. Natáčí své kulaté břicho, aby se protáhla centrální uličkou letadla. Cesta až ze Sydney ji vyčerpala a to malé monstrum, které kope v jejím břiše, jí zrovna nepřidává.

„Jak to ‚náš syn‘? Milej Marvine, asi jsem se nevyjádřila dost jasně: už půl roku v sobě nosím mimozemšťana, kterej mi způsobuje příšerný nevolnosti, závratě a návaly horka.

Takže mi věř, že to vždycky bude víc můj syn než tvůj.“

S mobilem u ucha vstoupí Abby do nástupního tunelu.

Poslouchá

Marvinovy

argumenty

ve

prospěch

protestantských jmen, o kterých přemýšlel, zatímco byla Abby na poslední služební cestě před nástupem na mateřskou dovolenou. Abby ho nechá mluvit. Dobře ví, že poslední slovo bude mít stejně ona. Marvin to ví také.

„A co třeba Martin nebo Luther? Nebo rovnou obojí?“

Abby dojde do příletového terminálu letiště v Los Angeles a zamíří k jezdícím pásům. Usměje se.

„Ale ne, dělám si legraci. Nebo třeba Malcolm… Cože?

Jo, moc vtipný.“

Abby mluví trochu moc nahlas. Je šťastná, nebo vlastně ještě líp: cítí se úžasně. V posledních dnech kromě nevolností a závratí trochu marodila. Začalo to nazítří po jejím příjezdu do Sydney: vysoká horečka a příšerné bolesti kloubů. Tento horečnatý stav přestal až v okamžiku, kdy

nastoupila na zpáteční let. Od té doby má navzdory kopání dítěte pocit, že se vznáší v bavlnce.

Zatímco na ni Marvin dál chrlí svůj seznam jmen, Abby na něj pomyslí. Myslí na jeho tělo, na jeho přirození ve své ruce, na jeho přirození ve svém břiše. Zažene obzvláště troufalou scénu, která jí vytanula na mysli, a vyprskne smíchy jako malá holka. Její první erotické myšlenky za několik posledních týdnů. Kráčí dál po jezdícím pásu.

Nevidí vyděšené pohledy, které na ní spočívají, když prochází kolem skupiny cestujících. Abby začíná lapat po dechu. Pár posledních metrů má pocit, že se šplhá do svahu.

Ano, to je ono: je vyčerpaná a udýchaná, jako kdyby šla do kopce nebo stoupala po nekonečném schodišti. Je to zvláštní, ten pocit, že zpomaluje, to tahání ve svalech.

Konečně si všimne zděšených pohledů a otočí se, aby zjistila, proč na ni lidé tak zírají. Zkřiví ústa bolestí.

Strašněji bolí krk. Za ní nikdo není. Abby přenese pozornost na cestující. Někteří si při pohledu na ni dají ruku na ústa, jiní překvapeně vykřiknou, většinou však mlčí a vyděšeně na ni zírají.

„To všichni tak blbě čumí na mě?“

„Abby? Co říkáš?“

„Je to divný, všichni na mě zírají, jako bych byla kamikaze al-Káidy s opaskem výbušnin. No vážně, Marvine, jak si někdo může splést krásnou těhotnou stíhačku jako já s těma pitomýma teroristama?“

„Kdo je tam? Abby? To jsi ty?“

„Jasně že jsem to já, kdo by to asi…“

Abigail se zastaví. Už nemůže dál. Musí si odpočinout.

Položí si ruce na břicho a vykřikne hrůzou. Šaty má úplně promočené. Zvedne ruce a zasténá. Prsty má celé od krve, ale to není to nejhorší. To nejhorší jsou její prsty. Kůže na jejích rukou ztratila svou krásnou ebenovou čerň. Její ruce teď vypadají jako staré podrápané ruce proměňující se v pařáty. Abby zvedne oči uprostřed výkřiků cestujících.

V zrcadle spatří odraz velice staré černošky, které vypadávají celé hrsti vlasů. Stařenka se dívá na Abby. Stejně jako ona natáhne ruku k zrcadlu.

„Ach, Marvine. Něco se děje. Já… Já se nevidím v zrcadle.“

Abby náhle spatří, jak ze rtů černošky vytéká krev, a začne se svíjet v křeči. Krev jí stéká po bradě a krku.

Přejede si rukou po hrdle plném záhybů a ochablého masa.

V tu chvíli Abby pochopí, že v zrcadle vidí sama sebe a že si na ni cestující ukazují prstem. Někteří začali zvracet, jiní omdlévají. Nějaká holčička zapiští, když od stařenky cosi odpadne a s mokrým plesknutím přistane na zemi. Abby udělá několik kroků směrem k zrcadlu a pomalu klesne na kolena. K malé zrůdě, která se svíjí a chroptí, přiběhnou záchranáři.

První z nich doběhne ke kaluži, shrbí se a začne zvracet tak, že se musí opírat rukama, aby nespadl. Druhý záchranář

nehybně stojí na kraji kaluže krve. Už téměř neslyší křik cestujících. Užasle pozoruje to zmítající se stvoření. Mělo by to být nemluvně. Mělo to být nemluvně. Stvoření dýchá čím dál pomaleji. Ještě najde sílu natáhnout vyhublou ručičku. Zdravotníkovi vytrysknou slzy. Vrásčitá ručka ho chytí za prst. Muž potlačí vzlyk. Ta bytost zmítající se v agonii je miniaturní půlroční stařeček.

IX

Sršni a kočky

95

Maria mhouří oči ve světle reflektorů, které přejíždějí po clarksdaleské silnici. Sedí za záclonou ošuntělého motelu a už přes dvě hodiny sleduje silnici a kouří. Pořádně ani neví, na co vlastně čeká a čeho si má všímat. Prostě jen pozoruje okolí a mechanicky si zapisuje značky automobilů zastavujících na parkovišti motelu, většinou staré opotřebované sedany a zaprášené pick-upy. Těch několik málo limuzín a sportovních vozů, které jsou v tuto noční hodinu na silnici, míří dál směrem na Clarksdale k řetězcům luxusnějších hotelů na předměstí. Když je člověk na útěku, musí se řídit jedním základním pravidlem: neupozorňovat na

sebe a ztratit se v davu obchodních cestujících a obyčejných lidí.

Maria típne cigaretu a polkne doušek kávy, přičemž ji napadne, zda Nadace také používá nenápadné automobily a agenty, nebo jestli by si mohla najmout jednoho z těch anonymních mužů, které slyší chrápat v sousedních pokojích. Nejspíš ano. Ona by to na jejich místě udělala, rozšířila by hlídací síť na všechny zavšivené motely v širokém okolí. Proto Walls a Maria před odjezdem z Carthage pozměnili svou podobu. Pro Mariu platinové blond vlasy, sportovní bunda, tenisky a sluneční brýle, jaké nosí americké námořnictvo. Pro Wallse vycpané montérky, oholená lebka a brýle s tlustým sklem. U Holly to bylo složitější. Wallse napadlo udělat z ní kluka, ostříhat jí vlasy a převléct ji za uličníka od Mississippi, jenže holčička začala natahovat. Prohlásila, že chce oranžové obtahovací kalhoty, tričko značky Hello Kitty a conversky.

„To je moc nenápadný.“

„Anebo převlek.“

„Jako třeba Sněhurčiny nebo Popelčiny šaty?“

„V jedenácti? Blázníš? Ne, myslela jsem třeba svatební šaty nebo tak něco.“

„A co takhle kostýmek značky Prada a střevíčky v trpasličí velikosti?“

„Proč ne? Pořád lepší než se oblíkat jako ty.“

„Tohle není hra, broučku. Ti lidi, kteří nás pronásledují, jsou hrozně zlí, víš?“

„Nemluv na mě jako na blbečka. Jestli jsou tak strašně zlí, tak si to s nima rozdám.“

„Já na tebe nemluvím jako na blbečka, Holly. Mluvím na tebe jako na jedenáctiletou holčičku, která se ani nesnaží pochopit, co znamená ‚být nenápadná‘.“

„Všechny holky v mým věku nosí převleky.“

„V jedenácti těžko.“

„Ale svatební šaty jo.“

Maria si povzdychne.

„Holly, zlatíčko, jak dlouho myslíš, že se můžeme schovávat s malou černoškou ve svatebních šatech?“

„Ty vole, takže ty jseš ještě k tomu rasistka?“

„‚Ty vole‘ se neříká, Holly. A nejsem rasistka, jsem jenom unavená.“

„Je pravda, že jseš bisexuálka?“

„Do toho ti nic není.“

„Určitě je to pravda. Co to vlastně znamená bisexuálka?

To znamená, že máš dva pindíky?“

„Holly…“

Walls strčí ruku mezi dveře. Holly v kalhotkách a podprsence zapiští jako myš a hupsne pod peřinu. Walls Marie naznačí, že si musí pospíšit. Maria mu odpoví vyčerpaným pohledem, který znamená: „Zkus to sám, když

myslíš, že to zvládneš rychleji.“ Potom Holly přes peřinu pohladí po hlavě a řekne jí:

„Broučku?“

„No?“

„Když se teď převlíkneš za kluka, v Memphisu ti koupím ty nejkrásnější svatební šaty, jaký jsi kdy měla.“

„Tam mají svatební šaty?“

„V Memphisu? Blázníš? Tam dělají ty nejhezčí! A jestli na mě Gordon nepřestane vrhat ty naštvaný pohledy, jako bysme byli deset let manželé, koupíme mu kostým od Kinga. Co ty na to, Gordie? Co chceš? Manželskou hádku?“

„A pak si to pod peřinou rozdáte na usmířenou, že jo?“

„Holly Amber Habscombová! Kdo tě naučil takhle mluvit? Ani nevíš, co to znamená.“

„Vím. Znamená to líbat se na pusu a přitom se otírat jeden o druhýho. Je teda pravda, že máš dva pindíky?“

Maria se usměje. Diskuze trvala ještě několik minut, až Holly konečně souhlasila, aby jí Walls ostříhal vlasy téměř dohola. Pak si navlékla džíny, tričko značky Gap a kšiltovku a při pohledu do zrcadla se rozplakala.

Maria se podívá na hodinky. To bylo před šesti hodinami. Potom jeli starou dodávkou značky Ford, kterou jim věnoval Chester, a nevyměnili si víc než deset slov.

Maria si vzpomíná na pohled, jaký na ně stařec vrhl, když se pick-up s vrzáním vydal po vymletých cestách podél řeky Pearl. Vypadal nepředstavitelně smutně. Ona kupodivu také.

Holly usnula. Celé hodiny jeli po malých silničkách a snažili se udržet přibližný směr na severovýchod.

Přebrodili řeky ‚Vbckanookany a Big Black a pokračovali podél železniční tratě až do blízkosti Clarksdalu, kde se na odpočivadle navečeřeli, a pak zastavili v nejpochmurnějším místním motelu. Vybrali si pokoj s výhledem na prázdné parkoviště a koleje. Dvojpostel a přistýlka pro Holly. O to Walls požádal recepčního, vyplnil formulář a zaplatil dvě noci předem v hotovosti. Prozkoumal mužovy myšlenky.

Obrazy baseballu, posezení u piva s kamarády a exekutoři.

Muž se topil v dluzích. Byl hloupý, ne však zlý. Walls na něj mírně přitlačil, aby si prošel jeho nedávné vzpomínky.

Žádný podezřelý rozhovor, telefonát ani agenti v černých kabátech ukazující odznaky a fotografie uprchlíků.

Přesvědčil se, že jim od něj nehrozí žádné nebezpečí, došel za Mariou a pak společně čekali, až se setmí.

Parksová mírně odhrne záclonu a sleduje černý buick, který zajíždí k hotelu. Zdá se, že řidič váhá, zda má zastavit na parkovišti. Blinkr zhasne. Buick zrychlí. Za Mariou se cosi pohne. Ucítí Wallsovu vůni.

„Holly usnula.“

„Keeney. Teď se jmenuje Keeney. Musíme jí tak říkat, jinak neujedeme ani dvě stě kilometrů, aniž bysme na sebe upoutali pozornost.“

„Měla byste si odpočinout, Mario. Vezmu to za vás.“

„Pronásleduje nás to, co se zmocnilo Shelbyho mysli?“

„Ano.“

„Je jich hodně?“

„Nemám tušení. Jediné, co vím, je to, že jsou mocní a nic je nezastaví.“

„Dokážete je zaměřit dřív, než se přiblíží?“

„Pokud použijí svou moc předtím, než na nás zaútočí, je to možné. Ale oni se takové chyby nedopustí.“

Maria si zapálí další cigaretu.

„Moc kouříte.“

„Jestli ta nákaza propukne a vy začnete přímo přede mnou zvracet svoje vnitřnosti, tak vám tenhle vtípek připomenu.“

„Už to začalo.“

Maria se otočí k Wallsovi. Archeologovy oči ve tmě slabě svítí.

„Kde?“

„Všude ve světě. Zatím jsou to izolované případy, ale velice rychle se to rozšíří. Před několika hodinami nákaza dorazila na americkou půdu.“

„Což nás přivádí k následující otázce: jakou roli v tom všem hraje Holly?“

„Je užitečná.“

„Vy byste využil malou holku k tomu, abyste dosáhl svých cílů?“

„Jděte si odpočinout, Mario. K tomu, co nás čeká, budete potřebovat všechnu svou sílu.“

Maria vstane a uvolní místo Wallsovi. Ten ani nevypadá unaveně.

„Poslyšte, Mario…“

„Ano?“

„Proč Clarksdale? Proč ne třeba Vicksburg nebo rovnou Memphis? Ušetřilo by nám to drahocenný čas.“

„Musím se v tomhle sektoru s někým sejít. Je to vědec.

Ví toho hodně o Nadaci.“

„Uvědomujete si, že je to nadmíru riskantní?“

„Milej Gordie, podle posledních zpráv to vypadá, že je nám v patách banda mutantů a nákaza, která slupne lidstvo jako malinu. Takže: ne, není to riskantní. Vlastně je to hračka.“

Maria se natáhne vedle Holly. Dívenka klidně oddechuje. Než zavře oči, pohlédne Parksová naposled na Wallse, který hlídá ulici. Na vteřinu se zeptá sama sebe, nakolik může důvěřovat neznámému, který je sám tak trochu mutant. Pak zavře oči a pomalu se ponoří do spánku.

96

Stuart Crossman již několik minut sleduje protivný let vosy, která naráží do skla Oválné pracovny. Ostatní pohlaváři sedí v křeslech, čekají na velkého šéfa a pokradmu ho pozorují.

Je tu ředitel CIA, NASA a Národní bezpečnostní agentury.

V další řadě křesel vedle sebe sedí hlavy Pentagonu, velitel námořních sil admirál Howard Preston a šéf tajných služeb a speciálních armádních složek generál Douglas Hollander.

Naproti nim si ministr obrany a hrstka prezidentových poradců pročítají své poznámky. S výjimkou posledně zmíněných představují všichni protiváhu moci. Navzájem se nenávidí. Jeden na druhého se usmívají. Zuby nehty se snaží skrýt nervozitu.

Crossman se podívá na hodinky. Letoun Air Force One před několika minutami přistál na vojenském letišti ve Washingtonu.

Crossman

uslyší

hučení

lopatek

prezidentského vrtulníku, který právě dosedl na zem před Bílým domem. Šéf tu bude za pár vteřin. Zabzučení.

Crossman si přiloží mobil k uchu a poslechne si poslední hlášení svých služeb. Několikrát kývne hlavou a zavěsí, přičemž se snaží nevnímat nenávistné pohledy, které na něm spočinou. Ostatní jsou vzteky bez sebe, protože hrozbu objevil šéf FBI. Crossman si prohlíží velkou hlavu generála Hollandera, vysloužilce studené války vytesaného do bloku

žuly, kterému se noc co noc zdá o dešti amerických střel dopadajících na ruskou, čínskou nebo korejskou půdu. Nebo na všechny tři najednou. Je to reflex zděděný z kubánské krize za prezidentství Kennedyho. Tenkrát byl majorem a patřil k těm, kteří volali po jaderném útoku na Moskvu a Havanu. Starý generál se dívá na Crossmana jako na hot dog, který se chystá zhltnout. Chce něco vyštěknout, když vtom se dveře Oválné pracovny otevřou a dovnitř vstoupí prezident. Pohlaváři povstanou. Prezident pohlédne na kyvadlové hodiny trůnící na odkládacím stolku.

„Pánové, je 15 hodin. Nejdéle v 15:30 chci do detailu znát situaci.“

Pohlaváři se po sobě podívají. Crossman vyhlásil informační embargo. Ven vypustil jen to nejnutnější, aby došlo k uspořádání této schůzky. Proto si poradci horečně pročítali své poznámky v naději, že mezi tím, co jim šéf FBI prozradil, na něco přijdou.

„To už je 15:01?“

Všechny pohledy padnou na Crossmana, který má co dělat, aby se neusmál. Za celý život se ještě nikdy necítil tak nenáviděn. Šifrovaně si poznamená poslední informace, které dostal, a odkašle si.

„Pane prezidente, mé služby včera zadržely pancéřovou bednu obsahující dvacet devět prázdných a jednu plnou baňku. Tato bedna patřila čtyřem mrtvolám, které jsme našli na parkovišti letiště v Jacksonu a které se vracely z dlouhé

cesty po jihoamerickém a australském kontinentu.

Zaznamenali jsme také kolem třiceti identických cest: uspěchaní byznysmeni, kteří se zastavili ve většině velkých měst světa.“

„Co obsahovaly ty baňky?“

„Analýza ještě není hotová, ale první výsledky jsou znepokojivé. Obal odpovídá chřipkovému viru HxNx, kódování DNA však nikoli. Jediné, co víme, je to, že se zřejmě jedná o mutanta.“

„O co?“

„Genetický virus naprogramovaný tak, aby napáchal co největší škody. Studujeme jeho sekvence, abychom té hrozbě porozuměli, ale budeme potřebovat trochu času.“

„To je právě to, co nám schází. Myslíte, že jde o vojenský kmen?“

„Ne.

Chemické

reakce

neodpovídají

žádnému

experimentálnímu protokolu zkoumanému v současnosti v našich tajných laboratořích.“

„Přestaňme ztrácet čas, Crossmane. Musí to být virus nepřítele.“

Crossman pohlédne na Hollanderovy buvolí oči.

„Generále, znáte nějakého nepřítele, který je natolik hloupý, aby nějaký svůj virus rozšířil po celé planetě?“

„Musí jít o nehodu.“

„To myslíte vážně? Vážně si myslíte, že ti chlápci víc než třikrát objeli svět čirou náhodou?“

Prezident si povolí uzel na kravatě a zapálí si cigaretu.

„Pane Crossmane, potřebuji přesný odhad rizik.“

„To je nemožné, dokud nebudeme mít výsledky, ale můžeme se pokusit odhad zpřesnit, vyjdeme-li z postulátu, kterému naše protiteroristické buňky říkají ‚paradox nákazy‘.“

„Poslouchám.“

„Pojetí bakteriologické války spočívá na několika základních principech, které bychom mohli shrnout následovně: jak vyhladit co nejvíc nepřátel, za prvé v co nejkratší době, aby byl omezen čas na odvetné akce, a za druhé v co největším obvodu, aby to bylo strategicky výhodné, za třetí při snížení rizika, že se kmen obrátí proti svému stvořiteli.“

„15:08.“

„Ve skutečnosti neexistuje žádný virus, který by do této rovnice bylo možné dosadit, protože ve strategických podmínkách je rozpor: když zvolíte obzvláště agresivní virus typu Ebola nebo Hanta, splníte podmínky číslo 1 a 3, ne však podmínku číslo 2. Tyto viry jsou natolik smrtící, že mají jednu zásadní nevýhodu: vzhledem k velice krátké inkubační době nositel nemá čas nákazu rozšířit. Stačí infikovanou zónu neprodyšně uzavřít a oblast vypálit.

Některé vojenské laboratoře se proto omezily na méně agresivní kmeny bakterií či virů, ovšem narazily na podmínku číslo 1, neboť lidský imunitní systém škody

přirozeně omezí. V osmdesátých letech 20. století jsme se proto vrátili k logice testů na ultraagresivních kmenech, kterým jsme geneticky prodloužili inkubační dobu, aby došlo k výraznějšímu rozšíření. Problém je, že v tomto případě není dodržena podmínka číslo 3. Výsledek se ukázal jako katastrofální a v současné době máme zásoby ultrarezistentních kmenů, které by vyhladily polovinu lidstva, kdyby se nějakým omylem dostaly ven.“

„Obáváte se, že v následujících dnech budeme muset bojovat právě s takovýmto typem viru?“

„Ano. Což definitivně vylučuje tezi o vojenském napadení a přivádí nás zpět k hypotéze teroristického útoku ve velkém měřítku. Má to ovšem jeden háček – mrtvoly nalezené na parkovišti letiště v Jacksonu u sebe měly vládní odznaky.“

Po Crossmanových posledních slovech se v místnosti rozhostí hrobové ticho.

„Uvědomujete si závažnost toho, co jste právě řekl?“

„Neříkám to rád, pane prezidente, to mi věřte.“

„Která agentura?“

„Identifikace odznaků nebyla jednoduchá, protože byly částečně roztavené.“

„15:12.“

„CIA, pobočka Manhattan. Potvrdily mi to mé služby těsně předtím, než jste dorazil.“

„Calumete? Máte nějaké vysvětlení, nebo vás máme raději nechat v pracovně o samotě s nabitou zbraní?“

Všechny tváře se obrátí na šéfa CIA, který zvedne nos od poznámek a rozpačitě se na prezidenta usměje.

„Pane prezidente, milerád bych vám tuto otázku zodpověděl dříve, kdyby se se mnou pan Crosssman o tuto informaci býval podělil.“

„Calumete, kdybyste u mrtvoly teroristy z al-Káidy našel odznak FBI, pozval byste mě na sklenku whisky?“

„To stačí, pánové, vaše osobní půtky budou muset počkat. Nejste politici, ale úředníci ve službách státu! Proto od vás očekávám maximální spolupráci. Je to jasné?“

Prezident se opět otočí k šéfovi CIA.

„Calumete?“

„Pane?“

„Máte nějakou preferenci ohledně ráže?“

„Při vší úctě, manhattanské oddělení je klasifikováno jako přísně tajné.“

Na prezidentově tváři se objeví podivný úsměv, na nějž se jeho poradci neodváží zareagovat.

„Calumete, následující otázka je určena i vašim kolegům: na kolik odhadujete počet spisů, které vaše služby vyšetřují a které jste označili za natolik tajné, že o nich nebyl informován ani prezident Spojených států?“

Prezidentovi se chvějí nozdry.

„Tenhle pach znám. Takhle je cítit spiknutí. Víte, kolik můžete dostat za ohrožení bezpečnosti státu?“

Šéf CIA si odkašle. Už nemá na výběr.

„Manhattanské oddělení je vědecká pobočka CIA vytvořená v šedesátých letech za účelem studia mumie objevené při stejnojmenných jaderných pokusech.“

„Nepovídejte! Netahejte mě za nos, Calumete, nebo svému kuchaři přikážu, ať z vás nadělá sushi.“

„Podle prvních analýz žila mumie v pravěku a vyznačovala se abnormálním DNA, na němž už patnáct let pracuje armáda počítačů dešifrujících proteiny. Prozatím jsme zjistili, že mumie má geny extrémní dlouhověkosti, vysoké imunity a aktivace neznámých oblastí mozku, které jí propůjčují výjimečné schopnosti.“

„Mimozemský organismus?“

„Nikoli, DNA je nepopiratelně lidské, ovšem kromě již známých sekvencí obsahuje i příběh, který se zřejmě odehrál ještě předtím, než se na Zemi objevil člověk. Už na té teorii pracujeme několik let. Zatím jsme dekódovali pouze čtyřicet procent tohoto nového genomu.“

„A…?“

„Jak bych to řekl…“

„Zkuste to svými slovy, Calumete…“

„Takovéhle výzkumy stojí jmění a Kongres nám neustále snižuje rozpočet ve prospěch NASA a válečných výdajů.“

„Takže?“

„Takže v sedmdesátých letech jsme přijali nabídku jedné soukromé nadace, která nám nabídla financování veškerého výzkumu výměnou za drobnou komerční oběť.“

Generál Hollander se předkloní a pozoruje čelo šéfa CIA, na němž se třpytí krůpěje potu.

„Já vám dost dobře nerozumím, Calumete. Naše dohody zněly přece jasně. Měli jste nám dodávat experimentální vojenské protokoly a vy místo toho celé ty roky používáte jednu z našich tajných základen k obohacování miliardářů?“

„Jděte někam, Hollandere. Od té doby, co Lyndon Johnson a vaši chlapečci z Pentagonu nechali odprásknout Kennedyho, aby válku ve Vietnamu dali Bell Helicopter a zbrojním konsorciím, mě náckové vojenské rozvědky nemají co poučovat.“

„15:20!“

Calumet si nervózně přejede rukou po čele a pokračuje: „Dohoda zněla následovně: výzkumníci Nadace nám budou dodávat chemické protokoly pro vojenské využití vyvinuté na základě prehistorického DNA a my jim na oplátku budeme postupovat část výzkumů o genetických sekvencích hrajících roli ve výjimečné dlouhověkosti té mumie. Jejich cílem bylo extrahovat z nich jakési sérum, které by v injekcích podávali svým nejbohatším klientům.“

„To není zrovna etické.“

„Prosím, pane? Asi jsem se přeslechl. Řekl jste ‚etické‘?“

„Zapomeňte na to. A dál?“

„Před pár lety najala Nadace jistého Burgha Kassama, génia se spoustou diplomů, který výzkum exponenciálně rozhýbal. Podařilo se mu syntetizovat první vylepšené chemické sloučeniny. Duševní urychlovače, které zřejmě využil k poněkud… osobnějším cílům.“

„Zkuste být konkrétnější.“

„V osmdesátých letech spustila Nadace hon na čarodějnice po celém světě, aby získala zpět spisy, které jeden z vědců vynesl z Puzzle Palace.“

„Proč ho vaše služby nezastavily?“

„Jeden z bodů vyjednaných se zástupci Nadace zněl: jejich lidé zajišťující bezpečnost budou mít statut vládních agentů. Přesněji řečeno agentů CIA.“

„Zbláznil jste se?“

„Pro nás to znamenalo záruku navíc. Mysleli jsme, že když se stanou součástí agentury, budeme je moci snáze kontrolovat.“

„Měli povolení zabíjet?“

„Teoreticky nikoli.“

„Teoreticky?“

„Víme o tom, že při tomto honu na čarodějnice došlo k několika selháním. Odstraňování novinářů, archeologů a imunologů, kteří se dostali do blízkého či vzdáleného

kontaktu s oněmi spisy. Ale nebojte se, nikdo se o těch případech nikdy nedozvěděl.“

„To mohu potvrdit. Kolik?“

„Čeho?“

„Těch selhání?“

„Mno… jen asi šedesát.“

„Šedesát pět, abych byl přesný, pane prezidente,“ ozve se Crossman. „My totiž chráníme přeživší, kteří se se spisy dostali do styku. Je jich okolo patnácti a žijí pod změněnou identitou v různých koutech Spojených států.“

„Mám to chápat tak, Crossmane, že vy sám jste o celé věci věděl a nic jste mi neřekl?“

„Nikdy jsem ke spisu Manhattan neměl přístup. Rozhodl jsem se chránit vyděšené vědce, kteří se sami uchýlili pod mou ochranu. Záhy jsem zjistil, že toho moc nevěděli, snad jen o existenci mumie a základny Puzzle Palace. To k obvinění CIA v žádném případě nestačilo. A krom toho jsem to vzhledem k moci Nadace nechtěl uspěchat. Svou kůži jen tak nedám.“

„A to vám snad bránilo v tom, abyste mi o tom řekl?“

„Vaši taky ne, pane prezidente.“

Po Crossmanově poznámce se rozhostí ticho. Prezident se znovu otočí na Calumeta.

„Archeologové z případu Idaho Falls byli součástí čistky?“

„Ano. Postarali se o ně agenti zmíněného Burgha Kassama. Vytvořil si svého druhu milici, kterou ládoval chemickými protokoly. Domníváme se, že ti čtyři muži, které Crossman našel v Jacksonu, byli její součástí.“

„Uvědomujete si, co to znamená?“

„Ano, pane prezidente. Znamená to, že Kassam zešílel a je pravděpodobné, že jeho agenti roznesli patogenní kmen po celé planetě.“

„Jak se k tomu staví ta vaše Nadace?“

„Její vedení momentálně jedná na výjimečné poradě ve Švýcarsku. Zástupci Nadace mě právě ujistili, že její farmaceutická konsorcia jsou nám pro boj s nákazou plně k dispozici.“

„Podívejme. Vyřiďte jim, že jim dávám osm hodin na to, aby mi to přišli říct osobně. Potom na ně vypustím své dobrmany.“

„Švýcarsko, to je někde u Ruska, ne?“

„Lehni, Hollandere. Trhej až na povel.“

Prezident se otočí na Crossmana.

„Pane řediteli FBI, potřebuji co nejdříve vědět, co ten kmen obsahuje. Trvám na tom, aby tuto analýzu provedly vaše služby, a žádám vás o přísné utajení místa, kde je uložena poslední baňka.“

„Budu potřebovat ty nejlepší specialisty.“

„Dostanete je. Calumete?“

„Pane?“

„Prozatím zůstáváte ve funkci, protože jste jediný, kdo je do detailu obeznámen s případem Manhattan. Nicméně vám hrozí obvinění z ohrožení bezpečnosti státu. Na vašem místě bych udělal všechno pro to, abych si vylepšil pověst.“

„Chápu, pane prezidente. Jaké jsou vaše rozkazy?“

„Kontaktujte všechna naše velvyslanectví. Musím vědět, zda se nákaza už začala šířit.“

„Potíž je v tom, že ani nevíme, o jaké příznaky se máme zajímat.“

Na prezidentově stole se rozsvítí kontrolka. Poradce Ackermann zvedne chráněnou linku. Několikrát pokývá hlavou a zavěsí.

„Pane prezidente, byl nahlášen první případ podezřelého úmrtí. Těhotná žena.“

„Kde?“

„V mezinárodní zóně letiště Los Angeles. Ta žena přiletěla z Austrálie. Podle prvních analýz podlehla procesu zrychleného stárnutí, který v jejím organismu způsobil vznik mnoha rakovinných nádorů. Její imunitní systém také pudově spustil potrat, neboť její dítě zaměnil za nádor.“

„Calumete?“

„Pane?“

„Tady máte ty své příznaky. Ackermanne, okamžitě nechte oblast uzavřít. Ať je do dvaceti minut na místě Národní garda.“

„Zařídím to, pane.“

„Hollandere, pošlete své nejlepší muže na základnu Puzzle

Palace.

NBC

kombinézy,

lehkooděnce

a těžkooděnce. Tohle není partička paintballu. Jestli tam Kassam ještě je, chci ho živého.“

Prezident se otočí ke kyvadlovým hodinám.

„Pánové, je krátce po půl čtvrté, pátek 16. října.

Vyhlašuji bakteriologický poplach třetího stupně. Nařizuji okamžité uzavření amerických letišť a karanténu všech cestujících v tranzitu. Zastavte letadla na zemi a blížící se cizí lety odkloňte. Letouny s nedostatkem paliva budou moci přistát, aniž by otevřely dveře, doplní palivo a ihned zase odletí. Cestující nacházející se v terminálech v okamžiku vyhlášení poplachu nesmějí opustit prostory letiště. Zaznamenejte hodinu a den prvního případu nákazy.

Pokud je blížící se pohroma tím, čeho se obáváme, musíme v následujících dnech vést písemné záznamy. Tyto a všechny další údaje uložíte do pancéřových trezorů atomového bunkru v Patriot Hillu. Pokud někdo přežije, dozví se, co se stalo.“

„Mám svolat širší krizovou poradu?“

„Samozřejmě, Ackermanne. Uvědomte také spojenecké prezidenty.

Musíme

protivníkovi

čelit

společně.

Crossmane?“

„Pane?“

„Nechám kmen převézt na campus Massachusettského výzkumného institutu do Bostonu, který bude umístěn pod

ochranu protiteroristické brigády námořní pěchoty. Dávám vám k dispozici služby nejlepších amerických genetiků a imunologů. Zbytek je na vás. Potřebuji nutně zjistit, o co se vlastně jedná.“

97

Blíží se svítání. Maria to cítí díky měnícím se pachům pokoje a světlu pronikajícímu skrz závěsy. Ještě sní. Nikdy předtím nespala tak hluboce jako od chvíle, kdy Holly poprvé držela v náručí. Jako by něco z dívčina těla přešlo do jejího vlastního organismu. Nějaká vibrace.

Maria zatíná a zase povoluje pěsti. Zdá se jí stejný sen, jako když usnula na zadním sedadle pick-upu, zatímco přijížděli ke Svatyni u řeky Pearl. Liduprázdné San Francisco. V tomto snu však město téměř nepoznává.

Připadá jí, že se změnilo nebo rozrostlo. Je tu mnohem víc mrakodrapů a jsou tak vysoké, že téměř zmizely vyvýšeniny terénu. Jako kdyby staré San Francisco posloužilo jako základy San Franciska nového.

Maria stojí u paty Pyramid Building. Zjišťuje, že její původní věž je nyní jen jedním z jedenácti pilířů

mrakodrapu tak vysokého, že se jeho vrcholek ztrácí kdesi v dálce uprostřed mlhy. Otočí hlavu a prohlédne si les stříbrných výškových budov, které navzájem odrážejí oslepující sluneční svit, uvězňují ho a pohlcují. Všechny jsou pokryty obrovskými panely, které absorbují sluneční energii, tráví ji a zásobují s ní životně důležité funkce nového San Franciska. Maria pozvedne oči a hledá ptáky.

Nad budovami se jako dřív klene nebe, ale na té hluboké, téměř syntetické modři něco nesedí. Jednak proto, že je celá úplně prázdná, a také proto, že připomíná tekutý nátěr. Ale hlavně, když se Maria podívá pořádně, má pocit, že se obloha v závratné výšce zaobluje jako klenba a pak náhle končí. Teprve tam začíná skutečná obloha – vrstva běloby a nad ní čerň stratosféry. Slunce září tak jasně, jako by chtělo zažehnout svět. Maria se zarazí. Drobný kamínek se při průchodu klenbou s maličkým modrým zábleskem rozpadne. Silové pole. To je to, co novou megalopoli chrání – magnetické pole, které využívá smrtící sluneční paprsky k tomu, aby před nimi město ochránilo. Atmosférická smrt.

Maria postupuje opuštěnými ulicemi vinoucími se mezi mrakodrapy.

V dálce, tam, kde stával sanfranciský přístav a ostrovní vězení Alcatraz, rozeznává obrovskou plující plošinu zastavěnou hangáry z nejrůznějších materiálů a vesmírných lodí, jejichž skořápky se lesknou jako krunýře obrovských brouků. Maria ve spánku zasténá. Ještě něco v jejím snu

chybí: pachy. Ať čichá, jak chce, do nosních dírek jí nepronikne jediná vůně květiny či jídla ani zápach popelnic.

A kromě toho je tu to podivné bílé světlo, které zesiluje s tím, jak se probouzí.

Maria se pomalu vynořuje na hladinu. Vtom ucítí něco na rtech. Je to teplé, pulzuje to a jemně se to dotýká jejích úst. Pokusí se nadechnout, ale nejde to. Její ústa zakrývá čísi ruka, která jí brání dýchat. Maria otevře oči a spatří chladný pohled Wallse, který se nad ní sklání. Pokusí se ho odstrčit, ale stisk archeologovy dlaně ještě zesílí. Maria zašmátrá pod peřinou pro zbraň a zjistí, že její džíny i pouzdro se zbraní zůstaly na podlaze. Ani si nevzpomíná, že by se před spaním svlékla. Pokusí se kousnout Wallse do ruky a vysvobodit se z jeho sevření. Vtom se zarazí. Prsty nahmátne pod peřinou něco měkkého a horkého. Uvědomí si, že teplota v pokoji začala stoupat. Tázavě pohlédne na Wallse a snaží se promluvit přes hradbu, která jí tiskne rty.

„Pst, Mario. Mlčte a nedělejte rychlé pohyby. Jasné?“

Walls ukáže na Holly ležící vedle ní na zádech. Dívka je odkopaná a má promočené spodní prádlo. Má pootevřené oči a rychle přerývaně dýchá. Maria se konečky prstů opět dotkne Hollyiny kůže. Rychle ruku zase odtáhne. Je v jednom ohni. Walls zašeptá: „Tak. Teď se podívejte nade mě, Mario. Nebojte se, držím vás.“

Maria zvedne oči ke stropu a ztuhne. Vypadá to, jako by se hýbal a vzdouval. Jako by ho někdo přes noc pokryl silnou vrstvou barvy nebo pryskyřice, která se teď vlivem horka roztéká. Ne, to se nehýbe strop, ale něco jiného. Maria se zadívá na stěny. Najednou spatří hrozny hmyzu, který se hemží pod tapetou, a krev jí ztuhne v žilách. Sršni velcí jako palec a tisíce černých vos. Chvěje se a poslouchá, co jí archeolog šeptá:

„Přilétají sem skrz klimatizaci. Už hodiny bzučí v potrubí.“

Maria se otočí k ventilační mříži pokryté hmyzem.

Pootevře ústa a vyrazí se sebe vyděšený výkřik, který utlumí Wallsova ruka.

„Už vás můžu pustit?“

Maria přikývne.

„Jste si jistá? Protože jestli ve vteřině, kdy odtáhnu ruku, začnete vřeštět, máme o zábavu postaráno.“

Maria kývne a Walls pomalu povolí prsty. Agentka se chystá posadit, když vtom ze stropu sletí sršeň, prolétne jí před nosem a připojí se k armádě pokrývající stěny. Walls Marie rychle přitiskne dlaň na ústa.

„Budete křičet?“

„Ne, ne.“

Walls ruku odsune.

„Ale ano, Mario, budete křičet.“

„Nenávidím sršně.“

„A oni nenávidí vás. Musíte vstát co nejpomaleji.“

„Co se to k čertu děje?“

„Holly je přitahuje. Má noční můru. Zuří. Musíme ji opatrně probudit, jinak nás ta její armáda osobních strážců zabije.“

„Cože? Chceš říct, že když ta holka spí, tak přitahuje sršně?“

„Přesně tak.“

„A co se stane, když si vymkne kotník? Zemětřesení?“

Maria se otočí k Holly. Dívenka má zaťaté čelisti i pěsti.

Sténá ze spaní. Maria jí položí ukazováček a palec na stehno a tiskne čím dál silněji. Holly sebou s bolestným výkřikem trhne.

„Au, to bolí!“

„O čem se ti zdálo, Holly?“

„Už nevím.“

„Zkus si vzpomenout.“

„No… Myslím, že se mi zdálo o paní učitelce. Vynadala mi a postavila mě do kouta. Proč se ptáš?“

„Byla jsi na ni naštvaná?“

„Jo, myslím, že jo. Proč se mě na to ptáš?“

Maria položí dívce ruku na rty. Horečka jí klesá.

„Podívej se nahoru.“

Dívenka poslechne. Parksová přidusí dlaní myší písknutí, které ze sebe Holly vyrazí, když hmyz spatří.

„Dovol, abych ti představila tvý tělesný strážce. Když se ti zdá o tom, že tě paní učitelka postaví do kouta, půlka všech sršňů a vos ve státě Mississippi se sletí nad tvojí postelí. Takže ode dneška mi před spaním vždycky připomeň, abych ti přečetla pohádku na dobrou noc, jasný?“

Holly přikývne.

„A ne abys vykřikla, až ti sundám ruku z pusy, jinak na nás podle tady toho mutanta všechna ta havěť spadne.

Hlavně nepanikařit, jeden jako druhej, platí?“

Maria se otočí na Wallse a ten kývne. Potom agentka pomalu sundá ruku z Hollyiných úst, popadne džíny a tričko a pomalu se oblékne.

„Co děláte?“

„Co bys řekl, Gordie? Zajdu pro chleba, ať ten med nejíme samotnej.“

Maria oblékne zkamenělou holčičku a vezme ji do náručí. Holly se jí chytí jako klíště. Je úplně ledová.

„Holly?“

„No?“

„Můžeš, prosím tě, vyndat nehty z mý ruky?“

„Promiň.“

„To nic, broučku, hlavně se nezlob.“

Parksová pomalu postupuje pod hustou vrstvou sršňů.

O Holly zavadí vosa a dívenka v jejím náručí ztuhne.

„To jsem vážně udělala já?“

„Ano, broučku.“

„Chápeš, jaký šílený věci dokážu?“

„Jsem na tebe moc pyšná, zlatíčko.“

Maria už je téměř u dveří, když se z jednoho ze sousedních pokojů ozve bolestný výkřik. Pomalu se otočí k Wallsovi.

„Oni jsou i v ostatních pokojích?“

Archeolog pokrčí rameny. Ze stěn a stropu odpadává čím dál víc hmyzu. Maria vyjde na chodbu, kde krouží několik sršňů. Walls za nimi zavře dveře. Parksová vyklouzne nouzovým východem a sejde po schodišti k parkovišti.

Přehodí si Holly přes jednu paži a zašmátrá v kapse pro klíčky od dodávky. Walls ji dohoní v okamžiku, kdy dívenku usazuje na zadní sedadlo.

„Mario, nemůžeme takhle zmizet jako zloději.“

„Vážně? A co chceš řediteli tohohle luxusního ubytovacího zařízení vyprávět? Že náš syn Keeney je ve skutečnosti holčička obdařená telepatií, která svůj pokoj proměnila v obrovskej úl, protože ji paní učitelka postavila do kouta?“

„Co to znamená telepatie? To je taková ta nemoc svalů?“

„Holly, teď ne.“

Maria se posadí za volant a otočí klíčkem. Gordon si sedne vedle ní a zabouchne dveře. Dodávka nastartuje.

Parksová zapne blinkr a vyrazí po opuštěné silnici ve směru Clarksdale.

„Stejně to bude vypadat zvláštně.“

„Zvláštně? Gordie, ty vážně umíš nazývat věci pravým jménem!“

98

Burgh Kassam zívá a sleduje předhůří Wasatchských hor ubíhající za okénkem autobusu. Sedí vepředu a před sebou má obrovsky sendvič a velký kelímek spritu, který upíjí brčkem. Ve svém novém těle se cítí dobře. Je sice trochu při těle a stahuje ho pásek, ale je mu fajn. Jeho nová tělesná schránka se jmenuje Troy Chandler, prodavač koupelen z Chicaga, který se bojí létat letadlem, a tak vnitrostátními autobusovými linkami křižuje Západ a navštěvuje klienty.

Troy si spočítal, na kolik by ho vyšel pronájem auta, autobus a motely. Troy si vždycky všechno počítá. Dokonce si objednává sprite bez ledu, protože led zmenšuje objem tekutiny. Proto Kassam Troyovu tělesnou schránku oceňuje.

V jeho paměti, zpola zničené chemickými protokoly, zbylo ještě několik vzpomínek: obrazy docela hezkého domu na předměstí Chicaga, dvou příliš tlustých dětí a dřevěné houpačky uprostřed špatně udržované zahrady. Troy nesnáší zahrádkaření. Na zahradu si dal pásy umělého trávníku

a záhony umělohmotných květin, protože jsou snadnější na údržbu, a i když model begónií páté třídy, který zaručeně nehnije, stojí tři dolary padesát za stopu, když si spočítá náklady na hnojivo a zalévání, vyjde ho to mnohem levněji.

V mizejících Troyových vzpomínkách je také ošklivá tlustá žena jménem Wendy. Pokud si Troy vzpomíná, vždycky byla zlá. Můžou za to její ledvinové kameny a ischias, na nějž už léta trpí. Ale nejen to. Wendy je ošklivá a tlustá, protože by si bývala chtěla vzít někoho jiného než Troye. Někoho pořádného Jako třeba Mela Gibsona nebo Roberta Redforda. Kohokoli, jen ne prodavače koupelen.

Troy má Wendy ještě rád, ale tak, jako má člověk rád pizzu s feferonkami a záchodový deodorant s vůní levandule. Má ji rád ze zvyku, protože je součástí jeho života.

Pokaždé když Troy odjíždí na dalekou cestu, napadá Wendy, jestli toho nevyužívá k tomu, aby si zaplatil nějakou hubenou děvku s malýma prsama, se kterou by mohl dělat všechny ty prasárničky, které mu ona odpírá. Kassam se usměje při pomyšlení, jak málo Wendy svého manžela zná.

Troy totiž ujíždí na mladých těhotných ženách. Ne, vlastně je to ještě o něco složitější: Troy ujíždí na mladých hnědovláskách, krásných a velice štíhlých, které jsou nejméně v šestém měsíci těhotenství. Kulaté břicho na dokonalém těle. Troy už roky myslí jen na to a hledá spřízněnou duši, která by odpovídala jeho požadavkům.

Dokonce se pod cizími jmény zaregistroval na fóra

budoucích maminek. Dosud neučinil ten zásadní krok, ale už překonal prostřední stadia vedoucí k vyvrcholení jeho neřesti. Už mu nestačí sluneční brýle, časopisy a specializované pornografické stránky. Troy ví, že FBI má všechno pod kontrolou, a takovéhle stránky obzvlášť. Někde se dokonce dočetl, že federálové zveřejňují pedofilní stránky, aby přilákali poctivé lidi a polapili je do svých sítí.

Troy tak jako tak děti nemá rád. Má rád jen kulatá břicha.

Rád je otvírá a vyprazdňuje. To je Troyovo malé tajemství.

Také už prošel stadiem rozhřešení. Zpočátku jej obrazy zejících břich a mrtvých batolat uprostřed vnitřností děsily, ale od té doby, co si přečetl veškerou literaturu o sériových vrazích, už ví, že není sám, kdo takové nutkání pociťuje, a to ho uklidňuje. V podstatě je jako oni, ale ještě si to nepřiznává. Proto ještě nikoho nezabil.

Kassam se probere z letargie a zakousne se do studeného hamburgeru. Po bradě mu steče potůček oleje. Ten ubožák Troy je sice srab a strašpytel, ale sympaťák. Člověk zvyklý už léta lhát, přesně ten typ mozku, do kterého regulátoři jen tak neproniknou.

Kassam si ho všiml, hned jak autobus vyrazil z Las Vegas směrem na jih. Byl ještě uvězněný v těle tlustého černocha, do kterého se nastěhoval, když Sandyinu tělesnou schránku přenechal regulátorům. Jakmile se vedle něj Troy posadil, Kassam se kolenem dotkl jeho a začal se kapku po kapce přesouvat, aby mu nepoškodil mozek. Těsně před

zastávkou v Barstow, když se prodavač koupelen chystal vystoupit, spolkl poslední pilulky protokolů a dokončil přenos své krátkodobé paměti. Kdyby Troyův mozek povolil předtím, než si na toaletě stačil píchnout dávku, uvízl by Kassam navěky v duševních ruinách bývalého nadějného sériového vraha proměněného v trosku. Burgh věděl, že v těle tlustého černocha tak jako tak zůstat nemůže. Jednak proto,

že

videokamery

kasina

Golden

Nugget

a autobusového nádraží určitě zaznamenaly jeho obraz, a také proto, že jeho mozek nestihl stabilizovat a jeho neurony jeden po druhém praskaly.

Spící černochovo tělo zůstalo na sedačce, zatímco Troy/Kassam vystoupil z autobusu a zamířil k fastfoodu, kde si objednal sodovku a hamburger. Potom si koupil lístek a jako by nic nasedl na další Greyhound jedoucí do Las Vegas.

O půl hodiny později dorazili na zastávku v Barstow regulátoři. Další hodinu ztratili zjišťováním informací, potom zamířili na jih a čtyřicet kilometrů před Los Angeles autobus dostihli. Uvnitř našli mrtvolu tlustého černocha s již téměř vychladlým mozkem. V okamžiku, kdy regulátoři hlásili Branniganovi, že ztratili uprchlíkovu stopu, projížděl autobus převážející Kassama městečkem Mesquite a pokračoval dál na sever.

Kassam se zamkl na toaletě a nakrmil Troyův mozek spoustou protokolů. Od té chvíle až dosud se obdivoval

Skalnatým horám ubíhajícím za oknem, a zatímco droga plnila jeho buňky, oddával se snění.

Z náramkových hodinek, které svému novému příteli připevnil na zápěstí, se ozve zvukový signál. Burgh spatří, jak se čísla zastaví na sérii nul, a usměje se. Konec odpočítávání, kontaminace začíná. Kassam zavře oči a soustředí se. Nadešel čas najít Ashe.

99

Ash si skrz kouřová skla limuzíny prohlíží parkoviště motelu u Clarksdale. Celou noc ujížděli po cestách plných výmolů podél Mississippi směrem na Memphis. Po pronásledovaných však ani stopa. Když jej řidič vzbudil, Ash se protáhl a poslechl si bleskové zpravodajství. Místní novinář v něm oznamoval invazi sršňů v omšelém motelu na vjezdu do Clarksdale.

Tisíce příslušníků tohoto hmyzího druhu vnikly dovnitř větracími šachtami a shromáždily se v jednom z pokojů tohoto ubytovacího zařízení. Ash se usmál a poklepal řidiči na rameno.

„Jedeme tam.“

Uháněli jako o závod až k motelu, kde limuzína před chvílí zaparkovala mezi dodávkami místních televizí a sanitkami. Ash si zdálky prohlíží hosty motelu shromážděné na parkovišti. Divoce gestikulují a posté policistům popisují, jak invaze začala. Desítka raněných byla převezena do clarksdaleské nemocnice. O kus dál leží na bílých prostěradlech dvě mrtvoly. Ash sleduje úsilí desinsektizačních jednotek, které se budovu rozhodly vykouřit a pochytat sršně do sítí s jemnými očky. Na okna a dveře pokoje, v němž invaze začala, přibili dřevěné desky.

Ash sleduje, jak hubitelé vstřikují dovnitř skrz klimatizační mříže jed. Ven vyletí dlouhá spirála sršňů, narazí na čelní skla automobilů a na parkovišti se ozve křik. Havěť uvězněná v místnosti s tlumeným bzukotem umírá. Ash potlačí zívnutí a naznačí šoférovi, aby nechal motor běžet.

Vystoupí z limuzíny a vyšle hloučku hostů v pyžamu duševní impuls. Odpoví mu déšť myšlenek: útržky pořadů kabelové televize, slizká objetí, proudy moči dopadající na stěny záchodových mís, dvojice s černošským dítětem, sršni…

Ash otevře dveře recepce, kde ředitel motelu s rozmáchlými gesty dokončuje interview. Rozumu zrovna nepobral. S takovými je to vždycky těžší. Reportér odejde.

Ash za sebou s úsměvem zavře dveře.

„Jste novinář?“

„Ano.“

„Na novináře nevypadáte. Spíš bych vás tipoval na nájemného vraha.“

„Ano.“

„Pro které noviny pracujete?“

Ash se zašklebí. Už si odvykl mluvit nahlas. Vyšle krátký duševní impuls a vidí, jak muži z pravé nosní dírky vystříkne pár kapek krve.

„No teda! Teče mi z frňáku červená!“

„Ano.“

Ash se upřeně zadívá do očí toho hlupáka, který si dlaní utírá nos.

„Rád bych vám položil pět otázek.“

„Poslouchám.“

„Otázka číslo 1: v jakém pokoji invaze začala?“

„To jste měl vidět! Tisíce těch zatracenejch potvor v mým motelu! Věřil byste tomu?“

Další vystříknutí krve.

„Do brdele! Broč broboha dakhle krvácíb?“

„To je taková hra. Když odpovíte, krvácení přestane.

Když odpovíte mimo mísu, krvácení se spustí. Mám vám zopakovat otázku číslo 1?“

„Ne, ne. Pokoj 21A.“

„Otázka číslo 2: kdo a kdy si ten pokoj zarezervoval?“

Ředitel se podívá do seznamu hostů a dává pozor, aby stránky nezašpinil.

„Pan Hicks.“

„Iks?“

„Ne, Hicks.“

„To vyjde nastejno. Kdy?“

„Včera večer, ve 21 hodin.“

„Otázka číslo 3: byl někdo s ním?“

„Ano. Chtěl manželskou postel a přistýlku pro dítě.“

„Viděl jste, kdo ho doprovázel?“

„Na parkovišti čekala žena a dítě.“

„Chlapec nebo dívka?“

„To je snad jedno… Au! Do dak, dehde doho, břesdaňde s dím krbácedím…“

„Otázka číslo: jsou ještě tady?“

„Jestli jsou se všema těma sršněma ještě tady, tak už jsou mrtví.“

„Zeptám se jinak: ověřil jste si, jestli tu ještě mají auto?“

„Měl jsem?“

Ash z kapsy vytáhne tři fotografie a rozloží je před ředitele.

„Otázka číslo 5: vypadali nějak takhle?“

Ředitel se skloní nad fotografie a zamračí se. Zdá se, že si ani nevšiml rumělkových kapek, které se rozprskly na portrétech uprchlíků. Ash trochu povolí tlak. S idioty je ta potíž, že na ně člověk musí hrozně tlačit. „Nechte to na mě.

Odpovím za vás.“

„Vážně?“

„Vážně.“

Ash zavře oči a pronikne do mysli ředitele, který zavrčí bolestí. Prohledává jeho myšlenky a zrychleně se probírá jeho vzpomínkami. Obrazy baseballu, pytlíků chipsů, pornografických filmů a tetování. A sršňů. Ash zpomalí a vrátí se o kousek zpátky. Vzpomínky z předešlého večera.

Pár hostů, několik stížností a chlípné myšlenky. A také sršni. Ash zkřiví tvář. Chybí maličký úsek paměti, který se mu nedaří přečíst. Agent prorazí duševní hráz a několik mužových neuronů s mlasknutím praskne. Skrz jakousi mlhu rozeznává Ash recepci. Je po setmění. 21:30, dovnitř vstoupí muž v montérkách. Jeho silueta je rozmazaná. Je tlustý a holohlavý a na očích má brýle s tlustým sklem. Ani trochu se Wallsovi nepodobá. Přesto Ash pátrá dál. Nechápe příčinu tohoto duševního rušení. Řediteli se pod tlakem vzdouvají žíly. Musí si pospíšit. Zběžně si prohlíží poslední obrazy. Tělnatý chlapík v montérkách se podepisuje a dává si do kapsy klíče od pokoje číslo 21 A. Než odejde, zkontroluje ředitelovu paměť. Ash s úsměvem otevře oči.

Z mužových úst vyteče slina s příměsí krve. Zešílel.

Ash se vrátí na parkoviště a pohlédne na zaparkovaná auta. Přesně jak čekal, žádné neodpovídá poznávací značce, kterou Walls zapsal v motelu. Určitě byla falešná. Jeden z požárníků se nakloní nad zábradlí ve druhém patře.

Oznámí svým kolegům, že sršni jsou mrtví a že pokoj byl prázdný. Ash nasedne do limuzíny a vyšle duševní zprávu své smečce. Přikáže agentům, aby se přesunuli do

Clarksdale a zahradili všechny silnice, které tam vedou.

Chystá se odpojit, když vtom v jeho mysli jako boží hrom zazní Burghův hlas.

„Ashi?“

„Pane?“

„Kde jste?“

„Clarksdale ve státě Mississippi.“

„Máte tu holku?“

„Ne, pane, ale už to nebude dlouho trvat.“

„Ashi?“

„Ano, pane?“

„Vysvětlete mi, jak je možné, aby jedenáctiletá holka unikla třicítce nadopovaných agentů.“

„To je tím, že už není sama, pane. Je s doktorem Wallsem a agentkou FBI.“

„Uvědomujete si, co se stane, pokud Nadace nebo federálové tu holku získají dřív než my?“

„Jsem si toho plně vědom, pane. Ale ona tu někde je.

Cítím ji. Svolal jsem všechny naše agenty. Už nám nemohou uniknout.“

„Pozítří budu v Memphisu. Přijďte tam za mnou.

Sedneme si na terasu Starbucks jako za starých časů.

Objednáme si cappuccino a brownies. Zeptám se vás: ‚Hotovo?‘ Vy odpovíte: ‚Ano.‘ Zeptám se: ‚Jste si tím jistý?‘ a vy mi ukážete snímky tří mrtvol pořízené předtím, než jste je spálil na popel. Jinak vám přestanu dávat injekce

protokolů a vy zemřete v absťáku někde pod mostem mezi memphiskými bezdomovci. Vyjádřil jsem se dost jasně, Ashi?“

„Ano, pane.“

Zatímco limuzína vyrazí směrem na Clarksdale, vytáhne Ash kapesník a vyplivne do něj krvavý chuchvalec krve.

Podívá se na hodinky. Ukazují dvě hodiny a sedm minut od začátku kontaminace.

100

„Mám hlad!“

„Až potom, broučku.“

„Já mám hlad teď a ne až potom.“

„Tak luskni prstama a vyčaruj si hamburger.“

„Tssss…“

Maria se na Holly usměje ve zpětném zrcátku. Jednou rukou řídí a v druhé drží cigaretu. Před hodinou se zastavila u prodejce ojetých aut na výjezdu z Clarksdale, kde se jí podařilo udat Chesterovu starou dodávku. Musela přidat čtyři sta dolarů v hotovosti, aby se stala šťastnou majitelkou zrezivělé impaly, v níž teď co nejrychleji ujíždějí na sever.

Právě projeli Friars Point a pokračují po silničkách táhnoucích se podél Mississippi.

„Neříkalas, že ten domov důchodců je na výjezdu z Clarksdale?“

„Řekla jsem ti to, protože jseš mutant, Gordone.

A protože vždycky když myslíš, můžou tě naši nepřátelé uslyšet.“

„Kam teda jedeme?“

„Do Chicaga. Ne, do Miami. Ne, do Fairbanksu na Aljašku.“

„Mario, takhle by to nešlo.“

„Vážně?“

Maria se na Gordona otočí.

„Zlato, už jsem nějakou dobu agentka FBI, a když před sebou mám blbce, tak to poznám.“

„Nechápu.“

„Cos řekl řediteli toho motelu?“

„Nic. Zapsal jsem se pod falešným jménem a vzal jsem si klíče.“

„To je všechno? Dobře, zeptám se jinak. Cos tomu řediteli udělal?“

„Mario, musel jsem zajistit, aby jeho vzpomínky zůstaly čisté!“

„Tys ještě nepochopil, že ti upíři, co nás pronásledujou, mají stejný schopnosti jako ty?“

„Jako schopnost číst ve vzpomínkách? To není problém, měl jsem převlek.“

„Chceš říct, že nedokážou poznat, cos tomu chlápkovi udělal?“

„Mno…“

„To jsem přesně říkala. Jseš mutant a blbec.“

„Mario?“

„Co je?“

„Mohla bys mi před Holly přestat říkat mutant?“

„Ne. Broučku, líbí se ti slovo ‚mutant‘?“

„Co to znamená telepatie?“

Maria s povzdechem přeřadí, až to křupne. Vjedou do zapadákova jménem Gerald. Po levé straně tok Mississippi, vpravo stará viktoriánská stavba obklopená stromy. Nápis na tabuli hlásá:

ZETLELÉ LISTÍ

Soukromý penzion

Maria projede bránou a vydá se po štěrkové cestě vinoucí se parkem směrem k budově.

„Takže, zlatíčka. Odteď přestanete myslet a budete v duchu hrát scrabble, abyste nevysílali signály do všech směrů. Během dvaceti minut si tady něco vyřídím a pak mizíme.“

Maria jemně zabrzdí před schodištěm a otočí se k dívence.

„Broučku?“

„No?“

„Máš přísnej zákaz používat svoje schopnosti, jinak se strejda Gordon bude zlobit. Jasný?“

„Můžu jít s tebou?“

„Ne, zlatíčko.“

„Proč ne?“

„Protože je tam plno starejch lidí, který jsou cítit močí, a kdybys někoho z nich uškvařila, budeme z toho mít oplétačky.“

„Přísahám, že s těma sršněma jsem to neudělala schválně.“

„Já vím, broučku, a právě proto se mnou teď nemůžeš jít.“

„No tak, Mario, prosím. Budu hodná.“

„Co to děláš, Holly?“

„Nic! Přísahám!“

„Vztekáš se?“

„Ne. Jsem smutná. Proč se ptáš?“

„Protože teplota stoupá.“

„Já… Já nevím, jak to mám zastavit.“

Holly se chvějí rty a po tvářích se jí koulejí velké slzy.

Marie se udělá v krku knedlík. Uvědomí si, že holčičku po té hrůze z toho, co se stalo v pokoji, ani neutěšila.

„Pojď ke mně, krásko.“

Maria natáhne ruku k Holly, ta překročí řadicí páku a přitiskne se k ní. Maria ji kolébá a jemně ji hladí po vlasech.

„Jsem zrůda, že jo?“

„Zakazuju ti říkat, že jsi zrůda, slyšíš? Nejsi zrůda, jsi úžasná malá potvora.“

Holly se navzdory slzám zasměje. Popotáhne.

„Co se stane, když můžu způsobit povodeň jen tím, že se podívám na kohoutek, nebo budu chtít přepnout program a všechny televize v supermarketu vybuchnou?“

„Naučíme tě to ovládat. Musíš co nejmíň řídit věci myšlenkama. Musíš dál používat ruce. Rozumíš?“

„Vážně jsem potvora?“

„Vážně. Ale já tě mám takhle ráda.“

„Mario?“

„Co je“

„Já už nechci být kluk.“

Maria se zadívá na dívčinu tvář pod obrácenou kšiltovkou. Pohlédne na její příliš volné džíny a tričko značky Gap zakrývající její rodící se vnady. Otočí kšiltovku a políbí Holly na nos.

„Tak jo. Stejně nic nevypadá míň jako kluk než taková hezká holka jako ty. Počkej na mě venku.“

Holly si osuší slzy a vystoupí z vozu. Maria si zapálí cigaretu, počká, až dívka odejde, a pak se otočí ke Gordonovi.

„Já jsem to cítila, víš?“

„Co jako?“

„Poslals Holly signál, aby se uklidnila.“

„Jenom trošičku. Nechtěl jsem, aby přilákala agenty Nadace. Je to vysílač, Mario. Vysílač, který má ohromnou sílu. Jenom jsem ho trochu ztlumil. A myslím, že jsi na ni moc přísná.“

„Moc přísná? Já si zase myslím, že ty jseš na ni měkkej jak hadr. Nikdy jí nic neřekneš, nikdy jí nedomluvíš. Ona s tebou manipuluje, Gordone.“

„Že se mnou manipuluje? To je nesmysl!“

„Vážně? A co ten náhrdelník z jantarových slz, kterej určitě stál majlant, cos jí dal, zatímco jsem smlouvala o impale? Anebo včera v restauraci, když tě poprosila o pivo a tys jí dal loknout? A v motelu, když v deset večer trvala na zmrzlině? Řekni mi, co uděláš, Gordie, až si řekne o sklípkana nebo lajnu koksu?“

„Nevím, já se v dětech nevyznám. Jsem archeolog.

Zabývám se věcmi, které jsou staré nejmíň dva tisíce let.“

„Nebo když jí vynadám a ty se hned nato zamračíš, v duchu ji polechtáš pod paží a ona vyprskne smíchy.

Myslíš, že děláš dobře, když se s ní kamarádíčkuješ a všechnu špinavou práci necháváš na mně?“

„To je právě to, moc jí nadáváš.“

„Není pravda, že jí moc nadávám, Gordone, já ji vychovávám. A víš proč? Protože je jí jedenáct. A taky

proto, že má schopnost zapálit oheň, škvařit lidi a přitahovat sršně. Co se stane, až se opravdu naštve a nebude se umět ovládnout? Co uděláš pak, Gordone? Polechtáš ji pod paží?“

Maria típne nedopalek v popelníku.

„Chceš vědět, co tady nehraje, Gordone?“

„Povídej.“

„Děláme všechno pozpátku. Neznáme se, nikdy jsi mi nedal kytku, ani jednou jsme spolu nespali, a najednou spolu cestujeme s atomovou holkou na klíně. Já vím, že musím být trpělivá, ale ty se, prosím tě, přestaň chovat jako chlap, co kouká na vysavač a neví, kam strčit ten kávovej filtr!“

„Fajn.“

„Fajn?“

„Fajn.“

„To je všechno?“

„Co chceš slyšet?“

„Vážně mě štveš, Gordone!“

Maria archeologa probodne pohledem, vystoupí z auta a zabouchne za sebou dveře. Vezme Flolly za ruku a vystoupí po schodech nahoru. Gordon sleduje, jak vchází do dveří budovy. Když se vzteká, strašně ji to sluší. Je mu jasné, že by se do ní neměl zamilovávat, ale nic proti tomu nezmůže. Opře si zátylek o opěrku a nechá svou mysl pomalu zaplnit změtí myšlenek lidí. Co nejvíc rozšíří detekční rádius a ztlumí signály na šepot. Jako rybář, který

nahodí prut, teď čeká, číhá na záběr, na první podezřelý signál. Zavře oči. Je připraven.

101

„Fuj, tady to fakt smrdí čůráním.“

„Holly!“

„Co je? Vždyť je to pravda.“

Maria postupuje s Holly chodbou vykládanou dřevem natřeným oprýskanou barvou. Dorazí do čekárny, v níž stojí tucet křesílek a odkládací stolky plné starých časopisů.

Maria spatří asi padesátiletou zdravotní sestru, která za pultem recepce listuje výtiskem Vanity Fair.

„Dobrý den. Přijela jsem navštívit jednoho z vašich pacientů. Jmenuje se Casey Finch.“

Sestra přeběhne prsty po klávesnici.

„Nikoho toho jména tu nemám.“

„To není smluvená odpověď.“

„Prosím?“

Maria vytáhne odznak FBI a přitiskne ho na sklo.

„Postup zní tak, že když přijde někdo, kdo chce vidět Caseyho Finche, máte mu položit seznam otázek. Teoreticky

by vám to mělo naběhnout na počítači. V případě špatný odpovědi máte říct, že pan Finch byl kvůli srdeční příhodě nouzově převezen do nemocnice v Memphisu, potom máte uvědomit sloužícího lékaře, kterej informuje FBI, a FBI, v tomhle případě já, dorazí na místo podezřelou osobu prověřit. Tak vypadá standardní postup, víte?“

„Položte jí ty otázky, nebo vás upeču jako topinku!“

„Holly!“

Sestřička se nakloní a skrz bifokální brýle se podívá na Holly.

„To dítě je velmi špatně vychované.“

„Omluvte ji, je to pot… potěšení. Chci říct nadělení. Tak začneme znovu?“

„Není třeba. Postup se před čtrnácti dny změnil a vy jste odpověděla na výbornou.“

Holly vyprskne smíchy a Maria ji probodne pohledem.

„Který patro?“

„Druhé, společenská místnost číslo 3. Poznáte ho snadno. Vždycky má na sobě oranžový župan.“

Maria zatáhne holčičku za ruku a ta se otočí na sestřičku.

„Promiňte, paní, ale co je to ‚telepatie‘? To je taková ta nemoc svalů, že jo?“

„Kdepak, holčičko, telepatie je taková vymyšlená schopnost, která superhrdinům umožňuje komunikovat s pomocí myšlenek.“

„Tý jo, takže já jsem taky superhrdinka?“

„Neposlouchejte ji. Je úplně pomatená. Od tý doby, co doma našla štos komiksů se supermanem, piští ze spánku jako netopýr.“

„Jo, a ještě se ke mně sletí spousta sršňů. A bisexuální znamená, že má někdo dva pindíky?“

„Co to říká?“

Maria zacpe Holly ústa. Sestřička sleduje, jak odcházejí ke schodišti. Jakmile jí zmizí z dohledu, zašeptá Maria rozzlobeně:

„Holly, na takovýhle věci se nemůžeš ptát prvního člověka, kterýho potkáš! Chceš, aby nás nahlásili na úřad pro ochranu dítěte? Hlavně žes mi slíbila, že budeš hodná!“

Maria jde do schodů a táhne za sebou Holly.

„Já se chci vrátit se strejdou Gordonem.“

„Ne, Holly. Nechceš se vrátit se strejdou Gordonem. Ty jenom zkoušíš, kam až můžeš ve svých rozmarech zajít.

Podívej se na mě. Jestli ze sebe budeš ještě minutu dělat blbce, přede všema ti stáhnu kalhotky a dostaneš takovej výprask, že si tejden nesedneš!“

„Víš o tom, že když dáš v Americe dítěti výprask, můžeš dostat elektrický křeslo?“

Maria se zarazí uprostřed schodiště a dřepne si naproti holčičce.

„Holly, uvědomuješ si, že budu strejdu Gordona muset poprosit, aby tý sestřičce, než odjedeme, vymazal paměť?

Uvědomuješ si, že jinak ty opravdoví zloduši přijdou

a přečtou si v jejích vzpomínkách ty tvoje blbinky? Vážně si myslíš, že nemám na práci nic jinýho?“

„Promiň.“

„Ne, Holly, já nechci, aby ses pořád omlouvala a rozbrečela se pokaždý, když ti vynadám. Takhle to nemůže fungovat. S tím blbcem Gordonem možná jo, ale se mnou ne.“

„Gordon není blbec. Je to Strážce. Je mocnej. Jeho druhý jméno je Eko.“

„Eko?“

„Jo. Tak se jmenoval jeden mocnej lovec, kterej zachránil Ctihodnou z pravěku.“

„Holly?“

„No?“

„Když už jsme u toho, měla bys s těma dětinskýma výplodama přestat. Chovej se jako velká holka!“

Holly si utře slzy a podívá se na Mariu. Je rozzlobená, ale ovládá se.

„Proč jsi na mě pořád naštvaná?“

„Broučku, já tu nejsem pro tvoje potěšení. Jsem tu jen od toho, abych ti zachránila život. Jasný?“

„Ale stejně jsi zlá, Mario Gardenerová.“

„Jaks mi to řekla?“

„Starej Chester to vycítil. Gardenerová, to jsi ty, když jsi zlá. Proto jsem tě zlobila – abych ji přivolala.“

„To bych ti neradila.“

„Proč ne?“

„Protože v srdci Gardenerový pro tebe není místo.“

„Jsem si jistá, že je.“

Holly natáhne k Marie ruce a položí jí hlavu na rameno.

Zašeptá jí do ucha tak potichu, že se Parksová ptá sama sebe, jestli holčička opravdu mluví: „Až ti zloduši přijdou, a já vím, že přijdou, budeš ji muset pustit ven. Je silná, Mario. Ty mě neochráníš, ale ona ano.“

Maria zvedne hlavu a zahledí se do Hollyiných velkých černých očí. Poprvé si všimne, jak moc dívenčin pohled stárne.

102

Holly s Mariou vyjdou na chodbu zaplavenou světlem, které proniká dovnitř velkými okny. Na samém konci chodby otevře Maria dveře a vstoupí do rozlehlého sálu, v němž se nachází asi padesát starých lidí. Většina z nich sedí kolem stolu pokrytého voskovaným plátnem, na kterém pod vedením sestry provádějí aktivity na procvičení paměti.

Uprostřed kartonových talířků a ještě plných plastových

kelímků trůní téměř nenačatý narozeninový dort. Na druhém konci místnosti se další skupina starých lidí dívá na televizní kvíz. Všichni mají nepřítomný pohled a vypadají nehybně jako mrtvoly.

„A některý dokonce slintaj. Hele! Ty vole, sleduj!“

„Holly, přestaň mluvit sprostě!“

„Co mám teda dělat?“

„Sedni si do křesla a dívej se na televizi.“

„Blázníš? Když si vedle nich sednu, začnu stárnout!“

„To neříkej! To nikdy neříkej!“

Holly sebou trhne. Zahlédne blesk plápolající v Mariiných očích a jemně proplete své prsty mezi jejími, jako by se ji snažila uklidnit.

„Neboj se, Gardenerová.“

Dívenka se posadí vedle spící stařenky, štípne se do nosu, párkrát se otočí a vyplázne jazyk na Mariu, která na ni nevěřícně zírá. Potom si opře bradu do dlaní a ponoří se do televizního kvízu.

Maria zamíří k poslední skupině obyvatel penzionu, kteří hrají šachy a popíjejí u toho ledový čaj. Právě skončila jedna partie. Poražený povalí svého krále a vstane. Maria se posadí naproti starci v oranžovém županu a ten se na ni usměje.

„Nová sestřička? Odhaduju to na mat během tří tahů.

Když vyhraju, vyspíme se spolu, berete?“

„Při vašich pětaosmdesáti nám jedna noc nebude stačit.

Tak jako tak by člověk musel být blázen, aby hrál šachy s vynálezcem náhodné Melkiorovy teorie, že, profesore Mosbergu?“

Starcovy ruce míhající se nad hrací plochou a rozmisťující figurky se zarazí a roztřesou.

„Jmenuju se Casey Finch a jsem důstojník námořní pěchoty ve výslužbě. Jsem z Detroitu. Byl jsem zástupce kapitána na letadlový lodi USS Essex.“

„USS Alabama.“

„A… Nojo… Sakra, svůj pětisetstránkovej spis znám nazpaměť, jenom jméno tý kocábky mi nějak neleze do hlavy.“

Mosberg zvedne oči k Marie.

„Prohrál jsem, že jo?“

„Jste lúzr.“

„Přišla jste mě zabít?“

„To už byste byl mrtvý.“

„Vy nepracujete pro Nadaci?“

„FBI.“

„Ukažte mi odznak.“

„Tady ne. Spousta lidí by nás mohla vidět.“

„Jestli máte na mysli ty dědky, který mi dělaj společnost v neštěstí, můžete být klidná. Ti by nedokázali ani vyluštit křížovku.“

„Dobře mě poslouchejte, Mosbergu. Jsem vaše neteř Deborah a přijela jsem z Grand Junction. Spoustu let jsme se neviděli. Moc mě nepoznáváte, ale jsem to já. Přišla jsem vám říct, že mýho syna Seana zabásli za mladickou nerozvážnost a já potřebuju vaši pomoc, abych mu mohla zaplatit dobrýho advokáta. A vy uděláte všechno pro to, aby odsud ta fňukna, tím myslím sebe, odjela a nedostala z vás ani vindru. Jasný?“

„Ne.“

„Nevadí. Teď si několikrát v duchu zopakujte to, co jsem vám právě řekla, v intervalu po deseti sekundách. Zvládnete to?“

„Proboha, agenti Nadace! Hledají vás, viďte?“

„Moc se ptáte, Mosbergu. Už začínáte vysílat podvědomý duševní signály.“

Stařec nespouští Mariu z očí a v duchu si větu opakuje pořád dokola. Rty se mu chvějí, jako kdyby se modlil.

„Máte to?“

Mosberg ukáže bradou na Holly.

„Ta holka je vaše?“

„Nedívejte se na ni! A hlavně na ni nemyslete!

Rozumíte?“

„Neříkejte mi, že hledají ji…“

„Chcete umřít, Mosbergu?“

„Ale jestli jdou po ní, proč u všech svatých riskujete, že je přilákáte sem?“

„Protože je v nebezpečí.“

„A co já s tím mám dělat?“

„Mosbergu?“

„Ano?“

„Už roky tady žijete na účet daňových poplatníků. Podle toho, co jsem si přečetla ve vašem spise, jste už v době, kdy vám začala hořet koudel, byl pěkná svině. Proto po vás Nadace jde, protože jste byl jeden z nich a čirou náhodou jste se dostal k supertajným spisům, je to tak?“

„No a?“

„A já vám nabízím možnost vykoupit se tím, že mi pomůžete zachránit jednu malou holku. Půlhodinka hrdinství uprostřed oceánu vašich malých osobních podlostí, co byste tomu řekl?“

„Že vaše logika je emoční a rozhodně ne matematická.“

„O mý bouchačce to platí taky.“

„Nemáte mě náhodou chránit?“

„Pozor, abyste to špatně nepochopil. Kdybych stála nad propastí, v jedný ruce měla vás a v druhý tu holku, a jednoho z vás bych musela obětovat, abych zachránila toho druhýho, rozmázl byste se o skálu jako ptačí trus.

Každých pět minut si uděláme pauzu, abyste si v duchu zopakoval instrukce, který jsem vám dala na začátku. Máme málo času. Navrhuju hned začít.“

„Poslouchám.“

„Podle spisu jste byl členem expedice, která v roce 1945

objevila mumii projektu Manhattan. Byl jste mladej vědec, kterýho čekala velká budoucnost.“

„Bylo mi tehdy dvacet osm. Účastnil jsem se programu jako statistik.“

„Melkiorova teorie aplikovaná na první skutečnej projekt hromadnýho ničení. Malej výpočet pro vás, velký bum pro lidstvo. Co jste na dně toho kráteru objevil? Myslím kromě tý mumie.“

„Jeskynní svatyni se zvláštníma nápisama.“

„Jako třeba těmahle?“

Mosberg si nasadí brýle a prohlédne si snímky z Crossmanova spisu, které Maria položila na šachovnici.

„Jak jste se k nim dostala?“

„S těmahle nebo ne?“

„Já jsem jejich studium neměl v popisu práce, ale každopádně se to tomu podobá.“

„Co se stalo potom?“

„Odešel jsem z armády a z projektu Manhattan. Po Nagasaki jsem odmítl pokračovat cestou, kterou otevřel Oppenheimer. Vstoupil jsem do NASA a účastnil jsem se programu Apollo. V té době začali ti, kteří mumii objevili, za zvláštních okolností umírat. Později jsem se dozvěděl, že šlo o první vlnu čistek provedenou Nadací.“

„Proč jste nebyl součástí týhle várky?“

„Potřebovali mě. Oslovili mě, když jsem byl na cestě po Jižní Americe, v baru jednoho hotelu v Buenos Aires, kde jsem byl na kongresu. Našli něco v pravěký DNA. Nabídli mi jednoduchou dohodu: buď vstoupím do jejich výzkumnýho týmu, nebo se přestěhuju do ledničky k mumii.“

„V čem spočívala vaše práce?“

„Melkiorova

teorie

aplikovaná

na

výpočty

pravděpodobnosti při čtení genetických sekvencí. Je to hrozně odborný. K mumii jsem se každopádně nikdy nedostal a dával jsem pozor, abych se nedostal k žádnýmu nebezpečnýmu tajemství.“

„Proč vám teda jdou po krku?“

„V osmdesátých letech se jednomu kolegovi podařilo uniknout společně s dokumentací.“

„Profesor Angus?“

„Byl vedoucí oddělení, které se zabývalo dešifrováním nápisů nalezených v jeskyni. Když uprchl, byl jsem zrovna v Asii. Po návratu jsem dostal balíček obsahující asi sto stránek, který mi ten syčák poslal s tím, abych je masově rozšířil. Nikdy jsem je neměl začít číst.“

„Co v nich bylo?“

„Spousta diagramů a vzorců. A taky chemický rovnice a kilometry poznámek o nápisech nalezených v jeskyni.

Nestudoval jsem je, ale jsem přesvědčenej, že Angus na něco přišel, když je dešifroval. Přišel na něco dost děsivýho

na to, aby se rozhodl podepsat si rozsudek smrti a pokusil se tu informaci vynést na světlo.“

„Co dál?“

„Na konci spisu bylo pár přísně tajných zpráv Nadace týkajících se experimentálních chemických protokolů testovaných na živých organismech. Pokud si dobře vzpomínám,

otevřeli

v jednom

malým

městečku

v Arkansasu veterinární kliniku, kde ty sajrajty píchali domácím mazlíčkům. První nehody na sebe nedaly dlouho čekat.“

„Jaký nehody?“

„Psi, který zaživa sežrali malý děti, a smečky koček, co rozcupovaly stařenky na kusy. Začalo to plnit místní plátky, a když se mazlíčkům udělaly obrovský vředy a oni umřeli, trochu jim to přerostlo přes hlavu.“

„Co dál?“

„Nepamatuju se.“

„Tak se snažte, Mosbergu. Byla tam ještě jedna zpráva, ne?“

„Jo. Test ve skutečný velikosti. Na lidech.“

„Proboha…“

„Nadace si vybrala eskymáckou vesnici na severu Aljašky. Myslím, že se ten zapadákov jmenoval Unetak.

Chtěli otestovat novej protokol získanej z DNA mumie.

Protokol E-17, variantu mozkovýho urychlovače, kterej doktoři pokusným subjektům naočkovali tak, že ho smíchali

s vakcínou proti chřipce. Po čtyřech dnech začali Eskymáci z Unetaku šílet. Postihlo to nejdřív děti, který v tomhle kmeni matky kojí třeba až do dvanácti let. Některý z nich je při krmení kously do prsu.“

Mosberg zkřiví ústa, když si vzpomene na fotografie přiložené ke spisu. „Kously“ nebylo to nejpřesnější slovo.

„Dál?“

„Dospívající se začali měnit a vyvíjely se u nich zvláštní duševní schopnosti. Stalo se z nich… něco jinýho. Rozpárali břicha svým rodičům, pozabíjeli psy a pak se sami sdružili do smečky. Došlo k několika případům kolektivního znásilnění a rituálních vražd. Když děti začaly štěkat, přikázali regulátoři celou oblast vypálit. Poslali tam čtyři jednotky

rychlýho

nasazení

vybavený

termálníma

scannerama. Lov na lidský vlky trval bezmála čtyři dny.

Odolávali. Odolávali nábojům. Museli je oddělat s pomocí plamenometů.“

„Co se s tím spisem stalo?“

„Ještě toho dne jsem ho poslal Nadaci. Pokusil jsem se je přesvědčit, že jsem nic z toho nečetl, ale nevěřili mi. Dva dny nato u mě zazvonili regulátoři. To už jsem ale byl zašitej v Ohiu. Poprosil jsem kamarádku, aby mi chodila krmit kočku. Několik hodin ji mučili.“

„Tu kočku?“

„Nemám rád váš humor.“

„Já jsem aspoň nevyužila kamarádku k tomu, abych zjistila, jestli mám v patách vrahy. Dostali z ní něco?“

„Nic nevěděla.“

„Kdybyste jí dal adresu nějakýho falešnýho úkrytu, měla by to odbytý rychleji, nemyslíte?“

„Stejně měla rakovinu.“

„No comment. Co jste dělal potom?“

„Věděl jsem, že regulátoři mě brzo najdou. Měl jsem známýho v FBI, tak jsem mu zavolal. Výměnou za novou identitu a novej život jsem jim dal jména.“

„Dobrá, dáme si pauzu. Zopakujte si instrukce. Jste zoufalej z tý nány Deborah, která fňuká nad svým osudem.

Předstíráte, že ji posloucháte. Pokukujete po jejích prsou.

Vaše neteř vás vždycky sexuálně přitahovala. Kdyby vám bylo o deset let míň, s chutí byste jí za malou službičku dal to, co po vás chce.“

„Opravdu to má nějakej smysl?“

„Co?“

„Ten poslední detail.“

„Sexuální fantazie jsou silnej duševní parazit. A kromě toho jsem přesvědčená, že byste toho byl schopnej.“

Zatímco si Mosberg se zavřenýma očima přeříkává instrukce, otočí se Maria k Holly. Dívenka je ponořená do televizního kvízu. Zlobí obyvatele domova tím, že odpovídá dřív než soutěžící. Vždycky když odpoví správně, vypískne radostí. Zatleská, čímž vzbudí okouzlující stařenku

podřimující vedle ní. Paní sáhne do tašky pro sladkost.

S úsměvem vyhrabe velký pytlík bonbonů a podá jej Holly.

103

Ash sedí ve druhé řadě clarksdaleského kina, ujídá z obrovského kelímku popcornu a zamyšleně sleduje restaurovanou verzi Jihu proti Severu. S botami nonšalantně přehozenými přes opěrku sedadla před ním si hází do úst obrovité hrsti popcornu, které přežvykuje a přitom se snaží udělat si pořádek ve vlastních pocitech. Co si vzpomíná, vždycky tu potvoru Scarlett nenáviděl a plně souhlasil se starým dobrým Rhettem, když jí dával co proto jako malé holce.

Ash je tak ponořený do filmu, že si sotva všimne, že do sálu právě vstoupila desítka jeho agentů a rozsadila se po místnosti. Vrzání sedaček. Jeden z nich si horečně prohledává kapsy a pátrá po telefonu, který začal zvonit.

Ash se otočí a probodne ho pohledem. Další agent se mu chystá poslat duševní signál, ale jeho šéf už je zase pohlcený filmem a on ví, že není dobré ho rušit, když je dojatý. Ash počká na konec scény, v níž Scarlettin syn zemře, potom si

osuší oči a vyšle všem agentům vibraci, v níž se zeptá, zda našli dívčinu stopu. Muži se ve tmě dívají jeden po druhém.

Jejich vůdce chvíli váhá a potom odpoví, že jejich návrat do města byl bezvýsledný. Sotva dokončí větu, ze rtů mu vystříkne proud krve a agent se zhroutí na sedadlo. Ash povolí tlak a soustředí se na myšlenky městečka Clarksdale.

V jeho mysli se rozezní proud hlasů. Rozšíří detekční rádius na deset kilometrů kolem města. Poslouchá. Číhá na spouštěcí slova. Zaměří se na nedávné vzpomínky týkající se holčičky převlečené za chlapce. Hluk se ztiší, ale zbývá ještě příliš mnoho hlasů. Vybere obrazy připomínající dívku převlečenou za chlapce, který není odsud a má černou kůži.

Zapraskání… Všechny signály naráz ztichnou. Cizí černý chlapec. Stovky myšlenek opět začnou pulzovat. Ash si povzdychne. Místní televizní kanál právě vysílá Chaloupku strýčka Toma. Zkusí hledat vzpomínky na černou dívku, která sem přijela a kterou doprovázeli dva bílí dospělí.

Myšlenky jedna po druhé zhasínají. Ash se usměje. Jedna vzpomínka zbývá. Patří asi padesátileté ženě zaměstnané v domově důchodců. Ash společně s ní listuje stránkami Vanity Fair. V zákoutí její mysli právě našel tu správnou myšlenku. Prohlíží si obrazy a nahlas vyslovuje jméno pacienta, za nímž se Maria a Holly přišly podívat: Casey Finch. Oranžový župan.

Ash obrátí kelímek od popcornu vzhůru nohama a vysype si do pusy drobečky. Oznámí svým agentům, že

uprchlíci jsou v Geraldu na břehu Mississippi. Ještě upřesní, že to dítě chce zabít vlastníma rukama. Agenti odejdou ze sálu.

Ash se znovu soustředí. Právě zachytil zvláštní myšlenky pocházející z druhého patra domova důchodců. Radostné pištění holčičky hrající televizní kvíz. Pochopila princip pořadu: poslouchat odpovědi a hledat správné otázky. Až na to, že dívenka si neuvědomila, že hledá otázky ještě předtím, než uvaděč formuluje odpovědi. Ash vstoupí do mysli stařenky, kterou právě probudil dívčin výbuch smíchu.

Pohlédne na dívenku, která poskakuje, tleská a přitom opakuje, že je nejlepší. Je to pravda: po výkřiku „Tý jo, lehký jak facka!“ odpověděla „Kdo je Jason Giambi“ na následující uvaděčovu odpověď: „Absolvent střední školy South Hills v městečku West Covina, kde byl v týmu se svým bratrem Jeremym a kamarády Corym Liddlem a Aaronem Smallem a teď hraje jako první pálkař za Yankees.“ Až na to, že holčička odpověděla ještě dřív, než uvaděč promluvil. Stařenka se otočí k agentce FBI diskutující s Casey Finchem. Potom znovu zaměří pozornost na dívenku, která opět tleská.

„Na takovou malou holčičku si počínáš moc dobře.“

„Děkuju, pani. To je jednoduchý, používám telepatii.“

„Ale i tak. Kolik je ti let?“

„Jedenáct.“

„A jak se jmenuješ?“

„Holly. Holly Amber Hamscombová.“

„Chceš bonbon?“

„Jé, pardon, jmenuju se Keeney. Holly byla moje sestřička, která umřela v bouřce v New Orleans.“

Holly si zakryje rukou ústa. Stařenka se na ni usměje a zatřese pytlíkem bonbonů.

„Dáš si bonbonek, zlatíčko?“

104

„Takže budeme pokračovat, Mosbergu. Už nám nezbývá moc času.“ Stařec stále skrývá tvář v dlaních. Ztěžka dýchá.

„Už jsem vám řekl všechno, co vím.“

„Komu kromě vás poslal profesor Angus kopie spisu?“

„Teď už je to stejně jedno, ne? Jsou všichni mrtví.“

„Všichni ne. Naše služby chrání asi patnáct lidí jako vy.

Kdo další o těch nápisech věděl?“

„O co vám vlastně jde?“

„Snažím se zjistit, kdo jsou Ctihodné a ti chlápkové v bílých pláštích, co je chrání. Myslím, ne, jsem si jistá, že odpověď se skrývá za těma nápisama nalezenýma v jeskynní

svatyni. Kvůli nim přišli o život archeologové z Idaho Falls.

To je poměrně dost náhod, nemyslíte?“

„Ukažte mi jména a já vám povím, jestli mi to něco říká.“

Maria položí na šachovnici list papíru. Stařec roztáhne prsty a dokument si přečte.

„Terence Merrit? Ten blb ještě žije? Na toho se vykašlete, ten nic neví. Stejně nikdy nic nepochopil.“

„Kdo to pochopil?“

Mosberg dojde na konec seznamu a zakryje si rukama oči.

„Jděte za profesorem Ashcroftem. To byla Angusova pravá ruka.“

„Jestli byl jeho pravá ruka, jak to, že ho Nadace neodpravila jako prvního, když Angus zmizel?“

„Kdo?“

„Angus.“

„Ne. Finch. Jmenuju se Casey Finch. Byl jsem zástupce kapitána na lodi Essex.“

„Mosbergu?“

Maria se otočí na Holly. Dívenka si rukama zakrývá ústa. Je úplně bledá. Stařenka vedle ní vypadá, jako by zase usnula. Až na to, že má hlavu nakloněnou na stranu a zbytek těla se sklání v prapodivném úhlu. Maria se znovu otočí k vědci.

„Proboha, Mosbergu, s kým to…“

Poslední slova jí zůstanou viset na rtech. Její pohled se zkříží se starcovým. Hledí na ni s úsměvem a krvácí z nosu.

„Máte babu!“

Maria pozná mladý hluboký hlas vycházející z vědcových úst. Pokusí se vstát, ale Mosbergovy ruce proletí vzduchem a sevřou jí zápěstí.

„Podvodnice jedna! Babu máte vy!“

„Jdi do prdele, dědku!“

Parksová popadne starce za zápěstí a ve vteřině mu je zlomí. Mosbergovo zaúpění probudí ostatní pacienty.

Vypadá to, jako když prská. Má zvrácené oči a s mlaskáním pohybuje čelistmi. Maria pochopí, že požírá vlastní jazyk.

Couvne.

Sestřička sedící u pracovního stolu se chystá vstát a zasáhnout, když vtom jí stařenka sedící vedle ní zabodne nůžky do krku. Sestra si přiloží ruku na krkavici a překvapeně na stařenku vytřeští oči. Proud krve ze sestřina hrdla vystříkne staré Irmě pod bradu. Těsně předtím, než se zhroutí, si sestřička s hrůzou všimne, že Irma si otírá krev, která jí stéká po krku, olizuje si prsty a hlasitě mlaská.

Začne prskat, zatímco ostatní pacienti převracejí stoly a kráčejí směrem k Marie. Z jejich hrdla se ozývá tlumené vrčení. Jejich pohled je nepřítomný stejně jako pohled bezdomovců z New Orleans. Maria vytáhne automatickou pistoli a čtyřikrát rychle za sebou vystřelí na strop. Na vlasy starců se snese déšť omítky. Zaváhají a pak opět vykročí.

Většina z nich svírá v rukou nože na papír nebo velké tužky s ostrou špičkou. Stará Irma vytáhne sestřičce nůžky z krku.

Ostatní jsou vyzbrojeni nerezovými vidličkami. Ten, který vypadá jako jejich vůdce, se zmocní velkého nože, kterým předtím rozkrojili narozeninový dort. Maria pohlédne na Mosberga zhrouceného na šachovnici a namíří zbraň na vůdce. Obtočí prst kolem spouště. V očích starce s nožem rozpoznává svit šílenství. Stejný jako ten, který se blýskal v očích Shelbyho.

„Ashi? Ještě krok, a z bezprostřední blízkosti vám uškvařím mozek.“

Když pacienti uslyší jméno toho, kdo je ovládá, začnou prskat a plivat. Stařec se usměje a odhalí růžové dásně.

„Přece byste nestřílela na chudáka stařečka, zvláštní agentko Mario Parksová.“

Maria sebou trhne, když uslyší Hollyin řev. Starci, kteří před chvílí hltali televizní kvíz, mezitím vstali a teď se dívenku pokoušejí obklíčit. Jedna ze stařenek se zmocní pletací jehlice zapíchnuté v klubíčku sytě rudé vlny a kráčí směrem k dívce zkamenělé hrůzou. Začne Holly škrtit a zvedne jehlici, aby jí vypíchla oči. Holly se rozpláče.

„Střílej, Gardenerová! Střílej!“

V místnosti suše zazní dva výstřely. Stařena padne na kolena. Holly s roztřesenýma nohama vstane. Ostatní ji dál obkličují.

„Není čas na to, abys tu zůstala nehybně stát jako zajíc ve světle reflektorů. Nedívej se na ně. Jen poslouchej můj hlas a utíkej, jak nejrychleji dovedeš.“

Dívka těsně unikne rukám, které se ji snaží zachytit.

Vrhne se Marie do náručí. Agentka znovu zamíří na starce s nožem. Ženiny rty se zkřiví do úsměvu.

„Cos to říkal, Ashi?“

Zdá se, že stařec váhá. V jeho očích se zračí utrpení.

Vypadá to, jako by Mariu prosil, ať nestřílí.

„Polož ten podavač zákusků.“

Překvapený Ash skloní hlavu, aby se přesvědčil, jestli si ten starý hlupák opravdu spletl nástroj. Úder do spánku.

Mariin úder předloktím zasáhl cíl. Těsně předtím, než se stařec zhroutí, se Ash přenese do mysli Irmy, která se vrhne na Parksovou a pokusí se ji ubodat nůžkami. Maria těsně uhne a omráčí ji úderem pažby. Irma se s cukáním zhroutí.

Při pádu se napíchne na nůžky a jejich hrot jí teď trčí ze stehna. Maria zkřiví ústa znechucením, když spatří zvětšující se kaluž krve pod její noční košilí.

S Holly v náručí vyrazí kupředu a glockem míří na blížící se vrásčité tváře. Hledá dalšího nositele. Starci se otočí. Dveře společenské místnosti se otevřou a za nimi se objeví tělnatý černošský ošetřovatel. Nehybně stojí na prahu a nechápe, co se děje. Vtom se jeho pohled zkalí. Brada mu dopadne na hruď a potom pomalu narovná hlavu.

S úsměvem se zadívá na Mariu. Holly zašeptá:

„Panebože, to je troll…“

Ošetřovatel

zkříží

paže.

Stařenky

a stařečkové

uposlechnou jeho tichého rozkazu a chystají se vrhnout na svou kořist, když vtom najednou zvrátí oči. Přestanou prskat. S nesnesitelným mňoukáním nechají své zbraně dopadnout na zem. Maria ucítí, jak místnost začne vyplňovat jakási vibrace. Praská to a vzduch je cítit spáleninou.

„Broučku? To děláš ty?“

„Ne, Mario, přísahám, že tentokrát to nejsem já!“

Ošetřovatel vibraci také zachytil. Zuří. Desítka starců se zhroutí a vyzvrátí krev, zatímco ostatní si rvou vlasy. Holly se přitiskne k Marie a zašeptá: „Gordon. To on nám pomáhá. Dělej, Gardenerová.

Odbouchni toho zatracenýho trolla.“

Maria zakryje Holly oči a zamíří na ošetřovatele jako při střeleckém tréninku.

„Ashi?“

Muž se s překvapeným pohledem plným nenávisti otočí k mladé ženě. Když spatří černou hlaveň glocku, přimhouří oči.

„Zavíráme!“

Dva výstřely těsně po sobě a ošetřovatelova lebka se rozletí na kusy. Maria se protáhne mezi starci a stařenkami, kteří se jeden po druhém hroutí.

„Broučku, to nebyl troll.“

„Jseš si jistá? Mně to tak vážně připadalo.“

Dveře společenské místnosti se zavřou. Maria seběhne po schodišti a dívenku táhne za sebou.

„Můžeš navázat spojení s Gordonem?“

„Jasně. To je hračka.“

„Tak to udělej.“

Holly se soustředí. Z jejích rtů se ozve zakňučení. Otevře oči.

„Co se děje?“

„Teď tvýho miláčka nesmím rušit. Je vzteky bez sebe.“

„Kvůli mně?“

„Ne, kvůli těm zloduchům.“

„Tím myslíš Ashovy muže, co?“

„Jo. Právě přijeli na motorkách. Kolem Gordona je teď pěkný horko. Úplně to tam hoří.“

Maria dojde na recepci. Znovu Holly zakryje oči.

Všimne si staré zdravotní sestry zhroucené na přepážce.

Z očních důlků jí na křídový papír Vanity Fair pomalu vytéká krev. Vypadá jako slzy.

Udýchaná Parksová proběhne chodbou a vyjde ven do oslepující sluneční záře. Na vrcholu schodiště se zarazí. Cítí vibraci horkou jako tlama trouby. Vzduch páchne benzínem, spáleným masem a roztaveným kovem. Teprve se to začíná rozptylovat. Maria s obdivným písknutím přehlédne místo činu. Gordon se zády opírá o impalu. Stojí na kraji velkého kruhu sežehlé trávy a spálené hlíny. V jeho středu leží na řídítkách tucet torz motocyklů. Z vybuchlých nádrží se

uvolnily litry benzínu, který teď spaluje mrtvoly ležící na zemi.

Maria s glockem v natažené ruce dojde ke Gordonovi.

Podívá se na mrtvá těla.

„Gordone, jestli mi tohle provedeš při manželský hádce, je mezi náma konec.“

Walls zvedne hlavu. Je vyčerpaný. Usměje se na Holly a ta se mu vrhne do náručí.

„My jsme zase zabily trolla!“

Dívenka sotva dořekne větu a dá se do pláče. Gordon ji k sobě přitiskne a horkou rukou ji pohladí po vlasech.

„Šsššssš Holly. Šsssssš an lak. Eko sialom. Eko em Holly.“

Dívenka se trochu uvolní, ale nedokáže zadržet slzy.

Ukáže na mrtvoly a zlomeným hlasem odpoví: „Lekek mork, Eko?“

„Aky Holly. Lekek mork.“

X

Odpočet

105

„Způsobilý ke službě, doktore?“

„Pokud trochu omezíte kouření a občas si pár hodin odpočinete, mělo by to být v pořádku.“

Zatímco si jeho osobní lékař balí tlakoměr a stetoskop, zapíná si prezident košili a prohlíží si armádu vysokých státních úředníků a poradců sedících v konferenčním sále.

V této místnosti, která se nachází v suterénu Bílého domu v těsné blízkosti bunkrů, superpočítače přímo napojené na Národní bezpečnostní agenturu nenápadně špehují svět.

Stěny jsou vybaveny rušičkami mikrofonů a mobilních telefonů. S ostatními pracovišti komunikuje pouze jedna zabezpečená linka. Dva mohutní příslušníci námořní

pěchoty čekají za dveřmi na signál tajných služeb, aby prezidenta odvedli nouzovým východem nacházejícím se v zadní části místnosti.

Prezident si poradce prohlíží. Ještě nikdy mu nepřipadali tak bezradní. Navzdory nesouhlasnému pohledu lékaře mu číšník nalije šálek kávy, prezident si ji osladí a zapálí si.

„Můžeme začít, Hollandere.“

Starý generál si nasadí sluchátka s mikrofonem a zašeptá sérii rozkazů. Oči všech přítomných pohlédnou na obrovskou plazmovou obrazovku, na níž se právě objevila pouštní krajina. Kamera zaostřená na helmu vedoucího sekce se přiblíží skále, v níž zeje velká proláklina. Oddíly zvláštních jednotek se noří do otvoru a bílé světlo pohasíná.

Obrazovka se rozdělí na dvacítku obrazů přenášejících to, co vidí jednotlivé oddíly. Uprostřed je větší obrázek jednotky velitele sekce. V mikrofonech zní rozkazy, které šeptá svým mužům. Pod obrazem přenášejícím záběry jeho přenosné kamery bliká jeho jméno: Hax, mladý poručík a čerstvý absolvent West Pointu.

Oddíly právě dorazily k obrněným vratům komplexu Puzzle Palace. Stěny tunelu osvětlují červené záblesky.

Napnou uši a přes metry betonu oddělující je od hrozby uslyší houkání sirén. Ve vteřině, kdy byl na základně v důsledku kontaminace spuštěn poplach, se vstupní hala automaticky uzamkla.

Hax svým mužům naznačí, aby vyšplhali na stěny ke stropu nacházejícímu se ve výšce sedmi metrů. Muži s pomocí maček vylezou nahoru, roztáhnou silnou umělohmotnou plachtu a vojáci na zemi ji s pomocí kompresoru nafouknou, čímž vytvoří neprodyšnou stěnu mezi vstupní halou a východem z tunelu. Když je tato zábrana umístěna, Hax vloží do mezery ve skále plastovou kartu a na klávesnici, která vyjede zpoza obrněné záklopky, vyťuká jedenáctimístný kód. Ozve se cvaknutí. Sirény v dálce utichnou.

Brána vstupní haly se pomalu otevře a Haxova čelní lampa osvítí betonovou rampu, která se mírně svažuje až do prvního podzemního podlaží. Několik nouzových zářivek vrhá přízračné světlo na muže postupující kupředu a zadýchané

pod

tíhou

neprodyšných

kombinéz.

V reproduktorech konferenčního sálu zazní z plynové masky Haxův hlas.

„Jednotka Task One vstoupila do základny. Zatím žádné známky života.“

„Pokračujte, Haxi. Sledujeme vás.“

„Rozkaz, generále.“

Muži se po sobě letmo dívají a udržují si rozestupy.

Těsně před smrtí stihl jeden z vědců pracujících na základně zanechat vzkaz na nouzové lince. Řekl, že se ukryl do velitelského bunkru, poplach se spustil před půlhodinou a personál zůstal uvězněný v nejspodnějších suterénních

podlažích. Pokusil se prý zkratovat ovládací počítač, ale ten mu odpověděl, že na základně byl vyhlášen bakteriologický poplach nejvyššího stupně a že žádné lidské rozhodnutí nemůže tento proces zastavit. Vědec si vyžádal analýzu hrozby. Syntetický hlas mu odpověděl, že došlo k úniku neurotoxické bojové látky, která během několika minut mění chování, útočí na nervové buňky a posléze na celý organismus. Hlas ještě dodal, že látka se šíří větracím potrubím a že bylo nutné uzavřít přívod vzduchu, aby se z komplexu nedostala ven. Najednou sebou vědec trhl.

Z hlubin základny uslyšel série výstřelů ze samopalů. Vojáci pod vlivem látky zešíleli a začali střílet po vědcích, které považovali za špiony.

Vědec pak zanechal poslední vzkaz, v němž přesně popsal to, co viděl na kontrolních monitorech napojených na kamery komplexu.

Vojáci právě dorazili do šestého podzemního podlaží, kam se uchýlila většina vědců. Některým z badatelů, také postižených nákazou, se podařilo zmocnit se zbraní mrtvých vojáků, které nemoc skolila na chodbách. S oteklými tvářemi a rukama stříleli po všem, co se hýbe. Když vědec ukrývající se ve velitelském sále popisoval, co se děje v sedmém podlaží, kde se zabarikádovala čtyřicítka mužů a žen v bílých pláštích, ztišil hlas natolik, že téměř nebyl slyšet. Dřív než počítač stačil vypnout přívod vzduchu, nákaza se rozšířila větracími mřížemi. Vědec říkal, že ti

nešťastníci začali otékat a vrhali se na sebe navzájem ve snaze ostatní pokousat. Náhle se ozvaly tlumené rány dopadající na dveře místnosti, kde se vědec nacházel. Muž zmlkl. Podíval se na obrazovky. Vojáci se snažili zkratovat elektrický obvod, aby se dostali dovnitř. Pak se nemoc začala šířit jeho organismem a jeho hlas se začal měnit.

Rozostřil se mu zrak a zrychleně dýchal. Řekl, že mu zbývá ještě trochu vědomí a že odmítá klesnout tak hluboko jako ti, které v sedmém podzemním podlaží viděl, jak se vzájemně požírají. Potom se zmocnil jedné z pistolí přítomných podle nařízení v bunkru, odjistil ji a střelil si kulku do úst. Záznam pokračoval řevem a výstřely ozývajícími se z různých podzemních pater. Po dvaceti minutách zavládlo na základně ticho.

106

„Haxi, vstupujete do zóny, kde nákaza napáchala nejvíc škod. Buďte opatrní.“

„Přijímám, generále.“

Jednotka dorazí do části základny patřící Nadaci.

Haxova kamera udělá několik statických záběrů mrtvol,

jejichž pokřivené obličeje jako by se v bledém světle zářivek šklebily. Někteří si rozdrásali tváře až do krve, další si zuby vyrvali kusy masa ve snaze spasit se před strašnou bolestí, která jim provrtávala spánky.

Hax a jeho muži postupují dál. Tým lékařů v konferenčním sále Bílého domu pozorně sleduje životní funkce zobrazené pod snímky každého oddílu. Jeden z nich svraští obočí. Ukazatele seržanta Sheparda se několik posledních vteřin mění. Lékař se přepne na poddůstojníkova osobní sluchátka, aby neznepokojil zbytek jednotky.

„Seržante Sheparde, je všechno v pořádku?“

Zapraskání. Z reproduktorů konferenčního sálu zní poddůstojníkův dech. Ztěžka dýchá.

„Sheparde, slyšíte mě? Musíte zpomalit srdeční rytmus.

Spotřebováváte příliš mnoho kyslíku.“

Generál Hollander přistoupí ke konzole a studuje parametry. Shepard má strach. Je to vidět na záběrech přenosné kamery. Kamera zblízka zabírá šklebící se tváře a rychle přeskakuje z jedné na druhou. Hollander se zamračí. Muže pro tuto misi vybral osobně. Samí drsňáci.

Žádní třasořitkové, kteří kvůli pár mrtvolám zpanikaří.

„Sheparde, tady Hollander. Co to vyvádíte?“

„Panebože, všichni ti mrtví. Navzájem se začali požírat.

Někteří ještě mají v ústech kusy masa. Ach bože, když umírali, žvýkali kusy mrtvol.“

„Uklidněte se, Sheparde. Musíte se soustředit na misi.“

„Že se mám uklidnit? Jasně, kámo, já se uklidním.

Jenom si říkám, jakej hnus člověk musí vdechnout, aby se ve chvíli, kdy sám umírá, ještě snažil zakousnout do svýho souseda. Ty tomu věříš, Rede?“

Hollander se otočí k jednomu ze svých poradců, který horečně listuje Shepardovým spisem. Red bylo jméno jeho parťáka, který padl přede dvěma měsíci při infiltrační operaci. Zemřel Shepardovi v náručí. Hollander zvedne zrak k seržantovým parametrům. Jeho srdeční tep právě přesáhl sto úderů za minutu. Jeho tělesná teplota závratně stoupá.

„Sheparde? Red padl. Je mrtvý. Potvrzujete?“

„Jo, kámo, já vím, viděl jsem tě před chvilkou na chodbě. Ale ty bys mě nikdy nesežral, kdybych umřel dřív než ty, že ne? Vzal bys mi odznak, ale nerozpáral bys mi břicho, abys mi sežral vnitřnosti, nebo snad jo?“

„Ne, Shepe, to přece víš.“

„Hele, Rede?“

„Poslouchám tě.“

„Musím z týhle kobky vypadnout.“

„Proč musíš vypadnout, Shepe?“

„Protože to tady páchne mršinama. Panebože, kdybys věděl, jak to tady v tom kanále smrdí!“

Hollander se přepne na osobní sluchátka důstojníka, který jednotce velí.

„Haxi?“

„Generále?“

„Nereagujte na to, co vám teď řeknu. Rozumíte?“

Hollander sleduje Haxovu siluetu vcházející do záběru kamery oddílu, který ho předchází. Důstojník nehne brvou.

Jde dál jako by nic. Jeho gesta však neznatelně zpomalí. Je připravený.

„Shepard ztrácí kontrolu. Jeho parametry závratně stoupají. Proboha, Haxi, neotáčejte se!“

Poručíkova kamera se vrátí do chodby.

„Příznaky?“

„Cítí pachy. Tvrdí, že vzduch páchne mršinou.“

„To znamená, že jeho kombinéza netěsní.“

„Příliš reagujete, Haxi. Zpomalte srdeční rytmus. Dobrá, a teď se otočte, jako byste svým mužům dával rozkaz.

Potřebuji vizuální potvrzení.“

Haxova kamera se otočí. Jednotka se objeví v jeho zorném poli. Vypadají jako skupina kosmonautů prozkoumávající vesmírnou loď plující bezcílně prostorem.

Hax si prohlíží své muže za neprodyšnými štíty. Shepardovy oči se vyděšeně blýskají. Haxova kamera se přiblíží jeho kombinéze. Zaostří. Ve výši kolena má trhlinu. Maličkou trhlinku, z níž uniká proužek zbarveného kyslíku. Pomalu zvedne zrak až ke štítu. Zarazí se. V Shepardově pohledu už není ani stopy po strachu, jen svit vražedného šílenství. Hax sklopí zrak, ale vtom sebou trhne. Uslyší kovový zvuk.

Shepard odjistil tepelný granát. Malá vražedná věcička blýskající se v jeho rukavici. Usměje se. Roztáhne prsty.

Hax stačí jen strčit jednoho ze svých mužů do výklenku a pak už obrazovky v konferenčním sále zaplní kaluž bílého světla.

107

„Haxi, slyšíme se?“

Hollander

si

otře

čelo.

Všechny

monitory

v konferenčním sále zhasly. Křivky životních funkcí členů jednotky se proměnily v rovnou čáru. Prezident tlumeně hovoří se svými poradci. Ticho opět přeruší Hollanderův hlas.

„Slyšíte mě, Haxi?“

Zapraskání. V reproduktorech se ozývají rány. Jako když někdo do něčeho buší dlaní. Další zapraskání, další rány.

Vzdálený hlas.

„Ten zasranej komoušskej krám!“

Všichni poradci zvednou zrak ve chvíli, kdy monitor přenášející záběry Haxovy kamery zabliká a zase se rozsvítí.

Statický záběr na řadu počítačů. Obraz je nejasný. V záběru se objeví důstojníkova ruka v rukavici.

„Haxi?“

Další zapraskání. Haxova kamera se pomalu otočí k tělu zhroucenému na konci místnosti. Desátník Mills. Vypadá omráčeně.

„Millsi, žiješ?“

„Ano, poručíku.“

„A tvoje mašinka?“

Mills poklepe na svou přenosnou kameru. Zvuk kovu a rozbitého skla.

„Mimo provoz.“

„Moje taky.“

„Jak budeme komunikovat s papalášema, poručíku?“

„Pracuju na tom.“

Hax zkontroluje kabely své baterie. Ozve se zvukový signál. Jeho životní funkce znovu naskočí. Rychlý a stabilní puls. Nízký krevní tlak.

„Bílý dome, tady Puzzle Palace. Přeživší z jednotky Task One. Přepínám.“

„Papalášové slyší, Haxi.“

Když poručík uslyší Hollanderovu odpověď, stoupne mu puls.

„Rád vás slyším, generále.“

„Odhad škod?“

„Mills a Hax provozuschopní. Podařilo se nám před explozí schovat do obrněné místnosti. Trochu to s náma hodilo, než se zavřely dveře, ale jsme v pořádku.“

„A vaše kombinézy?“

„Ještě jsme je nestihli zkontrolovat, ale jestli dostaneme záchvat vzteku, dáme vám znamení.“

„Váš lokalizátor je mimo provoz. Jaká je vaše pozice?“

„Podlaží – 6. Místnost počítačového velení.“

Haxův monitor naskočí a poručík otočí hlavu k mrtvole v bílém plášti zhroucené na konzolách. Muž ještě drží v ruce zbraň, s níž si vyhodil lebku do vzduchu.

„Myslím, že jsme našli toho chlápka, kterej nechal poslední zprávu.“

„Dobrá, Haxi. To znamená, že místnost je zamořená a že musíte nejdřív aktivovat hlavní počítač, aby nákazu neutralizoval. Potřebuju zjistit, co je to za svinstvo a kdo to vypustil.“

„Přijímám. Uhni, Millsi.“

Hax odstrčí mrtvolu vědce a posadí se k hlavní konzole.

Jeho prsty v rukavicích neobratně běhají po klávesnici.

Najde poslední poplašná hlášení. Puls mu okamžitě vyskočí.

„Co se děje, Haxi?“

„Potvrzuju, že jde o neurotoxickou látku třídy Hydra.“

Generál se otočí k lékařům, kteří studují své monitory.

Jeden z nich pošle odpověď na Hollanderův počítač.

„Haxi?“

„Generále?“

„Protilátkou na Hydru je kmen 8, jméno kódu Argonaut.“

„Dal bych přednost vitamínu K.“

„Proč?“

„Protože protilátky měl u sebe Shepard.“

„Dobrá. Zůstaňte na lince.“

Hollander si na své obrazovce přečte odpověď odborníků. Podívá se na ně a přitom si přiloží ukazováček na spánek. Lékaři bezmocně pokrčí rameny. Hollander si odkašle.

„Dobrá, Haxi, uděláme to jinak. Hydra je aerobní neurotoxická látka, která pro přežití potřebuje kyslík. Takže nařídíte počítači, aby vytvořil vakuum.“

„A co my?“

„Vaše zásoby vzduchu jsou téměř vyčerpané. Pokud máte nějaký lepší nápad, sem s ním.“

Hax se ani nenamáhá s odpovědí, aktivuje hlavní počítač a přikáže

mu

zbavit

všechna

podlaží

kyslíku.

V reproduktorech se ozve Cassandřin syntetický hlas: „Scannery v podlaží –6 zaznamenaly dva programující organismy.“

„Já vím, to jsme my. Přežil ještě někdo?“

„Ne, ale recyklace zabije organismy, které scannery zaznamenaly v podlaží –6.“

„To je nám jasné.“

„Nemohu spustit proces, který by ohrozil život programujících organismů.“

Hax zadá kód obsahující několik číslic a písmen, aby program přinutil rozkaz vykonat. Znovu se ozve Cassandřin hlas:

„Kód nejvyšší nouze je správný. Přítomné organismy jsou vyhodnoceny jako druhotné. Neutralizace začíná.“

Červená světla blikají čím dál rychleji a z mříží klimatizace uniká studený bílý plyn. Hax instinktivně zadrží dech. Ví, že Cassandra do všech prostor základny uvolňuje zásoby vodíku. Plyn se váže na molekuly vody a na zemi se začínají tvořit kaluže. Vypadá to, jako by na kombinézy vojáků pršelo. Cassandřin hlas: „Kritický poplach. Hladina kyslíku klesla pod třicet procent.“

„Haxi?“

„Generále?“

„Nezapomeňte dýchat. To platí i pro Millse.“

„Ano, pane.“

Lékaři sledují parametry vojáků, které klesají s tím, jak se jejich dech stabilizuje. Jejich zásoby dosahují jedenácti procent. Příliš stresu. Hollander zakryje mikrofon rukou a otočí se k jednomu z lékařů.

„Za jak dlouho se základna naplní?“

„Pod tlakem za jedenáct minut.“

„A když to urychlíme tím, že odsajeme vzduch zvenčí?“

„Moje odpověď s tímto parametrem již počítá.“

Z reproduktorů opět zazní Cassandřin hlas.

„Hladina kyslíku klesla pod dvě procenta.“

Hollander zvedne zrak k monitorům. Vojáci mají promočené kombinézy. Generál sundá ruku z mikrofonu.

„Haxi, ten neurotoxický jed jsme vyřešili, ale máme málo zásob. Uzavřete podlaží 6 až 8 a nařiďte v této oblasti prioritní zásobení kyslíkem. Zbytek zaplníme později.“

„Rozkaz, generále.“

Haxovy prsty chvíli běhají po klávesnici. Přívod vodíku se zastaví a okamžitě jej nahradí syčení stlačeného kyslíku.

Poručík sleduje pomalu stoupající kurzor. Dál zkoumá poplašná hlášení, která systém vydal v okamžiku kontaminace. Podle detektorů byl kmen uvolněn časovacím spouštěčem umístěným v potrubí klimatizace v osmém podlaží, kde se nachází osobní laboratoř Burgha Kassama.

„Hlavní počítači?“

„Ano?“

„Nachází se Kassam mezi mrtvolami?“

„Ne. Tento organismus opustil základnu dvě hodiny a sedm minut před začátkem kontaminace.“

Haxova kamera zaměří kurzor, který právě vystoupal do zelené zóny. Hax si sundá přilbu a z plných plic se nadechne ledového vzduchu. Mills ho okamžitě napodobí.

„Generále, postoupíme do posledních podlaží. Budu vás kontaktovat, jakmile budeme mít zónu pod kontrolou.“

„Přijímám, Haxi. Budeme vás sledovat na monitorech.“

Hollander sleduje své muže odcházející z kontrolní místnosti. Hax se ani nepodívá po tom, co zbývá z jeho jednotky. Oba muži sestoupí do sedmého podzemního podlaží a projdou laboratořemi Nadace. Haxova kamera zaměří rozbité monitory a převrácené skříně. Klece plné mrtvých krys a hromady papírů poházené po mokré zemi.

Kolem obrovských popraskaných lahví, z nichž unikla hustá tekutina, kterou obsahovaly, leží tucet mrtvol. Hax se zastaví a udělá statický záběr kabelů, které lahve spojovaly s řadou monitorů roztříštěných napadrť.

„Našli jsme proteinové počítače Nadace. Jsou nefunkční.“

Poručík si všimne jedné nepoškozené obrazovky a přeběhne prsty po klávesnici.

„To je zvláštní…“

„Co?“

„Zdá se, že někdo vymazal centrální paměť. Jako kdyby někdo před začátkem kontaminace odstranil všechny údaje.“

„Pokračujte v průzkumu.“

„Rozkaz.“

Hax a Mills se vydají po posledním kovovém schodišti.

Dorazí k pancéřovým vratům, které stráží Kassamovu soukromou laboratoř. Žádná klika, jen vážící plošina přede dveřmi.

„Zařízení pro morfologickou detekci.“

„Když technologie zklamou, musí se člověk vrátit k základům.“

Hax sleduje desátníka, který na hlavní body dveří klade nálože semtexu. Hollanderův hlas: „To je ale pitomý nápad, Millsi.“

„Díky, generále.“

Zatímco se na obrazovkách vojáci uchylují do úkrytu, jeden z poradců sebere štos faxů a nakloní se k prezidentově uchu. Prezident mu na oplátku zašeptá několik rozkazů.

Poradce pokývá hlavou a zvedne jinou linku. Prezident si pročítá faxy a dělá si poznámky. Potom zvedne oči k monitorům ve chvíli, kdy v reproduktorech zaduní výbuch.

Déšť sutin. Hax a Mills vstanou. Vstoupí do rozlehlé obdélníkové místnosti, v níž stojí v řadách desítky proteinových počítačů, na jejichž obrazovkách přebíhají barevné arabesky. Tiskárny umístěné vedle karaf s mezibuněčnou tekutinou plivou kilometry soupisů, které se kupí na zemi. Hax a Mills postupují mezi řadami počítačů.

„Haxi?“

„Generále?“

„Mí odborníci vás žádají, abyste šel k monitoru číslo 12.“

Hax se zastaví před obrovskou plazmovou obrazovkou, na níž defilují miliardy sekvencí.

„Vypadá to jako řady kombinací, generále, jako by se ten krám snažil dešifrovat nějaký tajný kód.“

„Ne, je to něco jiného. Můžete udělat zoom a poslat nám ty záběry zpomaleně?“

Hax uposlechne rozkaz. Sekvence začnou defilovat na monitorech konferenčního sálu pomaleji. Prsty specialistů přebíhají po klávesnicích. Prezident si povzdychne: „Tak co?“

Jeden z vědců v bílém plášti si odkašle.

„Jsou to kvaternární kódy, pane.“

„Mluvte na mě, jako bych byl úplný idiot, buďte tak hodný.“

„Jediné kódování tohoto typu je genetické kódování. To, co před námi defiluje, jsou nesmírně početné a nezvykle složité kódy.“

„Chcete snad říct, že se Kassamovi podařilo dekódovat DNA mumie?“

„Vzhledem k příznakům zrychleného stárnutí, které postihují oběti, se dokonce můžeme domnívat, že ji využil k naprogramování svého vlastního viru.“

Prezident naznačí, ať vypnou monitory.

„Pánové,

zapomínáme

na

Massachusettský

technologický institut. Okamžitě nechám na základnu Puzzle Palace převézt ty nejlepší vědce a virus. Otázka: za jak dlouho mi ty kódy můžete dešifrovat?“

„Minimálně za čtyři dny.“

Prezident se podívá na bílý plášť, který mu tuto odpověď předhodil. Obrátí se na Ackermanna:

„Nějaké další případy nákazy u nás?“

„Celkem šest, pane.“

„Které oblasti jsou zasaženy?“

„Las Vegas, New York a Chicago. Poslední případ se momentálně analyzuje v Seattlu. Odpověď dostaneme během několika minut.“

Prezident sáhne po haldě opoznámkovaných faxů a obrátí se na odborníky:

„Tyto zprávy pocházejí od třicítky našich velvyslanců po celém světě. Nákaza už se rozšířila do Evropy i Asie. Dosud jsme na následky zrychleného stárnutí zaznamenali kolem čtyřiceti případů úmrtí. K většině z nich došlo na letištích, v kancelářských budovách a na ulici. Nedokážeme už dlouho zadržovat paniku. Opakuji proto svou otázku: kolik potřebujete času?“

Vědci se několik minut tiše radí a pak se bílý plášť opět otočí k prezidentovi.

„Pokud se omezíme na hledání genetického kódu v DNA mumie, pak vzhledem k tomu, že sekvencování už začalo, ne víc než šest hodin. K tomu je třeba přidat rozbor krve obětí, abychom zjistili, jakým způsobem virus na organismus útočí.“

„Kolik?“

„Čtyřicet osm hodin. Za kratší dobu je to nemožné.“

„Máte na to čtyřicet hodin.“

108

Nejvyšší vládní představitelé odešli z konferenčního sálu a přesunuli se do krizové místnosti. Crossman jde za nimi, když vtom mu začne vibrovat telefon. Na displeji svítí číslo Stanleyho Emmersona, náměstka ředitele FBI.

„Ahoj, Stane. Co se děje?“

„Volám z Quantica. Máme tady další várku shořelých mrtvol. Stejnej scénář jako na letišti v Jacksonu. Stalo se to v Geraldu ve státě Mississippi. Jedna z našich jednotek je na místě. Nezavěšuj, pošlu ti první snímky.“

Zvukový signál. Crossman si prohlédne fotografie. Park rozlehlého sídla, schodiště, kruh spálené trávy, hořící motocykly a devět ležících mrtvol. Šéf FBI zatne zuby.

„To je všechno?“

„Ne. Ten barák, kde se to stalo, je specializovanej domov důchodců. Kromě staroušků, kteří vypadají, že přišli o rozum, našel náš tým uvnitř dalších šest mrtvol: tři pacienty a tři členy zdravotnickýho personálu. Jeden ze starců byl na seznamu protokolu ochrany svědků. Posílám ti záběry z bezpečnostní kamery. To, co uvidíš, proběhlo ve společenský místnosti hodinu před příjezdem našich mužů.“

Další zvukový signál. Spustí se video zabírající rozhovor Parksové se starcem v oranžovém županu. Pohyb v místnosti. Maria vstane a vytáhne zbraň. První výstřel.

A ještě jeden. Stařenka padá na kolena. Crossman zastaví video na jednom obrazu. Parksová drží v náručí dívenku a zbraní míří na ošetřovatele. Muž není ozbrojen a nevypadá nijak nebezpečně. Maria na něj bez varování dvakrát za sebou vystřelí. Ošetřovatel se zhroutí. Crossman přiblíží tvář dívky, kterou k sobě Maria tiskne. Vrátí se k rozhovoru.

„Co dál?“

„Na dalším videu, těsně před tím krveprolitím, ukazuje Parksová našemu svědkovi dokument. Oficiální seznam s razítkem FBI. Můžeš mi k tomu něco říct?“

„Co to má být? Nějakej výslech?“

„Stuarte, nejsem jenom tvůj náměstek, ale taky tvůj kamarád. Vím, žes po Jacksonu odjel do New Orleans. Taky vím, že jsi s Parksovou mluvil a předals jí nějakej dokument.

Takže se znova zeptám: co to bylo za seznam?“

„Byl to seznam vědců Nadace, který od 80. let chráníme.

Má to přímou souvislost s vyšetřováním, který vede.“

„Dobrá. Jak si vysvětluješ to, co se stalo?“

„Nedokážu to vysvětlit.“

„Chceš po Marie vyhlásit celostátní pátrání?“

„Ne, nebudeme to vynášet ven. Chci, aby ji naše týmy co nejrychleji lokalizovaly. Jakmile ji najdete, nic nedělejte a zavolejte mi. Taky potřebuju vědět, co je zač to dítě, který drží v náručí. Chci přijít na to, jak spolu souvisí ta holka a ty spálený mrtvoly.“

„Chceš říct ta holka a ta kontaminace?“

„To je stejně všechno propletený. Máme hrozně málo času. Prezident brzo vyhlásí celostátní poplach a hrozí, že ztratíme její stopu.“

„A co

uděláme

s ostatníma

vědcema

Nadace?

Přemístíme je?“

„V žádným případě. Posílíme jejich tělesnou stráž a počkáme, až se objeví Parksová.“

„Dobře.“

„Hele a Stane…“

„No?“

„Řekni jim, ať nedělaj blbosti.“

„Neboj. Maria je jedna z našich nejlepších agentek a naši chlapi ji žerou. Mně samotnýmu je nanic z toho, že ji takhle pronásledujeme jako nějaký prašivý zvíře.“

„Nemyslel jsem jen tohle.“

„Poslouchám.“

„Posledně měla Parksová obzvlášť těžkou misi a myslím, že může být nebezpečná.“

„Až tak, že by vystřelila na kolegu?“

„Nevím. Ta malá holka mi dělá vrásky. Mám pocit, že Maria opakuje svoji vlastní historii a že se ji bude snažit ochránit až do konce.“

„Dobře. Upozorním na to svoje jednotky v terénu. Ještě nevím, co jim řeknu, ale něco vymyslím.“

„O tom nepochybuju.“

„Stuarte?“

„No?“

„Je mi to líto.“

„Mně taky, Stane.“

Crossman ukončí hovor a znovu se podívá na Mariinu tvář v okamžiku, kdy střílí na ošetřovatele. Zkoumá plamínek nenávistné radosti, který jí plápolá v očích. Ten svit zná. Než odejde do místnosti, kde se koná krizová schůze, vytočí agentčino číslo. Jedno zvonění. Druhé. Hlas.

„No?“

„Mario? Tady Crossman. Máš se?“

„Jo.“

„Naše jednotky jsou v Geraldu. Sbíraj kousky staroušků, který jsi přilepila na tapetu.“

„Vážně?“

„Takhle to nemůže jít dál. Musíš se vzdát a musíme si o tom spolu promluvit. Souhlasíš?“

„Jo, jo.“

109

Maria upřeně hledí na cestu rýsující se ve světle reflektorů.

Crossmanův hlas ve sluchátku téměř neslyší.

„Mario, já vím, že ti není dobře a jsi na mě strašně naštvaná. Dokonce si myslím, že máš výborný důvody pro to, abys mě nenáviděla. Ale rád bych, abys pochopila, že potřebuješ pomoc a že musíš teď hned přestat, nebo bude pozdě. Jinak tě budou muset zabít, Mario. Dřív nebo pozdějc se tě pokusí zastavit, a jelikož ty se nevzdáš, budou tě muset zabít. Tohle chceš?“

„Jo.“

„Poslouchej, broučku.“

Marie se zrychlí dech. Hryzne se do ruky, aby zadusila vzlyky stoupající jejím hrdlem.

„Neříkej mi broučku, hajzle! Přísně ti zakazuju říkat mi broučku, jasný?“

„Mario…“

Maria otevře okénko. Vyhodí mobil ven a vítr jí nadzvedne vlasy. V dálce se ozve rána. Dlaní si otře slzy a pohlédne do zpětného zrcátka. Holly v jejím náručí, Gordon spí vzadu. Maria se rozpláče ještě víc. Nechá slzy téct, aby ze sebe to napětí dostala. Vzpomene si na jednu scénu z dětství. Těsně po smrti Parksových ji Crossman čekal před vjezdem do Milwaukee Drive. Vyskočila z šerifova auta a vrhla se mu do náručí. Krásně voněl po vetiveru a tabáku. Dlouho mu plakala na rameni, zatímco ji neobratně kolébal a opakoval: „No tak, broučku, to zvládneme. Slibuju ti, že to zvládneme.“

Crossman ji miloval. Vždycky ji miloval. A teď, když se jí to konečně pokoušel říct, bylo příliš pozdě.

Maria se přinutí soustředit na řízení. Už čtyři hodiny jede po cestách vysypaných štěrkem podél Mississippi. Tlumiče skřípou, když automobil projíždí nesčetnými výmoly. Maria je nyní šťastnou majitelkou starého buicku Skylark, jehož nárazníky drží jen díky provazům omotaným kolem masky chladiče.

Po masakru v domově důchodců odjeli z Geraldu, po chvíli jízdy zastavili a starou impalu odtlačili do rybníka s břehy zarostlými trním a mlázím. Holly se pořád tiskla k Marie a Walls sledoval, jak starý automobil mizí v kaši plné bublinek a bahna. Potom šli mlčky až k opuštěné stodole.

„Támhle.“

„Co támhle?“

Maria zvedla ruku a ukázala Wallsovi stopy pneumatik na cestě, které končily před stodolou. Jedním úderem hlavně rozbila visací zámek a oddálila dřevěná křídla vrat, která se s vrzáním otevřela. Uvnitř byla cítit sláma. Maria sundala plachtu a odhalila starý buick, jehož kapota byla ještě vlhká.

S pomocí kabelů nastartovala, a zatímco Walls držel Holly v náručí na zadním sedadle, vyrazila Maria v mračnu prachu směrem na západ.

Parksová vyhodí cigaretu z okna a pokradmu se ve zpětném zrcátku podívá na Hollyin obličej. Dívenka má ve

světle stropní lampičky protáhlé rysy Otevře oči a upře pohled do tmy. Mariu přepadne smutek. Před dvěma hodinami zastavili v opuštěném motorestu, objednali si hamburgery a mléčné koktejly a mlčky se najedli. Maria sledovala, jak si Holly pohrává s hranolkem a pak brčkem nasává vanilkový koktejl. Potom se dívenka opět přitiskla Wallsovi na rameno a ten se na Parksovou rozpačitě usmál.

Maria natáhne ruku ke stropní lampičce. Chtěla by, aby Holly usnula a Gordon se vzbudil. Zašeptá: „Všechno v pořádku, broučku?“

Holly neodpovídá. Už má zase zavřené oči. Poslouchá něco, co jí Gordon v duchu šeptá. Ani on nespí. Jejich srdce teď bijí téměř ve stejném rytmu.

Začalo to po motorestu, když se snášela noc a Maria s pomocí velkých zajížděk uháněla na sever. Gordon jí poradil, jakou trasou se má vydat, aby se dostali ke Svatyni na břehu Otce vod. Potom zavřel oči a kolébal Holly.

Dívence nebylo dobře. Nebyla jen smutná nebo vyděšená.

Navzdory Neeřinu talismanu se měnila, stárla a vybíjela se jako baterka. Což znamenalo, že moc každou chvíli zemře a že si musejí pospíšit, aby ta, jež umírala ve Svatyni pramene, nezhasla také.

Walls se soustředil a zachytil v dívčině organismu první nádory. Byly to teprve nepatrné uzlíky, ale rostly. A hlavně, Holly to vzdávala. Během posledních dnů, od chvíle, kdy uvízla v Domu, kde sledovala stoupající hladinu vod

a poslouchala řev žen, které dav ve tmě znásilňoval, se přinutila nemyslet na to, čím byla dřív – těsně předtím, než zmizela svým rodičům v obchodním centru v New Orleans.

Nejraději by bývala zemřela s nimi. Teď chtěla zemřít. Od Geraldu byla vždycky chvíli ztuhlá, pak se najednou uvolnila a rozplakala. Když Gordon ucítil, že se její srdeční tep zrychluje, pochopil, že se pokouší zadržet dech a zemřít.

Nejdřív nafukovala plíce a zadržovala dech, až ucítila v ústech kovovou chuť krve. Pak ale zjistila, že to nestačí, a tak vyprázdnila všechen vzduch a zatnula pěsti, aby si dodala odvahu. Když Maria vyhodila mobil z auta, Walls položil dívence prsty na ruku a pošeptal jí, ať toho nechá.

Neposlechla ho. Byla v jeho náručí celá napjatá. Zrak už se jí rozostřoval. Byla rozhodnutá dotáhnout to do konce.

Walls jí proto poslal jemný signál a sladil údery svého srdce s jejími. Potom pomalu zpomaloval rytmus, aby je přivedl k normálu.

Maria zhasne stropní lampičku. Holly otevře ústa a nadechne se. Zuří. Zašeptá Wallsovi do ucha: „Dej mi pokoj, ty jeden mutante! Nemáš právo mi v tom bránit!“

„Nemůžu tě nechat to udělat, broučku.“

„Neříkej mi tak. To smí jenom Maria.“

„Můžu se tě aspoň na něco zeptat?“

„A když nebudu chtít, nemusím odpovědět?“

„Jo.“

„Tak dobře.“

„Proč chceš umřít?“

„Já nechci umřít, chci udělat to, co dělaj mravenci. Když třeba spadnou do pasti a vědí, že se nedostanou ven.“

„Co dělají?“

„Zastaví tlukot srdce. Stačí, aby se rozhodli, a ono přestane. Jenže mně…“

„Šššš, Holly, šššš, jsem tady…“

„Jenže mně to nejde. Vždycky když zadržím dech, moje srdce zrychlí.“

„To je tím, že nejsi mravenec.“

„Jo, já vím. Jsem zrůda.“

„Ne, miláčku, ty nejsi zrůda.“

„Jojo, Ash to říkal. Jsem ošklivá zlobivá holka, která už ani neví, jak se jmenoval její tatínek. Někdy mám pocit, že jeho příjmení začínalo na L nebo M, ale dál už nevím.“

„Nejsi zrůda ani zlobivá holka. Jsi něco jiného. Slyšíš mě?“

Dívenka zase začne zadržovat dech. Po tvářích jí tečou velké slzy. Walls se soustředí, aby pomalu ovládl její tep a přinutil ji dýchat. Holly znovu otevře ústa jako ryba.

Zaryje Wallsovi nehty do předloktí a ten se hryzne do rtů, aby nevykřikl.

„Holly, to bolí.“

„Štveš mě!“

„Miláčku, chceš vědět, kdo opravdu jsi?“

„Ne. Chci, abys mě proměnil v mravence.“

„To nejde.“

Holly pohladí Gordona po tváři. Potichu ho prosí: „Proč ne, strejdo Gordone? Proč by to nešlo? Prosím, prosím. Vezmeš mě do ruky, já zpomalím svoje srdce a pak…“

„Holly…“

„Stejně musíš dělat, co ti řeknu! Jseš jenom blbej Strážce a já Ctihodná. Takže když tě poprosím, abys ze mě udělal mravence, poslechni, nebo to řeknu Chesterovi a ten ti uškvaří mozek.“

„Můžu ti říct, kdo opravdu jsi.“

„Kdo jsem, strejdo Gordone?“

„Jsi úžasná holčička, která je celá pryč z toho, co se jí stalo.“

„Nepotřebuju, abys mě utěšoval, ale abych to pochopila.“

„Tak zavři oči a uvolni se. Musíš mi to dovolit. Nesmíš mít strach.“

„Bude to něco hnusnýho jako v televizi? Jestli jo, tak tě varuju, táta mě naučil kopat hajzly, co říkaj holčičkám, aby si k nim sedly do auta.“

Walls se ve tmě usměje.

„Nic takového, broučku.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

„Bude to bolet?“

„Ne, ale možná ti to nažene strach. Proto mi musíš důvěřovat. Budeme se oba soustředit a sejdeme se jinde.“

„Jinde? A co Maria?“

„Neboj, naše těla zůstanou v autě. Bude si myslet, že spíme, ale my budeme někde jinde.“

„A vrátíme se?“

„Jasně. Je to jako svézt se na kolotoči. Zmizíme a zase se vrátíme.“

„Strejdo Gordone, já tě zbožňuju, ale není to tak jednoduchý. Přece nestačí zavřít oči a vzletět jako ve spidermanovi, ne?“

„Stačí.“

„A to je celý?“

„Ne. Taky si musíš vzít ten přívěsek, který jsem ti dal, a musíš ho pevně svírat v ruce.“

„To je hustý, to zvládnu. A pak?“

„Pak zavřeš oči a budeš se se mnou soustředit.“

„A až je otevřu, budu jinde a pochopím, kdo opravdu jsem, že jo?“

„Jo.“

„Tý jo, to mi kámošky nikdy neuvěří. Stejně si na ně nepamatuju…“

Walls Holly něžně osuší slzy Dívka sevře přívěsek a ten v její ruce začne slabě svítit.

„Jik say?“

„Jik say, Eko.“

Holly zavře oči. V její hrudi začne kromě jejího bít ještě jedno srdce. Zpočátku nepatrné údery, které postupně sílí, zatímco její vlastní srdce zpomaluje, až se nakonec úplně zastaví. Pohyby a zvuky automobilu se vzdálí. Vesmír zaplní Ekův dech. Holly se soustředí. Má pocit, že se její nohy a ruce prodlužují, stehna rozšiřují a hruď roste. Vůně kůže a pach tabáku naplňující vozidlo vystřídal odér vlhké hlíny a čistého vzduchu. Mladá žena, v niž se Holly proměňuje, je velice mocná. Holly pocítí špetku žárlivosti.

Eko ji miluje.

Dívka spatří milence v objetí pod kožešinami uprostřed rozlehlého lesa a zašklebí se. Leží poblíž ohně, který slabě ozařuje nízké větve. Holly se hryzne do rtů. V dívčině mysli si právě přečetla další obrazy Vzpomínky na vlky a krev.

Déšť, vítr, pach trní a vlhké zeminy Dívenčino vědomí splývá s vědomím mladé ženy. Cítí, jak Ekovo srdce pod její rukou zrychluje. Právě se znovu setkal s tou, kterou miluje.

Společně vzpomínají na to, co se stalo před mnoha staletími, když unikli šelmám v lese jménem Kaírn.

110

Neera sedí se zkříženýma nohama ve skrytu obrovských ostružiníků, které pokrývají úpatí pahorku svatyně. Do nedohledna se ve svitu měsíce vlní velké pláně. Loukou se jako proláklina táhne široký pruh slehlé trávy. Tudy přišla Neera s Ekem a ostatními lovci své tělesné stráže. Stejně jako oni smísili své kroky a pachy se stádem bizonů, které tuto trávu na pláni prošlapalo. Poslední den a poslední noc na útěku šli shrbeni touto cestou, až v dálce spatřili skalnaté úpatí pahorku svatyně. Kůže Matky Země. Jen tak se mohli přiblížit, aniž by byli spatřeni.

Neera zvedne oči a pohlédne skrz trnité větve na oblohu.

Svítání je blízko. Žena to cítí podle vlhké země pod dlaněmi a bzukotu hmyzu v trávě.

Poznává to také podle toho, že jí kručí v břiše. Za poslední čtyři dny snědla jen hrst kyselých bobulí a rozžvýkala pár kořenů zemité chuti. Předešlého večera se napila několika doušků z potoka. Voda byla tak ledová, že Neera musela prolomit vrstvičku ledu, která hladinu pokrývala. Voda Matky Země. Lovci klanu se ve tmě snadno orientovali: když bylo nebe jasné, řídili se podle hvězd, a když bylo zatažené, pili vodu z potoků. Ale teď, když Neera a její stráž dorazily do Svatyně, jako by pachy vyplňující travnatou proláklinu vyprchaly. Sednou

a vychládají jako pachy kůže zanechané bosýma nohama na oblázcích. Agonie Matky Země.

S rukama položenýma na zemi vnímá Neera vibrace.

Stalo se něco ještě vážnějšího než vzpoura hmyzu nebo masakr jejího kmene. Cosi hluboce narušilo moc Gaii. Zdá se, že všechny síly Matky Země zemdlévají. Neera cítí, jak jí protékají mezi prsty jako tenké potůčky vody. Přicházejí odevšad, klikatí se v trávě, cestují pod zemí i vzduchem.

Miliony drobných vibrací stoupají po svazích pahorku svatyně.

Neera se se zavřenýma očima zaměří na vlny, které jí probíhají pod prsty. Zachycuje útržky obrazů, krvavě rudé skvrny, poražené stromy, kalné potoky, vodní toky plné mechu a řeky unášející zvířecí mršiny i lidské mrtvoly.

Daleko na západě zahlédne hustou mlhu černou jako inkoust, která se valí po pláni a požírá vše, co jí přijde do cesty. Konečně pochopí, proč byl les Kaírn tak opuštěný a tichý. Velká nicota. Požírač hmoty. Nepřítel. Této popelavé mlze se zbytky moci Gaii pokoušejí uniknout, když se klikatě plazí k pahorku svatyně.

Neera otočí své vědomí směrem, odkud hrozba přichází.

Stalo se to na druhém konci velkých plání, v horách pokrytých zmrzlou vodou. Tam, kde je taková zima, že jen držitelky moci Matky Země tam mohou přežít. Další Svatyně, nacházející se ve velké hoře Inmach a patřící Ctihodným matkám. Ty chrání sedm měsíčních kmenů, jsou

strážkyněmi moci Gaii. Sešly se tam kvůli přenosu moci a Nepřítel je vystopoval.

Neera se pokouší dát dohromady vibrace, které cítí, dát jim určitou soudržnost. V její mysli se vynořují další obrazy.

Vidí Svatyni nacházející se v nedosažitelných výšinách velké hory Inmach a těžký žulový stůl, kolem nějž se Ctihodné rozesadily. Všechny sedí se shrbenými zády a vrásčité tváře skrývají pod kápí. Za nimi stojí Aikanky sedmi měsíčních kmenů. Ctihodné zemřou, aby se narodily lépe. Cyklus se opakuje každých čtyři sta let.

Poslední vibrace slábnou. Obrazy, které obsahují, jsou čím dál rozmazanější. Neera ve vizi spatří starou Alyu Kamennou kůži, Ctihodnou matku svého kmene. Když její pohled padne na Aikanku stojící za důstojnou ženou, zatne pěsti. Melia, věštkyně o čtyři roky starší než ona sama. Je krásná, ale ne tolik jako Neera. Na sobě má hřejivý burnus, který ji chrání před drsnými větry Inmachu. Je vysoká a štíhlá, ale ať udělá cokoli, nikdy nebude tak mocná jako Neera.

Vize skončí. Neera si dýchne do dlaní, aby se zahřála, a sleduje páru stoupající ledovým vzduchem a rozplývající se v mlze. Svítání pomalu vykresluje obrysy krajiny, nad níž se jako poklop stahují mraky. Neera hledí na jezero s temnými vodami ležící na okraji pahorku svatyně. Zde pramení Meka Teka. Otec vod. Nejprve potůček, pak říčka

a nakonec veletok. Zde začíná svou pomalou plavbu po Matce Zemi, zde všechno začíná a všechno končí.

Vysoko na nebi se ozve výkřik. Neera skloní hlavu pod trnitými keři. Lovci dřepící vedle ní sledují skupinu supů poletujících nad jezerem. Služebníci Nepřítele, kteří svým ostřížím zrakem prohledávají houští a skaliska a pátrají po přeživších z Měsíce. Neeřina mysl se vznese nad houští a vysokou trávu a na okraji obzoru je dožene. Cítí, jak jejich peřím vane mrazivý vítr. Svaly křídel se pod jejich tenkou tvrdou kůží napínají k prasknutí. Neera ví, že velcí supi jsou krutí a inteligentní ptáci a že v jejich mysli nemůže zůstat dlouho. Přehlédne pláň a klikatý tok Otce vod. Prohledá břehy a křoví. V dálce se rýsuje černá čára lesa, kde jen těsně unikli vlkům. Pak se řeka stočí na východ a zamíří k dalekému moři, aby do něj vylila své bahnité vody.

Neera v supově těle napne svaly a nabere výšku.

Doširoka otevře oči, aby prohlédla mrazivou mlhu obklopující zemi. Ze břehů, na nichž její lid žil celá staletí, se zvedají černé výpary. Neera vydá dlouhý výkřik bolesti a nenávisti, který zazní v supově hrdle. Teď už ví, že všech sedm kmenů měsíčního rodu bylo vyhlazeno. Všude, kam oko mrchožrouta pohlédne, vidí jen dalekou linii černé mlhy, která postupuje velkými pláněmi. Nepřítel hledá Alyu Kamennou kůži, jedinou Ctihodnou, která masakru unikla.

Uchýlila se do jeskyně na vrcholu pahorku svatyně. Je raněná a nesmírně stará. Tlukot jejího srdce už se

zpomaluje. Proto byly vibrace šířící se pod Neeřinými dlaněmi Matkou Zemí tak slabé. Vibrace se snaží dostat ke staré Alye, ale vnitřní oheň, který je přitahuje, pomalu vyhasíná. Pokud poslední Ctihodná zemře dřív, než stačí přenést svou moc, pak společně s ní navždy zmizí samotná substance Gaii.

Neeřina mysl opustí mrchožrouta a jako blesk přeletí po třpytivých vodách Otce vod. Příkop ve vysoké trávě, pahorek svatyně, trní…

Neera ucítí na rameni Ekovu ruku a nadechne se mrazivého vzduchu. Pálí ji v krku a sestupuje do plic. Měl by být cítit rašelinou a kůrou stromů. Ranními vůněmi. Ať se ale Neera nadechuje sebevíc, necítí nic. Ani skálu, led nebo vodu. Otevře oči. Už nesmí ztratit ani vteřinu.

111

Neera se schoulí Ekovi do náručí. Leží mu na klíně jako dítě. Potichu hokonejší. Potřebuje, aby ji chránil a podepřel.

Fyzicky už se na vrchol pahorku dostat nedokáže. Pod Otcovým světlem je to příliš nebezpečné a ve skrytu temnoty nemyslitelné.

Neera sevře v prstech přívěsek z perly jantaru. Klenot v její dlani zvláštně svítí. Chladné pulzující světlo, chvíli slabé, chvíli silné.

Neera se soustředí. Stačí přitlačit, ne moc, aby nevytvořila vlny na hladině moci. Vlny Nepřítel zachytí nejsnáze.

A je to. Neera cítí, jak její mysl uniká jako vzdech ze rtů.

Stoupá a cítí na kůži lovcovy teplé uklidňující ruce a současně sleduje, jak se její vlastní tělo vzdaluje, jako kdyby umírala.

Neeřina substance pronikne do jeskyně. Je tu chladno.

Ve vzduchu je cítit oheň, kůže a ambra. Ale i zde z prapůvodních vůní zbývají jen tenké pramínky, jejichž slábnoucí pavučina už nedokáže strážit vstup do Svatyně.

Neeřina mysl se lehce dotkne písčité země. Zahlédne siluetu sedící se zkříženýma nohama na konci jeskyně. Je nakloněná dopředu, jakoby zhroucená. Několik řad svící rozmístěných ve tvaru hvězdy uvolňuje do ovzduší mastnou vůni. Jejich světlo ozařuje husté šedé vlasy obklopující Alyinu tvář. Ctihodná vypadá, jako by spala. Je tak hubená, že působí dojmem, jako by se její maso a kosti v teple svící roztekly.

Neeřin dech nadzvedne Ctihodné vlasy a ty opět měkce dopadnou na její ramena. Mladá Aikanka se soustředí. Musí teď zpomalit tlukot svého vlastního srdce. Musí ho zastavit.

Vlastně musí použít Ekovo srdce, aby vedlo to její, protože

ona bude potřebovat veškerou svou energii k tomu, aby s umírající navázala spojení.

Eko cítí, jak Neeřina kůže pod jeho prsty chladne, a zachvěje se. Její srdce se právě zastavilo. Podívá se na tenký pramínek bílé páry, který jí ještě stoupá z úst. Potom její růžové rty zblednou, její brada se zachvěje a znehybní.

Eko zavře oči a přitiskne si její tělo na hruď.

112

Neeřina mysl oddělená od její tělesné schránky se vznáší v jeskyni. Ví, že sebemenší závan vzduchu ji může rozptýlit a že mlha tvořená jejími myšlenkami a vzpomínkami se může kdykoli protrhnout. Její tělesná substance se k ní připojí a Neera cítí, jak se její tělo zhmotňuje. Zatím je to jen projekce jejích pocitů, ale kolem kolen už cítí písčitou půdu a znovu se tvoří obrysy jejích končetin.

Neera klečí Ctihodné u nohou. Je nahá. Je jí zima.

Aikanka není nikdy tak zranitelná, jako když se jí zastaví srdce a její substance opustí její tělo. Ghan-Tek, nejvyšší projekce, mentální technika, kterou mají v případě nouze povoleno používat jen Ctihodné Matky.

Neera ve své mysli slyší Ekovo vzdálené volání. Příliš energie. Už uběhlo příliš mnoho času od chvíle, kdy její srdce přestalo bít. Tělo mladé ženy v lovcově náručí tuhne.

Eko má strach. Je smutný. Neera mu nemůže nijak pomoci.

Vstoupila do duševních světů, které střeží Alyinu mysl, a teď potřebuje, aby ji co nejrychleji rozpoznaly, jinak by si ji Ctihodná mohla splést s Nepřítelem a jedinou myšlenkou ji zabít. Hlas mladé Aikanky zazní do ticha: „Matko Země, jsem Neera Ekm Gila, poslední Aikanka sedmého kmene měsíčního rodu. Mráz, led, skály a mlha jsou mým ochranným kruhem. Předstupuji však před tebe nahá a neozbrojená. Vyzývám tě, Matko Země. Při jantaru, který nosím, tě prosím, abys mě rozpoznala jako substanci sebe samé a pokornou součást celku, který tvoříš. Co je skála bez kamene? Co je strom bez kůry a listí? Co zbude z vody, vzduchu a ohně, když voda, vzduch a oheň zapomenou na to, co je tvoří? Slyš má slova, Matko Země!

Vzývám i vás, Světelný otče a Měsíční matko. Jsem před vámi nahá a necítím strach, protože jsem Neera Ekm Gila, poslední a nejmladší z vašich služebnic.“

Žádná odpověď. Neera cítí, jak se tlukot Ekova srdce zpomaluje. Teď musí překonat Alyiny duševní zábrany.

Musí za každou cenu nalézt způsob, jak navázat spojení s ještě nedotčenou částí její mysli. Mladá žena hledá ve své paměti společnou vzpomínku, kterou mohou znát jen ony dvě. Vybavuje si velké lesy, v nichž se společně procházely,

když byla Neera ještě dítě. Vzpomíná si, jak jí stařenka svou drsnou rukou brala za ruku, když postupovaly mezi kapradím a obřími stromy. Vzpomíná si, že se ve vánku vznášela vůně zetlelého listí. Pamatuje si také na hmyz poletující v horkém a nehybném lesním vzduchu. Vůně deště, ledu a kamene, které vyplouvaly na povrch země za zimních dnů, kdy měly obě dvě z větru popraskané rty a zarudlé tváře.

Neera zavře oči a vybaví si den, kdy si vymkla kotník o kořen a rozplakala se. Stará Alya jí zašeptala konejšivá slůvka, rozvázala šňůrky jejích kožených bot a hrubým opotřebovaným prstem jí po oteklém kotníku přejela.

Hrdinsky tenkrát zamáčkla slzu, když jí Alya znovu a znovu přejížděla po ráně prstem, který po sobě zanechával zvláštní pocit tepla šířící se jejím kloubem. Potom stařenka přestala a bolest znovu vyskočila jako zvíře. Neera s velkými slzami koulejícími se jí po tváři sledovala Alyu, která vyhrabala ze země několik tajných kořínků, jež pak dlouho drtila v misce z pálené hlíny. Vzpomíná si na vůni, která se z nich uvolňovala, když se rostliny mísily se stařenčinými slinami.

Vůně máty, skal a cukru. Potom Alya namazala zelenavou pastu na kus kůže a opatrně s ní Neeřin kotník obvázala.

Bolest začala okamžitě ustupovat. Potom na ránu položila další zábal, pevnější, a než zase vykročila, s překvapivou silou vyzdvihla Neeru do náruče. Byla to jemná a odměřená síla. Síla člověka.

Dlouho mlčely, zatímco Neera schoulená ve stařenčiných sukovitých rukou hleděla do korun stromů.

Krok Ctihodné byl pomalý a jistý. Kráčela tak rychle, aby nezhoršovala dívčinu bolest. Bolest vystřelovala Neeře z kotníku přes obklad a mast jí pronikala do kůže. Neera se Alyi zeptala, proč moc Gaii nevyužila k tomu, aby jí zranění vyléčila.

„No tak, Ekm Gilo, vy jste to ještě nepochopila?“

„Co, Matko?“

„Všechno je moc. Stromy, skály, rostliny. Každý doušek vzduchu, který vdechnete. Všechno viditelné a všechno spatřené. Všechno je Gaia.“

„I váš prst na mojí kůži, viďte?“

„Ne. To není moc, ale nástroj moci.“

„Tomu nerozumím.“

„Já vím, Ekm Gilo, a je mi z toho smutno. Posloucháte svou bolest a prosíte Gaiu, aby vám od ní ulevila. Brzy pro vás bude snadné ulevit si sama myšlenkou, ale co se v tom případě naučíte kromě toho používat moc Gaii k vlastnímu prospěchu?“

„Proč používat hrom, abych zapálila v lese ohýnek, nebo celý oceán k tomu, abych ho uhasila, je to tak?“

„Ano, dítě, tak je to. Ve mně je Gaia, Věčná je Gaia, já však nejsem Gaia. Jsem pouze jejím nástrojem. Hůl pocestného, ne však pocestný. List třepotající se v koruně stromu, ne však strom. Kapka vody tvořící oceán, ne však

oceán. Na to nesmíte zapomínat. Pokud zneužijete moc Gaii tak, že ji použijete celou, i když stačí pouhý její zlomek, nebeský oheň vás spálí a voda oceánu vás pohltí.“

„Protože nejsem Gaia, ale pouze její pokorná služebnice.“

Alya se ve stínu kápě usmála a sukovitýma rukama Neeru sevřela ještě pevněji. Dívka cítila, jak jí svýma starýma rukama hladí po vlasech.

„Tak je to, Ekm Gilo. Tak a ne jinak. Rostliny, jimiž jsem vám ovázala ránu, představují přesně takové množství moci Gaii, které jsem potřebovala k tomu, abych vám ulevila od bolesti. O zbytek se postará čas. Čas a trpělivost.“

„Chápat čas, který všechno potřebuje k tomu, aby bylo, stalo se a přestalo.“

Neera si tato slova polohlasem opakovala a přitom pomalu usínala v náručí Alyi Kamenné kůže. Cítila, jak se tlukot jejího srdce slaďuje s jejím. Těsně předtím, než usnula, na okamžik nahlédla do bezedného vědomí Ctihodné. Miliardy jej ich vzpomínek a myšlenek tvořící její obrovské vědění. Během jediného okamžiku pochopila, že Alya není jen Alyou, ale i všemi ostatními Ctihodnými, které se od počátku světa přenášely až k ní. Všechno vědění, veškerá moudrost a síla všech služebnic linie Matky Země.

Tehdy Neera v polospánku spatřila zamrzlý a nehybný oceán moci Gaii. Vše stvořené, vše předtím a potom, vše, co bylo, je a bude. Těsně předtím, než v náručí staré Ctihodné

usnula, se stala jí, šla jako ona, prozpěvovala si jako ona, tak jako ona svírala v náručí spící dívku. Dívku, která sama o sobě obsáhla veškerou budoucí moc Gaii. Nebezpečí a útočiště. Otázku a řešení. Konec a nový začátek. Alya Ekm Gila.

113

Neera je vyčerpaná. Uplynulo příliš mnoho času od chvíle, kdy se její substance oddělila od její tělesné schránky. Už téměř neslyší tlukot Ekova srdce. Zbývá jen ticho a vůně skály vyplňující nehybný vzduch jeskyně.

Když se onoho dne Neera probudila v náručí Alyi Kamenné kůže, uvědomila si, že se blíží k jeskyním sedmého kmene a že na skály padá soumrak. Zdálo se, že se mnoho věcí změnilo. Světlo, měsíční krajina roklí, pachy a vůně. A také obloha. Potom se v její mysli postupně narýsovaly obrysy jejího těla. Neera pochopila, že to, co se změnilo, nebyly věci kolem, ale ona sama. V náručí Ctihodné si najednou připadala mnohem těžší. Alya šla přitom stejně rychle a pořád si broukala, jako kdyby hodiny, které uběhly od okamžiku, kdy Neera usnula, nic

neznamenaly. Nebo spíš jako by ty hodiny trvaly jen pár vteřin. V tu chvíli si Neera všimla, že se její ruce a nohy prodloužily, její tělo vyrostlo, boky se rozšířily a pas naopak zúžil. I vlasy teď měla delší a její poprsí napínalo látku jejího oděvu. Když Neera usnula v Alyině náručí, bylo jí šest let. Když se u jeskyní Negg zase probrala, bylo jí dvanáct. Stará Ctihodná se zastavila pár metrů před vchodem a zašeptala:

„Jsem už unavená, Ekm Gilo. Nechám vás kráčet po vaší vlastní cestě. Nemějte strach, neboť odteď je Gaia ve vás.“

Potom Kamenná kůže opatrně položila dospívající dívku na zem. Když se Ctihodná napřimovala, slyšela Neera křupání jejích starých kloubů. A jak tam stála v okrovém krémovém světle soumraku, které jí ozařovalo tvář, pochopila Neera, že období jejího učení skončilo a Alya ji dovedla zpět k jejímu kmeni, aby se sama vrátila do své Svatyně. Chvíli spočinuly mlčky. Pak Alya políbila Neeru na čelo a pověsila jí na krk slzu jantaru na kožené šňůrce.

Dívka ucítila teplo klenotu na kůži a v slzách zašeptala: „Promiňte, Matko.“

„Co ti mám prominout, dítě?“

„Promiňte, že pláču. Že jsem tak slabá.“

„Vaše bolest je normální, Ekm Gilo. Myslíte si, že přicházíte o matku, ale brzy pochopíte, že jsem nikdy nebyla tak přítomná jako potom, co odejdu. Neboť od nynějška jste mnou a já jsem vámi.“

Těsně předtím, než se Ctihodná vzdálila, ucítila Neera, jak jí svými starými kostnatými prsty otírá slzy, které jí stékaly po tvářích. Stejné prsty se její tváře dotýkají i teď, když v jeskyni na kolenou znovu prožívá tuto vzpomínku.

Otevře oči. Alya Kamenná kůže na ni hledí. Její pohled je nesmírně smutný a pronikavý. I ona vzpomíná.

Neeřiny ruce se propletou s rukama Ctihodné a sevřou prsty, které ji hladí po tváři. Když Aikančina energie pronikne do její mysli, stařena sebou překvapeně trhne.

Neera je nyní nesmírně mocná. Téměř nezranitelná. Proto si Gaia vybrala právě ji. Aby vyslovila konec a nový začátek.

„Nezapomeňte na mě, až tu nebudu, Ekm Gilo.“

„To vám slibuji, Matko.“

Ctihodná zvrátí hlavu dozadu a povolí poslední duševní zábrany střežící její mysl. Cítí, jak Neera prohledává její mysl. Mladá žena ví, po čem pátrá. Právě našla tu část moci, která ovládá temný zrak. Absolutní vědomí. Už ví, že přeživší z Měsíce krveprolití unikli. Vidí, jak ve skupinkách postupují ve skrytu stromů. Pozná obličej sedmi velice malých holčiček zabalených do kalhotek z kůže, které Strážci nesou na zádech. Poslední batolata, která se jim podařilo zachránit z Jeslí před smrtí z rukou Nepřítele.

V noci pochodují a přes den se ukrývají. V kožených vacích mají dost mléka na to, aby holčičky mohli krmit.

Prohledávají zem a sbírají kořínky kleku, z nichž potom uvaří nesmírně výživnou polévku, která urychlí jejich růst.

Jejich mysl už se strukturuje, oči jim modrají a moc roste.

Strážci jdou podél vodních toků. Orientují se pitím z řek.

Směřují na zakázaná území a k velkým bezedným mokřadům v ústí Otce vod. Tam jim Gaia přikázala jít. Do nejvyšší Svatyně měsíčních bytostí.

Neera si tyto obrazy prohlíží v mysli staré Ctihodné a nasává je, aby nepadly do spárů Nepřítele. Alya na ni hledí. Je pokojná. Ví, že konec je blízko. Sama vysloví první slova Přenosu, načež se k jejímu hrubému hlasu přidá i jasný a zvučný hlas Neeřin, který dokončí každou větu velkého zaříkadla.

„Věčná je Gaia. Věčná jest ve mně. V Gaie nikdy nic neumírá a nekončí. Každá smrt v Gaie dává život. Každý konec je jen dovršením toho, co mu předchází. A každé dovršení je počátkem toho, co následuje.“

Oba hlasy se sjednotí a Neeřin je čím dál sípavější.

Náhle mladá žena ucítí, jak se Alyiny prsty v jejích dlaních začnou lámat jako sklo. Její kůže se promění v prach.

Ctihodná mlčí. Teď už mluví jen Neera a roztřeseným hlasem dokončuje zaříkadlo. Její vlasy se prodlužují a bělají.

Povoluje jí kůže a zbrázďují ji vrásky. Když její mysl zaplaví silný vír moci Gaii, zatne čelisti. Cítí, jak se v ní rozpíná, zatímco se duševní světy sedmi Ctihodných přidávají k jejímu. Vidí tisíce dávných světů, miliardy obrazů a vzpomínek, které se před ní rozprostírají. Slyší

šepot tisíců Ctihodných, které se v linii Gaii vystřídaly.

Vstřebává jejich vzpomínky, jejich vědomí a bezednou hloubku jejich vědění. Letmo zahlédne další vzdálené světy a hvězdy na samých hranicích vesmíru. Nádherná města a obrovské kolonie v podobě korábů plujících vesmírem rychlostí světla.

Zatímco Alya vysychá, Neera má pocit, že se proměňuje v nekonečný zamrzlý a bezedný oceán. Vidí velký počátek, všechny konce a nové začátky, k nimž došlo od zrození světa. A pak náhle pochopí. Vidí. Ví. Je oceánem. Postupuje uprostřed oceánu. Je Gaiou.

114

Pleskání vesel, houkání nočních ptáků. Vůně světa se změnily. Je cítit rozkladem, ušlechtilou plísní a mořskými řasami. Neera se právě probudila. Sedí vzadu v člunu. Pod skořápkou lodi slyší šplouchání vody. Škvírou mezi víčky spatří klidnou hladinu Otce vod v ohnivé záři soumraku.

Vypadá jako tekuté, krvavě rudé zrcadlo.

Tok se zpomalí. Neera otevře oči. Při pohledu na ohnivý západ slunce jí ukápne několik slz, které jí stečou po

vrásčitých tvářích. Prohlédne si své kostnaté ruce a vyzáblá zápěstí. Její kůže je tenká a zvrásněná jako kůže plaza.

Neera pozoruje lovce, kteří v bárce poklekají a vzdávají jí hold. Nejstarší a nejmocnější z Ctihodných z Měsíce zbývá jen pár hodin života. Ví, že Eko zemřel, když ji držel v náručí. Začal stárnout a vysychat současně s ní, zatímco Ghan-Tek pohlcoval její substanci. V pohledu lovců čte, že ji až do konce odmítal pustit. Kdyby to udělal, kdyby se od ní vzdálil, jeho stárnutí by se zastavilo. On však místo toho Neeřino tělo do posledního okamžiku pevně svíral, zatímco mu praskaly rty a povolovaly rysy. Až do úplného konce jí dával svou substanci, svou energii a svůj život.

Neera pohlédne na vysoké sukovité stromy rostoucí na březích. Noří své obří kořeny do zelenavých vod a postupně dělí řeku na nekonečné množství meandrů, které se brzy promění v bažinu. Neera naslouchá bzučení mračen komárů, která člun doprovázejí. Už je to více než tři týdny, co se spící poslední Ctihodná plaví po Otci vod směrem k ústí. Na hladině plavou hrudky bahna. Člun dorazil do Měkké země.

Sedm holčiček je v bezpečí v poslední Svatyni. Lovci je dál krmili klekem a mlékem stromů. Jsou připraveny.

Neera se letmo dotkne slzy jantaru, jež zdobí její krk. Je teplá, těžká a plná. V ní je obsažena sama esence moci Gaii, kterou předá holčičkám předtím, než zemřou. Nový začátek Matky Země.

115

Tok řeky se zastavil. Už je z ní jen obří bažina. Strážci na břehu čekají na Neeru. Odnesou ji do tábora, kde se už týdny shromažďují přeživší z Měsíce. Přicházejí po skupinkách, poznávají se, navzájem se objímají. Oplakávají mrtvé. Doprovázejí jejich památku. Cítí, jak jej ich mysli směřují do Svatyně společně s živými.

Ve středu tábora vztyčili Strážci rozlehlou kruhovou chýši. Zde jsou uzavřené Aikanky. Tam je Strážci krmí a chrání. Navzdory svému velice nízkému věku již plynně hovoří jazykem měsíčních bytostí a ovládají vědění. Mají velmi plavé vlasy, jsou nádherné a nesmírně smutné. Vědí, že Matka Matek se blíží a přichází k nim zemřít.

Strážci Neeru podpírají až ke vstupu do chýše. Moc stravuje její poslední síly. Mladé Aikanky se před ní klaní.

Při pohledu na její obličej zbrázděný stářím jim vytrysknou slzy. Stojí před nimi Gaia, Matka Země. Dívky cítí teplo unikající z jejího těla. Je hořící a nesmírně nebezpečné.

Neera se soustředí. Stala se tak mocnou, že by jí stačilo napřáhnout ruce nad hladinu Otce vod k tomu, aby odklonila jeho tok. Stačilo by jí na to pomyslet. Prohlíží si Aikanky jednu po druhé. Oslovuje je jejich jmény. Říká jim, že nadešla hodina, kdy se rod musí rozptýlit, a že se blíží časy, kdy znovu nadejde to, co již nadešlo. Vypráví jim o Velké

pohromě, kterou Matka Země spatřila v budoucích tisících staletí. Prozrazuje jim jméno toho, který na zemi přinese neštěstí. Říká jim, aby nezoufaly a předávaly moc dalším Aikankám, aby řád Ctihodných Matek přetrval.

Neera zmlkne. Je vyčerpaná. Položí klečícím dívkám ruce na čelo. Každé z nich předá jednu ze sedmi mocí Gaii.

Zatímco se zbavuje této energie, která ji stravuje, dívky rostou a začínají stárnout. Jedna po druhé si položí ruce na tvář a soustředí se na moc, která naplňuje jejich mysl. Proces stárnutí se zastaví. Na mumifikované tělo Matky Matek teď hledí sedm krásných stařen s modrýma očima a bílými vlasy. Neera již nežije. Hluboké modré oči ji sledují, když ji Strážci odnášejí do její poslední Svatyně.

Přeživší z Měsíce se venku rozdělili na osm skupin.

Přátelé se naposled rozloučili. Děti se objaly. Ženy se políbily. Potom se každý z nových kmenů odebral jiným směrem. V jejich čele kráčí Strážci a Ctihodná, která je má chránit.

Osmá skupina počkala, až se ostatní vzdálí, a pak také vyrazila. Poslední Strážci a poslední přeživší z Měsíce.

Týdny pochodovali napříč Měkkou zemí. Když se jim půda opět zpevnila pod nohama, zamířili dál na jih podél nesčetných řek, které se klikatí pláněmi. V noci pochodovali a přes den se skrývali. Dorazili do velké pouště a Svaté země, k osamělé Mese – stolové hoře, do jejíchž útrob ústí jedno z mnoha tajných dětí Otce vod. Sestoupili po Matce

Matek až na dno propasti a zabydleli se v hlubokých jeskyních vyhloubených zubem času. Uzavřeli Neeru do kusu ledu a žili tam deset let. Jednoho dne dostali duševní zprávy od sedmi Ctihodných Neeřiny linie. Ty jim oznámily, že Ctihodné přešly oceány a překročily nejvyšší pohoří. Došly až na kraj světa a nalezly krásná místa, kde se jejich lid usadil. Říkaly, že se kmenům narodily první děti a některé už nesou znamení Těch, kteří vidí. Pak všech sedm Ctihodných podle Neeřiných instrukcí zmlklo, Strážci z Mesy odešli a vydali se k řekám. Aby zajistili, že Nepřítel nikdy nezachytí jejich myšlenky, vypili poslední služebníci Matky Matek jed rostlin a usnuli ve svých kamenných alkovnách. Od té doby zahalilo Neeru ticho a chlad a pouze slza jantaru blýskající se na jejím krku zabránila temnotám v tom, aby se uzavřely.

116

Holly se s trhnutím přitiskne k Wallsovým pažím.

Automobil vjede na prašnou cestu, která je uprostřed kapradí sotva vidět. Holly se okýnkem podívá na nebe.

Začíná svítat. Na kůži cítí Gordonův pomalý dech. Spí.

Pomyslí na Neeru a usměje se. Teď už ví, kam ji Eko veze.

Do Svatyně, kde všechno začalo. Také ví, kým je. Pro jedenáctiletou holčičku je těžké to pochopit, ale už tuší, že je maličkou částí velkého Celku, a to jí stačí. Také má jistotu, že Neeřina moc se probudila a že jí v hrudi stále bije srdce.

Holly už nemá strach. Připadá jí, že se postupně mění okolní barvy. A nejen barvy. Také vzduch. A stromy.

Holly se narovná a obejme Mariu kolem krku. Agentka na ni ve zpětném zrcátku zamrká. V dívčině pohledu se něco změnilo. Je v něm cosi zralého a klidného. Maria políbí Holly ruce.

„Jak ses vyspala, broučku?“

„Mám tě ráda.“

Marie se stáhne hrdlo.

„Já tebe taky, krásko.“

„Chci říct, že tě mám ráda, i když mě štveš.“

„Děkuju.“

„Není zač. Kdybys to někdy chtěla zopakovat, stačí říct.“

„Že tě mám ráda.“

„Aha. Tak jo, dobře.“

Starý buick vjede na mýtinu poblíž jednoho z ramen Mississippi. Rybářský domek, pár prastarých stromů a ponton.

„Kde to jsme?“

„Dobrá otázka. Probudíš tu mikrovlnku, kterou používáme jako chlapa?“

Holly Gordonem zatřese a ten ve spánku zabručí. Otevře oči. Jeho pohled se také změnil. Políbí dívenku na tvář a polechtá ji pod paží. Holly vyprskne smíchy.

„A je to tady zas. Ještě by tě měla smíchy počůrat a vaše fúze by byla dokonalá. Slyšíš mě, Gordone? Gordonééé?“

Walls se narovná a pohlédne na mýtinu.

„Jsme tady.“

„To jo, ale kde?“

„Svatyně Lagrange. Dobré místo. Zůstaneme tady, než si Holly odpočine a pronásledovatelé ztratí naši stopu.“

Walls se doširoka usměje. Právě si všiml staré houpačky, na které dováděl, když byl malý. Pneumatika od traktoru přivázaná provazem k větvi starého jilmu.

„Co teď?“

„Uděláme to co každá americká rodina. Utáboříme se a připravíme barbecue.“

Walls vystoupí z automobilu a chytí Holly, která už kluše k řece. Maria vykoukne z okénka a zavolá: „Nechci, aby se Holly teď koupala.“

Walls se v běhu otočí a přiloží si ruce k ústům, aby ho bylo slyšet:

„Proč ne?“

„Protože musí nejdřív něco sníst, potom uděláme…“

V dálce se ozve šplouchnutí. Maria se otočí k opuštěnému pontonu.

„Proboha! Holly!“

Maria vyskočí z auta a jako o život vyrazí k řece. Kruhy, které dívčin skok zvedl na hladině, pomalu mizí.

„HOOOLLY!“

Maria dožene Wallse. Agentka při běhu máchá rukama jako sprinterka. Pak najednou zpomalí. Na hladině řeky se vynoří dívčin obličej. Holly slyšela její křik. Dívenka na Mariu zavolá:

„Co je?“

Maria neodpoví. Snaží se naštvat, ale brání jí v tom strach. Holly pokrčí rameny a ponoří se do vody jako vydra.

„Neplav moc daleko, Holly! Slyšíš mě?“

Walls Mariu dožene. Položí jí ruku na rameno.

„Mario, kdo je to: kluk od Mississippi, co nerad chodí do školy, práci se vyhýbá na sto honů a ze všeho nejradši provádí nejrůznější rošťárny?“

„No… Tom Sawyer?“

Holly zaječí a vyprskne smíchy. Maria poklekne do orosené trávy. Srdce jí v krku buší jako o život. Zavře oči.

Připadá si hloupě.

XI

Pohroma

117

Crossman zívne tak, že si málem vykloubí čelist. Během posledních třiceti hodin si nedopřál ani vteřinu odpočinku a chvíli mu trvá, než se mžitky, které mu tančí před očima, alespoň částečně rozplynou. Právě odešel z krizového sálu a uchýlil se do jedné z kanceláří Bílého domu. Je neklidný.

Nejnovější zprávy ze základny Puzzle Palace nevěští nic dobrého. Před třiceti hodinami poslal na místo dva ze svých nejlepších agentů, aby byli jeho očima a ušima. Vrtulníky právě vyložily elitní vědce a nejbrilantnější studenty vyrušené ze spánku na kolejích nejlepších kampusů Spojených států. Byli sem převezeni také vědci, které Nadace poslala ze Švýcarska. Ti se vládní genetiky pokusili

ve zkratce informovat o dvaceti letech tajných výzkumů.

Tato armáda bílých plášťů našla útočiště v osmém podzemním podlaží, kde se ihned pustila do práce na proteinových počítačích Burgha Kassama. Od této chvíle vědci bez ustání dekódovali, sekvencovali a porovnávali.

Z času, který jim prezident přidělil, už zbývaly pouhé dvě hodiny. Někteří z nich začínali psát první zprávy.

Crossmanovi stačilo vidět jejich vyčerpané a zděšené tváře na obrazovkách, a hned mu bylo jasné, že bitvu prohráli.

Šéf FBI zvedne sluchátko zabezpečené linky a vytočí číslo svého starého známého Willyho Newcomba, vrchního komisaře policejního sboru New Orleans. Přetížení policisté ho hledají po kancelářích. Tělnatý muž se právě vrátil z pochůzky po zatopených ulicích města. Když Crossman uslyší jeho zvučný hlas, při jehož zvuku padá omítka, v duchu se usměje. Ozve se prásknutí dveří jeho kanceláře a Willy zahalasí do sluchátka: „Newcomb. Máte pět minut. Pokud ovšem nejste prezident. Ten má jen pět vteřin.“

„Wille, tady Crossman.“

„Stuart Crossman? Božínku, to sis vážně nemohl vybrat lepší chvíli, aby ses zeptal, jak mi dupou králíci! Co chceš?“

„Potřeboval bych, abys mi s něčím pomohl.“

„A já zase potřebuju deky, záchranný stany, jídlo a léky.

Místo toho mi sem vláda posílá mariňáky, který se tady trénuj ou ve střelbě ostrej ma nábojema na hladový chudáky

za to, že se vloupají do obchodů a hledají něco k snědku.

Počkej, pro koho ty vlastně děláš?“

„Je to vážný, Wille. Ve hře je národní bezpečnost.“

„Národní bezpečnost? Stu, buď tak hodnej a přijď to říct těm děckám z chudých čtvrtí, co jsou až po uši v bahně.“

„Na letišti v Baton Rouge mám čtyři kontejnery s první pomocí. Když mi pomůžeš, okamžitě ti je nechám poslat.“

„Ty jseš vážně ten nejlepší hajzl v obleku, jakýho jsem kdy poznal, Crossmane.“

„Děkuju.“

„Poslouchám.“

„Nahlásil vám někdo těsně předtím, než město zasáhla bouře, že pohřešuje dítě?“

„Stu, ty máš upito nebo co? Posledních pět dní jsou mí lidi ve službě dvacet hodin denně. Hledanejch osob máme teď kolem čtyř tisíc, a to jenom v New Orleans. Bude ti to pro začátek stačit, nebo to mám rozšířit až k Fort Lauderdale?“

„Hledám holku, která se ztratila těsně před bouří.

Potřebuju, abys prohledal archivy a zjistil, jestli někdo něco takovýho nenahlásil. Je jí asi jedenáct.“

„Deset.“

„Ne, jedenáct.“

„Platí. Takže jedenáct kontejnerů a najdu ti to, co hledáš.“

„Dobře.“

„Zůstaň na drátě.“

Crossman si zapálí cigaretu a poslouchá rozkazy, které Will udílí svým vyčerpaným podřízeným. Ve všech kancelářích nepřetržitě zvoní telefony.

Ředitel FBI už si říká, že na něj komisař zapomněl, když se jeho zvučný hlas opět přiblíží k přístroji. Jeden z jeho mužů mu právě přinesl štos hlášení pokrývajících dvacet čtyři hodin, které bouři předcházely. Šustění papíru.

„Jakže se ta tvoje holka jmenuje?“

„Holly.“

„Holly… A dál? Holly Christmas?“

„Mám jenom křestní jméno.“

„Vydrž.“

Další šustění papíru. Pak ve sluchátku znovu zaduní hlas tlustého Willa.

„Mám tady čtyři děti, který se ztratily v rozmezí dvaceti hodin před bouří. Kluci. A jedna holka. Ty máš ale kliku, prevíte! Holly Amber Habscombová se jmenuje. Její pohřešování nahlásil hodinu před bouřkou strážník z nákupního centra. Ztratila se rodičům. Bezpečnostní služba vysílala v reproduktorech pořád dokola hlášení o jejím zmizení.“

„A pak?“

„Pak přišla bouřka.“

„Máš videozáznamy z nákupního centra od chvíle, kdy se ta holka ztratila, do okamžiku, kdy začala bouře?“

„Jasně, myslím, že jsou jenom dva metry pod vodou, takže by neměl být problém ti je vylovit.“

„Já to fakt potřebuju, Wille.“

„Dobrá. Systém videozáznamů je napojenej na centrálu, kde se všechno ukládá a která je v nezatopený zóně.

Připojím tě, a pak už si s tím pohraj sám. Tu svoji Holly bys měl najít snadno, protože bezpečnostní služba nákupního centra ji musela začít hledat v davu ve všech podlažích komplexu. Je to standardní postup při pohřešování nezletilý osoby. A nezapomeň na ty moje kontejnery, Stu, jinak novinám prozradím všechno o našich opiových létech v Saigonu.“

„Jseš zlatej, Wille.“

Komisař něco zařve na své muže. Cvaknutí. Crossman zavěsí a přeběhne prsty po klávesnici notebooku, který se právě připojil na centrálu s videozáznamy bezpečnostních kamer města New Orleans. Zadá klíčová slova odpovídající hlášení o dívčině zmizení. Systém zkompiluje záznamy různých kamer a zobrazí na monitoru první záběry.

Crossman se pohodlně zaboří do křesla. Teď už nezbývá než čekat.

118

Krizový sál Bílého domu hlídaný elitními příslušníky americké námořní pěchoty je stále plný. Někteří vyčerpaní funkcionáři odpočívají na lavičkách přinesených speciálně k tomuto účelu. Další se sklánějí nad počítači a sledují šíření nákazy, zatímco prezidentovi poradci studují depeše, které nepřetržitě docházejí. S telefonem na uchu rychle podtrhávají desítky pasáží. Už dvě hodiny trvá plenární zasedání Kongresu a Rady bezpečnosti OSN s cílem zvládnout krizi, která se šíří jako lesní požár. Jeden z podplukovníků sil NATO prezidentovi shrne poslední hlášení ze sítě velvyslanectví: „Pane, situace aktualizovaná v jednu hodinu je následující: ve světě bylo zaznamenáno celkem sedmdesát ohnisek nákazy. Zasaženy jsou všechny kontinenty. Zatím se jedná většinou o izolované případy, ale je jasné, že u nich dlouho nezůstane. V prvních hodinách nákazy bylo kontaminováno

pět

největších

australských

měst.

Canberrská vláda zakázala starty letadel a dělá maximum, aby omezila pohyb osob. V Asii, především v Indii a Pákistánu, je vzhledem k vysoké hustotě obyvatel soustředěno šedesát procent všech případů. V těchto oblastech nemůžeme očekávat žádná opatření, s výjimkou Číny a Ruska. To platí i pro jihoamerický kontinent, kde

byly zaznamenány první případy v chudých čtvrtích velkých metrolopí. Evropa hlásí prvních jedenáct karantén v Londýně, Paříži, Berlíně a Varšavě. Převážně cestující v tranzitních prostorech mezinárodních letišť. Kontaminační poplach vyhlásila i hlavní města Perského zálivu. Zatím zde došlo k šestnácti případům ve velkých byznys centrech.“

„Předejte tyto informace našemu velvyslanci v Radě bezpečnosti.“

Další úředník podá prezidentovi svazek hlášení od základen Národní gardy a vlád jednotlivých států Unie.

Místa, o nichž mluví, průběžně vyznačuje na obří mapě.

„V tuto chvíli se situace na letištích blokovaných armádou zhoršuje. Lidé jsou uvěznění v terminálech, kde bezpečnostní služba vypnula klimatizaci, aby zabránila šíření nákazy. Terminály v Boise a Chicagu hlásí první případy nepokojů. V Seattlu a Denveru musela armáda začít střílet, když se skupiny cestujících pokoušely dostat ven násilím. Museli jsme také sestřelit deset turistických letadel, která se letem nízko nad zemí snažila porušit vzdušnou blokádu.“

„Jak je na tom první ohnisko nákazy?“

„Garda neprodyšně uzavřela losangelské letiště a zablokovala všechny cestující v tranzitní zóně. Nemoci podlehlo šest dalších pasažérů z letu ze Sydney. Všichni byli předtím izolováni ve sterilních buňkách, stejně jako

ošetřovatelé, kteří se příliš přiblížili k tomu, co první postižená žena porodila.“

„Jaké buňky, proboha! Proč je rovnou nedáte do klecí?“

„Pane, vědci přítomní na místě se domnívají, že nemocní jsou nejnakažlivější v okamžiku, kdy začnou stárnout a udělají se jim hrozny kožních nádorů. Zdá se, že tyto nádory obsahují maximální množství viru a ten se při jejich prasknutí uvolní do okolí. Také se zdá, že poslední stadia nemoci doprovází nesnesitelná bolest, o čemž svědčí zranění, která si umírající sami způsobují na obličeji a krku.“

„Co dál? A mějte trochu úcty, člověče! Mluvíme o amerických občanech a ne o nějakých laboratorních krysách!“

„Před uzavřením losangeleského mezinárodního letiště nasedli čtyři cestující na vnitrostátní linky směřující do Phoenixu a San Franciska.“

„Už přistáli?“

„Nikoli. Oba lety společnosti United Airlines jsou ještě ve vzduchu. Učinily dvě mezipřistání pro doplnění paliva s rozkazem okamžitě zase vzlétnout, ale piloti už jsou vyčerpaní.“

„Nějaké případy na palubě?“

„Dvě podezření na nákazu na lince do Phoenixu.“

„Dál?“

„Letadlo společnosti Delta před čtrnácti minutami spadlo v Nevadské poušti. Poslední hlášení zanechal druhý pilot.

Říkal, že kapitán začal stárnout a jemu samotnému se kalí zrak.“

„Kolik mrtvých?“

„Osmdesát sedm, pane.“

„Kolik vnitrostátních linek nám momentálně visí ve vzduchu?“

„Celkem osm letadel s dvěma sty cestujícími na palubě, kteří brzy nebudou mít co jíst a pít. Měli bychom je nechat přistát, pane.“

„Nepřipadá v úvahu. Co dál?“

„Ohniska vypukla ve většině velkých měst. V současné době je nejhůře postižen New York. Dvanáct případů v Bronxu. Izolovali jsme zasažené bloky domů, ale dav se začíná dávat do pohybu. V New Havenu a Stamfordu ve státě Connecticut bylo nahlášeno dalších jedenáct případů.

Bohaté čtvrti, vily milionářů a vysoce postavených manažerů. Vyslali jsme na místo pluk příslušníků námořní pěchoty, aby zónu izolovali. Byli nuceni zahájit střelbu na kolonu luxusních automobilů, které se snažily ujet po pobřeží směrem k Bostonu. Ženy a děti. Nic hezkého.“

„Dál?“

„Sedm dalších ohnisek rozesetých po celém území.

Izolované případy. Garda reaguje a všechny sektory izoluje.“

„To je všechno?“

„Ne.“

Úředník dešifruje poslední zprávu a odkašle si. Je celý bledý

„Dostali jsme poplašné hlášení z Albuquerque. Nákaza propukla v jedné ze škol.“

„Kolik?“

„Čeho?“

„Kolik dětí, vy idiote!“

„Šedesát dva, pane.“

„Kdo je velícím důstojníkem gardy tohoto sektoru?“

„Nějaký Sapperstein. Jeho syn chodí do zasažené školy.“

„To byla moje další otázka. Takže?“

„Éééé…“

„Takže Sappersteina okamžitě zbavte funkce a pošlete tam nějakého drsňáka bez závazků. Přece do školy nenaženu mariňáky!“

„Ještě poslední věc, pane. Co uděláme s médii?“

„Uspořádejte tiskovou konferenci, která se bude vysílat do celého světa. Řekneme jim, že se domníváme, že jde o epidemii ptačí chřipky. Zorganizujte mi taky schůzku s Šéfy všech velkých deníků. Potřebujeme, aby s námi spolupracovali a zbytečně nestrašili lidi.“

„A když se dozvědí pravdu?“

„To bychom ji nejdřív museli znát my sami. Při nejhorším ke stannému právu přidám zákaz vydávání tiskovin.“

„To by znamenalo naprostý konec, pane.“

„Takovéhle obhajovací řeči slyším z úst vojáka nesmírně rád. Hollandere?“

„Pane?“

„Co navrhujete, pokud se nákaza rozšíří, novináři se dostanou k informacím a začnou mezi lidmi zasévat paniku?“

„Nemohu-li se zbavit nákazy, zbavím se tisku.“

„Budiž, ale lidé přece mají právo vědět, nemyslíte?“

„Vědět co? Že umřou? To se tak jako tak včas dozvědí.“

„Děkuji vám za tuto lekcičku cynismu, Hollandere.“

„K službám, pane.“

Prezident se otočí k Ackermannovi, který jde k němu, otírá si čelo a v ruce drží list papíru.

„Třese se vám ruka, Ackermanne.“

„Jsem unavený, pane.“

„To mi vhání slzy do očí, chlapče. Mám vám nechat zavolat Air Force One, abyste si zaletěl na Havaj a trochu se zmátořil?“

„Promiňte, pane, už se to nebude opakovat.“

Prezident se podívá na list papíru, který Ackermann stále drží v ruce.

Muž se přestane třást.

„Co je to?“

„Ultimátum čínské vlády. Epidemie se u nich šíří rychlostí světla. Hlavně ve velkých městech. Domnívají se, že za nákazou stojíme my, a dávají nám čtyřicet osm hodin na to, abychom jim dodali protilátku.“

„Má-li vypuknout válka, ať vypukne za mých časů, aby se mé dítě mohlo těšit míru.“

„Prosím?“

„To je citát Thomase Paina. Oprašte si klasiky, příteli.

A zavolejte mi STRATCOM a štáby všech vojenských regionů.“

„Při vší úctě, pane, nemyslíte, že je to předčasné?“

Prezident zvedne k Ackermannovi unavené oči. Poradce má pocit, že jeho nadřízený zestárnul.

„Mám vás připojit přímo na interkom?“

„Dobrý nápad. Alespoň mi ostatní nebudou klást tak hloupé otázky, jako byla ta vaše.“

Prezident pročítá nový štos hlášení, který mu generál Hollander osobně předal. Vojákovi jiskří oči.

„Čínské letectvo vstoupilo do pohotovosti. Na hranicích jsme nezaznamenali žádný pohyb, ale francouzské a britské rakety už míří na Šanghaj, Chang-čou a Wu-chan.“

„Řekněte jim, ať přibrzdí. Nějaké novinky z Kremlu?“

„Rusáci jsou zatím v klidu. Jejich velvyslanec v OSN

právě dorazil na jednání Rady bezpečnosti.“

„A čínský velvyslanec?“

„Stále zasedá.“

„Dejte mi vědět, kdyby chtěl přerušit jednání.“

„Ano, pane.“

„A– – Hollandere?“

„Ano?“

„Přestaňte se tak pitomě usmívat. Jestli se virus bude šířit dál, jediný výstřel, který si budete moci dopřát, bude kulka do vlastní hlavy.“

Ackermann foukne do mikrofonu a požádá o ticho v krizovém sále. Hluk utichne. Zapraskání. Z reproduktorů zazní kovový hlas generála Stanforda Gallagera.

„Tady STRATCOM.“

„Generále Gallagere, hovoří k vám prezident.“

Prezident se odmlčí a počká, až hlasové identifikátory napojené na zabezpečenou linku zobrazí odpověď na monitorech STRATCOM.

„Poslouchám, pane.“

„Nastala hrozba vypuknutí války. Přikazuji vám uvést všechny naše ozbrojené složky do stavu pohotovosti Defcon 3.“

„Přijímám, pane. Zamykám linku a poslouchám vás.

Dovoluji si vám připomenout, že s výjimkou poplachu při potvrzeném raketovém útoku bude vyhlášení vyšších stavů pohotovosti Defcon vyžadovat také hlasové podpisy viceprezidenta a předsedy Sněmovny reprezentantů.“

„Vaši připomínku beru na vědomí. Viceprezident už je na místě. Šéfa Kongresu okamžitě zavolám. Chci, aby naše letectvo bylo ve válečném stavu a naše loďstvo taktéž.

Zatím nic nepodnikejte a čekejte na mé rozkazy.“

Prezident Ackermannovi naznačí, aby vypnul interkom.

Potom zvedne linku napojenou na Puzzle Palace a obrátí se přímo na vědce.

„Pánové, poslouchám vás.“

V reproduktorech se ozve vyčerpaný hlas Samuela Brookse, emeritního profesora Caltechu.

„Právě jsme dokončili sekvencování viru. Začínáme se srovnáváním.“

„Zavolám vám za hodinu.“

„Ne! To je zhola nemožné! Potřebujeme víc času!“

„Kolik?“

„Nejméně tři hodiny. Musíte si uvědomit, že každá z těchto operací je velice náročná.“

„Chápu, Brooksi. Tak za hodinu.“

Prezident zavěsí a vstane.

„Pánové, musím si bezpodmínečně na pár minut odpočinout. Nechci riskovat, že…“

Prezident se odmlčí. Jeho pohled se zkříží s pohledem velitele letectva. Mladý generál zavěsí svou zabezpečenou linku.

„Pánové, máme problém.“

119

Crossman si promne oči. Už hodinu zírá na monitor svého počítače, na němž probíhá několik simultánních videozáznamů nasnímaných bezpečnostními kamerami v jednotlivých patrech nákupního centra. Všimne si Holly opřené o prosklenou stěnu třetího podlaží. Těsně za ní stojí nějaká stará paní. Není si jistý, ale má pocit, že má ruce položené na dívčiných ramenou a šeptá jí něco do ucha.

Holly ztuhne. Vypadá to, jako by ji něco bolelo. Je vyděšená. Crossman se zamračí. Rozbuší se mu srdce.

Stařenka, která dívku drží, začíná sesychat. Přesněji řečeno mumifikovat se. Potom spustí ruce z Hollyiných ramenou a pomalu se sesune k zemi.

Crossman pohlédne na ostatní obrazovky. Do třetího patra právě dorazila skupinka bezdomovců. Další sbíhají po eskalátoru ze čtvrtého podlaží. Ten, který vypadá jako jejich vůdce, ukáže na prosklenou stěnu. Crossman tiše zakleje, když zjistí, že Holly zmizela. Na místě už je jen stará paní schoulená na zemi. Bezdomovci se skloní nad její mrtvolu, nasávají její pach, třesou s ní. Potom se jejich vůdce narovná a otočí hlavu ke dveřím vedoucím na střešní parkoviště.

Napřáhne ruku a něco zvolá. Crossman zahlédne siluetu Holly, která projde skleněnými dveřmi a vrhne se do náručí muži v bílém plášti. Bezdomovci běží chodbou. Venkovní

kamery. Statické záběry parkoviště. Holly a muži v bílém naskočí do silného automobilu, který zběsile nastartuje ve chvíli, kdy se z nákupního centra vynoří bezdomovci. Vůdce smečky se automobilu postaví do cesty, ten zrychlí a skosí ho pod koleny. Crossman zastaví jednu z nahrávek. Kamera namířená na vůz v okamžiku střetu zvěčnila řidičovu tvář.

Muži ve tmě svítí oči. Kano.

Crossman zavře počítač. Chystá se odejít do krizového sálu, když vtom mu zavrní mobilní telefon. Jeden z agentů, které vyslal na základnu Puzzle Palace.

„Slyším, Caparzo.“

„Zatímco jsme čekali na výsledky vědců, řekli jsme si s Alem, že se mrkneme do centrálního počítače základny a zanalyzujeme

telefonáty

uskutečněné

v posledních

hodinách.“

„Neberte si to ve zlém, Caparzo, ale mám na plotně zánik lidstva.“

„Narazili jsme na dva telefonáty, které ten váš šílený vědec přijal v hodinách, které kontaminaci předcházely.

Mluví se v nich o nějakém archeologovi a malé holčičce.

Všemu jsme nerozuměli, ale… Zajímá nás to?“

„Pošlete mi to, Caparzo.“

„Rozkaz, pane.“

Na druhém konci se ozve cvaknutí. Zapraskání.

V Crossmanově uchu zaburácí Cabbottův hlas. Zdá se, že je na Kassama rozzuřený. Crossman si v rychlosti udělá pár

poznámek a přejde k dalšímu hovoru, tentokrát z Mexika.

Pozorně poslouchá, co Kassam vysvětluje svému agentovi ohledně jakési protilátky jménem Holly Amber

Habscombová. Usměje se.

„Děkuju vám, Caparzo.“

„K vašim službám, pane.“

Crossman zavěsí a spěšně vyrazí do krizového sálu.

Jakmile otevře dveře, prezident mu naznačí, aby zůstal stát.

120

Ticho v sále by se dalo krájet. Tváře přítomných jsou napjaté a soustředěné. Na obří plazmové obrazovce připevněné ke stěně je východní pobřeží Floridy. Ve vzdálenosti tři sta kilometrů od Miami bliká nad oceánem světýlko. Boeing 747. Právě vertikálně přeletěl nad Bahamami a pokračuje dál pořád rovně. Prezident Crossmanovi naznačí, aby se posadil. V reproduktorech to zapraská.

„Lufthanso 5067, tady kontrolní věž v Miami. Opakuji, že žádnému letounu není dovoleno přistát na americké půdě ani nad ní přeletět. Zásoby paliva vám stačí až do Mexika.

Vojenské letiště v Hacienda Tetillas v poušti Anahuac s vaším přistáním souhlasí.“

„Miami, tady Lufthansa. Já taky opakuji: mám na palubě sto padesát sedm cestujících, z toho jedenáct nemocných, kteří začali závratnou rychlostí stárnout a jejichž stav vyžaduje okamžitou zdravotní péči. Mezi lidmi se šíří panika. Nemám jinou možnost než přistát na nejbližším letišti. A ať chcete nebo ne, nejbližší letiště je to vaše.“

„Přijímám, Lufthanso, ale potvrzuji: žádnému letounu není dovoleno přistát na půdě Unie. Pro směr Hacienda Tetillas sledujte kurs 190. Jakmile vstoupíte do mexického leteckého prostoru, jejich stíhací letouny vás doprovodí.“

„Jděte do prdele, Miami! Sleduju kurs 232 ve směru vašeho letiště a přistávám na dlouhý dráze číslo 24.“

„Dobrá, Lufthanso, sami jste si o to řekli. Předávám vám vedení letectva.“

„Panebože, Miami, copak jste se všichni zbláznili?“

Zapraskání. Na monitoru se objeví tři body tvořící trojúhelník. Svítí u pobřeží ostrova Grand Bahama. Ozve se jiný hlas. Hlas vojáka.

„Lufthanso, tady kapitán Clive Baker z námořnictva. Ta světýlka, která se k vám závratnou rychlostí blíží, jsou tři letouny F-18, které právě vzlétly z atomové letadlové lodě USS Lincoln. Pilotuji stroj v čele. Moje volací značka je Lonewolf. Zahnu doprava, abyste viděl, že jsem to já.“

Jedno ze světýlek blížících se k velkokapacitnímu letadlu odbočí uvedeným směrem a vrátí se do formace.

V reproduktorech opět zazní Lonewolfův hlas: „Lufthanso, potvrzujete, že mě vidíte?“

„Potvrzuju, že na vás seru, Lonewolfe.“

„Dobrá, Lufthanso. Jak už vám Miami třikrát zopakovalo, letecky prostor Spojených států je uzavřený a máme rozkaz vás sestřelit, pokud okamžitě nezměníte směr. Dávám vám dvě minuty na změnu kursu.“

„Lonewolfe, na palubě propuká hysterie. Do Mexika to prostě nemůžeme zvládnout.“

„Minuta padesát, Lufthanso.“

„Panebože, posloucháte mě vůbec? Máte ženu a děti? Já jich mám na palubě desítky. Co svý ženě a dětem řeknete, až přijdete domů?“

„Minuta třicet, Lufthanso. Ještě máte čas. Pokud jste mi rozuměl, zamávejte křídly a změňte ihned kurs.“

„Ne, Bakere. Přepínám na mezinárodní kanál. V přímém přenosu se osobní letoun sestřelit neodvážíte.“

Na společné frekvenci se ozve hlas německého pilota.

„Pozor, všem letům blížícím se k americkému pobřeží, ohrožuje mě letka…“

Z reproduktorů v krizovém sále zaduní dlouhé praskání, zatímco rušičky NASA frekvenci blokují. Prezident se obrátí na svého prvního poradce.

„Ackermanne?“

„Pane?“

„Připojte mě na frekvenci stíhaček.“

„Hotovo.“

Prezident se skloní k mikrofonu před sebou.

„Kapitáne Bakere, hovoří k vám prezident Spojených států.“

„Slyším vás perfektně, pane prezidente.“

„Mění Boeing 747 kurs?“

„Nikoli. Pokračuje směrem na Miami.“

„Přikazuji vám zahájit střelbu.“

„Můžete to potvrdit, pane? Žádáte, abych komerční linku zneškodnil, je to tak?“

„Potvrzuji, chlapče: sestřelte je.“

„Přijímám.“

Funkcionáři Pentagonu sledují ozvěny radaru blikající na obrazovce. Boeing 747 v čele. Trojúhelník stíhaček přímo za ním. Je na dostřel. Od čelní stíhačky se oddělí dva ultrarychlé body a vrhnou se k velkokapacitnímu letounu, jehož signál zabliká a zhasne. F-18 přeruší formaci. Hlas kapitána Bakera, téměř nepoznamenaný emocemi: „Tady Lonewolf. Komerční letoun se zřítil u pobřeží Great Isaac Island.

Dvě střely zasáhly cíl. Stroj se před dopadem do vody vznítil. Opakuji: komerční letoun se zřítil. Nikdo nepřežil.“

Prezident na okamžik zavře oči. Potom zvedne zabezpečenou linku: „Puzzle Palace, tady prezident.

Potřebuji znát vaše výsledky.“ Obrazovky krizového sálu přenášejí záběry z osobní laboratoře Burgha Kassama.

Většina vědců ještě sedí u proteinových počítačů. Ostatní jsou připraveni v půlkruhu za profesorem Brooksem: „Jsme vám k dispozici, pane.“

„Poslouchám.“

121

Brooks si odkašle a spustí:

„Mám jednu dobrou a několik špatných zpráv. Čím mám začít?“

„Brooksi, právě jsem nad Bahamami nechal sestřelit Boeing 747 plný cestujících. Takže abych pravdu řekl, je mi to fuk.“

Brooks se otočí k řadě monitorů napojených na Kassamovy proteinové počítače. Na poslední obrazovce, kterou vládní vědci instalovali, se dvojšroubovice DNA otáčí kolem své osy.

„Dobrá, hmmm… Takže dobrá zpráva je, že se nám podařilo virus rozsekvencovat.“

„A…?“

„Sekvence skutečně pocházejí z DNA mumie z projektu Manhattan. Jsme přesvědčeni, že tomu zuřícímu šílenci se podařilo izolovat geny zodpovědné za to, čemu říkáme faktor smrti.“

„Brooksi, dělejte, jako byste mluvil s idiotem, ušetří nám to spoustu drahocenného času.“

„Pokusím se to vysvětlit jednoduše, pane. Od narození, vlastně už od posledních měsíců těhotenství, začíná plod stárnout. Smrt je nedílnou součástí života, protože tyto procesy nejenže jsou propojené, ale navzájem se doplňují.

Všechny organické procesy fungují stejně: jeden systém ničí a jeden opravuje. Jedině rovnováha mezi oběma systémy zajistí dobré fungování celku. A to je to, co kromě miliard dalších věcí obsahuje naše DNA: genetické sekvence zodpovědné za proces stárnutí na jedné straně a sekvence zodpovědné za opačné procesy na straně druhé.“

„Procesy mládnutí?“

„Spíše procesy opravy a růstu. Čím víc stárneme, tím méně takovýchto enzymů je do našeho těla vylučováno.“

„Říkal jste, že to vysvětlíte jednoduše.“

„Dobře. Vraťme se tedy k našemu batoleti. Každý atom vzduchu, který od první vteřiny vdechne, bude okysličovat jeho orgány a poškozovat jeho buňky. Až do dospělého věku však všechno probíhá tak, jako kdyby procesy stárnutí byly méně silné než procesy růstu. Což znamená, že tyto miliardy okysličených buněk jsou velice rychle nahrazovány

miliardami dalších. Jak člověk stárne, proces se postupně obrací. Pomalu, ale jistě. Mohou ho ještě zhoršit vnější faktory, jako je znečištění nebo stravování, ale až do konce života je v podstatě neuvěřitelně stabilní. Což znamená, že když lidský organismus od narození umístíte do chráněného prostředí a injekcemi mu pravidelně budete dodávat antioxidanty proti škodám napáchaným kyslíkem, bude tento organismus žít nejméně tři sta let, přičemž bude pomalu stárnout, dokud nedosáhne tohoto mezního věku daného faktorem smrti. I když to není vědecky přesné, ve zbytku výkladu budeme sekvencím, jejichž úkolem je bojovat proti faktoru smrti, říkat ‚faktor života‘.“

„Mluvte k věci, Brooksi.“

„Přesně to dělám, pane. Snažím se vám vysvětlit, že Kassamovi se podařilo izolovat tyto dva faktory v DNA mumie z projektu Manhattan. Ovšem s tím rozdílem, že v této DNA jsou tyto faktory mnohem silnější než v běžné lidské DNA. Proto jsou tyto bytosti obdařeny dlouhověkostí daleko přesahující průměr.“

„Fajn, takže jestli jsem to správně pochopil, Kassam z té naší mumie izoloval superfaktor smrti a vpravil ho do svého viru, aby vyhladil lidstvo, je to tak?“

„Při vší úctě, pane, je to přesně naopak. Naprogramoval svůj virus se superfaktorem smrti i superfaktorem života, aby oba dva nahradily ty naše.“

„Já už ničemu nerozumím, Brooksi. Chcete říct, že chtěl odsoudit lidstvo k extrémní dlouhověkosti?“

„Ano.“

„To je docela dobrá zpráva.“

Brooks si s ostatními vědci vymění úzkostný pohled.

„Co je, Brooksi? Je to dobrá zpráva, nebo ne?“

„Bohužel, pane, obávám se, že je to naopak ta nejhorší zpráva, jakou vám můžeme oznámit. Je to něco, čemu říkáme maltuziánské vyhynutí. Odsoudit nás k extrémní dlouhověkosti znamená předurčit nás ke genetickému vymření, ke konci adaptace a evoluce našeho druhu, a tím ke zmizení našeho statutu jakožto druhu s pohlavním rozmnožováním. Prodloužení života bylo vždy slabinou živých bytostí, protože život nezbytně potřebuje smrt k tomu, aby se mohl obnovovat. Velice dobře je to vidět na tom, čím prochází naše moderní společnost: žijeme sice v přepychu, vyhýbáme se myšlence na smrt, cpeme do sebe léky a oddalujeme její hranice, ale skutečnost je taková, že obyvatelstvo stárne a rozmnožuje se čím dál méně.

Sterilizujeme své prostředí, a tím znásobujeme alergie, odolné bakterie a smrtelné infekce. Už jsme začali omezovat i faktor smrti. Prvním důsledkem pro ty nejbohatší z nás je výrazné prodloužení délky života. Dalším důsledkem je ochuzení přenosu, a tím i odolnosti budoucích generací vůči sebemenším změnám prostředí. Armáda nesmrtelných lidí, kterou skolí obyčejná rýma.“

Stařec se dlouze napije vody. Vypadá vyčerpaně.

„Brooksi?“

„Pane?“

„Váš výklad dává smysl, ale proč tedy nakažení umírají na stárnutí?“

„To je další špatná zpráva, pane. Aby svůj plán dovedl do úspěšného konce, potřeboval Kassam vyvolat evoluci nikoli během několika generací, ale v rámci jedné jediné. Je to svým způsobem vynucená mutace. Buňky na tuto genetickou

poruchu

reagují

abnormálně.

Vlivem

superfaktoru smrti se závratnou rychlostí rozvíjejí desítky rakovinných nádorů. To je to, co nás zabíjí. Podle odhadů, které jsme našli v Kassamových počítačích, této mutaci podlehne 99,8 procent lidstva. Zbytek, to znamená ony dvě desetiny procenta, které přežijí a přijmou oba superfaktory, v podstatě přestane stárnout a proces genetického vymírání bude nenávratně nastartován. Kdybych měl na výběr, raději bych patřil mezi ty, kteří zemřou.“

„Což nás přivádí k předchozí rovnici: jak to, co se šíří, zastavit?“

„Z čistě empirického hlediska by stačilo vytvořit další virus, jehož sekvence by vymazaly ty Kassamovy, a rozšířit tento virus po celé planetě přesně tak, jak to se svým kmenem udělal on.“

„V čem je problém? Máme elitní vědce a nejlepší laboratoře na světě.“

„Problém, pane prezidente, je v tom, že Kassam nám sice nechal své poznámky, ale všechny vzorky DNA mumie z projektu Manhattan zničil. To znamená, že budeme muset vytvořit novou, syntetickou DNA na základě údajů uložených v paměti proteinových počítačů. Což nám při současném stavu vědy zabere necelých šest měsíců.“

Prezident si zamyšleně zapálí cigaretu.

„Takže je to v pytli.“

„Možná existuje ještě jedno řešení.“

„Jaké?“

„Počkat, až epidemie skončí. Podle Kassamových odhadů virus během osmi měsíců zabije něco přes šest a půl miliardy lidí. Na planetě zůstane třináct milionů přeživších.

Předpokládejme, že se jim podaří udržet si kontrolu nad důležitými infrastrukturami, jako jsou jaderné elektrárny, a že v této populaci přežije dostatek mužů a žen. Pak by stačilo uložit kódování Kassamova viru a vzorec protilátky do podzemního bunkru. Jim by pak stačilo protilátku vyrobit, tedy za předpokladu, že by epidemii přežilo dost vědců. Potíž je v tom, že Kassamův virus už nakazil lidskou DNA, a tak nebude stačit ho neutralizovat, ale bude potřeba vyvolat další mutaci, tentokrát nevratnou, která také znamená jistou smrt pro 99,8 procent přeživších.“

Jak Brooks rozvíjí svou myšlenku a zaplňuje tabuli spoustou čísel a křivek, jeho hlas je čím dál nejistější.

„Podle našich výpočtů přežije po této mutaci necelých dvacet šest tisíc lidí, jejichž DNA bude opět obsahovat původní faktor smrti. Pak nezbude než doufat, že poměr mužů a žen bude rovnoměrný a že dvojí mutace nezpůsobí ženám sterilitu.“

„Brooksi?“

„Pane?“

„Takže je to v pytli.“

„Je mi líto, pane.“

„To nic, Brooksi. To nic.“

Prezident se chystá ukončit spojení s Puzzle Palace, když vtom ticho přeruší Crossmanův hlas.

„Brooksi, hovoří k vám ředitel FBI.“

„Poslouchám.“

„Předpokládejme, že by se nám podařilo dodat vám DNA identické s DNA mumie z projektu Manhattan. Kolik času byste potřebovali k tomu, abyste izolovali protilátku a vyrobili ji v dostatečném množství?“

„Izolovat protilátku bychom zvládli za pár hodin.

Vyrobit kmeny ve velkém množství by našim laboratořím a pracovištím Nadace netrvalo déle než pár dní, ale…“

„A potom by byly potřeba ještě tři čtyři dny na rozšíření protiléku po světě. To by se dalo zvládnout, nemyslíte?“

„Pane Crossmane, nezlobte se, ale zapomínáte na těch šest měsíců, které jsou nutné k výrobě oné DNA.“

„Ano, ale pokud vám tu DNA dodáme?“

„Ano, v tom případě je to zvládnutelné, ale nechápu, jak to dokážete, když Kassamovi trvalo deset let tvrdé dřiny, než nový genom dešifroval.“

„Pane prezidente?“

„Ano?“

„Možná bych věděl o jednom řešení. Je úplně šílené, ale mohlo by fungovat.“

„Brooksi?“

„Pane?“

„Ještě vám zavolám.“

Prezident položí interfon napojený na základnu Puzzle Palace. Potom si opře bradu do dlaní.

„Poslouchám vás, Crossmane.“

Crossman vstane a podá prezidentovi několikastránkový spis, který mu právě předal jeden z jeho agentů. Na modrých deskách stojí tři slova: Holly Amber Habscombová.

122

Maria sedí na molu vybíhajícím do Mississippi a pozoruje své nohy vířící hladinu řeky. Na sobě má jen spodní díl plavek a svetr, který obepíná její nahá ňadra. Pouzdro se

zbraní má na dosah a vychutnává si něžné pohlazení vlahé vody na kůži. Hvězdná klenba nad ní vypadá jako z vědeckofantastického filmu. Maria pomalu vdechuje vůni trávy a teplých kamenů stoupající z břehů. Už roky se necítila tak dobře. Vlastně je téměř šťastná. Jako kdyby se tady, poblíž této rybářské chatky na břehu Mississippi, zastavil život. Jako kdyby svět vně Svatyně zmizel a nic jiného už nehrálo roli.

Maria dál máchá nohama, položí se na molo a pohlédne na nebe. Přistihne se, jak se jako malá holka kouše do rtů a doufá, že spatří padající hvězdu. Kdyby si měla něco přát, chtěla by tu zůstat navždy. Kouzlo svatyň. Spolu s Holly a Gordonem tu strávili dva nejprostší a nejnádhernější dny v životě. Koupali se v řece, jedli a spali ve stínu starého jilmu. Nachytali hromady pstruhů, které Gordon před nadšenými zraky přihlížející Holly opekl na horkých kamenech. Dva nádherné dny vzájemného popichování, snění a zapomnění.

Smutek, který se vkradl do Hollyina pohledu, postupně nahradila modř radosti. Když Maria uslyšela její jasný smích, který se zvedl z ptačích hnízd v houští, sevřelo se jí hrdlo. Říkala si, jak může dívka, která prožila takové hrůzy, ještě nalézt sílu se smát. Ale vždyť i ona sama kouzlu Svatyně podlehla. Bylo to jako cosi živého a stačilo vdechovat vůni květin, které tu rostly, aby zármutek a hněv pominuly.

Vzpomínky Gardenerové postupně vyhasínaly a Maria pocítila, jak se její srdce naplňuje prostými a něžnými vzpomínkami. Vůně křídy a školní tabule. Pach bílého lepidla, inkoustu a savého papíru. A co víc, pohledy, které si vyměňovali s Gordonem, byly čím dál delší, pronikavější a častější.

Předešlého večera, když se jim po hodině Hollyina skákání po polním lehátku konečně podařilo uložit ji ke spánku, Walls sfoukl petrolejku a přistoupil k Marie stojící ve dveřích. Jejich rty se spojily a Walls zlehka hladil přerývaně dýchající Mariu po zádech, když vtom se v šeru ozval hlásek:

„Já vás vidím, jasný? Jste nechutný. A to jste si ani nevyčistili zuby.“

Trvalo jim další dvě hodiny, než holčičku uložili ke spánku, přičemž se snažili vyhýbat jejím dotěrným otázkám.

Potom oba usnuli vyčerpáním.

Maria už už usíná, když vtom prkna mola začnou jemně vibrovat pod Gordonovými kroky. Posadí se k ní a ponoří nohy do vody vedle jejích. Maria se narovná. Začnou se dotýkat prsty na nohou a Mariino srdce se rozbuší stejně jako včera. Walls má na sobě jen šortky. Maria ví, že pod nimi je nahý. Pokradmu si prohlíží svaly na jeho hrudi a předstírá, že si potřebuje přesednout, aby se k němu mohla

nenápadně přiblížit. Přesně tolik, aby se jejich ramena dotkla. Její podbřišek zaplaví slastný pocit tepla. Odkašle si.

„Už spí?“

„Jo.“

„Určitě?“

„Čtyřikrát za sebou jsem jí vyprávěl příběh o Jamesovi a obří broskvi. Při třetí repríze usnula. Při čtvrtý jsem schválně změnil její oblíbený pasáže a přidal jsem do nich pavouky a žížaly, ale ani nepípla.“

„Nechals jí rozsvícenou lampičku?“

„Ano, mami.“

„A co když se vzbudí?“

„Je to holka, Mario. Když se vzbudí, vyběhne na terasu a zavolá na nás, ať přijdeme. Snad si nemyslíš, že by holčička v jejím věku šla bosa trávou uprostřed noci?“

„Ty jseš vlastně pěknej mačo, že jo?“

„To jen proto, abych tě lépe snědl, mé dítě.“

Kouzelná slůvka. Gordon tu odpověď pronesl nádherně hlubokým hlasem. Maria vzdychne. Několik posledních vteřin jí tvrdnou bradavky a svaly jejího podbřišku se stahují. Pomyslí na Hezel a jejího krásného prince. Ten její je současně archeolog a pravěký válečník. Maria cítí na rameni Wallsovy svaly. Přiblíží obličej k jeho krku a nasaje jeho vůni. Pach muže. Jejich rty se spojí. Walls jí vsune ruku mezi stehna a začne jí přes plavky hladit přirození, Maria zasténá. Je z něj úplně vedle. Ten lump se ani nezdržoval

s tím, že by ji políbil na krk nebo se zabýval jejím poprsím.

Ani jí neřekl, že je krásná, a nepohladil ji po plochém svalnatém břiše. Nedaří se mu rozepnout knoflíčky jejího svetru a rozčílí se. Maria se usměje. Přesně ten typ, pro kterého zůstane sponka podprsenky věčným tajemstvím.

Sama odstraní poslední překážky, Walls konečně přiloží rty na její ňadra a rukou vklouzne do jejích plavek. Maria ucítí, jak do ní vstupují jeho prsty, a opět zasténá. Přitiskne se mu k paži a jemně pohybuje pánví. Walls zpomalí. Vyndá prsty.

To nemyslí vážně… Položí ji na molo a serve z ní plavky.

Začne jí jazykem přejíždět po přirození a Maria zaryje nehty do dřeva. Vjede mu prsty do vlasů. Walls si počíná velice jemně. Zajede trochu nahoru a zase se vrátí dolů. Maria ztuhne. Zbožňuje to. Zklamaně ucítí, jak Wallsův jazyk klouže po jejím břiše, vystoupá až k jejím ňadrům a začne je oždibovat. Potom se narovná a rozepne si šortky. Znovu zapojí jazyk. Maria se kouše do zápěstí a vydává ze sebe výkřiky rozkoše a vzteku, zatímco se jejím břichem šíří orgasmus, který se snažila zadržet. Nechá křeče rozpálit i svá stehna a vyzářit k jejím ňadrům. Pokusí se převzít kontrolu, ale Walls už má ruce položené na jejích bocích.

Maria mu přenechá iniciativu. Walls je v domnění, že má navrch, ale ve skutečnosti ho vede ona, aniž by učinila jediný pohyb. Ona ho řídí a vzrušuje. Lovcův dech se šíleně zrychlí. Pevně se jí chytí a pronikne co nejhloub. A pak, zatímco Maria znovu vrcholí a zlobí se na sebe, že podlehla

tak rychle, slyší, jak Gordon podivně vrčí, jako by sténal bolestí. Raději zavře oči. Nevidí tak na svého kromaňonce, když v ní vrcholí. S muži je to pokaždé stejné. Vypadají u toho, jako by trpěli bolestí.

Walls se položí vedle ní a něžněji políbí na ramena.

Maria pozoruje měsíc. Její dobře. Zapálí si cigaretu a chystá se ji podat Wallsovi, když vtom se na ni on sám otočí a zašeptá:

„Miluju tě.“

Maria sebou škubne, jako by šlápla do vosího hnízda.

Opře se o lokty a prohlíží si zpoceného muže, který leží po jejím boku. Všechny její idylické fantazie se rozplynou jako pára nad hrncem.

„Gordone, nemůžu uvěřit, žes to řekl!“

„Co?“

„To je to jediný, co nesmíš říct, Wallsi! Co ti mám na takovou blbost asi odpovědět? Mám zavrnět jako kočka a otřít se o tebe? To už mi rovnou můžeš zašeptat do ucha ‚Tak co, šťastná?‘“

Walls si od Marii vezme cigaretu a přitiskne své rty na její.

„Něfo ti povadím, Wallfi. Okamvitě dej tu pufu pvyč, nebo tě koufnu.“

Maria prokousne Wallsovi ret a muž vykřikne bolestí.

Agentka vstane a opráší si hýždě.

„Jseš fakt trapnej, Gordone!“

Maria sebere ze země pouzdro se zbraní a připne si jej k rameni. Chystá se odejít, když vtom se z křoví poblíž chaty ozve zapraskání. Mladá žena se přikrčí a vytáhne glock.

„Cože? Co jsem zase provedl?“

„Oblíkni se, máme návštěvu.“

123

Ash sedí na terase kavárny Starbucks v Memphisu pod pouličními lampami náměstí Peabody Place a pozoruje kolemjdoucí. Starožitné kolesové parníky, obvykle až po zábradlí nacpané turisty, zůstaly celý den v přístavišti. Jejich skořepiny narážejí do betonu. Vodstvo Mississippi se každou chvíli vylije z břehů. Vzhledem k bouři, která zasáhla New Orleans, a dešti, který na sužované město stále dopadá, vody neubývá. A tak se tok vzdouvá. Řeka zuří a lidé to cítí. Voda se vzdouvá a nebe se zatahuje mraky černými jako předtucha. K tomu se přidávají ještě zvěsti šířené televizí a tiskem. Všude, v každé restauraci, v každém hotelu, v každém domě, zapnuté televize stále dokola vysílají zpravodajství, které je slyšet také z většiny

automobilů zaseklých v dopravní zácpě. Něco se prý blíží z jihu. Něco se šíří. Pohroma. Lidé sedící okolo stolu vedle Ashe si o tom šeptají. Kolemjdoucí chodci si vyměňují vyděšené pohledy. Plamínky hrůzy a podezření. Ash se musí usmát, když spatří tlustého Elvise, který jde přes náměstí a potí se pod váhou kytary. Mrholení, které se právě spustilo, mu smáčí nepovedenou elvisovskou vlnu. Vypadá jako smutný klaun, který si po nepodařeném představení odličuje make-up.

Ash se soustředí na to, o čem se mluví u vedlejšího stolu.

Nějaký muž vypráví, že první případ byl zaznamenán v Los Angeles a od té doby je prý město uzavřené. Další poznamená, že jeho sestřenice Rose, která žije v New Yorku, mu před chvílí zavolala, že se to šíří taky v Bronxu.

V televizi říkali, že jsou hlášeny případy po celém světě.

Armáda prý dokonce u pobřeží Miami sestřelila letadlo.

Někdo říká, že bakteriologický kmen rozšířili islámští fundamentalisté. Někdo jiný prohodí, že nákaza postihuje „hlavně barevný“. Napije se piva a pak důvěrným tónem dodá:

„Barevný a teplouši, těma to vždycky začíná.“

Ash potlačí touhu vrazit do muže tak, aby začal krvácet do sklenice s pivem. Blbce obecně odjakživa nesnášel a rasisty zvlášť. Připadají mu primitivní, i když musí uznat, že pro šíření pohromy, která se blíží, jsou užiteční. Takoví ti chlápci, co si doma leští bouchačku a křečkují zásoby cukru

a kávy v protiatomovém krytu, který si na úvěr nechali postavit na zahradě. Armáda idiotů. Za pár dní budou lidi jako on rozdmýchávat chaos v prvních případech lynčování, vyvolávat povstání a zakládat požáry. Potom začne armáda uzavírat města a střílet po uprchlících. To je to, co Memphis začíná tušit, zatímco se vodstva Mississippi vzdouvají: blíží se konec.

Ash zvedne oči k nekonečným frontám, které se táhnou před obchody s potravinami a posledními otevřenými benzínovými pumpami. Někteří už opouštějí město. Jiní zabedňují okna. Někteří vyplenili dragstory a nosí obličejové masky. Mají obavy ze vzduchu, který dýchají.

Právem.

„Nemáte oheň?“

Ash se otočí k nevýraznému muži, který se právě posadil ke stolu napravo od něj. Mezi rty se mu chvěje cigareta.

Obchodní cestující. Vypadá, jako kdyby strávil noc v kufru.

Je vyčerpaný, ne však vyděšený. Ash otevře záklopku svého zapalovače značky Zippo a natáhne plamen k muži, který se s úsměvem nakloní. Vypustí obláček kouře a hlasitě se brčkem napije svého frappé. Ash se podívá na hodinky.

Odpočet ukazuje čtyřicet dva hodin od začátku kontaminace.

Povzdychne si. O dva dny dříve při závěrečných titulcích Severu proti Jihu ve starém clarksdaleském kině málem zemřel. Bylo to o chlup. Byl ponořený do transu, když vtom spatřil černou hlaveň zbraně, kterou na něj mířila Parksová.

V okamžiku, kdy ošetřovatelova lebka praskla jako skořápka od vajíčka, zavřel Ash oči. Sklonil se a vyzvracel se mezi sedadla. Právě se tlačil davem stařečků, když jeho mysl zaplavila Wallsova vibrace. Ta byla příčinou jeho roztržitosti. Kromě mozků pacientů v domově důchodců rozstřílených na kaši. Ash nenáviděl, když musel tlačit na staré lidi. Byli pomalí a nedokázali se soustředit déle než třicet vteřin.

Ash se otřese, když pomyslí na duševní výkřiky, které zazněly ve chvíli, kdy jeho agenti zapálili park domova důchodců. Co nejrychleji se do Geraldu přesunul. S prsty pevně svírajícími opěrky limuzíny se ze všech sil soustředil, aby následoval vibraci uprchlíků. Vzdalovala se směrem na sever. Byla čím dál slabší. Potom se signál náhle přerušil.

„Hotovo?“

Ash se otočí k obchodnímu cestujícímu, který právě dopil svou kávu.

„Prosím?“

„Ptám se vás, jestli je to hotové?“

„Co?“

„To není odpověď, kterou čekám, Ashi.“

Ash se Burghovi Kassamovi zahledí do očí a po zádech mu přeběhne mráz.

„Promiňte, pane, nepoznal jsem vás.“

„Mám se zeptat ještě jednou?“

„To není nutné. Odpověď znáte.“

„Ashi, příteli, vy mě rmoutíte. Kde jsou naše jednotky?“

„Hlídkují podél Mississippi. Ztratili jsme s uprchlíky kontakt.“

„Co ta zatracená čmuchalka Parksová hledala v domově důchodců v Geraldu?“

„Bavila se se starcem jménem Mosberg.“

„Starý dobrý Mosberg…“

Kassamovy prsty se sevřou kolem kartonového kelímku.

„Jestliže našla toho starého blázna, znamená to, že má seznam vědců, kteří jsou pod ochranou vlády. Vidím to jako skvělou příležitost, jak dokončit práci zahájenou Branniganovými regulátory.“

„K tomu bychom ale potřebovali vědět, kam se vydá teď.“

„Udělá to, co dělají všichni lidé, když jsou zmítaní protichůdnými pocity. Bude se dopouštět čím dál více chyb.“

„To znamená?“

„Bude chtít zachránit Holly a pochopit, proč je potřeba Holly zachránit. To je na samotnou ženu příliš.“

„Zapomínáte na doktora Wallse.“

„O toho se postarám. Vy se soustřeďte na tu holku. Má strach. Sužuje ji bolest. Brzy začne opět vysílat signály. Až to nastane, zavolejte mi. Jasné, Ashi? Nic nedělejte a okamžitě mi zavolejte.“

„A co když už vysílat nebude?“

Burgh zavře oči a rozmáčkne kartonový kelímek v pěsti.

„Už teď vysílá.“

Ash pohlédne na svého šéfa. Zdá se, že je v transu. Ash také zavře oči a přidá se k němu. Terasa kavárny Starbucks a hučení davu se rozplynou. Místo nich se zhmotní vize.

Nebo spíš sen. Sen Holly. Zdá se jí o tom, že se houpe na zahradě svých rodičů. Sedí na staré pneumatice přivázané provazem uprostřed bláta a větví polámaných bouří.

Prozpěvuje si. Je jí smutno. Burgh se usměje.

„Cítíte to co já, Ashi?“

„Ano, pane. Stýská se jí po rodičích.“

„Nojo, takhle je to s holčičkama vždycky. Kvůli prkotině se rozbulí.“

Ash sleduje vizi, která se mu rozšíří a vybarví před očima. Objeví se Hollyin dům. Chudé předměstí New Orleans.

„Jste připravený, Ashi?“

„Ano, pane.“

„Dobrá. Vy děláte tátu a já mámu.“

124

Walls si bleskově navlékne šortky a přikrčí se vedle Marii, která míří zbraní na křoví.

„To bude nějaký zvíře.“

Další praskání. Maria odjistí glock.

„Zvíře nikdy neudělá stejnej zvuk dvakrát za sebou.“

„Jsme ve Svatyni, Mario. Nic se k nám nemůže přiblížit.“

„Asi jako u Chestera? Panebože! Holly!“

„Mario, ne!“

Walls chytí Mariu za plavky ve chvíli, kdy se chystá vyrazit k chatce. Mladá žena překvapeně vyjekne a chytí spodní díl plavek, který jí sklouznul po hýždích.

„Pust mě!“

„Tiše, Mario. Nehýbej se.“

Parksová se otočí k Wallsovi. Ten má zavřené oči. Snaží se zjistit, co se to k nim blíží. Ozve se další zapraskání blízko chatky. Do tmy zazní hlas a Maria sebou trhne.

„Eko? Amilak nek an shteh?“

Gordon se usměje. Právě rozpoznal tři bílé pláště, které vyšly z křoví a kráčejí k molu, jako by se vznášely nad trávou. Vstane a pozdraví Kana. Za ním jdou Cyal a Elikan.

„Salom, Eko! Kangak Maria sias epok morkan?“

„Co to říkají?“

„Prosí tě, abys dala dolů svůj… ééé… epok.“

„Svůj co?“

„To se těžko překládá. V podstatě to označuje zbraň, která dělá hodně hluku a je úplně k ničemu.“

„Takže frajeřina?“

„Jo, epok, to je přesně ono.“

Kano Gordona přátelsky obejme, pak se otočí na Mariu a s úsměvem v očích řekne:

„Sabilak nek soy, Walls. Eko em Maria. Sias kessen oy amilak.“

Cyal a Elikan vyprsknou smíchy.

„Co říkají?“

„Připadá jim, že při sabilaku hodně křičíš. Myslí si, že je dobře, že jsme to udělali, protože to posiluje Svatyni a oslabuje Nepřítele.“

„Chceš říct, že nás špehovali, když jsme…?“

„Ne, cítili nás, to je všechno.“

„Gordone, jsou to mutanti! Cítit nebo vidět, to vyjde nastejno!“

„To je fakt.“

„Je to strašně ponižující.“

„Pro nás ne. Je to něco naprosto přirozenýho. A Eko byl navíc velký válečník. Před Neerou měl spoustu žen.“

„Tvůj proslov jeskynního muže mě vážně dojímá, králíčku. Nemám ti přinést pivo, zatímco si tady s kámošema budete vyprávět sprostý historky?“

Walls se chystá odpovědět, když vtom v tichu cosi zaskřípe. Cyal se ohlédne a zaostří na postavu v noční košili, která se pomalu houpe pod jilmem.

„Mladá Matka by v tuto hodinu měla spát. Musí si odpočinout a nabrat síly.“

„Co to povídáš, ty jeden elfe? Holly už dvě hodiny spí.

Jako když ji do vody hodí.“

Maria se podívá směrem, kterým ukazuje Cyal.

Přimhouří oči. Zdá se, že v měsíčním svitu září Hollyina tvář.

„V tom případě znám jednu mladou Ctihodnou, kterou čeká ne zrovna příjemná čtvrthodinka.“

Se Strážci v patách vyrazí Maria po molu.

„Eko, Maria nak kan skoy Holly.“

„Mario, říkají, že nikdo nemá právo trestat Ctihodnou.“

„Vážně? O kolik se vsadí?“

Maria dojde na mýtinu. Kráčí čím dál rychleji k houpající se holčičce.

„Holly? Holly, já zuřím! Okamžitě vstaň z tý houpačky a mazej do postele!“

Maria už téměř dorazila k trávě obklopující starý jilm, když k ní Holly otočí hlavu. Mladá žena spatří dívčin obličej a zarazí se. Rty má zkřivené podivným úsměvem. Má zavřené oči a klidně dýchá.

„Holly?“

Maria ucítí pod nohama něco teplého. Tráva kolem stromu doutná. Chystá se přikročit blíž, ale Kano ji chytí za paži.

„Pusť mě, nebo začnu křičet.“

Kano se přiblíží k jejímu uchu.

„Tiše, Mario.“

Maria zvedne oči. Listí se v nehybném vzduchu začne pohybovat. Některé listy vlivem tepla praskají a začínají se kroutit.

„Proboha, vždyť uhoří!“

„Nehýbejte se, Mario. V Hollyině snuje Nepřítel. Zdá se jí o tom, že se houpe, a Nepřítel se ji snaží vylákat ze Svatyně, aby se mohl zmocnit její mysli.“

Maria se otočí ke Strážcům, kteří se mezitím seskupili.

Cyalovi i Elikanovi už bělají oči. Gordon se také soustředí.

„Gordone, co to děláte?“

„Dojdeme pro Holly. Ty zůstaň tady, a ať se stane cokoli, nepřibližuj se k ní. Jestli se jí v tomhle stavu dotkneš, zabije tě.“

Dívenka si prozpěvuje a pomalu se houpe. Prsty sevře gumu. Pneumatika se zastaví. Otočí hlavu k lesu. Vypadá to, jako by něco slyšela. Maria se zachvěje. Slyší, jak Holly říká:

„Mami?“

125

Holly sní. Poslouchá vrzání provazu o větev jilmu. Na ramena jí dopadají velké dešťové kapky. Sny jsou zvláštní.

Ještě před chvilkou ležela na polním lůžku v chatce Svatyně.

Vzpomíná si, že když se s Mariou a Gordonem navečeřela, chtěla se ještě pohoupat. Proto se jí začal zdát tenhle sen. Na dlaních cítí pneumatiku. Vrzání provazu.

Holly otevře oči. Usměje se. Probudila se v zahradě svého domu v New Orleans. Déšť ustává. Mraky se pro trhávají a na obloze se objevují velké kusy modři. Je po bouřce. Holly si prohlíží zahradu. Trávník je vyrvaný a kolem domu je teď jen velká blátěná plocha. Je to hezký dům. Skromný, ale hezký. Přišel o řady střešních tašek a kus potérované plachty, ale Holly ví, že tatínek to snadno spraví.

Prohlíží si okna rozbitá velkými větvemi, které ulámal vítr.

Vypadají jako pastelky zapíchnuté v očích domu. Dům trpí bolestí. Holly to cítí.

Její vize se rozšiřuje a mlha ustupuje, takže Holly najednou vidí přes zničený živý plot. Spatří sousední zahrady a kus ulice. Sloupy elektrického vedení jsou spadané a kabely leží v kalužích. Vedle jednoho z nich spatří Holly ležící postavu. Stará paní s tváří zčernalou elektrickým proudem jako by na ni zírala. Ptáci se rozezpívají. Město se zaplňuje zvuky a šumem a mlha se

rozplývá. Rány kladivem, hlasy, hudba znějící z tranzistorů.

Odevšad stoupá kouř. Zdá se, že voda ustupuje. Jako kdyby slunce, které právě vykouklo mezi mraky, už začínalo vysoušet mokřiny.

Holly se houpe. Na druhé straně živého plotu uvidí pana Webstera, který pleje trávník. Starý pán má na hlavě slaměný klobouk a brouká si jižanský popěvek. Otočí k Holly svou znetvořenou tvář. Něco mu odneslo polovinu hlavy a mezi jeho rozbitými zuby rozeznává holčička mrskající se starcův jazyk.

„Zatracená bouřka, viď, Holly?“

„To teda jo, pane Webstere. Každopádně je škoda, že jste umřel.“

„To nic, broučku. Takový věci se kurva občas stávají, ne?“

„Pane Webstere, ‚kurva‘ se neříká – je to sprostý slovo.“

Starý Webster si zakryje rukou to, co mu zbývá z úst.

Usměje se.

„Pardon, slečno. Zůstane to mezi náma?“

„Jasně. Já jsem to stejně řekla taky, takže jsme si kvit.“

Starý Webster dál pleje trávník. Jeho nohy se dotýkají bláta, které se znovu začíná pokrývat trávou. Holly se houpe. Je šťastná. Dnes má narozeniny. Proto šla s rodiči do nákupního centra. Aby dostala spoustu dárků. Je šťastná taky proto, že pozvala své nejlepší kamarádky na oslavu.

Napadne ji, kde vlastně jsou. Otočí se ke staré paní zabité proudem, která vstává a narovnává si ohořelé šaty.

„Nebolí vás nic, paní Gallowayová?“

Stařenka se na Holly rozpačitě usměje.

„Ne, ale podívej, jak teď vypadám! Spadla jsem do bláta a ty šaty teď můžu klidně vyhodit.“

„Já vám koupím hezčí, paní Gallowayová. S kytkama vepředu, jak to máte ráda. Jedny jsem viděla v nákupním centru. Budou vám perfektně slušet.“

Tvář stařeny zkřiví široký úsměv.

„Jsi hodná holčička, Holly Amber Habscombová.“

„Děkuju, paní.“

Stařena se vzdálí. Holly se otočí k domu a svraští obočí.

Je to zvláštní, ale zdá se, že střecha je neporušená a právě vyměnili okna. Holly pokrčí rameny. Dál se houpe. Myslí na své dárky. Už si nevzpomíná, co jí maminka koupila.

Usměje se. Nemůže to vědět, protože je to překvapení.

Náhle něco zavrže. Holly v oslepujícím svitu slunce zamžiká očima. Nějaká tlustá paní ve žlutých šatech otevřela moskytiéru a stojí na schodech. Má roztrhané šaty a utržený kus vlasů.

„Mami, to jsi ty?“

Tlustá paní sebou trhne a všimne si Holly na houpačce.

Usměje se.

„Jistěže jsem to já, zlatíčko. Kdo jiný by to měl být?“

„Myslela jsem, že jsi při bouřce umřela.“

„Ale drahoušku, maminka přece nikdy neumře. Viď, Irve?“

Tlustá paní se otočí k postavě v montérkách vycházející z domu. Muž má značně poškozený krk a obličej pokrytý velkými strupy zaschlé krve.

„Ahoj, tati. Jak se máš?“

„Jde to, žabičko.“

„Jseš ve formě?“

„Jasně, ve formě.“

Provaz zavrže o větev jilmu. Tráva kolem houpající se Holly se vznítí.

„Tati?“

„Ano?“

„Jak se ti dýchá, když máš krk napadrť?“

„Já už nedýchám, broučku. Už to nepotřebuju. To je paráda, nemyslíš?“

„Chceš říct, že je to cool.“

„Jo, je to cool. Jdeš si sníst dort?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Čekám na kamarádky.“

Tlustá paní ve žlutých šatech se usměje a jemně, avšak odhodlaně odstrčí postavu v montérkách.

„Už jsou nejmíň hodinu tady. Říkají si, co tam na té houpačce sama děláš.“

Holly zvedne oči k oknům, odkud se ozývají výbuchy smíchu a hudba. Pak se zamračí.

„Jessica je tam taky?“

„Jasně. Zrovna jste se líčily, když vylila trochu laku na nehty na koberec ve tvém pokoji. Naštvala ses a utekla, ale teď už je ti líp, viď, zlatíčko?“

Holly pohlédne na tváře, které se objevily za oknem jejího pokoje. Je tam Jessica s krvavou ránou až k bradě, Amber, která se snaží upravit si vlasy na polovině lebky, kde ještě nějaké má, i ta malá potvora Megan, jejíž krásné bílé šaty jsou celé od krve a která na ni s úsměvem hledí svými prázdnými očními důlky. Jsou tam všechny její kamarádky.

Holly se chystá vstát, když vtom začnou tváře prskat a škrábat na sklo, zatímco branka od zahrady se s vrznutím otevře. Dovnitř vstoupí čtyři krásní chlapci. Vepředu kráčejí tři s velmi světlými vlasy a modrýma očima. Ten, který je trochu v pozadí, je oblečený jen do šortek a má černé vlasy.

Usměje se na ni a Holly se rozbuší srdce. Začne se zase houpat. Zeptá se světlovlasých chlapců, kteří se zastavili na kraji kruhu spálené trávy:

„Kdo jste?“

„Já se jmenuju Kano. Tohle je Elikan a tamto můj bratranec Cyal.“

„A on?“

„To je Gordon. Trochu se stydí.“

„Holly? Miláčku? S kým to mluvíš?“

„Já se jmenuju Holly. Holly Amber Habscombová.“

„Ahoj, Holly Amber Habscombová!“

„My se známe?“

„Jo.“

„Ale nechodíte do třídy k paní učitelce Banksový.“

„Ne.“

„Do jaký školy chodíte?“

„My nechodíme do školy.“

„Fakt? To se může?“

„Jasně. My trávíme dny na břehu řek. Je to mnohem zábavnější. Chtěla by sis s náma hrát na břehu řek, Holly?“

„To bych strašně ráda, ale máma by mě zabila.“

„To není tvoje maminka, Holly. Tvoje maminka je mrtvá, pamatuješ?“

„Ne, to není pravda!“

Listí jilmu zašustí. Pár listů vzplane, utrhne se a začne vířit v chladném vzduchu. Kano se hryzne do rtů.

„Promiň, Holly. Nechtěl jsem tě ranit. Jdeš si s náma teda hrát?“

„Holly? Řekneš mi konečně, koho to tam máš?“

Dívka se otočí ke vchodu, kde silná žena ve žlutých šatech mhouří oči a snaží se zjistit, kdo to vešel do zahrady.

„To jsou kluci, mami! Vypadají legračně!“

„Kluci? Kluci jsou špatní, Holly! Mají zlé myšlenky a jsou špinaví!“

„Tyhle ne, mami. Tyhle jsou hodný, cítím to.“

„Řekni jim, ať jdou sem, chci se na ně podívat.“

„Oni se bojí. Stydí se. Že se stydíte?“

Všichni čtyři chlapci přikývnou. Gordon vrhne na Holly krásný smutný úsměv, který holčičku dojme. V tichu se znovu ozve hlas tlusté paní. Zdá se, že si dělá starosti.

„Zeptej se jich na jména. Chci vědět, jak se jmenují.“

„Kano, Cyal a Elikan. A Gordon. Je to tak?“

Gordon zčervená a přikývne.

„Můžou si s náma dát dort? Prosím!“

Tělnatá paní zavřeští. Vypadá zděšeně.

„V žádném případě, Holly! Tak dost! Chci, abys těm špinavcům řekla, ať zmizí, a šla si za kamarádkami dát dort.

Slyšíš mě, zlatíčko? Poslechni maminku, nebo se maminka tak naštve, že…“

„Že co?“

Tlustá paní se chystá odpovědět, když vtom se v patře otevře okno. Jessica se vykloní ven. Z jejího hrdla se ozve kočičí vrčení.

„Holly? Pojď si s náma hrát, Holly. Učešeme tě a potom si budeme hrát s toulavýma psama. Vypíchneme jim oči.“

Holly se otočí na Kana.

„Ona je taky mrtvá, viď?“

Malý čaroděj se na ni usměje.

„Je mi to líto, Holly.“

„Dobře, kamarádky jsou mrtvý, ale maminka ne.

Maminky přece neumírají. Ona to sama říkala.“

„Tak ji popros, ať přijde za tebou.“

„Proč?“

„Abys viděla, jestli je opravdu živá.“

Znovu se ozve hlas tlusté paní. Holly se zachvěje.

V jejím hlase je něco slizkého. Jako kdyby při mluvení žvýkala kaši.

„Holly, drahoušku, chci, abys poslechla maminku a okamžitě se vrátila domů.“

Holly se otočí ke vchodu. Postava stojící vedle tlusté paní si z obličeje seškrabává strupy, zpod nichž stékají pramínky čerstvé krve.

„Mami?“

„Ano?“

„Proč mi říkáš ‚drahoušku‘?“

„A jak ti mám teda říkat?“

„No přece ‚princezno‘ jako vždycky.“

Úsměv tlusté paní se zkřiví v jakýsi úšklebek.

„Jestli chceš, abych ti říkala ‚princezno‘, klidně ti tak budu říkat, princezno. Pro mě za mě ti můžu říkat třeba ‚královno‘.“

„To ne.“

„Proč ne?“

„Protože ‚královn‘ zní jako jméno děvky.“

„Vážně? Dobře. Jak chceš, princezno.“

Holly se dál houpe. Znovu se zamračí.

„Mami?“

„Ano, princezno?“

„Slyšelas, co jsem řekla?“

„Ne. Co jsi řekla?“

„Řekla jsem ‚děvka‘.“

„Ale ale, to se přece neříká!“

„Jo, ale já jsem to stejně řekla.“

„Dobře, princezno, ale to nevadí. Dneska máš narozeniny, takže můžeš klidně říkat i sprostá slova.“

„Ale když řeknu takovýhle slovo, tak většinou zakřičíš moje dvě jména a příjmení, dotáhneš mě za vlasy do kuchyně a umyješ mi pusu mýdlem z Wal-Martu.“

„Víš to jistě?“

„Jo jo, jistě. To mýdlo je tak odporný, že si na něj moc dobře pamatuju.“

„Jestli chceš, můžu na tebe zařvat, odtáhnout tě do kuchyně a umýt ti pusu mýdlem. Opravdu chceš, abych to před tvými kamarádkami udělala?“

„Jo.“

„Proč?“

„Protože takhle to vždycky chodí a já chci, aby to tak bylo i dneska.“

„Uklidni se, drahoušku.“

„Ne ‚drahoušku‘, ‚princezno‘. Tak dotáhneš mě za vlasy do kuchyně nebo ne?“

„Já nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože když jsem tě v nákupním centru hledala, narazila jsem si kyčel a teď pořádně nemůžu chodit.“

Holly se otočí na Kana. Ten se na ni usměje a pomalu pokývá hlavou.

„Mami?“

„Ano?“

„Když tě to tak bolí, proč neřekneš tátovi, aby pro mě došel?“

„Čeká na tebe, drahoušku. Čeká tu, aby ti mohl dát pořádný výprask.“

„Mami?“

„Ano, princezno?“

„Tatínek mě nikdy nebije. Nikdy mě neuhodil. Ani facku mi nedal.“

„No tak, drahoušku, jsi smutná kvůli té bouřce. Nevíš, co mluvíš. Nepamatuješ si, jak tě seřezal naposled, když jsi v obchodě ukradla bonbony? Copak si nepamatuješ, jak tě táta odvedl do stodoly a zmlátil tě lopatou tak, že ti málem zlomil vaz?“

„Do jaký stodoly, mami?“

„Cože?“

„My žádnou stodolu nemáme…“

Holly v slzách přimhouří oči. Vidí, jak se tlustá paní sklání nad to, co se podobá jejímu tatínkovi. Něco si šeptají.

Potom se silná paní narovná a znovu zaječí: „Jak chceš. Sníme s tatínkem dort sami. To chceš?“

Holly pláče.

„Ty jsi mrtvá, že jo, mami?“

„Ale drahoušku, přísahám, že to není pravda. Maminka je tady. Maminka tě má ráda. Pojď se honem pomazlit s maminkou, která tě má tak ráda, drahoušku Holly.“

Tlustá paní roztáhne ruce. Její emoce působí tak věrohodně, že se dívenka zvedne a vykročí k ní. Ticho přeruší Kanův hlas.

„Holly! Nedělej to! Řekni jí, ať sestoupí po schodech dolů a přijde tě obejmout sama!“

Rty tlusté paní se zkřiví vzteky, když se Holly zastaví na sežehlé trávě. Dívenka vzlyká.

„Mami?“

„Ano?“

„Jestli žiješ a máš mě opravdu ráda, můžeš přijít a obejmout mě? No tak, prosím. Jestli mě máš opravdu ráda…“

Postavy v patře škrábou na sklo. Tlustá paní se narovná a přitom se drží v bedrech. Už si na nic nehraje.

„Jestli tě mám opravdu ráda? Jak o tom můžeš pochybovat, ty jedna malá nevděčnice!“

„Mami, prosím tě, ať nejsi mrtvá…“

„Jak se opovažuješ pochybovat o tom, jestli tě mám ráda, já, která jsem tě hledala v nákupním centru, až mě zastihla smrt! Snažila jsem se zachránit tatínka, když na mě

spadl trám a obchody zaplavily vlny. Moje hrdlo se zaplnilo vodou, zatímco ty ses schovávala bůhvíkde.“

„Mami, kdybys věděla, jak moc mi chybíš.“

„Ty mně ne, ty jedna zlá dračice! Ty mi tedy nechybíš.

Nesnáším tě, slyšíš? Nenávidím tě!“

Holly s pláčem padne na kolena. Cítí, jak z jejího těla uniká horká vibrace. Obklopuje ji. Roste. Chystá se vstát a vykročit k postavě ve žlutých šatech, když vtom se branka s vrznutím opět otevře. Holly se otočí. Na kraji kruhu sežehlé trávy stojí vysoká a krásná hnědovlasá žena.

„Holly? Pojď ke mně, broučku. Už jsem tady.“

„Mario, nedělejte to.“

Kano ženu chytí za paži, ta se mu jemně vymkne a jednou nohou vstoupí do spáleného kruhu.

„Ne! Mario!“

Žena kráčí po doutnající trávě s tváří zkřivenou bolestí.

Bolest je tak trýznivá, že jí vytrysknou slzy. Holly ji sleduje.

„Kdo jste?“

„Jsem Maria. Maria Megan Parksová. Vzpomínáš si na mě, broučku?“

„Ne, ale líbí se mi, když mi říkáte ‚broučku‘.“

Holly se otočí k mizejícímu domu. Živý plot zahalí mlha. Znovu se spustí déšť.

„Co se děje?“

„Teď se musíš probudit. Musíš uhasit oheň, jinak všechno shoří.“

Holly pohlédne na rozpálené listy, které kolem ní poletují.

„To dělám já?“

„Ano. Musíš přestat snít.“

„Já nevím, jak se to dělá…“

„Musíš mi dovolit, abych tě vzala do náruče, a já tě vzbudím. Souhlasíš?“

Holly se otočí na ženu. Musejí ji strašně bolet chodidla, ale drží se. Drží se, protože ji miluje. Dívenka přikývne.

Ucítí, jak ji žena obejme paží, a ztuhne. Když jí přitiskne rty na čelo, rozpláče se ještě víc. Otevře oči. Zahrada jejího domu je pryč. Nad ní se chvěje jilm Svatyně. Vzduch je cítit spáleninou. Všechno se zklidňuje. Holly opře horkou tvář o paži Marii, která ji k sobě tiskne. Pohlédne na nehybné Strážce na okraji kruhu sežehlé trávy. Cítí Mariinu bolest.

Podívá se jí na nohy.

„Promiň, Mario.“

„Co ti mám prominout, broučku?“

„Promiň, že jsem ti ublížila.“

„Ššš, broučku, ššš. Jediný, co by mi ublížilo, by bylo tě ztratit.“

XII

Chaos

126

Prezident přenechal řízení krizového sálu ministru obrany a svolal své nejbližší poradce do salonku sousedícího s Oválnou pracovnou. Na stěnách obložených dřevem visí obrazy zpodobňující otce zakladatele a velké bitvy, které zrození národa předcházely: Lexington a Concord, Yorktown, Shiloh, Bull Run, Gettysburg a obležení Washingtonu. Prezident sedí pod portrétem Thomase Jeffersona, listuje spisem Holly a popíjí starou whisky.

Zvedne oči ke Crossmanovi a ukáže na svou těžkou křišťálovou sklenici, v níž cinkají dvě kostky ledu.

„Dáte si, Stuarte?“

„Rád, pane.“

„Čistou? Nebo ředěnou?“

„Čistou.“

„Máte pravdu, Crossmane, to je nepopiratelné.“

Prezident udělá znamení na vrchního číšníka, ten odzátkuje starou láhev a nábožně odlije doušek tekutiny barvy jantaru.

„To, co se chystáte vypít, je whisky z roku vyhlášení nezávislosti. Puristé jako vy ji pijí čistou, smočí rty a přitom pomyslí na historii. Já jsem chlap z Jihu. Proto můj drahý Harold sýčkuje, když ho prosím, aby mi historii zředil sodou a dvěma kostkami ledu. Nemám pravdu, Harolde?“

„Pán má naštěstí i jiné kvality.“

„Ale stejně, co může člověk čekat od prezidenta, který zmasakruje whisky, jež kdysi smáčela patro starých zakladatelů?“

„Opatrnost těch, kteří si chtějí zachovat chladnou hlavu?“

„Zatracený Harold!“

Vrchní číšník se důstojně usměje a podá sklenici Crossmanovi. Šéf FBI pohlédne na prezidenta, který se opět ponořil do četby spisu. Napije se a přitom ho napadne, zda se takový nektar skutečně pije, jestli ho člověk musí poválet po jazyku jako dobré víno, nebo zda je přípustné ho jen tak spolknout. Aniž zvedne oči od spisu, poznamená prezident: „Jako sklenku vody, Crossmane.“

„Prosím, pane?“

„Jestli to dál budete válet po jazyku, čtrnáct dní nerozlišíte omeletu od pfeffersteaku. Nemám pravdu, Harolde?“

„Pán má pravdu. Nasává se to a pije po malých doušcích.

Možná by si pán přál, abych mu nápoj také zředil?“

„Ne, děkuji.“

„Pán by si přál, ale neodvažuje se, Harolde. Ještě si myslí, že muž se posuzuje podle toho, jak pije, a přitom se to, co je, pozná podle toho, jak jí. Muž jí tak, jak žije a jak se miluje se ženami. Uždibává, nebo hltá. Že, Ackermanne? Vy jako vegetarián na to určitě máte nějaký názor?“

Ackermann neodpovídá. Ví, že když prezident přemýšlí, je vždycky takový. Mluví o bourbonu, o knihách a loveckých výpravách. Ale přitom přemýšlí.

Crossman pokývne na Harolda a ten k němu přistoupí s pinzetou a vědrem s ledem. Kostky zacinkají ve sklenici.

Harold se vzdálí. Ticho. Crossman si prohlíží přísné tváře otců zakladatelů. Licousy, naškrobené límečky, pár monoklů a fraků. Poslouchá, jak prezident obrací stránky.

Těsně než vešel do salonku, pokusil se spojit s Mariou.

Nebrala to. Požádal tedy svého náměstka, aby se pokusil lokalizovat její mobilní telefon, ale ukázalo se, že ho naposledy použila v Richmondu ve Virginii. Což by znamenalo, že se teď může nacházet kdekoli mezi Geraldem a oceánem.

Prezident zavře spis. Dočetl. Povzdychne si.

„Takže pokud vám dobře rozumím, budu muset zavolat svým protějškům po celém světě a říct jim za prvé, že nákaza skutečně pochází od nás, a za druhé, že jediný způsob, jak ji zastavit, je možná obsažen v krvi jedné jedenáctileté holčičky.“

„Je to jen teorie, ale za pokus to stojí. Ale jedna věc mi dělá starosti. Nevíme, jestli se z té Holly nestává nějaké nezvladatelné monstrum. Něco nebezpečného.“

„Nebezpečnějšího než virus?“

„Vraťme se k Brooksově tezi: víme, že každá genetická modifikace je nevratná. Otázka tedy zní následovně: co se stane, když část moci, kterou ta holčička má, společně s protilátkou vpravíme do DNA celého lidstva?“

„Myslíte něco jako geneticky modifikovaní lidé?“

„Kdo ví…“

„Nikdo.“

Prezident vyprázdní sklenku a položí ji na tác, který mu Harold podá.

„Pánové, přijal jsem zásadní rozhodnutí. Nemohu si dovolit dát tomu viru sebemenší šanci na rozšíření. Přikazuji proto vyhlásit stanné právo na celém území, dokud federálové tu holčičku nenajdou.“

„I kdybychom ji museli zabít?“

„Odběr krve ještě nikoho nezabil, ne?“

„Mohla by se mu bránit. Pravděpodobnější však je, že nám ti, kteří ji chrání, nedovolí se k ní přiblížit. Nic o nich

nevíme a já nesnáším situaci, kdy nevím nic o nepříteli, se kterým se mám střetnout.“

„Jestli vám dobře rozumím, Stuarte, ptáte se mě, jestli jsem připravený tu holčičku pro záchranu lidstva zabít, přesněji řečeno nechat zabít?“

„Tak nějak, pane prezidente.“

„Měl byste si dát ještě jednu whisky, kamaráde.“

„To nepochybně.“

„Kolik času potřebujete na to, abyste ji lokalizovali?“

„Pošlu na to všechny svoje agenty. Nemělo by to dlouho trvat.“

Crossman vstane a chystá se odejít. Už je téměř u dveří salonku, když vtom ho zastaví prezidentův hlas.

„A vy, Crossmane?“

„Co já?“

„Jste připravený obětovat svou Mariu Parksovou, kdyby se vám postavila do cesty? Byl byste ochotný ji ztratit, abyste zachránil Holly?“

„Obávám se, že už jsem ji ztratil, pane.“

127

Maria se štípne do ruky, aby neusnula. Už přes čtyři hodiny jede po silnici číslo 55 podél Mississippi směrem na sever.

Svítání ozařuje první tabuli ohlašující předměstí Saint Louis.

Pedál drží sešlápnutý v polovině a pálí ji chodidlo. Než vyjeli ze Svatyně, Cyal jí rány ošetřil. Čekala, že k ní přiloží ruce a zašeptá kouzelné formulky, ale elf použil hmotu modré barvy, která pronikavě voněla kamením a kapradím.

Bolest začala okamžitě ustupovat.

Kano a Elikan se postarali o Holly. Dívenka vyčerpaná duševním soubojem, který právě svedla, hned zase usnula.

Strážci měli obavy. Říkali, že nádory rostou a že už se nesmí vzdalovat řece. Dodali, že teď musejí co nejrychleji dojet k prameni Otce vod, kde ji možná budou moci zachránit Strážci první Svatyně. Maria a Gordon dívku zabalili do přikrývek a vydali se na cestu. Od této chvíle Parksová řídila a Gordon jako obvykle spal vzadu s dívenkou v náručí.

Maria potlačí zívnutí. Zapálí si cigaretu a sleduje auta projíždějící v opačném směru. Kromě civilních automobilů, jejichž počet s vycházejícím sluncem stoupá, už přes hodinu míjí nespočet nákladních vozů Národní gardy, zpod jejichž zesílených pneumatik odstřikuje dešťová voda. Také několik lehce obrněných vozidel. Maria se nejprve pokoušela muže sedící na lavicích vozů pro převoz jednotek zdravit.

Odpovědí jí byly jen kamenné tváře a vyhaslý pohled. V tu chvíli pochopila, že už tu nejsou proto, aby chránili obyvatelstvo, ale proto, aby zabránili šíření nákazy.

Místní rozhlas uvedl, že garda zaujímá pozice na mostech přes Mississippi a chystá se uzavřít města. Území bude údajně rozděleno na bezpečnostní zóny a bude platit absolutní zákaz překročení jejich hranic. Pod hrozbou trestu smrti, jak upřesnil novinář jedné stanice z Nashvillu.

Obdržel prý stovky telefonátů vyděšených lidí, kteří tvrdili, že přijíždějí posily mariňáků a že města budou mít na starosti oni. Někteří svědci uváděli, že vedlejší silnice už jsou uzavřené a armáda odklání automobily k velkým dopravním tepnám, které pak jednoduše zatarasí obrovskými betonovými bloky, které na místo dopraví vrtulníky.

Maria pozorovala kamiony směřující na jih vstříc epidemii a poslouchala hlasy, které se střídaly u mikrofonu nashvillské rozhlasové stanice.

Moderátor už byl vysílený, ale odmítal to vzdát. Další svědkové vyprávěli, že se začínají tvořit ohniska odporu.

Potom se ozval hlásek staré paní. Říkala, že se jmenuje Margareth a bydlí v zapadákově padesát kilometrů od Nashvillu. Vyprávěla, že se pět rodin pokusilo opustit vesnici na palubě terénních automobilů. Na vrcholu jednoho kopce je zastavili američtí vojáci. Otec jedné z rodin vystoupil s bílým praporem. Pokusil se vyjednávat, ale vojáci nechtěli nic slyšet. Nasedl tedy do auta a naznačil

ostatním terénním vozům, ať zátaras objedou přes pole. Se slzami v očích pak Margareth popisovala, že byly slyšet výstřely ze samopalů a že automobily, které explodovaly, se proměnily ve velké ohnivé koule. Na chviličku byly v éteru slyšet jen Margarethiny vzlyky a pak novinář řekl: „A co bylo pak, Maggie?“

„Pak? Pak už nic.“

Novinář se chystal něco dodat, když vtom začalo Mariino rádio praskat. Pokusila se přeladit na jinou stanici, ale na všech vlnách se šířilo stejné šumění. Když se blížila k Saint Louis, potkala první rušící kamiony s velkými satelity.

Vzadu se něco pohne. Maria pohlédne do zpětného zrcátka. Gordon právě otevřel oči a dívá se na řeku, jejíž šedé vody se jemně třpytí po pravé straně.

„Mario?“

„Ano, miláčku?“

„Kde to jsme?“

„Blížíme se k Durness na severním výběžku Skotska.

Slyšíš ty racky?“

„Moc vtipný.“

Maria se podívá na Wallsův odraz. Vypadá znepokojeně.

„Cítíš něco?“

„To je přece jedno, stejně už ses rozhodla, ne?“

„Nesnaž se pochopit ženský a vyklop to.“

„Jsou nám na stopě, Mario. Svatyně je omráčila svou mocí, ale už se zase dávají dohromady. O kus dál na sever nás chtějí chytit. Nasadí do tý bitvy všechny síly. Proto musíme rychle k prameni a nesmíme ztratit ani vteřinu.“

„Tohle už jsme jednou probírali.“

„Jo, a ty jsi pěkně tvrdohlavá, co?“

„Gordone, odsud na sever vedou ty nejhorší vedlejší silnice až do Minneapolisu. Vědí, že tamtudy pojedeme.

Takže svý síly shromáždí tam.“

„Připomínám ti, že Strážce jsem tu já.“

„No právě, uvažuješ stejně jako oni.“

„Kudy teda chceš jet?“

„V Durness přestoupíme na trajekt do Norska.“

„Tak dost, Mario.“

„Nemysli si, že ti to řeknu, baby. Taky nechci, aby to věděla malá. Když začne myslet, je všechno strašně komplikovaný.“

„Takže se vzdálíš od řeky.“

„Je to možny“

„No tak, Mario! Strážci ti řekli, že se od řeky nemáme za žádnou cenu vzdalovat! Když prý to uděláme, Holly to zabije, pamatuješ?“

„Jasně, Gordone, klidně ji vzbuď, zakřič jí to přímo do uší. Nejsem si jistá, jestli tě slyšela.“

„Já stejně jenom dělám, že spím.“

„Promiň, krásko, nechtěl jsem, abys to slyšela.“

„Jestli sis myslel, že to nevím, tak jseš vážně moula, strejdo Gordone.“

„To se mu marně snažím vysvětlit, broučku.“

„Maria má pravdu. Zloduši nerozumí tomu, jak uvažuje, protože vstup do její mysli hlídá Gardenerová. Pokaždý když se o to pokusí, tak se spálí.“

„Zeptám se teda znova: kam jedeme?“

„Někde tady zastavíme na noc.“

„Na noc? Vždyť se teprve rozednívá!“

„Potřebuju se sejít ještě s jedním člověkem.“

„Další z těch tvých vědců, že jo?“

„Moc se ptáš, Gordone.“

„Pamatuješ si, co se stalo v Geraldu?“

„Trochu. Proč?“

„Protože je dost možný, že se to bude opakovat.“

„Ne. Tentokrát na mě počkáte v hotelu. Pustíte si válečnej film nebo kreslenou pohádku, ale už žádnej televizní kvíz, jasný, broučku?“

„Slibuju. S televizníma kvízama končím.“

Maria se zařadí do provozu města Saint Louis. Na krajnici stojí několik policejních automobilů. Na asfalt dopadá světlo jejich majáčků. Maria zapne blinkr a odbočí na silnici číslo 270 ve směru Sunset Hills.

„Mario?“

„Ano, zlato?“

„Proč se s tím chlapem chceš za každou cenu sejít?“

„Možná se budu opakovat, ale jsem agentka FBI. Z toho titulu vedu vyšetřování a snažím se zjistit, proč ty zlí zabíjej ty hodný. Je to moje práce. Vydělávám si tím. Vy ostatní, elfové a trpaslíci, máte svoje poslání. To je taky fajn, ale já mám opravdovou práci.“

Gordon se nakloní dopředu a promluví potichu, aby ho Holly neslyšela.

„Jenom ti připomínám, že jediný, o co opravdu jde, je zachránit Holly.“

„Ale já na tom pracuju, milej Gordone. Dělám na tom.“

„A jak, prosím tě?“

„Hmmm. Tohle pískání, který začínám slyšet v uších, už znám. Měl by ses mě zeptat trochu míň agresivním způsobem, nebo budeš spát na gauči.“

„Dobře. Jakým způsobem to, že zajdeš za tím starým vědcem, pomůže Holly zachránit?“

„To je přesně to, co se snažím zjistit. Ale je tu ještě něco, co ti uniká.“

„Co?“

„Ty sám jseš mutant a slepě důvěřuješ třem chlápkům v bílých pláštích, který by před psychiatrickou komisí neobstáli ani půl minuty. Já zase dávám dohromady hypotézy a snažím se je ověřit. V žádným případě se do něčeho nevrhnu po hlavě, aniž bych věděla, jakou roli Holly v tomhle příběhu vlastně hraje.“

„Jinými slovy?“

„Jinými slovy nepřipadá v úvahu, abych svoji dceru svěřila super Strážcům ze super Svatyně, aniž bych se předem ujistila, že opravdu chtějí zachránit Holly a nejen moc, kterou má.“

„Svoji dceru?“

„Co jsem řekla?“

„Řekla jsi, že Holly je tvoje dcera.“

„No a?“

„Nic.“

„Wallsi, přešla jsem po doutnající trávě, abych ji zachránila. Tím pádem je teď moje dcera.“

Maria sjede ze silnice číslo 270 a ocitne se v obytné čtvrti na Dorsett Road. Provoz se zklidní. Maria zrychlí ve směru drahocenného kusu zeleně, který se rýsuje uprostřed vší té šedi.

„A co jsem teda já?“

„Ty jseš Flash Gordon. Holky Flashe Gordona zbožňujou.“

„Já myslím pro tebe.“

„To bude složitější, co?“

„To záleží na tobě.“

„Gordone, pro mě jseš úžasnej kluk, kterej šuká jak fotbalovej tým, ale jestli souhlasíš, dáme si ještě trochu času na to, abysme se líp poznali.“

„Zachránit Holly, ale Gordona už ne, že jo?“

„Já mám pocit, jako bych slyšela dvanáctiletýho kluka, kterej svý mámě říká, že žárlí, protože jeho sestřičce kupuje víc dárků než jemu.“

„Pochopilas mě dokonale, Mario.“

„Jasně. Já ti tu otázku vrátím: zachránit Mariu – myslíš, že je to něco, co ty tvý bílý rytíře trápí? Berou mě jen jako nástroj. A potenciální překážku. Vážně si myslíš, že budou váhat, jestli se mě zbavit, když je neposlechnu na slovo?“

„Proč to teda riskuješ?“

„Je to taková moje mánie. Nesnáším, když se mě někdo snaží zatáhnout do hry, kterou se mi nechce hrát. Takže se pokusím zjistit, co jsou ty vysoký blondýni vlastně zač.

A pokud dojdu k závěru, že by pro Holly mohli představovat nebezpečí, ověřím si, jestli ty jejich bílý pláště zastavujou taky devítimilimetrový náboje.“

„A ona mezitím zemře.“

„Už teď umírá, Gordone.“

„Co si to tam takovou dobu šuškáte?“

„Nic, miláčku. Děláme to co všechny dvojice. Hádáme se.“

Maria dorazí ke skupině stromů u silnice. Vyjede z Dorsett Road a zabrzdí před recepcí motelu La Quinta.

„Mají tady aspoň bazén?“

„Ne, broučku. Ale je tady golf.“

„Pfff, to je trapný.“

128

19 hodin. Maria zajede s otlučeným buickem na parkoviště Christian Hospital v Saint Louis a otočí klíčkem v zapalování. Zbytek dne odpočívala a vyprávěla Holly pohádky, aby nějak zabavila její mysl. Společně se vykoupaly, cákaly po sobě vodou a smály se. Potom Holly usnula na jedné z manželských postelí před kreslenými pořady kabelové televize a Maria se vykoupala ještě jednou s Gordonem, který se právě probudil. Jemně v ní vyvrcholil a potom leželi vedle sebe na druhé posteli a pozorovali spící Holly. Když byl Wallsův dech pravidelný a hluboký, Maria po špičkách vstala a zavřela se v koupelně, kde si navlékla oblečení zakoupené před pár hodinami. Vybrala si květované šaty, sandály a babičkovský šátek. Pak se stavila v dragstoru a koupila si brýle s tlustým sklem a hůlku sladěnou s oblečením.

V převleku vyšla Maria z koupelny a znovu pohlédla na spící Holly. Walls tiše chrápal. Zavřela dveře a vyšla z motelu nouzovým východem, jehož alarm předtím vypojila. Na záhonku u silnice ještě natrhala pár tulipánů a vyrazila na sever. Cestou udělala řadu zajížděk, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje. Město bylo téměř liduprázdné, jako kdyby se lidé zahrabali do země nebo uprchli. Potkala jen pár policejních aut, dodávek a obytných aut plných

vyčerpaných rodin, které se pokoušely opustit Saint Louis.

A několik prázdných taxíků. Potom projela kolem univerzity, jejíž trávníky byly plné studentů sedících pod narychlo udělanými transparenty, které hlásaly „NAZIS GO

HOME“

„GIVE ME LIBERTY OR GIVE ME DEATH“ nebo „WE THE PEOPLE“. První slova Ústavy. Přístup do kampusu právě uzavíral kordon příslušníků námořnictva pokradmu pokukující po nápisech. Když Maria univerzitu pomalu míjela, jeden z nich jí naznačil, ať zrychlí. Poslechla a přitom si vzpomněla na reportáže o velkých protestech proti válce ve Vietnamu. V očích mariňáka si přečetla, že by na studenty neváhal zahájit střelbu, kdyby začali vstávat.

Vůbec o tom nepochybovala. Oni taky ne. Proto tiše seděli pod svými podomácku vyrobenými transparenty.

Maria pokračovala ve směru Christian Hospital. Nejlepší onkologické centrum v regionu. Sem byl před dvěma měsíci převezen profesor Milton Ashcroft, aby zde zemřel na pokročilou rakovinu plic. Asistent profesora Anguse, z nějž už zřejmě zbývalo jen necelých padesát kilo masa a ne víc než pár gramů naděje.

Maria naposledy pohlédne do zpětného zrcátka, nasadí si brýle s tlustými skly a narovná si šátek. Za ní nikdo.

Vepředu žádná překážka. Zkontroluje zásobník glocku a bubínek poloautomatické pistole, kterou si suchým zipem připevnila pod šaty. Zabouchne dveře buicku a opírajíc se

o hůl zamíří k recepci. Vánek je cítit bramboříkem a keři vonných bylin, jimiž jsou posety okolní záhony. Maria vejde dvoukřídlými

dveřmi

dovnitř.

Obličej

jí

ovane

klimatizovaný vzduch. Pohlédne na recepci. Nikdo. Vydá se chodbou onkologického pracoviště a ani se neodvažuje dívat skrz prosklené dveře. Poslouchá své kroky na linoleu.

Vzduch je cítit formalinem, dezinfekcí a čerstvým nátěrem.

Někteří pacienti na postelích sténají. Většina vypadá, že spí.

Maria dorazí na jednotku intenzivní péče a pohlédne na mladou zdravotní sestru sedící za přijímacím pultem.

Přikulhá k ní, opírajíc se o hůl.

V druhé ruce svírá uboze působící kytici tulipánů.

Opětuje úsměv zdravotní sestry a starým hlasem pronese: „Přišla jsem za Mitchem Cainem, je to váš pacient.“

Maria si jméno vybrala náhodou z nástěnky visící nad sestrou, aby se vyhnula proceduře spojené s ochranou svědků. Je jí jasné, že po krveprolití v Geraldu FBI zpřísnila dohled nad ostatními vědci. Všimla si také falešného Ashcroftova jména, které si přečetla na Crossmanově seznamu: Merrick Browman, pokoj 414. Maria spočine očima zdeformovanýma tlustými skly na mladé sestřičce, která se zatváří otráveně.

„Je mi líto, vážená paní, ale návštěvy za chvíli skončí.“

„Slečna. Ještě nejsem vdaná.“

„Promiňte.“

„Nic se nestalo, krasavice.“

– Mladá žena se začervená. Stážistka. Zamumlá: „Jak jsem říkala, jednotka bude zavírat a pacienti potřebují klid.“

Maria položí svazek tulipánů na pult a zatváří se zdrceně.

„Poslouchejte mě, krásko, už nejsem nejmladší a kodrcala jsem se sem čtyři hodiny autobusem až z Kansasu, abych naposledy viděla svýho umírajícího drahouška. Zpáteční autobus mi jede v jedenáct a nemám na hotel, abych tu počkala do zítřka. Vlastně jsem se vás chtěla zeptat, jestli bych tu nemohla hodinku zůstat, potom co se s Mitchem uvidím, abych nemusela čekat na autobus v zimě.“

„Já vám budu muset vyhubovat, slečno… Slečno…?“

„Grangerová. Tak se jmenuju.“

Stážistka svraští čelo.

„Vy nejste jeho příbuzná? Ptám se vás, protože návštěvy na jednotce intenzivní péče jsou dovoleny výhradně rodinným příslušníkům.“

„Ale jsem, krasavice. Jsem jeho stará sestřenice z Kansas City. Doufám, že si na mě bude pamatovat.“

„Určitě. Poslouchejte, co vám navrhuju: pustím vás dovnitř a vy se pak vytratíte jako myšička, platí?“

Maria se usměje a přiblíží k sobě palec a ukazováček.

„Jako maličká myšička.“

„Nejste zase tak stará, slečno Grangerová.“

„Vy jste zlatíčko, drahoušku.“

Parksová demonstrativně odkulhá. Kvůli těm zatraceným brýlím vrazí do křesla a projde prosklenými dveřmi, které se za ní zavřou. Stážistce ztuhne úsměv na rtech a z podšívky halenky vytáhne plastovou fólii. Oddělí lepící část a přiloží ji na pult v místě, kde se ho slečna Grangerová dotkla prsty.

Potom pečlivě odlepí průsvitnou fólii a naskenuje otisky na notebooku. Na obrazovce se objeví odpověď. Stážistka vytočí číslo na svém telefonu. Zvonění. Ještě jedno. Hlas.

„Emmerson, slyším.“

„Tady agentka Jonesová, pane. Lokalizovala jsem Parksovou.“

„Kde jste?“

„V Christian Hospital v Saint Louis.“

„Zůstaňte na místě. Nic nepodnikejte. Posílám k vám jednotku.“

129

Maria postupuje starobincem Christian Hospital. Tady jsou ukryté umírající kostry, které se svíjí bolestí, protože si vypěstovaly rezistenci na morfium. Přidá do kroku, aby

unikla sténání, které se ozývá z pootevřených dveří.

Potřebují koňské dávky a i potom vrčí a vzpouzí se v řemenech, jimiž jsou připoutaní k lůžkům, aby se nezranili. Na samém konci chodby spatří Maria dveře od jednotky paliativní péče. Umírající, které už odmítli léčit, zde pokojně čekají na vykoupení. Ti mají právo na jakkoli vysoké dávky. Oceány morfia pro jejich ubohé žíly.

Pokoj 414. Maria se vytáhne na špičky a pohlédne na Ashcroftovo zubožené tělo natažené na posteli. Zdá se, že spí. Je tak bílý a vyhublý, že vypadá, jako by mu někdo pokryl obličej tenkou vrstvičkou vosku. Maria zatlačí do dveří. Když ucítí pach vznášející se v pokoji, stáhne se jí hrdlo. Rolety jsou zatažené. V televizi s vypnutým zvukem běží dokument. Maria spatří řemeny poutající jeho kostnatá zápěstí a otřese se. Zběžně si prohlédne lékařskou kartu připevněnou k nohám postele. Kousne se do rtů. Rezistence na morfium.

„Kdo je to?“

Dokument bouchne o tyče postele. Mariin pohled se zkříží s Ashcroftovýma bledě modrýma očima. Velké oči rozpálené horečkou, v nichž svítí ještě něco. Trocha hněvu.

Trocha nenávisti. Hodně šílenství. Maria odloží hůl a sundá si šátek. Ze rtů umírajícího se znovu ozve zachrčení.

„Kdo jste?“

„Zvláštní agentka Parksová.“

Z Ashcroftova hrdla vyjde astmatický smích.

„FBI? Jdete jako na zavolanou. Chci okamžitě přerušit protokol ochrany svědků a žádám zveřejnění své fotografie v tisku, aby mě zabijáci Nadace našli a za… a za…“

„‚A zabili.‘ To je to, co jste chtěl říct mezi těmi dvěma záchvaty kašle?“

„Ano.“

„Poslouchejte, Ashcrofte, pokusíme se vyhnout dlouhým větám. Položím vám pár otázek a zase půjdu.“

Ashcroft zírá na kolečko morfiové pumpy, kterou sestra umístila na noční stolek. Na kilometry daleko od jeho připoutaných zápěstí. Při pohledu na ni doslova slintá.

„Ti hajzlové. Chtějí, abych chcípnul pomalu. Podávají mi moc nízký dávky a nechávají mě uškvařit.“

„Máte rezistenci na morfium, Ashcrofte. To znamená, že dávka, která by vám ulevila, by vás zabila. Jste připravenej odpovědět mi na otázky?“

„Ohledně čeho?“

„Nadace.“

„Co chcete vědět?“

„Všechno o Angusově spisu a nápisech nalezených v jeskyni projektu Manhattan.“

„Starej dobrej Angus…“

„Co jste při dešifrování nápisů objevili?“

„Chcete říct co objevil Angus? To on na to přišel, když jednou zůstal přes noc sám ve svý laboratoři v Puzzle Palace. Byla zrovna bouřka a vtom – heuréka. Jenže jemu

z toho přeskočilo. Byl jsem zrovna v Guatemale, když vzal roha s dokumentací pod paží. Rozluštil poslední nápisy. Ty, který osvětlovaly smysl všech ostatních.“

Ashcroft dostane dlouhý záchvat kašle a na bradu mu vystříkne krev. Chce se utřít. Řemeny bouchnou o postranice postele.

„Jaký poslední nápisy?“

„Něco vám navrhnu, zvláštní agentko Parksová.“

„Poslouchám.“

„Když vám odpovím na ty vaše otázky, podáte mi tu morfiovou pumpičku a já udělám velkej skok do hlubin vesmíru.“

„Já nepomáhám lidem umřít. Příležitostně je zabíjím, ale nepomáhám jim umřít.“

„Panenko,

já

mám

epidermoidní

karcinom

a Prinzmetalovu anginu pectoris k tomu. Po kouskách vykašlávám svý plíce. Nic jinýho než ta pumpičku už mě nezajímá.“

„Dobrá.“

„Máte mě za blbce?“

„Ne, proč?“

„Dejte mi tu pumpičku teď hned.“

Maria vezme přístroj a položí ho Ashcroftovi na hruď.

„Do ruky, Parksová. Dejte mi ji do ruky.“

„Abyste si píchnul smrtelnou dávku před mýma očima?

Dovolte, abych se zasmála, Ashcrofte. Dám vám ji do ruky, až mi odpovíte na otázky.“

„Takhle by to nešlo! Takhle ne!“

Ashcroftovy oči se zaplaví slzami. Chvějí se mu rty.

Maria cítí, jak její srdce zaplavuje obrovský smutek.

„To není fér, Ashcrofte. Až doteď jste mi přišel jako docela sympatickej umírající, akorát tak zlej na to, aby člověk zapomněl, že umíráte.“

„Podejte mi tu pumpičku.“

„Nejdřív mi odpovězte na otázky.“

„Proč to chcete vědět? Po tolika letech?“

„Protože se po světě šíří virus. Zmutovanej kmen, kterej vypustil Burgh Kassam a kterej musíme co nejrychleji zastavit.“

„To není skutečnej důvod. Nebo aspoň ne ten jedinej.“

„Je.“

„Parksová, já umírám. Umírající pozná, když mu někdo lže.“

„Mojí dceři zbývá už jen pár dní života a vy ji možná můžete zachránit.“

„Vaší dceři? Tak teď jste mimo hru vy. Nejdřív jste mi připadala krásně cynická. Ne jako všechny ty slepice, co za člověkem přicházejí se slzama v očích. Ať ta vaše holka klidně chcípne, Parksová. Ať si klidně chcípne, slyšíte mě!“

„Nejdřív ale chcípnete vy.“

„Kam jdete? Parksová! PÁÁÁRKSOVÁÁÁ!“

Maria se pomalu vrátí k posteli. Starý profesor znovu položí hlavu na polštář. Topí se v potu.

„Dovedete si to vůbec představit, panenko?“

„Co, panáčku?“

„Dvacet pět let svýho života jsem se schovával, abych mohl žít o den dýl, a když si teď sednu ke stolu, žádnej zabiják Nadace nepřijde a nevystřelí mi mozek.“

„Poslouchám vás.“

Ashcroft zkřiví ústa bolestí, která mu napne ochablé svaly, když napne řemeny. Pomalu se uvolní. V šeru zazní jeho dýchavičný hlas.

„Angus na těch zatracených nápisech pracoval roky.

Úplně ho to posedlo. Dokonce i stěny jeho bytu na základně byly polepený tisíci znaků a reprodukcema fresek.

Vyzkoušel všechny možný i nemožný kombinace.

Prostudoval

desítky

knih

o sémantice,

kryptologii

a lingvistice nejstarších jazyků. Byla to obrovská skládačka, která ho vrátila ke kořenům lidskýho myšlení. Řekl bych, že se mu postupně podařilo myslet stejně jako bytosti, který ty znaky nakreslily. A díky tomu to nakonec pochopil.“

„Ale co?“

„Na začátku osmdesátých let rozluštilo kryptologický oddělení Nadace tři čtvrtiny kódu. Věděli jsme, že ty znaky vyprávějí nějakej příběh, ale bylo to celý hodně metaforický a těžko pochopitelný. Taky jsme zjistili, že část zprávy se

podobala varování, něčemu, co mělo lidstvo upozornit na událost, která už se stala a měla se opakovat. Velký vyhynutí.“

„Myslíte jako dinosauři?“

„Ne, pohromy, který postihly dinosaury nebo oceány kambria, byly přírodního původu. Meteority, obrovský sopečný výbuchy nebo klimatický změny. Ale tady šlo o něco jinýho. O pohromu způsobenou člověkem.“

„Epidemii?“

„To jsme si původně mysleli, ale Angus nakonec zjistil, že ta zpráva v sobě skrývá něco mnohem vážnějšího. Něco, co neohrozí jenom lidstvo, ale celej vesmír. Bylo to za ostatníma znakama. Stačilo dát je dohromady.“

„Jakýma ostatníma znakama?“

„V roce 1980 se Angus začal zajímat o obří symboly, který lidstvo objevilo ve 20. století díky vynálezu letectví.

Jako kdyby ten, kdo je vytvořil, chtěl, abychom je objevili až v okamžiku, kdy dosáhneme stupně vývoje, kterej nám umožní jim rozumět. Ty obrazce jsou tak velký, že některý z nich jsou vidět jen na satelitních záběrech. Tyhle symboly, roztroušený po celým světě, který po sobě nechali stavitelé mohyl nebo indiáni kmene Nazca, jsou pro vědce dodnes záhadou. Víme jen tolik, že je v dávných dobách vytvořily civilizace, který náhle zanikly, aniž by po sobě nechaly stopy. Civilizace na takovým vývojovým stupni, že

dokázaly předvídat, že vynalezneme letadla. Dovedete si to představit, Parksová? Uvědomujete si, co to znamená?“

„Uklidněte se, Ashcrofte.“

Tmou se rozléhá starcovo sípání.

„Angus si všiml miniaturních reprodukcí těch obrazců mezi nápisama z jeskynní svatyně. Přitom už to měl roky přímo před nosem. Prostudoval jejich geografický rozmístění a zjistil, že když je dá dohromady, nápisy najednou dávají smysl. Ti, kteří je vyryli, říkali, že je téměř úplně zničil nějakej nepřítel. Tehdy tvořili sedm kmenů chráněných sedma stařenkama, kterým říkali Ctihodné. Po posledním velkým pravěkým útoku Nepřítel zabil všechny Ctihodný až na jednu jedinou. Podle nápisů přežila taky jedna velice mladá žena, vyvolená slyšící na jméno Neera, která převzala moc Ctihodných, načež se přeživší znova rozdělili do sedmi kmenů a vydali se sedmi různými směry.

A právě potomci těch sedmi kmenů vytvořili obří obrazce po celý planetě, potom vymřeli nebo se postupně smísili s lidskou masou. Angus pochopil, že všechna ta znamení tvoří něco jako kód uvnitř kódu. Myslím, že v tu chvíli mu došlo, že nápisy v jeskyni možná nebyly varováním určeným lidstvu, ale spíš tajnou zprávou pro ostatní kmeny Něčím jako proroctví.“

„To bylo obsahem Angusova spisu?“

„Tohle a další věci.“

„To znamená?“

„Dejte mi napít.“

Parksová uchopí plastový kelímek s brčkem, které Ashcroftovi vsune mezi rty. Vědec pomalu nasaje pár doušků nápoje obohaceného o vitamíny a padne zase na polštář. Z jeho hrdla se ozve zachroptění.

„Co dál, Ashcrofte? Co bylo v tom zatraceným spise?“

„Boží chyba, zvláštní agentko Parksová.“

„To je všechno?“

„Víte, proč se podle Písma archandělé vzbouřili? Proč se nejkrásnější a nejmocnější z nich stal Satanem?“

„Z pýchy?“

„Ne, Parksová. Ze žárlivosti. Jako starší bratr, kterej zuří, protože benjamínek dostává všechny dárky, který jemu nikdy nedali. Archandělé byli starší bratři. Pomohli Bohu při stvoření světa. Zpočátku jim to dokonce muselo připadat dojemný Asi jako rodinka nadaných inženýrů, jejichž dědečka najednou napadlo postavit obří maketu, která dalece přesahuje jeho vlohy. To je to, co se stalo při stvoření světa: něco hluboce nedokonalýho, co stařík nazval člověkem a co měl zničit. Místo toho se dopustil velký chyby, jakou by si každej stvořitel měl zakázat. On se totiž do svýho stvoření zamiloval. Chápete to? Skončil jako starej Gepetto.

Zahořklej stařec, co si vyrábí hračky, aby nebyl sám. A tak se archandělé vzbouřili. A dobře udělali, Parksová!

Vykašlali se na Boha, a právem!“

„Co ještě bylo v Angusově spise?“

„Člověk, temný důsledek boží chyby.“

„To znamená?“

Ashcroftovými svaly opět projede vlna bolesti. Zasténá.

„Člověk je jediná živá bytost, která nutí svý prostředí, aby se mu přizpůsobilo. V řetězci života nemá člověk místo ani užitek. Jako kdyby se příroda dopustila osudový chyby, která se jí vymkla. Takový monstrum.

Slepá ulička. Úchylka evoluce, která měla vyhynout tak jako jiný druhy, ale která se místo toho množila a šířila.

Angus pochopil, že Velká pohroma, která lidstvo zahubí, je nevyhnutelná, protože vzejde z lidstva samotnýho. Zjistil, že ti, kteří tyto nápisy zanechali, věděli, že katastrofě unikne hrstka lidí, kteří dosáhnou dostatečně vysokého stupně evoluce, aby nemoc šířili dál.“

„Nemoc? O jaký nemoci to mluvíte?“

„Mluvím o lidech, Parksová. O nemocných buňkách vesmíru. To je to, co Angus pochopil, když ten zatracenej kód rozluštil: to, že nemoc je v nás a že se bude šířit dál, dokud ji nezastavíme.“

„Chcete říct, že Kassamův virus není tou ohlášenou pohromou?“

„Dokonce bych řekl, že je to jediná skutečná protilátka proti skutečný Velký pohromě. Odčinění božího hříchu.

Vyhlazení lidstva, který zachrání vesmír před rakovinou, která mu hrozí. To byl ten slavnej nepřítel Ctihodných, o kterým nápisy mluvily: imunitní systém vesmíru.“

„Jste totální magor.“

„A vy jste naivní, Parksová. Člověk je absolutní predátor. Až na pár žraloků a nemocí je jeho kořistí on sám.

Proto jsme vynalezli války, vraždy a hladomory. Abychom regulovali monstrózní lidskou masu. Od chvíle, kdy Oppenheimer vynalezl svý smrtící hračičky, se státy vlastnící atomovou zbraň bohužel neodvážily ji použít, protože vědí, že ve chvíli, kdy ji použijí, postihne i je.

Zrušení faktoru války. Od tý doby se to šíří. Miliardy virů se neustále množí a vyčerpávají nakaženej organismus, v tomhle případě Zemi. Jenže člověk si na rozdíl od ostatních virů uvědomuje, že je na organismu, kterej zabíjí, plně závislej. Proto začínáme pomýšlet na nutnost kolonizovat ostatní planety. Podívejte se, co se chystá, Parksová. Už cestujeme na Mars, hledáme další obyvatelný světy, uvažujeme v měřítku nekonečna. V kolektivním nevědomí si pro zábavu naháníme strach a představujeme si zlý mimozemšťany na vysokým stupni vývoje, co nás seshora sledujou a čekají na nejvhodnější okamžik, aby na nás zaútočili. Mně je těch mimozemšťanů ale líto, protože až je dostaneme, ukážeme jim, co dokáže opravdovej virus.“

„Chcete říct, že lidská rakovina už někde proběhla a teď se opakuje tady?“

„Proč ne? Jak jinak lze vysvětlit tak složitou DNA, kterou jsme našli v mumii projektu Manhattan? Jak vysvětlit stupeň vývoje tohohle druhu, kterej nás má chránit?“

„Podle Anguse už vyčerpala předchozí organismus a teď sleduje, jak vyčerpáváme další, a dává si za úkol pomoct nám přežít, aby mohla nakazit další, je to tak?“

„Anebo sama prodělala genetickou mutaci, kterou projdeme, a svým způsobem jsme tím, čím byli před kontaminací oni. Boží děti. Proč ne? Nemáme o tom žádný důkaz, žádnou odpověď, jen otázky.“

„Jste ještě trhlejší, než jsem si původně myslela.“

„No tak, Parksová, stačí si vybrat Boha. Řekněte mi o tý holčičce, kterou chcete zachránit. Ona není vaše dcera, že ne?“

„Ne. Její rodiče zemřeli při hurikánu, kterej zničil New Orleans. Zachránily ji bytosti obdařený zvláštníma duševníma schopnostma.“

„Říkají jí ‚Matko‘ nebo ‚Ctihodná‘?“

„Jo.“

„Dotkla se jí stařenka, která hned potom zemřela?“

„Jo.“

„Začaly se u ní rozvíjet abnormální schopnosti?“

„Jak to víte?“

„Protože je to všechno obsažený ve znacích, který Angus rozluštil. Protože historie začíná znovu. Myslíme si, že je to konec, ale ono to začíná znovu. Strážci vědí, že její krev obsahuje jedinou protilátku viru, kterej Kassam vyvinul.

Proto ji chrání. Proto se vás ptám, zvláštní agentko

Parksová: spácháte boží zločin? Zachráníte lidstvo, nebo vesmír?“

„Co byste udělal na mým místě?“

„Na vašem místě?“

Ashcroft zkřiví rty.

„Na vašem místě bych se rychle vrátil k tý zrůdě, který říkáte vaše dcera, dal bych jí na hlavu polštář a tlačil bych, dokud nepřestane dýchat.“

„Myslím, že už jsem toho pro dnešek slyšela dost.“

Maria vstane. Položí Ashcroftovi pumpičku s morfiem do ruky. Zacouvá ke dveřím. Dusí se. Musí z toho pokoje co nejrychleji pryč. Musí přestat dýchat ty výpary smrti. Zacpe si uši, aby neslyšela smích unikající z Ashcroftova hrdla.

Vědec napne řemeny a zvedne se co nejvýš. Zvrátí oči a jeho vychrtlé tělo se napne, až mu málem prasknou kosti.

„Podívejte se na mě, zvláštní agentko Mario Parksová!

Jsem současně rakovina, která sžírá vesmír, i vesmír sžíranej rakovinou! Musíte ji zabít, než bude pozdě, rozumíte?

Musíte smýt boží zločin krví tý zrůdy!“

Maria dojde ke dveřím. Vidí, jak Ashcroftova ruka otáčí kolečkem morfiové pumpy. Vpíchne si do žil celý obsah lahvičky. Zašklebí se. Směje se. Dusí se, naposledy ztuhne a pak se uvolní. Má vytřeštěné oči. Velké skelné oči, které na Mariu ve tmě zírají. Mrtvé oči hledící do vesmíru.

130

Maria se vypotácí do chodby. Chce se jí zvracet. Vzpomene si, že uvnitř zapomněla hůl. Zaváže si zase vlasy šátkem, narovná si brýle a vykulhá ze dveří vedoucích do čekárny.

Stážistka se na ni usměje.

„Všechno v pořádku, slečno Grangerová?“

„Naprosto, drahoušku.“

„Chcete dát křesla k sobě, abyste si trochu odpočala, než vám pojede autobus?“

„Myslím, že se nejdřív půjdu trochu nadýchat čerstvého vzduchu. Není mi dobře.“

„Chápu. To se stává. Mám vás doprovodit?“

Maria se přes brýle podívá na stážistku. Vypadá napjatě.

„Něco se děje, drahoušku?“

„Prosím?“

„Vypadáte ustaraně.“

„Jsem jenom unavená z práce.“

„Ne, v tom musí být ještě něco jiného.“

Maria se mladé ženě zadívá do očí. Zkontroluje jí panenky a nozdry. Stážistka se snaží dýchat klidně.

„Hádám nějaká srdeční záležitost. Nebo se pletu?“

Stážistka uvolní napětí ve svalech. Vykreslí na tváři úsměv.

„Před vámi člověk nic neschová, slečno.“

„Kdepak, před stařenkou, jako jsem já, nic neschováte.“

„Je to kvůli Brettovi, mýmu klukovi.“

„Podvádí vás?“

„Chce se mnou spát.“

„A vy nechcete, je to tak?“

„Teď ještě ne. Je moc brzo. Víte, já jsem věřící a před svojí obcí jsem slíbila, že až do svatby zůstanu panna.“

Maria položí ruce na pult recepce. Cítí pod prsty něco lepkavého. Zbytek lepidla. Zvedne oči a její pohled se zkříží s napjatým pohledem stážistky. „Už jste zkoušela spát s dívkou?“

„Prosím?“

Když stážistka uslyší stařenčina slova, jen nepatrně sebou trhne. Její panenky jsou v klidu.

„Už vás to někdy napadlo, agentko Pinocchiová?“

Stážistka nestačí vytáhnout zbraň a už má na čele přilepenou Mariinu pistoli.

„Parksová, nedělejte hlouposti.“

„Jak se jmenujete?“

„Jonesová.“

„Jste moc pomalá, agentko Jonesová. Moc pomalá.

Ovšem tomu převleku za plachou pannu se nedá nic vytknout. Za jak dlouho dorazí?“

„Zavolala jsem jim teprve před chviličkou.“

Maria odjistí palcem zbraň a Jonesová zrychlí dech.

„Lhát stařenkám, to je moc ošklivá věc.“

„Jsou… Jsou tady.“

„Kolik?“

„Pět.“

„Kde?“

„Tři na parkovišti. Jeden v recepci. A já.“

„Kdo?“

„Mulligan, Kintch, Alonso a Chenová.“

„Chenová? Tu neznám.“

„Pracuje pro pobočku Saint Louis.“

„To bude pohřbů…“

Maria obtočí prst kolem spouště. Pohlédne na Jonesovou. Je tak mladá a nezkušená.

„Prosím vás, Parksová.“

„Šššt, zlatíčko. Přemýšlím.“

„Ještě je čas. Přišli vás jen zatknout. Ještě není pozdě.“

„Řekla jsem ticho…“

Jonesová se kousne do rtů. Dojde jí, že Maria se nehodlá vzdát. Parksová jí naznačí, aby šla k ní. Jonesová obejde pult, otočí se a ucítí hlaveň na bedrech.

„Jaký je znamení?“

„Měla jsem jim oznámit vysílačkou, až půjdete ven.“

„Řekněte jim, že jsem ještě vevnitř, a zeptejte se na instrukce.“

„Prosím?“

„Udělejte to.“

Jonesová zvedne mikrofon schovaný v rukávu.

„Celému týmu, tady Jonesová. Cíl ještě nevyšel. Jaké jsou instrukce?“

Zapraskání. Maria si od Jonesové vezme sluchátko, aby identifikovala hlas, který odpoví: „Přijímám, Jonesová. Všechny východy jsou obsazené.

Zůstaňte na místě. Počkejte, až cíl přijde.“

Jonesová pustí vysílací knoflík. Maria stihla poznat zvláštního agenta Mulligana. Jeden z jejích starých kamarádů. Dobrej kluk.

„Dejte mi svoji halenku.“

Jonesová si sundá halenku a nemocniční sandály.

„A ty modrý šatičky taky.“

Jonesová si pomalu rozepne šaty a nechá je spadnout na zem. Maria se pro ně skloní. Když se narovnává, vytáhne glock a jednou ranou Jonesovou udeří do šíje. Agentka se zhroutí. Maria ji odtáhne za pult, dá jí roubík a želízka.

Potom se zbaví svého oděvu a natáhne si modré šaty a blůzku.

V tašce Jonesové vyhrabe černé brýle, zkontroluje zásobník glocku a zasune zbraň pod kabát, který má přehozený přes paži. Ruku má na pažbě. Projde chodbou a pokývne na sestřičky za prosklenými dveřmi recepce.

Jedna stará a jedna mladší. Asiatka. Sleduje procházející Parksovou a pak opět sklopí oči. Pohybuje rty. Zapraskání.

V Mariině sluchátku se ozve její hlas.

„Celému týmu, tady recepce. Jedna sestřička se chystá vyjít ven. Cíl se zatím neukázal.“

„Přijímám, Chenová. Buďte ve střehu.“

Prosklené dveře se otevřou a na Mariu dýchne vůně citronové trávy a tymiánu. Parksová postupuje alejí. Cítí, jak jí srdce buší až v krku. Přiblíží se k ní muž. Na sobě má košili a modrý odznak chirurga. Maria analyzuje jeho gesta.

Předstírá, že si čte poznámky, ale pohybuje se jako profík a jde přes alej tak, aby mohl snadno vytáhnout zbraň a při sebemenším podezřelém pohybu vystřelit na cíl. V Mariině sluchátku to zapraská. Mulliganův hlas: „Brade, vizuálně zkontroluj, jestli je to ona. Nic jiného.“

Brad neodpovídá. Jde kupředu. Sjede pohledem na kotníky Parksové a vrátí se nahoru. Analyzuje její chůzi, pozici rukou a ramenou. Když ji míjí, trochu zpomalí. Maria se na něj usměje zpoza tmavých brýlí. Brad Kintch. Agent ze staré školy. Bouchač. Kintch její úsměv opětuje a jde dál, přičemž nahlíží do poznámek. Zapraskání.

„Mulligane, tady Brad. Je to Parksová. Opakuju: je to Parksová.“

„Víš to jistě?“

„Na osmdesát procent.“

„Zajdi za Jonesovou, aby ti to potvrdila.“

Maria si všimne dvou velkých terénních vozů FBI zaparkovaných po obou stranách parkoviště. Mulligan sedí vpravo, Alonso vlevo. Další zapraskání. Mulliganův hlas:

„Jonesová, tady tým. Slyšíme se?“

Maria prochází mezi auty. Na svůj starý buick se ani nepodívá.

„Proboha, Jonesová, co to vyvádíš?“

Další zapraskání. Kintchův hlas: „Tady Brad. Jonesová leží na zemi.“

„Je mrtvá?“

„Omráčená. Cíl jí vzal šaty a blůzu.“

„Dobrá. Všem: tým se stáhne kolem cíle. Chenová a Kintchi, utvořte za námi druhou linii.“

Kintchův hlas:

„Máme problém, šéfe.“

„Jaký?“

„Vysílačka Jonesové zmizela.“

„A sakra…“

„Jestli nezabila Jonesovou, je ještě při smyslech. To je to, co nám chceš říct, Mario?“

131

Maria jde dál přes parkoviště. Mulliganovo velké terénní auto jí pomalu jede naproti. Za ní vyrazil i Alonsův vůz.

„Mario, vím, že mě slyšíš. Rozhodnutí je na tobě. Řekni mi, co máme dělat.“

Maria neodpovídá. Jde dál. Hledá úhel. Bude muset být rychlá.

„Mario, jsme tady, abychom tě odvedli domů, ale když to bude potřeba, zneškodníme tě. Může to proběhnout dobře.

Nebo taky ne. Je to na tobě.“

Maria zpomalí. Vpravo mustang a starý cadillac, vlevo zídka ve výši člověka. Cadillac je zaparkovaný napříč.

Pořádná americká karosérie. Průrazné náboje nezastaví, ale je jen malá šance, že by je Mulligan měl s sebou. Maria se zastaví. Obě terénní auta zaparkují napříč vedle stojících vozů. Maria se k nim otočí zády. Slyší otevírání dveří.

Kroky. Mulligan a Alonso se k ní blíží. Další kroky. Maria se otočí. Kintch a Chenová je kryjí za terénními auty. Maria se usměje na Mulligana, který se k ní blíží s namířenou zbraní. Napadne ho, jestli má Parksová neprůstřelnou vestu.

„Chci vidět tvoje ruce, Mario.“

Allonso a Mulligan se zastaví pár metrů od Parksové.

Mají ji ve střelném úhlu. Za terénními auty se Kintch a Chenová postaví do dveří. Míří na její hrudní koš.

Pochopili, že nemá žádnou ochranu. Příliš mnoho gest v příliš krátkém čase. Konec zápasu při první kulce, která by prošla některým z životně důležitých orgánů. Maria myslí na Holly. Vybaví si holčičku spící na velké posteli. Ví, že prohrála. Mulliganův hlas:

„Postup znáš, Mario. Chtěl bych, abys pustila ten kabát, poklekla a dala si pravou ruku pomalu za šíji.“

„Tys byl vždycky úchyl, Mully. Zajímalo by mě, co by tomu řekla tvoje žena. Jak se vůbec má? Jestlipak ví, že používáš odznak k tomu, abys zatýkal svý kámošky?“

„Jenny loni zemřela na rakovinu. Vzpomínáš?“

Marie se zkalí zrak. Zlomí se jí hlas.

„Jé, Mully, promiň. To… To jsem nevěděla.“

„Ale věděla, Mario. Jenny byla tvoje nejlepší kamarádka. Bylas jí na pohřbu. Dokonce jsi mě objala a já jsem ti brečel na rameni jako malej kluk.“

„Víš, že to není pravda, Mully. Prosím tě, řekni, že to není pravda.“

Maria se zády opírá o cadillac. Třese se jí brada. Po tvářích jí za brýlemi tečou slzy.

„Mario, Crossman nám řekl o tom, co se stalo v Riu.

Víme, že ti není dobře a že máš duševní krizi. Musíš přestat.“

„Už je pozdě, Mully.“

„Ne, Mario. Až potom bude pozdě. Teď potřebuju vidět tvoje ruce. Prosím tě. Kvůli Jenny.“

„Mulle?“

„Co je?“

„Jsem ozbrojená.“

„Dobrá, Mario. Máš zbraň pod kabátem?“

„Jo.“

Mulligan zvýší hlas. Promluví k ostatním agentům: „Maria nechá kabát spadnout na zem. Pod ním má zbraň.

Nikdo se ani nehne, jasný?“

Maria se skrz tmavé brýle podívá na agenty. Kintch a Chenová mají ruce na pažbách. Jsou nervózní. Mulliganův hlas:

„Teď vyprázdníš zásobník, vyndáš ruku, kterou držíš pažbu zbraně, a necháš kabát spadnout na zem. Ano, Mario?“

„Já mám strach, Mully.“

„Já vím. Jsme tady. Neboj se.“

„Jste tady, abyste mě zneškodnili, že jo?“

Marie se ještě víc zlomí hlas. Mulligan ji ještě nikdy neviděl tak zranitelnou. Když mu Crossman řekl, že je na prášky, nevěřil mu. Teď už o tom nepochybuje.

„Mario, přísahám ti, že to není pravda.“

„Řekni mi to teď, Mully. To si snad zasloužím, ne?“

„Kdybysme tady byli proto, abysme tě odbouchli, už bysme to dávno udělali.“

„Přestaň mi kecat, hajzle! Ještě nemáte legální důvody k tomu, abyste to udělali, ale až uvidíte moji zbraň, budete mít právo střílet. Ty to víš, Mully. A já vím, že to víš.“

„Mario, nikdo tu není proto, aby tě zabil. Je ti špatně. Už nevíš, jak dál. Proto všude vidíš nepřátele.“

„Zavraždila jsem děti, Mully. Nechala jsem je umřít hlady v solovnách Seboomooku a další jsem rozčtvrtila

a jejich ostatky hodila do jezera. Kdybych mířila bouchačkou na někoho takovýho, počkala bych si na první zbytečný gesto.“

„Mario…“

„Ale to není všechno, viď, Mully? Taky jsem zachránila životy, co? Takže nechci takhle umřít, chápeš?“

„Mario, ty jsi ty děti ze Seboomooku nezabila. To přece víš, ne?“

„V Riu jsem to byla taky já. Ta holčička, která mi umřela v náručí. Všechny ty mrtvý děti. Ach bože, Mully, kdybys viděl ty jejich obličejíčky!“

„Mario, musíš se uklidnit. Postavím se mezi tebe a ostatní a ty pustíš ten kabát, abych se k tobě mohl přiblížit a odzbrojit tě.“

Marie se roztřesou ramena. Hlasem přerušovaným vzlyky se zeptá:

„Mulle?“

„Ano?“

„Chceš, abych pustila ten kabát a pomaličku namířila zbraň proti svýmu tělu?“

„Proč, Mario?“

„Jenom abych…“

„Mario, prosím tě, zkus se uklidnit.“

„Jenom abych si dala hlaveň zbraně pod bradu. Můžeš to pro mě udělat?“

„Ne, Mario. Dobře víš, že nemůžu.“

„Mám v zásobníku jeden náboj. Jestli chceš, můžu nejdřív nechat spadnout na zem zásobník. Jedinej náboj, Mully. To je to jediný, o co tě prosím.“

„Potřebuješ pomoc, Mario. Musíš mě nechat, abych ti pomohl. Přísahám, že se nemáš čeho bát.“

„O to nejde, Mully. Já jen chci, aby to hned teď skončilo.“

„Slibuju ti, že to skončí, ale ne takhle.“

„Prosím tě…“

„Ne, Mario. To po mně nechtěj. Nechtěj po mně, abych zbytek života viděl před sebou tenhle obraz. Na to nemáš právo!“

Kintchův hlas. Právě položil vysílačku.

„Mulligane, to je Crossman. Chce s tebou mluvit.“

Mulligan pohlédne na Mariu.

„Zůstaň, kde jsi, jasný? Řeknu Kintchovi, aby mi tu vysílačku přinesl. Nespouštím tě z očí. Chci, aby ses na mě taky dívala a nespouštěla mě z očí, platí?“

Maria přikývne. Kintch se přiblíží. Projde střelným úhlem Chenové. Podá Mulliganovi vysílačku a obrátí se na Mariu.

„Parksová, neznáme se tak dobře, jako se znáš s Mullym, ale vím, co pro FBI děláš. Naprosto s ním souhlasím.

Nemůžeme tě to nechat udělat.“

„Jdi do prdele, Kintchi, slyšíš? Máš pravdu, že se neznáme. Jseš tady, abys mě odbouchnul, ale já ti přísahám, že tě oddělám jako první.“

„Mario, tady Mully. Přestala ses na mě dívat. Chci, aby ses nedívala na Kintche a pokusila ses uklidnit.“

Mariin pohled se pomalu vrátí k Mulliganovi. Celé tělo má napjaté. Špatně se jí dýchá. Už nemůže dál. Mulligan ví líp než kdokoli jiný, že taková mašina na zabíjení jako ona je ještě nebezpečnější, když je v úzkých.

„Kintchi, ty vycouvej.“

„Promiňte, šéfe.“

„Sklapni a vycouvej. Souhlasíš, Mario? Kintch teď vycouvá.“

Kintch dává jednu nohu za druhou a pozadu se vrací na své místo. Z vysílačky se ozve zapraskání. Crossmanův hlas: „Co se děje, Mulligane?“

„Nic dobrého, pane. Je přesvědčená, že jsme tady, abychom ji zabili. Prosí mě, abych ji nechal spáchat sebevraždu.“

„Předejte mi ji.“

Mulligan podá vysílačku Marie.

„Chce s tebou mluvit.“

„Nechám spadnout zásobník, Mully. A pak posunu zbraň nahoru. Platí?“

„Ne, Mario.“

Cvaknutí. Zásobník glocku dopadne na zem. Maria pomalu nechá spadnout kabát a odhalí tak blýskající se tělo zbraně. Utře si slzy z tváří a pak pomaličku posunuje zbraň k obličeji.

„Nedělej to, Mario! Musíš si s ním nejdřív promluvit.

Dlužíš mu to.“

„Nic mu nedlužím.“

„Tak to udělej aspoň pro mě. Udělej to kvůli mně.“

Maria si dá hlaveň glocku pod bradu. Mulligan jí podá vysílačku. Ozve se Crossmanův hlas.

„Mario?“

„Nemám ti co říct, Stu.“

„Co mám pak asi dělat s tou holkou? Mám ji svěřit sociálce nebo co? I když je fakt, že s odváděním holčiček do náhradních rodin mám svý zkušenosti. Ale nejdřív bych chtěl vědět, jestli to opravdu chceš. Taky bych rád věděl, co mám říct Holly, až se mě zeptá, proč jsi ji nechala samotnou.“

„Už to mám spočítaný, Stu. Po tom, co jsem udělala, budu sedět, až z toho zčernám.“

„Vyšetří se to, Mario. Pokusíme se to pochopit. Ale tohle jí každopádně nemůžeš udělat.“

„Je od tebe hnusný takhle ji využívat.“

„K tomu, abych tě zachránil? Tak to mi nevadí. Rád bych, abys teď svoji zbraň odevzdala Mulliganovi. Můžeš to pro Holly udělat?“

„Pro Holly?“

„Jo.“

Vzlykající Maria pomalu odlepí hlaveň zbraně. Tiskla si ji na kůži tak silně, že tam má otlačené kolečko. Mulliganův hlas:

„Výborně, Mario. Teď bych rád, abys sundala prst ze spouště. Dobře. Teď se k tobě pomalu přiblížím a odzbrojím tě. Souhlasíš?“

„Souhlasím, Mully.“

„Žádný hlouposti, jasný?“

„Žádný hlouposti.“

Maria má nepřítomný pohled. Skrze slzy sleduje, jak se k ní Mulligan přibližuje. Agent postupně blokuje střelné úhly ostatních agentů. Usměje se na ni. Maria zavře oči.

Cítí, jak její kolega uchopuje zbraň. Maria ji pustí a přitiskne se k Mulliganovi. Schoulí přitom ramena, aby ani kousíček jejího těla nepřesahoval. Zaboří obličej do přítelovy košile.

Páchne potem a tabákem. Cítí, jak ji svou velkou rukou hladí po vlasech.

„Tak, Mario, už je to dobrý. Teď už se o tebe postaráme.“

Mulligan znovu zvýší hlas.

„Mám Mariu. Dejte zbraně dolů. Přesuneme se k mýmu autu. Žádný blbosti.“

Maria se Mulliganovi choulí v náručí. Ten opět ztiší hlas. Maria ho slyší těsně u ucha.

„Tak, už je to za náma. Zůstaň u mě a já tě odvedu, jo?“

V Mulliganově sluchátku to zapraská a agent zmlkne.

Ženský hlas.

„Celému týmu, tady Jonesová. Cíl mě před východem omráčil. Pro informaci, má na stehně pistoli. Opakuju, Parksová má pistoli.“

Mulligan ucítí, jak kolem něj Parksová obtočí paži, a ztuhne. Maria se na něj pořád tlačí a přitom provede dva bleskurychlé pohyby: přitiskne svému starému kamarádovi na spánek pistoli, vytáhne zbraň, kterou vrátil do pouzdra, a namíří ji na zbylé tři agenty, kteří se přiblížili a polevili ve střehu.

„Okamžitě odhoďte zbraně. A nebudu to opakovat.“

Kintch a Alonso překvapení jejím manévrem sáhnou po zbrani. Parksová dvakrát za sebou vystřelí. První kulka zasáhne Alonsa do stehna a agent se zlomí v pase. Druhá trefí Kintche do boku a ten se s výkřikem zhroutí k zemi.

Mulligan slyší, jak jejich zbraně dopadnou na zem.

„Chenová, polož zbraň. Potom otoč Alonsa a zavaž mu kolem stehna pásek.“

„Cože?“

„Dělejte, co vám říká, Chenová!“

„Správně, Mully.“

Zatímco Chenová plní rozkaz, Maria poslouchá Mulliganův dech na svém rameni. Využívá ho jako hradbu.

Mulligan zuří. Zuří a je smutný.

„Dobře, Chenová. Teď zavolejte Jonesovou. Chci, aby…“

Cvaknutí. Mulligan se zašklebí bolestí. Kulka, kterou Jonesová vystřelila z posuvných dveří, ho zasáhla do lopatky. Začíná se hroutit v náručí Parksové, která přesune zbraň a vystřelí na Jonesovou. Ta si dá ruce na břicho a sesune se na květinový záhon. Parksová otočí zbraň na Chenovou, která se snaží zmocnit své automatické pistole.

Asiatka se zarazí a narovná se. Maria se usměje.

„Nezapomenete, Chenová?“

„Na co?“

„Musíte ho otočit na záda a utáhnout mu pásek v horní části stehna.“

Ozve se výstřel. Chenová padne na kolena a přitom překvapeně vyjekne. Parksová přitiskne Mulligana zády ke cadillacu. Agent se svíjí bolestí.

„Mario…“

„Zmlkni, Mully. Máš prostřelenou plíci, takže musíš zůstat stát, jinak se udusíš. Ostatní nemají poškozený žádný životně důležitý orgány. Měsíc si poležíte.“

Mulligan chce něco odpovědět. Maria mu položí prst na rty a políbí ho na tvář.

„Promiň, že jsem využila Jenny. Stýská se mi po ní.“

Potom vstane, vykročí k buicku a cestou sebere vysílačku a svůj glock. Z posuvných dveří nemocnice se vyřítí hlouček zdravotních sester a ošetřovatelů s nosítky.

Jeden z lékařů už se sklání nad Jonesovou. Parksová dojde k autu. Nastartuje, vyjede z parkoviště a zamíří k dálnici.

Potká první policejní automobily s houkajícími sirénami.

Zvedne vysílačku.

„Stu, jseš tam ještě?“

„Poslouchám tě.“

„Ty tvý vojáčci se z toho dostanou. Ale varuju tě. Příště je rovnou odprásknu.“

Crossman něco odpoví, ale Maria ho už neslyší.

Zahodila vysílačku do křoví podél dálnice. Zrychlí.

132

Dvě hodiny ráno. Maria je vyčerpaná. Když se vrátila do hotelu, zatřásla Gordonem. Společně probudili Holly a zabalili ji do deky. Potom vyšli nouzovým východem a vyrazili po silnici směrem na sever, než byly umístěny první zátarasy. Maria si nechala Mulliganovu vysílačku a naladila ji na policejní frekvenci, aby se vyhnula sledovaným úsekům dálnice. Policisté hlásili, že agenti FBI nalezení na parkovišti Christian Hospital jsou na operačním sále, ale jejich životy nejsou ohroženy. Jeden policista

dokonce dodal, že ta ženská, co je postřelila, měla zatraceně dobrou mušku.

Gordon položil ruku na Mariinu a řekl: „Je mi to líto.“

Maria neodpověděla a dál zírala na silnici. Gordon dodal:

„Holly není dobře.“

Maria se otočila a položila holčičce ruku na čelo. Byla v jednom ohni.

Když vyjeli ze Saint Louis, zapálila si Maria cigaretu a začala se uvolňovat. Dlouhé mlčení náhle prolomil Gordon:

„Jdou po nás, že jo?“

Maria přikývla.

„Dozvěděla ses aspoň něco?“

„Nechce se mi o tom mluvit.“

Během následujících hodin nepromluvili jediné slovo.

Krátce po půlnoci překročili hranice Iowy a zastavili v omšelém motelu na výjezdu z Keokuku. Gordon šel zarezervovat pokoj na dvě noci, aniž by se zmínil o Holly.

Maria holčičku uložila do manželské postele. Od Saint Louis se neprobudila. Kupodivu se zdálo, že je jí líp.

Gordon k nim přišel a vysvětlil jí, že je to díky blízkosti Keokuku, kde se řeka Des Moines vlévá do Mississippi.

Obzvláště mocná přírodní svatyně. Ne dost na to, aby odehnala Nepřítele, ale dostatečně silná, aby zpomalila

postup nemoci, která Holly trápí. Po chvilce mlčení Gordon dodal, že bude spát na dece na zemi, aby si ony dvě mohly odpočinout. Maria mu poděkovala, zamkla se v koupelně na dva západy a pod sprchou se rozplakala.

Už několik minut vzlyká a její slzy se mísí s vodou. Je jí líp. Zavře kohoutek a pozoruje vodu, která jí protéká mezi chodidly. Vzpomene si na Ashcroftova poslední slova. Na to, jak napínal řemeny, až mu praskaly klouby, a řval jako pominutý. Maria se zabalí do osušky a prohlédne si svůj odraz v zrcadle posetém rezavými puntíky. V zrcadle se vznáší pohled Gardenerové. Už nefrajeří. Ulevilo se jí. Ví, že konec cesty je na dosah.

Maria vyjde z koupelny. Gordon nechal puštěnou televizi s vypnutým zvukem pro případ, že by se Holly vzbudila. Spí schoulený na zemi. Maria si na chvíli pomyslí, že to s ním stálo za to. Přistihne se při myšlence, že by to bývalo bylo ještě lepší, kdyby to mohlo pokračovat. Podívá se na Holly a usměje se. Jako obvykle se odkopala. Maria ji pohladí. Zase hoří.

„Musíte ji zabít, než bude pozdě, rozumíte? Musíte smýt boží zločin krví té zrůdy!“

Maria zatřese hlavou, aby zahnala vzpomínku na Ashcroftův šílený hlas. Neměla se na něj dívat ve chvíli, kdy zapnul pumpičku na morfium. Ten pohled ji bude ještě dlouho pronásledovat. Lehne si vedle Holly a položí zaťaté

pěsti vedle jejích. Usměje se. Dívenčiny ruce vypadají proti jejím úplně maličké. Maria zašeptá: „Chci, abys už nikdy neměla strach, slyšíš? Maminka už je tu s tebou.“

Maria se chystá zavřít oči, když vtom jí Holly jemně stiskne ruku. Pohlédne na tvrdě spící holčičku. Cítí, jak jí těžknou víčka. Snaží se bránit, ale nejde to. Jejím tělem se šíří vibrace. Pochází z Hollyiných prstů. Je teplá. Jakoby živá. Maria zavře oči. Pach prachu a dezinfekce, které se vznášely v pokoji, se rozplývají. Pohyb. Bílé světlo v dáli.

Maria dýchá sterilní vzduch prostý vůní a pachů. Prochází prázdnými ulicemi nového San Franciska a zvedá zrak k obrovské modré klenbě obklopující město. Do atmosférického štítu naráží čím dál víc meteoritů. Tisíce maličkých modrých záblesků křižují magnetické pole vysoko nad prázdnými mrakodrapy.

Maria se zastaví na výšinách dominujících starému mostu Golden Gate. Za ta století se příliš nezměnil, jen jeho pilíře byly zpevněny několika vrstvami uranu a omývá je teď žíravě modrá voda, z níž unikají výpary a proužky tyrkysového plynu.

Maria si prohlíží plošinu, na níž stojí hangáry a obří plavidla. Vypadá to, jako by nahrazovala moře. Mezi jednotlivými betonovými deskami, které se rozprostírají do nedohledna, se třpytí jen několik plošek fosforeskující vody.

Poslední transporty přistály. Z otevřených můstků se valí tisíce lidí, kteří směřují ke koloniálním plavidlům, jejichž monstrózní Hawkingovy reaktory se chystají vyrazit do vesmíru. Poslední přeživší Matky Země.

Skrz mlhu klenby vidí Maria body, které blikají v hloubi vesmíru. První koloniální plavidla vzlétla před půl rokem, ale jsou tak velká, že je ještě vidět jejich parní brázda. Ještě se neponořily do neviditelných hlubin vesmíru. Už několik měsíců polykají energii slunce, ukládají ji do miliard buněk a chystají se na spuštění reaktorů na antihmotu. Odnášejí si s sebou zbytky lidstva: plodné dvojice, vědce, inženýry a tisíce dětí, které během cesty vyrostou. Uzavřou manželství a zestárnou. Uvidí umírat své rodiče a růst své vlastní děti, kterým se narodí další, než doplují do nových světů. Obří plavidla, která ve svých útrobách přepravují metastázy velké rakoviny.

Maria kráčí po plošině. Lidé seřazení ve frontách ji pozorují a usmívají se. Už je tak blízko, že stěny koloniálních plavidel zcela zaplňují její zorné pole. Vypadají jako obrovité hradby z uhlíku a oceli.

Maria zamíří k velice staré ženě v černém stojící u nejbližšího korábu.

Opírá se o jakousi slonovinovou berlu a na krku má jantarový přívěsek ve tvaru slzy, který září jako tisíc ohňů.

Lidé se před ní klaní a mizí v útrobách lodi. Maria se zastaví. Stařenka zvedne zrak a podívá se na ni. Ctihodná

Matka. Ostatní už odjely v prvních korábech. Ona je ještě tady. Je maticí. Tou, která přerozdělila moc. Její tvář je neskonale stará. Stejně jako její pohled. Hledí Marie do očí.

„Kdo jste?“

„No tak, Mario, copak mě nepoznáváš?“

„Holly? Proboha, Holly, to jsi ty?“

Stařenka svraští obočí. Rozpomíná se na období, kdy se tak ještě jmenovala. Usměje se.

„Teď se musíš probudit, Ošklivá Mario.“

Maria se s trhnutím probudí a pohlédne Holly do očí.

Holčičce přeběhne po rtech zvláštní úsměv. Pak zašeptá: „Neboj se, Mario, jsme tady, abychom vás chránily.“

Maria k sobě Holly přitiskne. Cítí, jak ji holčička hladí po rameni. Najednou už kupodivu nemá z ničeho strach.

133

Šest hodin ráno. Černé dodávky neslyšně zastaví několik metrů od motelu. Posuvné dveře se zarazí o gumové tlumiče a z automobilů vystoupí třicítka příslušníků zásahových jednotek FBI. Na sobě mají helmy a neprůstřelné vesty a jsou

ozbrojeni

samopaly

H&K i

opakovacími

brokovnicemi pro střelbu zblízka. Přivezli si veškeré potřebné vybavení. Beranidla, kamery s optickým vláknem a náplně s paralyzujícím plynem, které lze vstříknout přímo do klimatizace.

Jejich velitel se jmenuje Geko. Je to suchar a specialista na osvobozování rukojmí v opevněných táborech sekt.

Naznačí svým mužům, aby šli podél keřů. Pomalu postupují kupředu. Nechtějí nic riskovat. Dávají si na čas. Ani předem neinformovali vedoucího motelu. Nic nesmí cíl vyplašit.

Maria je zabiják a oni to vědí.

Geko rozdělí oddíl na dvě jednotky o dvanácti mužích.

První projde recepcí hotelu, druhá se vydá po nouzovém schodišti a přitom schody přejíždí scannerem na impulzy, aby se ujistili, jestli na ně Parksová neumístila detektory pohybu. Zbytek mužů zůstane v keřích obklopujících motel.

Jsou to ostřelovači vybavení infračervenými brýlemi. Mají rozkaz zneškodnit cíl bez varování, a pokud ostatní linie nevydrží, zmocnit se holčičky.

Zapraskání. Druhá jednotka dorazila do nouzového východu v patře. Tým číslo jedna jde po schodech za nimi.

Zablokovali výtahy v přízemí a před každý východ umístili muže. Postupují a cestou vkládají do dveří magnetické karty.

Na každém číselníku se objeví červená kontrolka. Dveře se automaticky zamykají, takže ostatní hosté motelu nemohou vyjít z pokojů.

Gekovi muži prohledávají chodbu infračervenými brýlemi. Noční lampičky poblikávají. Zapraskání.

„Nic.“

Pokoj 311. Oba zásahové týmy se setkávají. Vojáci stojí po obou stranách dveří. Pomalu dýchají a odměřují každý pohyb. Geko dá jednomu ze svých mužů znamení a ten pod dveře strčí kameru s optickým vláknem. Pohlédne na svou obrazovku. Koberec. Vlevo koupelna. Na zemi leží pohozené staré květované šaty a nepromokavý svrchník.

Závěs sprchy je otevřený. Uvnitř nikdo. Kamera se vrátí do hlavní místnosti. Televize s vypnutým zvukem vrhá na tapety přízračné světlo. Klimatizace je vypnutá. Kamera se zastaví. Zaznamená postavy ležící na manželské posteli.

Operátor se otočí na Geka a ten mu naznačí, že to stačí.

Kamera vycouvá a vyjede zpod dveří. Jiný agent se nakloní ke Gekově uchu.

„Plyn?“

„Ne. Nemají zapnutou klimatizaci.“

Geko svým mužům naznačí, aby byli ve střehu. Zasune do mezery magnetickou kartu. Rozsvítí se zelená kontrolka.

Cvaknutí. Jemně zatlačí na kliku, aby se ujistil, že Parksová dveře nezamkla zevnitř. Zatlačí dveře o pár milimetrů a zašeptá do mikrofonu:

„Všem. Akce!“

Geko vrazí do pokoje jako první. Následuje ho šest agentů, kteří zajistí střelné úhly Geko udělá kotoul, narovná

se a namíří samopal na postel. Hlavní zbraně zatlačí na přikrývky. Jsou měkké. Stáhne peřinu z polštářů, které Parksová

před

odjezdem

z motelu

nainstalovala,

a povzdychne si. Zvedne vysílačku.

„Tady Geko. Podezřelí uprchli.“

„Překvapuje vás to?“

„Ani ne, pane.“

Crossman vypne vysílačku a zapálí si cigaretu. Zaklapne víčko zapalovače. Šéf FBI potáhne z hnědého tabáku a napadne ho, jak může Maria kouřit takový hnus. Podívá se na Emmersona, který přechází sem a tam po parkovišti Christian Hospital. Jeho náměstek vypadá zklamaně.

„Vážně sis myslel, že je tak hloupá, aby po tý partičce skeetu zůstala ve stejným motelu?“

„Bylo by to jednodušší.“

„V následujících hodinách nebude nic jednodušší.

Potřebujeme za každou cenu dostat tu holku a musíme Parksovou zastavit, než vážně udělá nějakou hloupost.“

„Ty jseš dobrej, Stu! Máme dalšího vědce pod drnem a pět agentů vyřazených na pár týdnů ze služby. Co ještě chceš?“

„Je obrovský štěstí, že nebudou mimo službu mnohem dýl, nemyslíš?“

„Co tím chceš říct?“

„Že je Parksová mohla klidně zabít. Ale neudělala to.

Proč?“

„Proč myslíš?“

„Vyslala nám signál. Chce po nás, abychom ji nechali jít po stopě. Po něčem jde a potřebuje čas, aby to dotáhla do konce.“

„Neříkej mi, že jí to dovolíš!“

„Máme jen dvě možnosti, Stane. Ta první je lovit ji jako tygra se všema rizikama, který to obnáší. Ta druhá je snažit se předvídat, kam se vydá, a tam ji v klidu přimáčknout.“

„Nezapomínáš náhodou na to, že máš sám šéfa, kterýmu se zodpovídáš? Je to prezident Spojených států. Před pěti minutama volal. Zuří.“

„Potřebuju dvacet čtyři hodin.“

„Uprostřed bakteriologickýho poplachu? Ty si teda věříš! Prezident ti jich dává deset. Potom budu po Marie muset vyhlásit pátrání a rozeslat její popis všem vojenským zátarasům, který postupně vznikají. Mezitím ztrojnásobím dohled nad ostatníma vědcema ze seznamu. Jestli ji dostanu já, nebudu se s ní nijak vybavovat.“

„Chápu.“

Crossman típne cigaretu a sleduje vzdalujícího se Emmersona. Jeho náměstek se náhle otočí.

„Ještě poslední věc, Stu.“

„Poslouchám.“

„Marie přeskočilo. Za tu tvoji dobrotu to do tebe tak akorát našije.“

„To by neudělala.“

„Nic proti, šéfe, ale ona tě nenávidí.“

„To není tak jednoduchý, Stane. Potřebuje ode mě slyšet něco, co jí nedokážu říct.“

„To znamená?“

„Že ji miluju a že je mi to líto.“

XIII

Apokalypsa podle

Marie

134

Devět hodin ráno. McDonald’s na Main Street v Keokuku právě otevřel. Maria nechá Gordona a Holly vystoupit a zaparkuje buick o pár metrů dál. Sleduje je, jak mizí ve fastfoodu. Když před hodinou myla holčičce ve sprše vlasy, zeptala se jí, jestli se jí tu noc nezdál nějaký zvláštní sen.

Holly smutným hláskem odpověděla: „Já už nesním, Mario. Bojím se, abych zase nepřilákala sršně.“ Odmlčela se, pak položila Marie tvář na paži a dodala:

„Kdes byla včera večer?“

„Potřebovala jsem si něco vyřídit.“

„Něco špatnýho, že jo?“

„Jo, Holly, musela jsem udělat něco špatnýho.“

„Kvůli mně?“

„Ne, broučku, kvůli ostatním. Kvůli dospělým. To, co se stalo, se v žádným případě nedá vyčítat jedenáctiletý holčičce. Je hrozně důležitý, aby sis to přiznala, Holly.“

„Proč?“

„Protože nemůžeš unést tu zátěž. Když si budeš dál myslet, že je to všechno tvoje vina, nevydržíš to. Rozumíš, broučku?“

„Ale stejně, kdybych se tenkrát v tom obchoďáku neschovala, tak…“

„Tak bys umřela spolu s rodičema.“

Maria začala Holly oplachovat vlasy a holčička se rozplakala.

„To je to, z čeho máš strach, broučku? Z představy, že jsi tam mohla s rodičema umřít?“

„Ne, já bych s nima ráda umřela. Nic z tohohle by neexistovalo, kdybych při bouřce umřela. Tohle není moje místo, chápeš? Moje místo je pod vodou mezi mrtvýma.“

„Ne, miláčku. Tvoje místo je teď a tady.“

„A potom?“

„Potom je potom, Holly. Je ti jedenáct. ‚Potom‘ nemá pro jedenáctiletou holčičku žádnej smysl.“

„Když neumřu, budu…“

„Ty neumřeš, zlatíčko.“

„To přece nemůžeš vědět, ne?“

„Promiň, broučku. Poslouchám tě.“

„Kdybych teda neumřela, co se stane potom?“

„Myslíš s náma dvěma?“

„Jo.“

„Chtěla bys se mnou zůstat napořád?“

Holly kývla.

„Tak jsme domluvený, broučku.“

„Jen jestli tě nedostanou.“

„Je jistý, že se o to pokusí.“

Maria holčičce opláchla vlasy a zavřela kohoutek.

„Mario?“

„No?“

„Zabilas někoho dneska v noci?“

„Ne, mířila jsem tak, abych nikoho nezabila.“

„Přísaháš?“

„Přísahám.“

Maria zabalila Holly vlasy do ručníku. Potom dodala: „Broučku? Kdybych dneska v noci někoho zabila, měla bys mě pořád ráda?“

„Ajaj, to je hrozná otázka!“

„Nemusíš odpovídat, jestli nechceš.“

„Myslíš, jako kdybys někoho zabila, abys mě zachránila?“

„Jo.“

„Tak to by bylo špatný a zároveň dobrý, ne?“

„Tak nějak, zlatíčko.“

„Já teda, kdyby ti někdo chtěl ublížit, tak bych ho zabila.

A ty bys mě měla pořád ráda, že jo?“

„Jasně, ale to není úplně to samý.“

„Ale je.“

Maria otočí klíčem v zapalování a pohlédne na dav spěchající po Main Street. Chodci se tváří vyděšeně. Někteří ukazují na konvoj vojenských jeepů, které jedou po třídě směrem na sever. Pochopili, že situace je vážná. Maria zabouchne dveře buicku. Nasadí si sluneční brýle se zrcadlovými skly a starou kšiltovku značky Ralph Lauren, kterou nějaký host zapomněl v pokoji motelu. Pak zvedne límec bundy a otevře dveře McDonalda. Přes nos ji praští vůně smažení. Téměř všechny lavice fastfoodu jsou kupodivu obsazené. Celé rodinky tu žvýkají hamburgery a sledují plazmovou obrazovku přenášející stále dokola zprávy CNN. Když Maria spatří amatérské záběry pořízené z jedné bahamské pláže, přejede jí mráz po zádech. Objektiv se třese, ale přesto je poměrně dobře vidět blýskající se páteř linkového letadla a tři menší letouny, které se k němu závratnou rychlostí přibližují. Amatérskému kameramanovi se podařil statický záběr letounu F-18 ve chvíli, kdy stroj vypouští dvě řízené střely. Za křiku rekreantů se vrátí

k širokému záběru a podaří se mu sledovat hlavice, které zasahují letadlo. Boeing se pokusí o záchranný manévr a nastaví řítícím se raketám bok. V objektivu se objeví ohnivá koule a pak kamera sleduje padající trosky. Stíhačky se zasvištěním zmizí na obzoru. Maria se podívá na rodiny přežvykující hamburgery. Tiše Gordonovi poděkuje, že Holly posadil zády k televizoru. Sedne si vedle holčičky a rádoby veselým tónem ukáže na tácy.

„Co jste objednali?“

„Pro mě jedno menu Big Mutant. Pro malou netopýří křidýlka a pro tebe jednoho pořádně krvavýho MacArthura.“

„Moc vtipný, Gordone. Hele, broučku, víš, že ty kuřata, jejichž křidýlkama se teď láduješ, nikdy nevidí sluneční světlo, a proto mají kosti měkký jako maso?“

„Jo, já vím. A taky jsem slyšela, že jelikož jsou slepé, přidávaj jejich oči do omáčky.“

„Super. Já už ani nemám hlad. Gordone? Ty si po Big Macu dáváš ještě hamburger se slaninou? Nevím, jestli je to pro Strážce zrovna… Gordone? Gordone, je ti něco?“

Holly přestane jíst a zvedne oči. Gordon má hlavu opřenou o lavici. Zdá se, že se mu špatně dýchá.

„Tys je taky cítil, strejdo Gordone?“

Gordon se narovná. Je bledý. Čelo má zbrocené potem.

Mlčky přikývne.

„Cos cítil?“

„Nic, Mario.“

„Děláš si srandu, Gordone?“

Holly zase začne okusovat kuřecí křídlo.

„To, co se ti strejda Gordon neodvažuje říct, je to, že se zloduši blíží. Jsou ještě daleko, ale blíží se. A je jich strašně moc.“

„Víc než moc.“

„Kolik máme času?“

„Hodinu. Maximálně dvě.“

„Vědí, kde jsme?“

„Kvůli řekám nás nemůžou najít, ale vědí, že nemůžeme být jinde než v Keokuku. Proto je jich tolik. Nechtějí nic nechat náhodě.“

Holly položí křidýlko na talíř. Pozoruje kolemjdoucí a kreslí mastným prstem kruhy na sklo.

„Holly, co se děje?“

„To bolí, strejdo Gordone.“

„Co tě bolí, miláčku?“

„Ten můj přívěsek.“

„Pálí tě, viď?“

„Jo. Že si ho můžu sundat?“

„Jen to ne, Holly! Slyšíš mě? V žádným případě si ho nesmíš sundat!“

„Dobře, dobře. Nemusíš se hned rozčilovat. Stačí říct ne a je to.“

Maria ztuhne. Za ní se něco pohnulo. Lidé sedící v restauraci jsou neklidní. Televize najednou změnila zvuk.

Vlastně se mění pořád. Maria se otočí k obrazovce a vidí, že se programy samy jeden po druhém přepínají. Z místnosti se ozývají výkřiky. Jeden ze zaměstnanců dojde k přístroji, aby problém vyřešil. Otevře záklopku a zevnitř vyjde modrý záblesk. Zaměstnanec sebou trhne. Obrazy přebíhají po obrazovce. Zpravodajství, vyčerpaní moderátoři, reportáže a aktuality. Všechny kanály mluví o sestřeleném Boeingu 747 a nákaze, která se Šíří. Ani jeden program nevysílá společenskou debatu, teleshopping nebo seriál. Maria se otočí k holčičce, která se pořád dívá z okna. Je naprosto klidná.

„Holly, to děláš ty?“

„Jo.“

„Proč?“

„Už mám těch obrázků dost. Chci kreslenou pohádku.“

„Musíš s tím přestat. Musíš přestat dřív, než to přiláká zloduchy.“

„Vlastně s tím musíš přestat hned teď.“

„A proč, strejdo Gordone?“

„Podívej se na ty lidi. Na ten dav.“

Holly vytřeští oči. Stejně jako Gordon teď vidí bezdomovce z Main Street. Ještě před pár vteřinami prohrabávali popelnice a žebrali u kolemjdoucích, ale jejich chování se mění. Někteří se točí kolem své osy. Jiní větří jako psi. Další se otáčejí k výlohám restaurací po obou stranách ulice. Holly zatne pěsti a ze všech sil se soustředí.

Obrazy za Mariou začínají zpomalovat. Hlasy utichnou. Na plazmové obrazovce znovu naskočí CNN. Holly otevře oči.

Bezdomovci na Main Street se zklidní. Většina z nich se vrátí ke své původní činnosti. Krvácejí z nosu. Jejich pohyby jsou nemotorné. Někteří zůstanou stát na ulici a máchají rukama. Zdá se, jako by se snažili na něco upomenout. Holly se otočí na Mariu.

„Když sním všechny křidýlka, můžu si dát ještě jeden milk shake?“

135

S Holly schovanou na zadním sedadle pod dekami jede buick pomalu po Main Street. Několik bezdomovců zvedne oči, zavětří a sleduje je. Maria se snaží nezrychlovat.

Koutkem oka pozoruje chodce. Nákaza, která postihla bezdomovce, se šíří dál. Čím dál víc lidí zvedá nos a nasává vzduch. Ještě nevědí, co hledají, ale už hledají. Maria pevně sevře volant. Všimne si policejního auta zaparkovaného na křižovatce. Policista sleduje, jak se blíží. Čte poznávací značku. Přeběhne prsty po klávesnici svého palubního počítače a přitom si prsty přejíždí knírek. Maria ho předjede

a skrz sluneční brýle se podívá do zpětného zrcátka.

Policista se otočí. Kontroluje zadní poznávací značku.

Maria se obrátí ke Gordonovi, který má zvrácené oči.

Poslouchá myšlenky obyvatel Keokuku. Jejich hukot ustupuje, jako by se jejich intelekt sléval v jedinou mysl.

Kladou otázky, odpovídají si navzájem, vybízejí druhé k odpovědi. Všechny myšlenky se postupně zaměřují na Holly. Tluče to jako obrovské srdce ve středu města. O kus dál se blíží duševní zprávy Kassamových agentů. Temné a zuřící myšlenky. Gordonovy oči se vrátí do normálu. Jako vždy má Maria pocit, že se probouzí z hlubokého spánku.

„Tak co?“

„Obsadili Montrose a Summitville na Mississippi, Alexandrii a všechny křižovatky ve směru Des Moines.

Stahují smyčku kolem Svatyně.“

„Kolik jich je?“

„Kolem třiceti. Je tam Ash i Kassam. Nejdřív proti nám postaví dav. Už ovládají toho policistu, kolem kterýho jsme projeli, i všechny ostatní v Keokuku a okolí. Uzavírají zátarasy s rozkazem střílet na každýho, kdo se objeví.“

„Musíme zastavit, Gordone. Zavolám FBI a oni pro nás přijedou.“

„Ty taky můžou přimět, aby nás zneškodnili. Po tom, co se stalo v Saint Louis, to nebude problém. Nebo můžou ovládnout místní policisty a ti pak zastřelí federály, až dojedou k zátarasům.“

„Co teda budeme dělat?“

„Zahni doleva.“

„A pak?“

„Pořád rovně. Je tam nákladový nádraží. Každou půlhodinu odjíždějí do Des Moines vlaky se zbožím.

S trochou štěstí ten váš odjede, hned jak do něj nasednete.“

„Ty nepojedeš s náma?“

„Musím je zastavit, Mario, jinak už se nás nepustí.“

„A to zvládneš úplně sám?“

„Zapomínáš na řeky.“

„No jo, jasně. To je sebevražda, Gordie, uvědomuješ si to?“

„Mario, když mluvíš o FBI, poslouchám tě, a když mluvím o řekách, poslouchej ty mě. Tady mám šanci je porazit. Jinde to bude mnohem těžší. Ale abych s nima mohl opravdu bojovat, musíš s Holly odjet.“

„Proč?“

„Protože oni chtějí ji, a taky proto, že síla, kterou ze sebe budu muset vydat, by vás zabila společně s nima, kdybyste zůstaly se mnou.“

„A co ty?“

„Co já?“

„Je nějaká šance, že se z toho dostaneš?“

„Zahni doprava. Tady to je.“

Parksová poslechne. Holly spí. Maria se znovu otočí ke Gordonovi.

„Pokusíš se zastavit Kassama?“

„Jo. I když se zdá, že má schopnosti, kterým nerozumím, jeho syntetický protokoly se nikdy nevyrovnají moci Strážce. Tím spíš, že nebudu sám.“

„Ty tři vysoký blondýni?“

„Jo. Oni se taky blíží. Ale to Kassam neví.“

Maria zastaví buick pár metrů od trati. Za nimi se rozprostírá seřazovací nádraží. Před nimi se ztrácejí koleje ve směru Des Moines. Gordon si všimne vlaku připraveného k odjezdu. Jemně zvedne Holly a pomůže Marii do vagonu se zbožím. Blikající semafory se rozsvítí. Automatické zvonění. Gordon políbí Mariu na čelo, seskočí z vagonu a pohlédne na mladou ženu, která ho ve tmě pozoruje.

„Rád jsem tě poznal.“

„Nemysli si, že se mě tak snadno zbavíš, Flash Gordone.“

Walls zavře dveře vagonu. Maria slyší skřípání jeho kroků na hrubém štěrku. Další zvonění. Vlak se trhaně rozjede. Nárazy výhybky. Vrzání. Vlak zrychlí. Maria k sobě přitiskne Holly a zavře oči.

136

Gordon sleduje odjíždějící vlak. Poslední vagony mizí v zatáčce. Povzdychne si. Odjíždějící vlaky vždycky nenáviděl. Buick v mračnu prachu vyrazí. Po několika oklikách zaparkuje na samém konci silnice vedoucí podél Mississippi. Zamkne auto a vstoupí pod stromy. Poslouchá, jak mu spadané listí praská pod nohama. Blíží se ke Svatyni obou řek. Má pocit, že se větve pohybují a listy se v nehybném vzduchu chvějí. Stromy jej poznávají, vědí, že je jedním ze Strážců. Dřív tu stával velký starý les. Teď z něj zbyl jen pás stromů široký padesát metrů. To k zastavení těch, kteří se blíží, stačit nebude.

Walls vyjde na sluneční světlo. Je jemnější a barvy živější, jako po bouřce. Dorazí na mýtinu přesně v místě, kde se řeka Des Moines vlévá do Mississippi. Posadí se na plochý kámen a pozoruje hnědé vody, které se tu setkávají a mísí. Po Mississippi přepluje vlečný člun a zařadí se doprava, aby zachytil proud, který se sem strhává. „Dálnice Saint Louis“ tak námořníci nazývají tento úsek řeky, která vlivem přítoku Otce vod náhle zrychluje.

Walls zavře oči a vychutnává vibrace vycházející z půdy a putující skrz kámen až k němu. Dřímá tu prastará síla. Síla, která se probouzí. Pomaličku se vkrádá všemi jeho póry.

Uvolňuje ho a posiluje. Dokonce už se ani nemusí

soustředit, aby cítil, že vedle starého buicku zaparkovalo několik motocyklů. Kassam kráčí v čele následován Ashem.

Za nimi postupuje třicítka agentů v černých kabátech. Jdou pod větvemi, které se pohybují a snášejí na ně déšť listí.

Svatyně Keokuku už není pevností. Je to staré místo prostoupené historií a magií, ale jako všechna stará místa se jen pomalu rozpomíná.

Walls poslouchá praskání listí pod stromy. Pozdraví tři bílé pláště, které právě vstoupily na břeh. Kano, Cyal a Elikan vypadají mladší. A také silnější. Usmívají se jako malí kluci, kteří se chystají provést nějakou rošťárnu.

Všichni čtyři Strážci se posadí jeden vedle druhého na plochý kámen. Bez ohledu na blížící se praskání si vyměňují duševní vzpomínky, vůně a příběhy. Mluví o starém Chesterovi. O tom, čím byl kdysi dávno. Je to tak dávno, že si na to Cyal ani nemůže vzpomenout. Ostatní se mu proto z legrace posmívají. Pak praskání náhle utichne a Walls zvedne oči k řadě agentů, kteří se zastavili na kraji pásu stromů. Kassam a Ash udělají ještě několik kroků a také znehybní.

Kano se sehne a dlaní se dotkne trávy. Walls Kassamovi oplatí jeho úsměv. Ash je ledově klidný. Ostatním agentům pod vlivem obrovských dávek protokolů, které si vstříkli, svítí oči. Nevšimli si, že tráva pod jejich botami se od chvíle, kdy se jí Kano dotkl, začala kroutit. Kroutit a schnout. Kassamovi pomalu mizí úsměv z tváře. Něco

zaregistroval. Prohlíží si hranice mýtiny, jako by si začínal uvědomovat, že se nevydal na to správné místo.

„Kimla nak an tech nah jawad!“

Jakmile Cyal pronese tato slova, les se za agenty zavře.

Kano zuří.

„Cyale! Domluvili jsme se, že to zaklínadlo řeknu já! Už na to čekám několik století!“

„Dovol, abych ti připomněl, že já taky. A tys navíc udělal to s tou trávou, aniž bys to komukoli řekl.“

Gordon pohlédne na Kassama. Ten cítí moc, která se z malého muže v obleku uvolňuje, a zachvěje se.

„Kde je ta holka?“

„Buďte konkrétnější.“

„A trocha slušnosti by taky neškodila.“

„Ush, Kano!“

„Vždyť je to pravda! Copak takhle se mluví o mladé Matce? To si ten ektan shek tah nemůže dovolit!“

Kassam při té urážce zbledne.

„Mám tu otázku zopakovat?“

„Tady váš život končí, takže se neobtěžujte se zbytečnými otázkami. Stejně už jsou daleko odsud.“

Kano chce ještě něco dodat, ale vtom ucítí, jak se molekuly tvořící jeho tělo začínají rozpínat.

„Na to zapomeňte, Hem Lak tady nefunguje.“

„To si jen myslíte, Kano. Svatyně se oslabují, a než jsem sem přišel, poprosil jsem své vlky o malou službičku. Přišel jsem sice o pár agentů, ale stálo to za to.“

Kano se podívá na své stárnoucí ruce. Jen pár vrásek na povrchu kůže. Na Kassamovo znamení hodí Ash balíček, který se dokutálí až Gordonovi k nohám. Strážce sklopí zrak a konečky prstů látku zvedne. Uvnitř je useknutá hlava, která se na něj usmívá. Wallsovi se zkalí zrak. Cyal se nakloní a s hrůzou rozezná tvář starého Chestera.

Gordon pomyslí na Harolda a Jakea. Ještě nikdy na ně nemyslel tak intenzivně. Ostatní Strážci kráčejí po jeho boku. Už si nehrají. Poprvé za svůj dlouhý život cítí, jak je zaplavuje vlna nenávisti. Nenávisti tak silné, že se člun, který pluje po dálnici Saint Louis, začne pod tlakem řeky stáčet napříč. Dva agenti za Kassamem a Ashem příšerně zavyjí bolestí a pak se ozve bublání, když se jim začnou roztékat tváře. Dalším čtyřem agentům se vznítí vlasy.

Zatímco si poslední z nich chtě nechtě rozdělují Strážce, jejichž molekuly se začínají rozpínat, Ash s Kassamem se zaměří na Wallsovu mysl. Strážce sebou pod silou nárazu trhne. Soustředil se na svou nenávist a bolest tak, že je neviděl přicházet. Kámen pod ním se rozlomil vedví. Než se zhroutí, stačí ještě obalit svou mysl ochrannou mlhou.

Gordon dopadne na sežehnutou trávu. Řev a výkřiky.

Skrz mlhu, která mu zahaluje oči, se otočí k hustému mračnu sršňů, které Strážci přilákali a kteří se teď vrhají na

agenty. Vypadají jako živoucí oděv na jejich obnaženém mase. Hmyz jim proniká do hrdel a poslední agenti padají k zemi. Ash a Kassam stojí opodál. Společně vyšlou strašlivou vibraci, která Strážce obklopí. Kanovi začne pukat tvář. Závratnou rychlostí stárne. Zvedne zkroucené ruce k Cyalovi a Elikanovi, jejichž rysy se rozpadnou na prach.

Gordon má pocit, že se jim těla sypou z oblečení jako písek.

Ještě stihne zachytit jejich zoufalý pohled a zbytky moci, které mu předají, načež se rozplynou do větru, který vane Svatyní. Walls pozoruje cáry bílých plášťů, které se zvedají nad řeku. Jeho tvář dopadne na spálenou trávu. Třesou se mu ruce. Hlava jeho dědečka se vykutálí z koženého vaku.

„Mysli na Harolda a Jakea.“

Kroky. Gordon zvedne oči k Ashovi a Kassamovi, kteří se k němu blíží. Vyvolává moc Svatyně. Podívá se na své ruce, které začaly stárnout. Síla starého Chestera se šíří jeho žilami. Pomalu se vztyčí na kolena. Cítí, jak jeho bedry stoupá síla řek až k ramenům. Je Ekem. Je Chesterem.

Okolní vzduch vlivem vibrace praská. Zadrží ji. Nechá ji vystoupat. Pootevřenýma očima pohlédne na Kassama. Ani se nesnaží zmírnit nenávist, jež ho zaplavuje. Kassam je na dvacet kroků od něj. Jde pomalu. Spolu s ním se blíží nicota.

Gordon konečně pochopí vědcovu moc. Nejsou to jen protokoly, je v tom ještě něco jiného. Moc, které Strážce nemusel čelit už mnoho staletí. Ničitel světů. Nechá ho přistoupit blíž. Bude muset celou vibraci uvolnit najednou.

Ví, že by ho to mohlo samotného zabít. Obklopit ho a spálit na uhel.

Za Kassamem nehybně stojí Ash. Něco ucítil. Snaží se Kassama v duchu varovat, ale Kassam už není Kassamem.

Je kráčejícím vesmírem. Imunitním systémem vesmíru, který se uzavírá okolo nádoru jménem Gordon. Položí klečícímu Strážci ruku na čelo. Usměje se. Sterilizuje moc Svatyně. Chystá se ji zničit.

Walls zvedne hlavu a Ash couvne. Řeka za ním stoupá a vylévá se z břehů. Poslední Strážce neuvěřitelně zestárl.

A také nesmírně zesílil. Oběma rukama stiskne ruku Kassamovi. Moc Svatyně se obrátí proti vědci a tomu se zkalí zrak. Moc přichází odevšad. Šíří se trávou a půdou.

Prochází Gordonem. Kassam se snaží vyrvat prsty ze Strážcova sevření, ale staré ruce, které ho tisknou, jsou pevnější než skála.

Gordon se usměje. Vybuchuje to v něm jako nova. Tříští se to kdesi v hloubi jeho nitra. Šíří se to tiše rychlostí světla.

Je to jako umírající hvězda. Je to horké a oslepující. Gordon zakloní hlavu a Kassamova ruka mu změkne v dlaních.

Vědec křičí z plných plic. Je jako černá díra, která se uzavírá. Zoufale se snaží pohltit obrovskou energii hvězdy.

Příliš mnoho hmoty, příliš mnoho síly. Kassam cítí, jak se jeho mozkem šíří ničivá energie. Pokusí se zavřít dveře, ale síla posledních Svatyň způsobí, že mu jeden po druhém praskají neurony. Po krku mu stéká krvavá kaše. Zhroutí se.

Za ním stojící Ash začne couvat před pukající zemí.

Dorazí až k hranici stromů, kterou Walls sežehl. Gouvá mezi spálenými kmeny a mrtvými větvemi. Ještě spatří Gordona klečícího nad jeho pánem. Kassamovo tělo se začne roztékat. Prosí Strážce o smilování, ale ten už ho neslyší. Ash ztuhne. Měl prchnout. Neměl ztrácet drahocenné vteřiny sledováním toho, jak jeho pán umírá.

Jeho pohled se zkříží se Strážcovým. V těch očích už není nic dobrého, ani stopa po lítosti. Ash udělá čelem vzad a dá se do běhu o život. Ale už ho to dohání. Obklopuje ho to. Už se mu roztékají vlasy. Polovina jeho mysli puká. Ash ucítí bolest šířící se jeho mozkem a vyjekne bolestí. Dorazí k motocyklům. Padne na kolena. Ví, že mu zbývá málo času. Udělá znamení na svého posledního agenta, který zůstal vzadu. Muž mu pomůže nasednout na jeho velký motocykl. Ash se zašklebí. Těsně předtím, než Gordon vyslal vibraci, pomyslel na ženu a dítě. Ash si přečetl, kam jedou, a teď vyrazí za nimi.

137

Ulice města Des Moines jsou plné vystrašených lidí. Město se proměnilo v jednu obrovskou dopravní zácpu. Šíří se zvěsti o tom, že nákaza teď stoupá směrem na Missouri a Iowu.

Maria postupuje kupředu a drží Holly za ruku. Holčička je vyčerpaná. Už celé hodiny nepromluvila. Ve vlaku se rozplakala, když poznala, že Gordon odešel. Vzápětí usnula.

Po hodině se Marie schoulila do náručí a řekla jen: „Je konec.“

Od té doby nepromluvila. V jednu chvíli si Maria byla jistá, že holčička tvrdě spí. Byla o tom přesvědčená, protože Holly nijak nereagovala na to, co se stalo pár kilometrů od Des Moines. Parksová došla k pootevřeným dveřím nadýchat se čerstvého vzduchu. Vlak minul Knoxville a projížděl zalesněným pohořím, když spatřila dva armádní hummery pronásledující čtyři civilní vozy, které projely přes zátaras. Na pár vteřin zmizely z jejího zorného pole a po sérii výbuchů se nad náspem objevila část fordky a odkutálela se ve vzduchu k železniční trati.

Kapota jednoho z hummerů se vynořila z křoví, zatímco automobil zastavil na střeše pár metrů od nákladního vlaku.

Z hromady šrotu se vyprostil muž. Pokusil se vytáhnout ještě jednu postavu, kterou tahal za zakrvácenou paži, jejíž

zápěstí zdobil ženský náramek. Vojáci přiložili zbraň k líci a zamířili na muže, který se rozběhl podél vlaku. Všiml si vagonu s pootevřenými dveřmi a zrychlil, aby se ho pokusil dohnat. Nebylo slyšet žádné varování. Zatímco se mužovy nehty zarývaly do kliky vagonu, v němž byla Maria, ozvaly se čtyři krátké výstřely.

Maria seděla ve tmě a slyšela, jak muž dopadá na štěrk.

Neudělala pro jeho záchranu nic. Myslela jen na Holly.

Počkala pár minut, zavřela dveře a vrátila se k holčičce.

O půl hodiny později, když vlak jel krokem v okolí Des Moines, s holčičkou v náručí vystoupila. Překročila koleje a ztratila se v davu, který zaplňoval ulice města.

Maria jde po Walnut Street. Holly se k ní tiskne. Dav ji děsí. Maria ji s povzdechem zvedne. Už nemůže. Posledních pár minut cítí, jak ji opouštějí síly. Sípe a má žízeň a horečku. Holly se jí drží jako klíště. Zdá se, jako by po ní chtěla vylézt a utéct tak okolnímu shonu.

„Holly, nahoře je moje hlava a výš už nemůžeš.“

„Promiň.“

„Co je s tebou, broučku?“

„Stane se něco vážnýho.“

Maria se prodírá mezi chodci. V ulicích je čím dál víc lidí, jako kdyby všichni obyvatelé vyšli ze svých domovů a bezcílně se procházeli. Někteří se spěšně zdraví a potřásají si rukama. Jiní se nesměle usmívají. Většinou se neznají.

Vrážejí do sebe, strkají jeden do druhého rameny, tlačí se.

„Broučku?“

„Co je?“

„Před chvilkou jsi ve vlaku řekla, že je konec.“

„Mario, prosím tě, nechce se mi o tom mluvit.“

„Já to ale potřebuju vědět, zlatíčko. Jsou zloduši mrtví?“

„Skoro všichni.“

„Kolik jich zbývá?“

„Myslíš těch opravdu zlých zloduchů?“

„Jo.“

„Jenom jeden. Je zraněnej a zuří. Hledá nás. Vlastně už ví, kde jsme.“

„Tak proč nás ten dav neobklíčí?“

„Ach bože, Mario, copak ty to nevidíš?“

Parksová se ohlédne. Pokaždé když projdou kolem skupinky chodců, se po nich většina z nich ohlédne a začne je větřit. Maria přidá do kroku.

„Jak nás mohl tak rychle najít?“

„Přečetl si to v Gordonových myšlenkách. Blíží se. Ještě tady není, ale už se blíží.“

„A Gordon je…“

„Nevím, Mario, už necítím jeho přítomnost. Myslím, že…“

Holly ztuhne Marie v náručí. Dívenka zaječí a ukáže prstem na protější chodník. Maria spatří dítě v matčině náručí, holčičku s velice světlými vlasy, která visí kolem krku krásné mladé hnědovlásce. Maria svraští obočí. Na

vlasech té holčičky něco nehraje. Vzpomíná si, že je viděla už před chviličkou, a je přesvědčená, že v tu chvíli byly dívčiny vlasy stejně hnědé jako vlasy její maminky. Dav se zastaví, přešlapuje na místě, otáčí se. Desítky tváří hledí na mladou matku, která drží v náručí svou dceru. Desítky očí vidí malé zvrásněné ručičky s dlouhými nehty, které se jí zachytávají za ramena. Maminka prohrábne holčičce vlasy.

Bílé chuchvalce se oddělují a poletují ve vzduchu. Dívka zvedne hlavu. Matka ji vší silou přitiskne k sobě, aby lidé neviděli její tvář zohyzděnou vráskami. Jenže dav už ji zahlédl. Vrčí a blíží se. Mladá žena křičí: „Moje dcera má rakovinu! Zrovna byla na chemoterapii, a proto jí vypadávají vlasy! Nechtěla jsem ji nechat umřít v nemocnici, chápete? Říká se, že tam nemocné spalují.

Přísahám, že je to pravda! Ach bože, přísahám…“

Když začnou bělat vlasy jí samotné, zlomí se jí hlas. Její obličej se zkrabatí a začne se roztékat jako vosk. Z jejího zvrásněného hrdla vyjde překvapený vzlyk. Žena se zakymácí. Maria zakryje Holly uslzené oči. Ví, že dav se mění v něco, co dívenka za žádnou cenu nesmí vidět. Už obě klečící stařenky obkličuje. Holly ani jednou nezakřičí.

Holčička a její maminka taky ne. Když se dav zase vzdálí, zbývají na asfaltu už jen dvě propletené postavy znetvořené k nepoznání.

138

Maria jde směrem k vývěsnímu štítu Wal-Martu, který bliká na konci ulice. Ví, že jí nezbývá mnoho času, ale nutně potřebuje něco, co mají jen v supermarketu. Dav, který na chvíli rozptýlilo to, co se právě stalo, pokračuje v tichém pohybu. Maria znovu vidí postavy, které se otáčejí, oči, které ji sledují, a nosy, které nasávají vzduch. Pohledy jsou čím dál přesnější a úsměvy čím dál širší.

Maria přejde přes parkoviště supermarketu. Je vysílená.

Položí Holly do nákupního vozíku a vejde dovnitř.

Klimatizovaný vzduch ji příjemně osvěží. Navzdory téměř prázdným regálům je obchod kupodivu narvaný k prasknutí.

Utahaní zaměstnanci spěšně doplňují cukr, kokakolu a konzervy. Mladá žena v modré zaměstnanecké vestě se snaží vysvětlit tlustému chlapovi jako hora ve špinavém tričku, že káva už dávno došla. Na ústech jí přistane tlusťochova pěst a na poslední balení jogurtu vystříkne krev.

Maria se kousne do rtu, aby se do konfliktu nevmísila. O kus dál spatří matku poblíž kočárku s trojčaty v oddělení marmelád a dětské výživy. Žena předstíraně naštvaným tónem křičí:

„Milej Briane, když ti říkám, že hotový jídla s kuřetem a fazolema už nemají, tak musíš mamince věřit, jo? Cože?

Ne, Cindy Lou, jahodovou přesnídávku už taky nemají.

Myslím, že vám maminka bude muset udělat pizzu a pak si všichni půjdeme zdřímnout. Je to jasný, zlatíčka moje?“

Maria k ženě přistoupí. Nedělá jí obavy to, že žena na svá batolata mluví jako na dospělé, ale spíš ji znepokojuje, že žádné z dětí neodpovídá a že se veliký kočárek ani nehne.

Projde kolem a přitom se nad něj nakloní. Při pohledu na tři mrtvolky přivázané kšíry v kočárku v sobě zadusí vyděšený výkřik. Přestože matka sklopila stříšku a zakryla dětem čela vlněnou čepičkou, zahlédla Maria jejich vrásčité tváře.

„No a co? To jste ještě neviděla tři zlobivý špinavý zvířata, který nechtěj sníst pizzu, aby mamince udělaly radost?“

Maria se otočí k matce, která si všimla jejího vyděšeného výrazu.

„Ále, nic si z toho nedělejte, maminka tu pitomou pizzu stejně koupí. Dokonce s těstem, který nakyne v troubě.

A jestli budete dál trucovat, vy moji miláčkové, tak vás do tý trouby šoupnu taky!“

Maria přidá do kroku. Pohlédne na Holly. Holčička si s nepřítomným pohledem cucá palec.

„Neboj, broučku, to zvládneme.“

„Já myslím, že ne, Mario.“

Na druhém konci oddělení maminka trojčat otočí kočár čelem vzad a vykročí směrem k Marie. Má zvrácené oči a ze rtů, které si neustále hryže, jí stékají tenké potůčky krve.

S šíleným úsměvem se loudá k ní a vrže přitom kočárem.

Maria zrychlí. Mine oddělení sýrů a zamíří do drogerie.

Nákupní vozík vrazí do násad smetáků a ty na stojanu zavadí jeden o druhý. Za krabicemi müsli se ozve hlas.

Maminka trojčat postupuje sousední uličkou.

„Ano, Cindy Lou, máš pravdu, je to zatracená ženská.

A ta usoplená holka, kterou táhne s sebou, ta je ještě horší.

Tu si uvaříme, děťátka. Jo, tu si dáme.“

Maria ještě zrychlí. Musí za každou cenu dorazit na konec uličky dřív než ta šílená žena. Cestou prohledává regály.

„Co hledáš?“

„Ššš, broučku, ššš, řeknu ti to potom, slibuju.“

Uprostřed potřeb pro táboření vytáhne Maria tlusté kovové trubky, které chrání potraviny před deštěm. O kus dál sebere krabičku s diodami, elektrický drát a tlustou roli pevné lepicí pásky. O kus dál přihodí do nákupního vozíku krabičku žlutého tmelu.

„Mario? Jseš v pořádku?“

„Jo, broučku, v pořádku.“

„Ne, nejseš v pořádku. Co se děje?“

„Jsem jenom unavená, to je všechno.“

Maria cítí, jak jí srdce buší až v krku. Ano, je unavená, dokonce vyčerpaná. Ale to není všechno. Sípe čím dál víc a v lýtkových a stehenních svalech cítí křeče. A hlavně má během posledních pár vteřin pocit, že stoupá do nekonečného kopce. Takového, který člověka připraví

o dech a po kterém necítí nohy. Snaží se zrychlit, ale nákupní vozík jede čím dál pomaleji. Na druhé straně uličky slyší dech té šílené ženy. Zatočí doleva a vydá se směrem k řeznictví. Vtom se její pohled zkříží s pohledem zaměstnance brousícího nože. Také on krvácí z nosu, stejně jako stará paní, která ji sleduje z oddělení alkoholických nápojů, a chlapec, který na ni vyplazuje jazyk poblíž oddělení mýdel. A jako ti bezdomovci, kteří vklouzávají dovnitř mezi pokladnami, aniž by se je někdo pokoušel zastavit. Zatímco se s vrčením tlačí skrz fronty lidí, pokladní začnou prskat a zákazníci se otáčejí, nasávají vzduch a podivně se u toho šklebí. Z reproduktorů supermarketu se ozve hlas. Je to stejný hlas jako ten, který před chviličkou oznamoval, že cukr a mouka byly doplněny a že zboží na skladě došlo. Barva toho hlasu se však změnila. Stejně jako obsah hlášení:

„Zadáme veškerý personál a zákazníky o pomoc při hledání jisté Marii Parksové a malé zlobivé holky Holly Amber Habscombové. Přiveďte je živé do oddělení řeznictví.“

Maria se roztřese. Slyší, jak se blíží skřípající kolečka kočárku. Pár metrů za ní se ozve křik šílené ženy: „Tady jsou! Panebože, tady jsou! Já jsem tu malou holku viděla první. Chci její maso k večeři pro svý děti!“

Maria už nemůže dál. Zastaví a schválně vrazí do pyramidy konzerv, která se zřítí doprostřed uličky.

„Holly…“

„No?“

„Musíš slézt z toho vozíku. Je moc těžkej.“

Holly poslechne a pomůže Marie tlačit směrem k řadě vystavených horských stanů. Maria sebere zboží, které vzala z regálů, odkopne vozík, postrčí Holly do jednoho ze stanů a zapne zip. Svírá dívenku v náručí a snaží se ztišit svůj sípavý dech. Sleduje stíny, které přeběhnou před stanem.

Šílená matka trojčat vřeští. Je blizoučko.

„Moje miminka! Ach bože, moje miminka! Ta hrozná ženská zasypala mý miminka konzervama a Cindy Lou má teď úplně polámaný zuby!“

Vzdálí se spolu se skřípáním kočárku. V dálce je slyšet křik a vrčení. Pronásledovatelé se rozdělí do jednotlivých oddělení. Maria odjistí zbraň. Nachystala jednu kulku pro Holly a jednu pro sebe. Pohladí holčičku po šíji. Dívčiny oči svítí do tmy. Holly zašeptá:

„Já vím, kdo to je.“

„Kdo?“

„Ten, kdo je vede.“

„Je to Ash? Ten, kterej Gordonovi utekl, že jo?“

„Jo.“

„Víš, v jakým je těle?“

„Před chvilkou byl v těle tý šílený paní.“

„A teď?“

„Teď je v řezníkovi.“

„Myslíš v tom chlápkovi za pultem?“

„Jo. Viděla jsem v jeho očích ten svit. A ty taky, Mario.“

„Jak víš, že se nedá do pohybu?“

„Je zraněnej. Musí ovládat moc lidí. Unavuje ho to.“

Maria nastraží uši. Vrčení zákazníků se vzdaluje. Jejich energie se rozptyluje.

„Jdu tam, broučku.“

„Ne. To musím udělat já.“

„Proč?“

„Protože ty začínáš stárnout. Je to v tobě. Zabíjí tě to.“

Maria si přejede rukou po obličeji. Má povolenou kůži.

Dělají se jí vrásky.

„Ach bože…“

„Neboj se, Mario, já tě vyléčím. Gordon mi ukázal, jak se to dělá. Musím silně stisknout přívěsek a soustředit se.“

„Ne, Holly. Když to uděláš, najdou nás.“

„Ale jinak umřeš, Mario.“

„Hned ne.“

„Ale…“

„Ššš, broučku. Poslouchej mě. Můžeš to udělat Ashovi?“

„Co?“

„To, co chceš udělat mně. Můžeš mu to udělat, ale tak, že ten proces obrátíš?“

„Myslíš, aby začal stárnout?“

„Jo.“

„Jasně, to je brnkačka.“

Maria se pokusí zadržet holčičku, která vyklouzne ze stanu, ale její pohyby jsou příliš pomalé. Vyrazí tedy za ní, pod halenkou svírá zbraň a snaží se jít, jak nejrychleji dokáže. Bezdomovci a pokladní prohledávají uličky na druhé straně obchodu. Jedna z nich spatří holčičku mířící do oddělení řeznictví a zaprská. Řezník zvedne oči. Hrozně krvácí. Jediným pohledem přivolá pozornost šílené matky trojčat a ta se na Holly se zuřivým kvičením vrhne. Maria na ni za chůze namíří zbraň. Je čím dál slabší. Vystřelí dvakrát za sebou a trefí šílenou ženu do krku. Nešťastnice se pod silou nárazu otočí kolem své osy. Přitiskne si ruku na krk.

Mezi prsty jí stříká krev. Nechápavě se na Mariu podívá.

Udělá ještě několik kroků směrem k Holly a zhroutí se na batolata.

Řev bezdomovců a pokladních se blíží. Většina zákazníků je na kolenou. Ash zděšeně zírá na holčičku, která teď stojí před řeznictvím, svírá v prstech přívěsek a zvláštně se na něj usmívá. Ash zkřiví ústa bolestí, zatímco pečínky a kýty na pultu začnou praskat. V chladném vzduchu zavane odér spáleného masa. Věnce klobás se nafouknou a prasknou. Jitrnice se začnou roztékat ve vlastním tuku a čerstvá vejce v kartonových krabičkách pukají.

Ash se ze všech sil soustředí, aby rozpustil vibraci, pod jejíž silou se jeho kůže pokrývá puchýři. Zoufale hledá jiného nosiče, ale bezdomovci i pokladní jsou příliš daleko.

Jeho vlastní tělo sedí na motocyklu na parkovišti

supermarketu s polovinou neuronů zničených Wallsem.

Přesto se snaží. Musí za každou cenu odrazit tu vibraci a vrátit ji holčičce, která se na něj usmívá. Je tou snahou tak pohlcený, že si ani nevšimne stařenky, která se k němu blíží s napřaženýma rukama. Vypadá to, jako by něco držela.

Nějakou zbraň. Ash svraští obočí. Co by dělala zákaznice v supermarketu se zbraní? Ticho protrhne série výstřelů.

Ash sotva cítí, jak mu náboje protrhávají plíce a srdce.

Hollyina vibrace ho obklopí, jeho maso se začne škvařit, vlasy se mu vznítí a kůže se rozteče jako lepidlo. Poslední náboj mu roztříští lebku a Ash se zhroutí mezi spálené maso.

139

Maria leží na zádech. Poslouchá šum zákazníků, kteří se právě probrali a s vytřeštěnýma očima si prohlíží následky masakru. Někteří drží v rukou krumpáče a nože, které vzali z polic, a odhazují je na zem. Rozpačitě se po sobě dívají.

Nechápou, co se jim stalo. Hledají své nákupní vozíky a zařazují se do front u pokladen.

Maria zírá na strop. Všude kolem ní se mísí pach spáleného masa s výpary vylitých alkoholických nápojů

a prasklých kanystrů s pracími prostředky. Začíná se jí zamlžovat zrak. Její maso měkne a kůže se vytahuje.

Usměje se na Holly, jejíž tvář se náhle objeví v jejím zorném poli. Dívenka má na čele krůpěje potu. Zvládla to.

V jedné ruce stiskne přívěsek a druhou položí na Mariu. Její dlaň hoří. Parksová zachraptí: „Ne, Holly. Zabije tě to.“

„Mlč, Gardenerová, máš stařeckej hlas, kterej by vyděsil i havrana.“

Holly vyšle svou moc do Mariina organismu. Její srdce začne bít pravidelněji a do nohou a do rukou jí začne znovu proudit síla. Dívenka se noří do čím dál hlubšího transu a vypadá to, jako by jí do vlasů vál vítr. Přívěsek se jí leskne mezi prsty. Maria si ohmatá obličej. Její kůže je zase pevná a pružná. Její ňadra opět zaplňují podprsenku a stehna nabyla v džínách původní velikosti. Holly se usměje. Je celá bledá. Pustí přívěsek, posadí se Marie na břicho a slabým hláskem řekne:

„To stačí. Teď jseš stejně ošklivá jako předtím.“

„Děkuju, broučku.“

„Není zač, babičko.“

Marie se vrátil původní hlas. Chystá se vstát, ale najednou vidí, že na ni holčička pomalu padá. Nehroutí se, neomdlévá, spíš si lehá, skládá se Marie do náručí jako hadrová panenka.

„Holly?“

Maria dívku pohladí po tváři. Má úplně ledovou kůži.

„Holly, prosím tě, odpověz.“

Holly zasténá. Maria ji zvedne do náručí a vydá se zničenými uličkami supermarketu. Ví, že se tu každou chvíli objeví policie. Také ví, že bezpečnostní kamery ji opět zvěčnily, jak zabíjí civilní obyvatelstvo. Sebere kutilské potřeby, které předtím nechala ve stanu, strčí si je do batohu a projde bezpečnostním rámem. Ten začne zvonit. Pokladní nereagují. S nepřítomným pohledem dál projíždějí zboží čtečkami čárových kódů. Ještě se nevzpamatovaly z Ashova pominutí.

Maria dojde na parkoviště supermarketu. Zahlédne motocykl opřený o stojan. Na zemi leží Ashova mrtvola.

Poslední agent, který ho dovezl do Des Moines, leží mrtvý na řídítkách. Maria ho položí na asfalt, sundá mu přilbu a neobratně ji nasadí Holly. Ať řemínek na bradě utahuje sebevíc, pořád vypadá jako kuřecí hlavička ve skafandru pro kosmonauta.

Maria si holčičku posadí před sebe, dá jí pusu na nos, pomalu nastartuje a ztratí se v proudu automobilů směřujících na sever. Vezme to vylidněnými uličkami ve směru čtvrti Norwood. Na opuštěných zahradách si několik dětí hraje na vojáky. Semafory na křižovatkách jsou vypnuté. Řidiči nechali auta stát se zapnutým motorem.

Vědí, že nákaza už dorazila do Des Moines.

Maria pomalu projede kolem stojících aut. Skrz pootevřená okýnka se ozývá praskání autorádií. Maria slyší hlasy zděšených moderátorů. Podle posledních odhadů už si nákaza vyžádala jedenáct tisíc obětí. Úřady všech zemí omezují přesuny obyvatel na minimum. V Německu a ve Francii prý armáda dokonce střílela do davu. Maria zrychlí.

Dorazí k nájezdu na dálnici číslo 35 a prokličkuje mezi stojícími auty. Tahle jsou obsazená. Úzkostné tváře ji pozorují. Řidiči naštvaně troubí. Nějaký radioamatér hlásí, že Národní garda právě postavila zátaras pár kilometrů od výjezdu z města. Říká, že pouštějí auta velice pomalu, protože nejdřív pečlivě kontrolují, zda neobsahují žádný případ nákazy. Maria mu nevěří ani slovo. Ví, že zátaras, o kterém je řeč, hlídají chlápci v NBC kombinézách, kteří dostali rozkaz střílet bez varování. Odklánějí proud automobilů na odbočku, která je zase vrátí do Des Moines.

Proto je z města jedna velká dopravní zácpa.

Maria je na dálnici. Jede v odstavném pruhu. V dálce rozeznává zátaras. Všimne si nouzového výjezdu pro odtahová auta a začne zpomalovat. Tělo Holly v jejím náručí ztuhne. Zdá se, že její kůže se zase ohřívá. Maria se k ní nakloní.

„Chceš, abych dojela až k zátarasu, je to tak?“

Dívenka se uvolní. Maria přidá plyn. Už vidí NBC

kombinézy, které mají vojáci navlečené přes maskáče.

Postavili napříč silnicí dvě řady nákladních aut a odstranili

bezpečnostní překážky oddělující pruhy. Navádějí auta do jedné fronty, na jejímž konci se musejí otočit. Dvě stě metrů odsud v opačném směru je další zátaras, který odklání provoz na vedlejší silnici. Tabule ohlašují Minneapolis přes Sioux Falls nebo Madison. Další oznamují směr Chicago.

Světelné lži pro jedinou silničku, která už nevede nikam.

Maria dojede do blízkosti zátarasu a zpomalí. Hollyina kůže teď hoří. Jeden z vojáků Marie naznačí, aby se odlepila od kolony a dojela až k němu. Maria mu odpoví kývnutím.

Zastaví a sleduje blížícího se muže. Za štítem kombinézy vidí jen jeho oči. Hollyin dech se zrychlí. Její nosní dírky se pohybují. Voják se nakloní nad holčičku a prohlíží si pod přilbou její rysy. Zdá se, že se usmívá. Skrz nosní filtr se ozve jeho hlas:

„Kam jedete?“

„Do Minneapolisu. Mají tam dobrou nemocnici.“

„To nepochybně. Tu nejlepší.“

Holly se v Mariině náručí začne uvolňovat. Voják jí rukou v rukavici neobratně pohladí po tváři. Pak dodá: „Mám dceru v jejím věku. Dobře se o ni postarejte. Děti jsou přece naše budoucnost, ne?“

Maria pomalu pokývá hlavou, zatímco muž nechá popojet jeden kamion, aby vytvořil úzký průjezd. Naznačí Parksové, aby projela. Maria zašeptá: „Tak co, broučku, mám?“

Holly zase dýchá normálně. Maria pomalu otočí rukojetí plynu a proklouzne podél svodidla. Na druhé straně je dálnice úplně prázdná. Slyší, jak kamion zase uzavře průjezd. Zrychlí, nejdřív jen zvolna a pak čím dál víc. Motor burácí. Ručička na tachometru poskakuje nad 120 mílemi.

Maria vybuchne smíchy. Má dálnici sama pro sebe a pod sebou pořádnou motorku. Její dávný klučičí sen.

140

Crossman připoutaný k zadnímu sedadlu vrtulníku FBI, který plnou rychlostí letí na sever, si znovu přehrává videozáznam, který mu poslala jedna z jeho jednotek v Des Moines.

Když ředitel FBI odešel od svého náměstka na parkovišti Christian Hospital v Saint Louis, přikázal svým mužům, aby obsadili všechny

motely na březích Mississippi a informovali ho při sebemenším podezření. Jeho agenti ukázali fotky uprchlíků stovkám lidí, a tak sledovali jejich stopu až do McDonalda v Keokuku.

O čtvrt hodiny později stejná jednotka hlásila, že buick byl nalezen vedle armády motorek zanechaných na opuštěné

silnici. Za pár minut našli agenti třicítku mrtvol na spáleném poli přesně v místě, kde se spojuje Mississippi a řeka Des Moines. Crossman si v kanceláři FBI v Kansas City rozložil mapu.

„Muži v černých kabátech?“

„Spíš jejich zbytky. Je tam taky chlápek v obleku, ale ten je tak zřízený, že se toho nedá moc poznat. Všechno shořelo, pane.“

„Našli jste mezi mrtvými stopy po holčičce nebo ženě?“

„Ne.“

„Dobrá. Jestliže tam ten buick pořád je, může to znamenat jen dvě věci: buď si vzali jiné auto, nebo odjeli vlakem z nákladového nádraží. Vzhledem k zátarasům na silnicích zvolíme druhou možnost. Uzavřete všechny linky směřující z Keokuku na sever.“

„To znamená Des Moines, Iowa City, Cedar Rapids, Lincoln a Sioux Falls.“

„Hlídejte mi tyhle destinace, hlavně Des Moines a Cedar Rapids, jelikož jsou nejblíž.“

Crossman zavěsil a začal se neklidně vrtět na židli. Ne nadlouho. Za chvíli mu zavolal agent FBI z Des Moines s tím, že v místním Wal-Martu došlo k incidentu. Crossman naznačil svému pilotovi, aby nastartoval vrtulník. Potom nastoupil, a zatímco stroj mířil na sever, seznámil se Crossman s videozáznamem, který jeho agent získal z bezpečnostního systému supermarketu.

Na konci záznamu si Crossman zapíše číslo poznávací značky motocyklu, na který Maria nasedá s holčičkou v náručí. Zavolá svým mužům na místě a požádá je, aby prošli všechny videozáznamy z této oblasti a hledali motocykl řízený mladou ženou s dítětem v náručí.

„To nám zabere spoustu času, pane. Tím spíš, že dav se dává do pohybu.“

„Maria jela na sever. Logicky se musela vydat po dálnici 35. Potřebuju to potvrdit.“

Následujících deset minut Crossman pozoruje krajinu.

Přibližuje se k Marie, cítí to. V jeho sluchátku to náhle zapraská.

„Pane?“

„Chci slyšet jenom dobré zprávy.“

„Tři kamery zaznamenaly motocykl kličkující mezi auty na nájezdu na dálnici 35.“

„Co dál?“

„O třicet kilometrů dál fixní radar právě vyfotil mašinu, která uháněla rychlostí přes 200 kilometrů za hodinu směrem na sever. Všechny policejní složky mají práce nad hlavu, takže se ji nikdo nepokusil chytit.“

Crossman se usměje.

„Co máme dělat, pane? Máme o kus dál umístit další zátarasy a zastavit ji?“

„V žádném případě. Jede do Minneapolisu. My taky.

Dítě, které převáží, je nemocné. Obsaďte všechny

nemocnice ve městě. Dokud neřeknu, nikdo se ani nehne.

Opatrně ji obklíčíme.“

„To je strašně riskantní, pane.“

„Víc než prostřelit ve dvousetkilometrové rychlosti pneumatiky a zabít tak holčičku?“

Crossman nečeká na odpověď, ukončí hovor, poklepe pilotovi na rameno a ukáže mu směr, kudy má letět. Stroj nabere výšku a v plné rychlosti přelétá nad Des Moines.

V dálce se rýsuje šedý pruh dálnice číslo 35.

„Rychleji, proboha!“

Pilot poslechne, minuty ubíhají. Teď letí podél dálnice a s naplno roztočenými turbínami míří na sever. Crossman vytáhne dalekohled a namíří ho na prázdnou vozovku.

Zkoumá několik kilometrů asfaltu a pak se vrátí zpátky.

Prsty lehce stiskne gumové opěrky. Právě si všiml blýskajícího se bodu, který se řítí po dálnici v prostředním pruhu. Automatický systém zaostří. Crossman poznává Mariiny vlasy vlající ve větru. Stáhne se mu hrdlo. Maria vypadá šťastně.

141

Maria dorazí na předměstí Minneapolisu. Cestou se jen jednou zastavila na odpočívadle za hranicí s Minnesotou.

Tam rozbalila kovové trubky a drát, dala je dohromady a připevnila si je páskou k tělu. Zkontrolovala diody a baterky. Potom se znovu vydala na cestu.

Maria právě přejela odbočku na Prior Lake. Několik posledních kilometrů se Hollyin stav zhoršuje. Nádory, kterými trpí, závratnou rychlostí rostou. Její oči se plní slzami. Stýská se jí po Gordonovi. Začíná si přiznávat, že je nejspíš mrtvý a spolu s ním mizí i veškerá energie a Holly umírá.

Maria spatří tabule ohlašující silnici 494 směřující na západ. Saint Cloud, Fargo a prameny Mississippi. Čeká na signál od Holly, ale dívenka už nereaguje. Sjede tedy z dálnice a vydá se ulicemi směrem k Abbot Northwestern Hospital. Pokračuje po Chicago Avenue směrem k dětské klinice. Na chvíli se zastaví na kraji chodníku, rozhlédne se po okolí a vjede na přeplněné parkoviště. Před pohotovostí se táhne dlouhá fronta pacientů. Maria zaparkuje motocykl a vypne motor. Tlukot Hollyina srdce už téměř není cítit.

Vyběhne po schodech a projde posuvnými dveřmi recepce.

Čekárna je narvaná k prasknutí.

Maria se zastaví. Rty se jí chvějí. Zakřičí, že potřebuje pomoc. Rve, že její dcera umírá. Lidé se otáčejí a prohlížejí si ji. Přiběhnou k ní zdravotní sestry a lékaři. Skrz závoj slz vidí, jak se k ní přibližují. Čísi ruce uchopí ty Mariiny a vzdálené hlasy jí šeptají, že musí holčičku pustit. Povolí prsty. Cítí, jak se od ní Hollyino tělo vzdaluje. Neznámí lidé v bílých pláštích pokládají Holly na nosítka a odnášejí ji pryč. Maria ji chce chytit. Prosí je. Zalyká se. Padne na kolena. Něčí paže ji obejmou. Mluví na ni hlasy. Neslyší, co říkají. Schová obličej do dlaní a rozpláče se.

142

Maria se kouše do rtů, aby neusnula. Čeká už přes dvě hodiny. Aniž by si to uvědomila, napsala do Hollyina formuláře své vlastní příjmení i číslo sociálního zabezpečení a zdravotního pojištění. Napadne ji, že FBI to může přivést na stopu, ale už je jí to jedno. Čeká tak jako všichni kolem.

Za celou tu dobu za ní jednou přišel lékař a řekl jí, že nevědí, co s její dcerou je. Podívá se na hodiny pověšené na stěně. Pomyslí si, že kdyby dostaly ránu pokaždé, když se na ně někdo podívá, už by z nich moc nezbylo. Chystá se vstát

a dojít si do automatu pro kávu, když vtom si všimne nezvykle rychlého pohybu, kterým mladá žena na recepci zvedla pero, které jí spadlo. Přesné a bleskové gesto. Mladá žena se rozhlédne kolem sebe a pokračuje ve vyplňování formuláře. Maria se soustředí. Takových gest je schopno jen málo lidí. Podobně jako se zvláštním způsobem pohybují v davu tajní agenti nebo bývalí vojáci. Ať děláte co děláte, když o vás někdo zavadí, vždycky zpozorníte. Přesně jako ten hezoun ve sportovním oblečení, který se právě vyhnul projíždějícímu vozíku. Nebo ten chlápek v džínách a teniskách, který postává před automatem na nápoje a ve skle sleduje odraz čekárny. Jak si Maria zpoza černých brýlí nenápadně prohlíží své okolí, vidí mezi úzkostnými a nervózními lidmi čím dál víc těch, kteří jsou úplně klidní.

Čím dál víc trénovaných lidí mezi obyčejnými pacienty.

Vstane a zamíří k recepci. Mladá žena dokončila vyplňování formuláře. Když Maria projde kolem jejích zad, všimne si, jak ženě nepatrně ztuhnou ramena a odejde.

Maria vezme pero, které neznámá kráska zapomněla na pultě. Zeptá se, jestli je její, a pak jí ho schválně hodí moc vysoko. Mladá žena zvedne ruce a vytáhne se na špičky.

Zatímco s cvaknutím zachytí pero, vytáhne se jí halenka ze sukně a Maria tak může obdivovat její hezké ploché břicho, lesknoucí se piercing v pupíku a pažbu ultraploché pistole.

Mladá žena strčí pero do kapsy a vzdálí se.

Zdravotní sestra na recepci o Holly pořád nic nového neví. Maria jí poděkuje a přitom dělá, že si nevšimla krůpějí potu na jejím čele. Když Maria na pohotovost dorazila, ještě tam nebyla. To samé platí o zdravotnickém týmu, kterého si právě všimla. Parksová mine nápojový automat a prosklenými dveřmi vyjde ven. Ví, že pokud se vzdálí od ostatních lidí, bere na sebe obrovské riziko. Dojde ke skupině nemocných, kteří sedí na zídce a kouří. Zapálí si a snadno zaregistruje několik sedanů, které tu předtím nebyly Na civilních vozech FBI je vtipné, jak jsou pokaždé nablýskané.

Maria si prohlédne tváře mužů čekajících za volantem.

Ani se nesnaží hrát si na netrpělivé manžele nebo starostlivé tatínky. Čekají na signál. Jeden z nich si jí všimne. Pohybuje rty. Je čas se vrátit. Maria se chystá projít prosklenými dveřmi, když vtom se srazí s agentem ve sportovním oděvu, který drží v ruce cigaretu. S úsměvem na rtech se jí zeptá: „Nemáte oheň?“

„Mám, a obrovskej, králíčku.“

Maria ho udeří loktem do krku, přitiskne ho ke zdi a vrazí mu do břicha svůj glock. Muž zachroptí.

„Jak se jmenujete, agente?“

„Bragg.“

„Chcete dneska umřít, agente Braggu?“

Muž zavrtí hlavou. Zuří.

„Nojo, udržovat si vzdálenost. V tom je vždycky ta potíž.“

Maria Bragga odzbrojí a dá si jeho zbraň za opasek.

Potom se otočí a pomalu dojde podél zdi k recepci. Jako první si jí všimne agent stojící u nápojového automatu.

Ztuhne a položí ruku na pažbu své zbraně. Střela Parksové ho zasáhne nad koleno. Křupnutí. Muž se s výkřikem zhroutí. Z čekárny se ozývá křik. Maria se zastaví ve výklenku.

„Braggu?“

„Co je?“

„Máš vysílačku?“

„Jasně.“

„Dobře. Chci, abys svým kámošům řekl, že máš problém.“

„To myslíte vážně?“

„Jo.“

„Co jim mám říct?“

„Řeknu jim to sama.“

Bragg zvedne mikrofon schovaný pod rukávem teplákové bundy. Maria ho chytí za zápěstí a odkašle si.

„Haló haló, tady zvláštní agentka Maria Megan Parksová. Držím Bragga. Už teď toho medvídka z celýho srdce miluju. Dokonce tak, že bych mu neváhala napálit kulku do hlavy, kdyby se někdo z vás jen pohnul. Taky vám chci oznámit, že mám pod halenkou schovaný dvě kila

semtexu v kovových trubkách. To stačí akorát tak na vyhození jedný půlky města na druhou. Haló haló, slyšíme se?“

Braggův dech se zrychlí. Zvedne si mikrofon ke rtům.

„Tady Bragg. Potvrzuju, že mě Parksová drží a že má na sobě něco, co vypadá jako kovový trubky.“

Zapraskání.

„Má v ruce páčku nebo něco takového?“

Bragg poslouchá odpověď, kterou mu Maria šeptá do ucha.

„Na zápěstí má odpalovací provaz.“

„Je to bluf?“

„Ta její bouchačka teda určitě ne.“

Maria se chystá vystrčit Bragga z výklenku, když vtom z čekárny vyrazí mladá žena, která si předtím zapomněla na pultu pero, udělá kotoul, vztyčí se na kolenou, namíří na Parksovou pistoli a zakřičí:

„FBI! Ani hnout!“

Maria se Braggovi nakloní k uchu.

„Jak se jmenuje?“

„Cathy Marchová.“

Maria chytí Bragga za zápěstí a zašeptá do mikrofonu: „Cathy, drahoušku, slyšíme se?“

Agentka klečící poblíž automatu na kávu přikývne.

„Jakej máš střelnej úhel?“

Marchové změkne zbraň v ruce. Musí přiznat, že vyskočila trochu moc rychle. Pomalu položí zbraň na zem.

„Výborně, krásko. Teď se vrať do čekárny.“

Maria jde podél stěn a táhne za sebou Bragga. Musí se za každou cenu dostat k dvoukřídlým dveřím, kterými zdravotníci odvezli Holly.

„Já jsem jim říkal, že vás mají rovnou odstřelit.“

„To znamená, že ostatní jsou spíš pro mírnější řešení?“

„Ředitel Crossman.“

„On je tady?“

„Jo.“

„Kde?“

„Tady, Mario.“

Maria se otočí k postavě, která právě vešla prosklenými dveřmi. Prostoupí jí vlna hněvu a smutku. Pokusí se o úsměv.

„Nazdar, Stu. Máš se? Já tady teď mám nějakou práci, takže se stav radši až k večeru.“

„Tady to končí, Mario.“

„Jdu si jenom vyzvednout Holly.“

„A pak?“

„Pak si zavoláme a zajdem někdy na oběd, jo?“

Maria vkročí do osy čekárny. Teď už na ni míří třicítka agentů a sleduje každý její pohyb. Počítá vzdálenost, která ji odděluje ode dveří. Cítí, jak se Braggovo tělo napíná.

„Braggu?“

„Pane?“

„My tady mluvíme.“

„Proč mi to říkáte?“

„Protože vím, na co myslíte, když pokukujete po agentovi Forresterovi, který se pomalu přemísťuje do slepého úhlu Parksové. Ta to vidí a čeká, až se dostane do jejího levého koutku, aby na něj vystřelila. Nemám pravdu, Parksová?“

Maria se usměje. V uších jí divně píská. Přechází do modu Gardenerová. Mrkne na Forrestera.

„Škoda, Forrestere, tak někdy příště. To od tebe nebylo hezký, Stu, takhle mě prozradit.“

„Co mám dělat, pane?“

„Znám tu, která vás drží jako rukojmí, agente Braggu.

Klidně vám prostřelí spánek a pak to tady vyhodí do povětří.“

„Ať se ta zabijačka poldů jde vycpat.“

Bragg zavyje bolestí, když mu Maria vrazí do úst hlaveň zbraně a přitom mu rozbije dva zuby. Druhou rukou namíří glock na střelce.

„Jen tak pro informaci: druhou zbraň mám pořád u sebe.“

„Agentko Marchová?“

„Pane?“

„Rád bych, abyste si vyměnila místo s Braggem.“

„Já?“

„Přesně tak. Bragg řekl něco, co říkat neměl. A kromě toho vím, že umírá touhou Parksovou zabít. Vy ne, nebo se pletu?“

„Ne, pane. Budu jen ráda, když se nám podaří najít jiné řešení.“

„Souhlasíš, Mario?“

„Já musím dojít k těmhle dveřím a dostat zpátky svoji dceru, Stu!“

„Ne. Nejdřív se musíš uklidnit a taky musíme vyměnit Bragga s Marchovou.“

„Máš mě za blbce?“

„Proč?“

„Protože ve chvíli, kdy se ode mě Bragg vzdálí, to pro mě bude pěkně horký. Všichni mi míří na hlavu a myslí si, že než zatáhnu za provaz, budou mi moct vystřelit mozek.

Že jo, děcka?“

„Než se Bragg vymění s Marchovou, stoupnu si před tebe.“

„Dobrá, Stu. Stejně už začínal smrdět potem.“

„Jste připravená, Marchová?“

„Ano, pane.“

Crossman se za vrčení agentů, kteří ztratili střelný úhel, postaví před Parksovou.

„Žádné hlouposti, Braggu.“

„Při vší úctě, pane, vy zrovna jednu děláte. A pěkně velkou.“

Maria k sobě přitiskne agentku Marchovou. Mladá žena zkřiví ústa bolestí. Parksová trochu povolí sevření.

„Mario?“

„No?“

„Já teď ustoupím.“

„Dobrý, Stu, v pohodě. A otevřeš mi ty pitomý dveře, jo? Nebo se vážně naštvu.“

„Jak chceš.“

Crossman couvne o pár kroků směrem ke dveřím.

Zvedne vysílačku.

„Pozor, ředitel Crossman otevře dveře.“

Zapraskání.

„Přijímám, pane.“

„S kým to mluvíš, Stu?“

Crossman pomalu otevře obě křídla, za kterými se objeví dlouhá chodba plná střelců ze speciálních sekcí FBI. Mají na sobě neprůstřelné vesty a přilby se štíty. S jedním kolenem na zemi jsou rozmístěni podél stěn a míří na ni samopaly. Po kostýmu agentky Marchové tančí déšť červených bodů.

Parksová se usměje na nejbližšího z nich.

„Nazdar, Geko.“

„Ahoj, Mario.“

„Jak jde život?“

„Mohlo by to být i lepší.“

„Dobře. Teď řekni svým lidem, aby uvolnili cestu.“

„To nejde, Mario, a ty to víš.“

Parksová přimhouří oči. Na druhém konci místnosti sestry a ošetřovatelé vyprazdňují pokoje.

„Vy evakuujete celou nemocnici?“

„Snažíme se.“

„Jak dlouho to ještě bude trvat?“

„Něco přes čtvrt hodiny.“

„Začíná mě svrbět ruka.“

„To neuděláš, Mario. Ty ne.“

„Stu?“

„No?“

„Je v sále za mnou někdo?“

„Ne.“

„Víš, že kdyby se cokoli stalo, můžu vždycky zatáhnout za provaz?“

„Vím, Mario. Za tebou je ošetřovna. Přísahám ti, že tam nikdo není.“

„Půjdeme dovnitř, Marchová, souhlasíš?“

„Dobře.“

„Ty taky, Stu.“

„Ne, Mario.“

„Ale jo. A taky tady chci mít do pěti minut svoji dceru a ošetřujícího lékaře. Po týhle lhůtě už za nic neručím.“

„Únos rukojmí. Záměrné zranění federálních agentů.

Vychází ti to na necelou stovku let za mřížema, Mario.“

„Zapomínáš na ty lidi, který jsem musela zabít.“

„To už se nějak vyřeší. Viděli jsme videozáznamy. Ta stařenka v Geraldu chtěla Holly zapíchnout. A ta ženská s kočárkem v Des Moines, to bylo taky v sebeobraně. To se dá obhájit.“

„S tím ošetřovatelem z domova důchodců a řezníkem z Wal-Martu to bude těžší, nemyslíš?“

„Dostaneš ty nejlepší americký právníky. Prezident je dokonce ochoten osobně zasáhnout, pokud už nepadne ani jeden výstřel.“

„Já chci svoji dceru! Ona mě potřebuje!“

„Ne. Ty potřebuješ ji. Ona potřebuje jenom zdravotní péči.“

V Crossmanově sluchátku to zapraská. Agent mu oznámí, že odběry krve malé Holly skončily a právě vzlétly tři vrtulníky, které vzorky odvezou do sekvencovacích laboratoří.

„Stu, vejdu dovnitř s Marchovou. Ty půjdeš za náma.

Nebo ne. Je to na tobě.“

„Jdi dovnitř, ale bez Marchový. Stoupnu si před tebe a ty vejdeš bez ní.“

„To vám nedovolím, pane.“

„Mlč, Geko.“

„Jste ředitel! Nemáte právo vystavovat se takovému riziku!“

„Vzhledem k náloži, kterou má Parksová na sobě, jsou riziku vystaveni všichni v okolí tří kilometrů. Souhlasíš, Parksová?“

„Počkejte, pane. Jdu s vámi.“

„Jste si jistá, Marchová?“

„Ano, pane. Maria je vyčerpaná. Začíná se třást. Zůstanu s ní. Souhlasíš, Mario?“

Z Mariina hrdla se ozvou vzlyky.

„Chci svoji holčičku…“

„Dojdeme pro ni, ale teď couvneme, protože ti kovbojové z čekárny pomýšlejí na to, že by mi způsobili vedlejší zranění.“

S Marchovou přitisknutou k sobě začne Parksová couvat a agenti pevně sevřou zbraně.

„Nikdo nestřílí! To je rozkaz!“

Crossman vstoupí do ošetřovny a dveře se zavřou.

Parksová dojde pozpátku až k zadní stěně a několikrát na ni poklepe, aby se přesvědčila o její tloušťce. Zná Geka.

Nebylo by to poprvé, kdy by sestřelil cíl skrz stěnu s pomocí infračerveného hledáčku. Crossman sedí na rohu stolu.

Zapálí si cigaretu a vyfoukne kouř, aniž by Parksovou spustil z očí.

„Ty teď kouříš moje cigarety?“

„Dáš si?“

„S pistolí v jedný a glockem v druhý ruce? Máš mě za stonožku?“

„Tady to končí, Mario.“

„Ne, dokud tu není Holly.“

„Geko nikdy nedovolí, aby ji ošetřovatelé dovezli až sem.“

„Pokud mu k tomu ovšem nedáš rozkaz.“

„Bylo

by

jeho

povinností

takovej

rozkaz

neuposlechnout.“

„V tom případě to tady všechno vyhodím do vzduchu, Stu.“

„Analyzoval jsem záznamy ze supermarketu. To, co máš za páskem, je z oddělení táboření a kutilství. Pokud sis tu výbušninu nenechala poslat Fedexem někde mezi Des Moines a Minneapolisem, tak blafuješ.“

„Chceš se o tom přesvědčit?“

„Jo.“

Maria s úsměvem zatáhne za provázek. Agentka Marchová ztuhne a pak se v jejím náručí uvolní. Crossman podpatkem típne cigaretu.

„Pěkně mě štveš, Stu, víš o tom?“

„Vím. Rád bych, abys teď pustila agentku Marchovou.“

„Chci Holly.“

„Má v sobě protilátku, Mario.“

„Je to moje dcera a ne nějakej lék.“

„Pusť Marchovou.“

„Prohrála jsem, že jo?“

„Ale dalas nám pěkně zabrat.“

„Můžeš jít, Marchová.“

Maria uvolní sevření, oddálí pistoli od jejího spánku a přiloží ji ke svému.

„Mario, ne! Nedělej to, nebo vyhraje Daddy. Od začátku měl naplánovaný, že to takhle skončí, že si vpálíš kulku do hlavy, buď ve sprše, v opuštěným lese, nebo tady, v nemocniční ošetřovně. Proto tě nezabil. Chtěl, abys to udělala sama. Chceš mu dopřát to potěšení, Mario?“

„Říkám, že můžeš jít, Marchová.“

„Nikam nejdu, Mario. Zůstanu s tebou, protože když se vzdálím, Geko tě přes dveře zastřelí.“

„To je mi fuk, zlato.“

„Mně ne.“

Marchová se pomalu otočí. Položí Marie ruku na břicho a odstraní lepicí pásku, kterou má připevněné trubky. Potom její ruka stoupá a dotkne se jejího pasu, ramene, lokte, zápěstí. Maria pláče. Zavře oči. Je u konce sil. Cítí, jak Marchová sevře pažbu pistole. Na tváři ucítí její rty, které jí začnou oždibovat slzy Potom mladá žena přiloží ústa k jejím. Maria Marchové oplatí polibek. Roztáhne prsty a pustí pistoli. Potom zaboří tvář do trička mladé ženy a ta ji zabalí do své neprůstřelné vesty. Crossman zvedne vysílačku:

„Všem: Parksová neutralizována. Končíme. Přikazuju okamžitý rozpuštění týmu. A dodávám, že osobně oddělám každýho, kdo vytáhne zbraň, až vyjdu ven.“

143

S tváří přitisknutou na sklo pozoruje Maria rychle ubíhající krajinu. S pouty na rukou a na nohou sedí v Crossmanově dodgi, který se zapnutou houkačkou jede uprostřed konvoje tvořeného desítkou terénních automobilů. Její kamarádi z Quantica. Elita zmobilizovaná jen a jen pro ni. Crossman si vedle ní listuje složkou. S mobilním telefonem přilepeným k uchu poslouchá poradce Ackermanna, který mu ohlašuje, že vzorky krve byly v pořádku doručeny a že sekvencování bylo zahájeno. Za tři čtyři dny neúnavné práce budou moci ozbrojené složky členských zemí Rady bezpečnosti rozšířit virus s protilátkou po celé planetě.

Maria se podívá na agentku Marchovou sedící na předním sedadle. Mladá žena se na ni s rozpačitým úsměvem otočí.

„Promiň, Parksová.“

„Vážně se nemusíš omlouvat. Naposledy jsem tak krásnou pusu od holky dostala na vysoký.“

„Jak se jmenovala?“

„Allison. Roztleskávačka.“

„No jo, roztleskávačky…“

Crossman poděkuje Ackermannovi a zavěsí. Terénní automobily dorazí k odbočce na silnici číslo 94. Vozy v čele zamíří na sever, zatímco Crossmanův dodge a čtyři další auta zahnou na západ.

„Kam to jedeme?“

„Moc se ptáš, Mario.“

Než stačí odpovědět, vytočí Crossman další číslo. Ještě dodá:

„Volám prezidentovi. Takže jestli hodláte v těch svých holčičích řečech pokračovat, tak laskavě ztište hlas.“

Terénní vozy dorazí do Enfieldu. Sjedou ze silnice číslo 94 a vydají se po vedlejších cestách. Maria roztržitě poslouchá, jak Crossman oznamuje prezidentovi poslední výsledky. Oba muži spolu několik dlouhých minut diskutují a pak Maria uslyší, jak se prezident ptá: „Jak se daří té holčičce?“

„Je mrtvá, pane.“

Maria se otočí na Crossmana. Z očí jí kanou velké slzy.

Ředitel jí stiskne ruku. Znovu se ozve prezidentův hlas: „A zvláštní agentka Parksová?“

„Řekl jsem jí, že může počítat s vaší podporou.“

„Měl jste pravdu. Ministr spravedlnosti a jeho lidé už na případu pracují.“

„Děkuji vám, pane.“

„Není zač, Crossmane, tak zněla dohoda a já jsem své slovo dodržel.“

Crossman zavěsí. Maria už má zase čelo položené na okně. Tečou jí slzy. Vůz v čele zpomalí a vjede na malou silničku, která se noří do zalesněného kopcovitého terénu.

Parksová zvedne hlavu. Na křižovatce zahlédne oranžové

majáčky. Terénní vozy zastaví u sanitky a velkého pick-upu se širokými pneumatikami. Maria nechápavě zírá na Crossmana. Ředitel jí sejme pouta.

„Nerozumím.“

„Dávám ti čtyři dny na to, abys dokončila svoji práci.

Potom se vzdáš. Jasný?“

V očích agentky Marchové Maria čte, že se nemá čeho bát. Vystoupí z terénního vozu a dveře se zavřou. Z pick-upu vystoupí starý muž. Má dlouhé bílé vlasy a hluboce modré oči. Marie se stáhne hrdlo.

„Gordone?“

Starý Strážce se usměje. V náručí má balíček přikrývek, z nějž vyčuhuje černá ručička.

„Gordone, to jsi ty?“

„To, co ze mě zbylo.“

Maria pláče. Rozbalí deky a sevře Holly v náručí.

„Zabila Ashe. Zabila Ashe a zachránila mě.“

„Já vím.“

„Co teď?“

„Jak to myslíš, co teď?“

„Zemře?“

„Umírá veškerá moc, Mario. Starého Chestera zabili, Kana, Cyala a Elikana taky. Čeká na nás poslední Ctihodná.

Holly jí musí předat svou moc, než bude pozdě.“

„I kdyby ji to mělo zabít?“

„Ona už stejně umírá, Mario.“

Maria se ohlédne po terénních vozech, které se otáčejí.

Pokusí se skrz kouřová skla zahlédnout Crossmanovu tvář.

Sleduje odjíždějící kolonu. Holly v jejím náručí slabě dýchá.

Maria se skloní a přivoní k její kůži. Gordon jí položí ruku na rameno.

„Musíme vyrazit.“

144

Gordon řídí pick-up po silničkách vinoucích se lesy státu Minnesota. Do nedohledna se rozprostírají tisíce jezer třpytících se jako kaluže po vydatném dešti. Řeka zmizela.

Už je z ní jen proud, který přeskakuje od jezera k jezeru.

Omládla.

Právě dorazili na hranici rezervace Leech Lake a teď míří přímo na západ směrem k jezeru Istaca. Tenký proužek asfaltu, který se klikatí směrem k prameni, vede nejdivočejšími kouty Minnesoty.

„Je to ještě daleko?“

„Už jsme blízko.“

Maria opře hlavu Holly o čelo a zavře oči. Dívenka upadá do čím dál hlubšího kómatu.

„Probuď se, Mario. Už jsme tady.“

Maria sebou trhne a narovná se. Krajina venku je najednou vyprahlá. Silnice zmizela a Gordon jede pomalu, aby nezničil nápravy. Maria si promne oči.

„Jak dlouho jsem spala?“

„Ani ne dvě hodiny.“

„Kde to jsme?“

Gordon ukáže na rozlehlou vodní plochu, jejíž dokonale hladký povrch odráží okolní krajinu. Asi sto metrů od nich, v místě, kde mladý Otec vod vytéká z jezera Istaca, spatří Maria velice starý pahorek, na jehož vrcholku zeje jeskyně.

Na úpatí kopce stojí v řadě starci v bílých pláštích. Gordon vypne motor a otevře dveře.

„Gordone?“

„Ano?“

„Jsi to opravdu ty, nebo je v tobě ještě někdo…“

„Myslíš Eko?“

„Jo.“

„Jsem on i já.“

„A my dva?“

„Kdo?“

Maria neodpoví. Chvíli hledí do Gordonových velkých modrých očí.

V tom pohledu už z něj nezbylo vůbec nic. Ten pohled je nesmírně starý, hluboký a smutný. Maria vystoupí z pick-upu s Holly v náručí a zachvěje se, když její tvář ovane

mrazivý vítr. Gordon se skloní před Strážci pramene, kteří se rozestoupí a nechají je projít.

Společně vystoupají až na vrchol pahorku a vejdou do jeskyně. Uvnitř je cítit mech a spálený tuk. Maria v příšeří zamrká. Vzadu sedí velice stará paní na plochém kameni obklopená svícemi. Pomalu zvedne hlavu. Její tvář zbrázděnou stářím rámují dlouhé bílé prameny vlasů. Ztěžka dýchá.

„Pojď blíž, Mario. Neboj se.“

Maria se otočí na Gordona, který se posadil do rohu jeskyně. Podá mu Holly. Stařec dítě neobratně vezme do náručí. Vypadá šťastně. Jak se Maria přibližuje ke kruhu svící, vytrysknou jí slzy a rozpozná Hezel. Stará paní se usměje.

„Posaď se přede mě, Mario. Posaď se do světla svící, abych konečně spatřila tvou tvář. Jsi ještě krásnější, než jsem si tě představovala.“

„Vy taky docela ujdete…“

Stařenka si zakryje ústa rukou a vyprskne smíchy.

„To se mi na tobě vždycky líbilo, Mario. Ta tvoje drzost.

Kdysi jsem byla jako ty. Proto jsme mohly navázat spojení.

Jak se vlastně má můj Cayley?“

„Zešílel.“

„To není nic nového.“

„Stýská se mu po Marthe.“

„To je cena, kterou člověk musí zaplatit, když se zamiluje do smrtelnice. Ze začátku jsem na ni dokonce strašně žárlila, dovedeš si to představit? Ale brzy se s ním zase setkám. A on najde svoji Marthu.“

Obě staré přítelkyně se na chvíli odmlčí a vzpomínají na dlouhé společné procházky po lese. S úsměvem pomyslí na obyvatele Old Havenu a na ty tři plavovlasé uličníky, kteří si s obnaženou hrudí hráli na kraji fontány. Maria dá konečně volný průchod slzám, které už několik minut zadržuje.

„Proč pláčeš, Mario?“

„Protože Holly zemře.“

„Zemře?“

„No, zemře. Přestane dýchat, její tělo se rozloží…“

„Jistěže zemře. Je nositelkou moci, a jelikož odejde moc, musí nevyhnutelně odejít i ona.“

„Jenže vy jste žila něco přes čtyři staletí a jí je teprve jedenáct.“

„Je mnohem starší, než si myslíš.“

„Budete ji moct zachránit, nebo ne?“

„K čemu? Víš, ona nebude trpět. Tam, kam ji odvedu, jsou kočky a ptáci. A holčičky. A taky Cyal, Kano a Elikan.

Opravdu bys ji o to chtěla připravit?“

„Nechci, aby umřela.“

„Proč ne? Kvůli ní, nebo kvůli sobě?“

„Na tom přece nezáleží.“

„Na tom záleží nejvíc ze všeho, Mario.“

Maria si utře z tváře slzy.

„Nechci, aby mě opustila. Nechci po tom všem, co jsme spolu prožily, zůstat sama.“

„Mario, ty tomu dobře nerozumíš. Holly není jenom jedenáctiletá holčička. Ona je taky tou, která zachránila moc. Nebýt jí a tebe, tak bychom tu bitvu prohráli. To z ní dělá Matku Matek a z tebe hrdinku. Proto od nás můžeš dostat, cokoli budeš chtít. Důležité je ale vědět, co opravdu chceš.“

„Chci, aby Holly zůstala naživu. Můžete ji zachránit?“

„To může udělat jen její Strážce.“

„Gordon?“

„Ano.“

„Tak na co čeká?“

Stařenka se otočí ke starému muži sedícímu u vchodu.

Oči mu ve tmě šibalsky svítí. Pomalu pokývá hlavou.

„Potřebuje vědět, jestli souhlasíš s cenou.“

„Jakou cenou?“

„Nevím, ale vždycky je tam nějaká cena.“

„Myslíte nějaký prokletí nebo tak něco?“

„Ne. Chci říct, že Holly už je téměř mrtvá a přivést ji zpátky z místa, kde je, ji nevyhnutelně nějak změní.“

„Bude žít?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Kdo ví?“

„Ale bude zdravá?“

„Čeho se vlastně bojíš, Mario? Že tě za to, žes ji přivedla zpátky, bude nenávidět? Že tě nepozná nebo se změní tak, že ji sama nebudeš schopná mít ráda?“

„Ne. To se nemůže stát.“

Stařenka se usměje. Maria si znovu otře slzy.

„A co vy?“

„Co já?“

„Ctihodné, Strážci, moc, to všechno zmizí?“

„Naopak. Laboratoře po celém světě právě začínají syntetizovat Hollyinu DNA. Naši DNA. Vpraví ji do genů lidstva a zastaví tak pohromu. Mutace zabere určitý čas, ale nic ji nebude moci zastavit. My odcházíme, protože naše poslání je splněno. Protože nás byla jen hrstka, ale zítra nás už zase budou miliardy.“

„Až do Velký pohromy, která nás skoro stejně tolik zabije, že jo.“

„Přesně tak.“

„To nedává smysl.“

„Nejde o to, aby to dávalo smysl. Takhle to chodí odnepaměti. Množíme se, vyvoláváme strašné pohromy, které postihují náš druh, a začneme se množit jinde.“

„Kdy k tomu dojde?“

„V pravý čas.“

„A já?“

„Co ty?“

„Bude se mi o vás ještě zdát?“

„Kdo ví, Mario?“

Stařenka sípe čím dál víc. Pohltí Hollyinu moc. Přidá ji k velké moci, která umírá. Před Mariinýma očima pomalu vysychá. Její tvář povadá a prsty povolí.

Maria vstane. Dojde ke Gordonovi, který v náručí jemně kolébá Holly. Skloní se a políbí starého muže na vlasy. Pak řekne:

„Chci to.“

Gordon kývne. Usměje se.

„Mario?“

„No?“

„Omlouvám se za to, co jsem ti řekl ve Svatyni v Lagrange. Teď to nemůžu zopakovat, protože tě to strašně naštvalo, ale chci, abys věděla, že je to pravda.“

„Co tím myslíš, Gordone?“

„Miluju tě.“

Mariiny rty přejedou starci po víčkách a tvářích a nakonec se mu jemně přitisknou na ústa.

„Přiveď Holly zpátky, Flashi Gordone.“

„Slibuju.“

Maria dojde ke vchodu do jeskyně a pohlédne na jezero.

Ostatní Strážci zmizeli. Slyší, jak Gordon šeptá holčičce něco do ucha jejím podivným jazykem. Holly se pomalu probouzí a Gordon vysychá. Ještě najde sílu se na ni usmát, když otevře oči.

„Sielom Neera.“

„Sielom Eko.“

Dívenka natáhne ruku a otře slzy, které Strážci stékají po tváři. Jeho dech se zpomalí. Zašeptá: „Neera nak melk horm, ak say?“

„Usssh Eko, ussssh. Neera nak mork. Neera em Eko.“

Dívenka pohladí starce po rtech. Muž už nedýchá.

Vstane a zamíří ke vchodu do jeskyně. Chytí za ruku vysokou paní, která poklekne a zadívá se jí do očí.

„Ahoj, broučku.“

„Ahoj, Ošklivá Mario.“

Maria vezme Holly do náručí. Dívenka jí položí bradu na rameno a ukáže na jeskyni. Stiskne přívěsek, který jí svítí na kůži. Usměje se.

EPILOG

Matka Země

Boston, o rok později

Maria vklouzne do vany. Přichystala si koupel jako pro princeznu, s esenciálními oleji, vonnými svíčkami a trýznivým hlasem Arethy Franklin v pozadí. Už tu chybí jen pár okvětních lístků růže. A Gordon.

Položí si na oči mokrý ubrousek a snaží se vzpomenout si na to, co se stalo ve dnech, které následovaly po velké bouři. Vybavuje si některé scény jejich útěku, ale zbytekjako by se v její paměti rozpustil. Musí se soustředit, aby si vzpomněla na Hezel. Nejvíc ji bolí, že jí chvíli trvá i to, než si znovu vybaví Gordonovu tvář.

Po jeho smrti vyrazily s Holly na východ a nepromluvily jediné slovo. Chicago, Cleveland, Boston a konečně Maine.

Dva tisíce pět set kilometrů napříč oblastí Velkých jezer. Na silnici dopadal poprašek prvních sněhových vloček.

Zastavovaly v opuštěných motorestech a motelech, kde celé noci přitisknuté jedna na druhou poslouchaly ticho. Maria se držela, aby Holly nepoložila nekonečné množství otázek, které jí hořely na rtech. Dívenka se občas s očima upřenýma na silnici rozplakala. Maria ji jednoduše vzala za ruku a počkala, až se zklidní.

Když překročily hranici státu Maine, začalo sněžit mnohem hustěji. Jednou ve čtvrtek kolem 17. hodiny dorazily k řetězu nataženému přes Milwaukee Drive. Maria vystoupila a odemkla zámek, ale už nezastavila, aby řetěz dala zpátky. Dojela k číslu 12. Vypadalo to, jako by na ně dům čekal. Maria zabrzdila na silné vrstvě sněhu, která pokrývala celou zahradu. Až do poslední chvíle doufala, že najde tašky se zásobami, vzkazem a přicvaknutými účtenkami. Ale veranda byla prázdná a v poryvech větru se pohybovala jen zrezivělá houpačka.

Maria zapálila oheň ve velkém krbu v obývacím pokoji.

Potom si lehly vedle sebe a sledovaly, jak polínka stravují plameny. Zůstaly v Hattiesburgu celou zimu v zajetí sněhu a zimy. Nákaza všude ve světě postupně ustupovala. Než mezinárodní laboratoře rozšířily protilátku do atmosféry, podlehly viru stovky tisíc lidí, ale teď už byla nákaza pod kontrolou a poslední nakažení byli okamžitě léčeni injekcemi.

Na jaře Maria zašla až ke Cayleyho farmě. Byla prázdná a dokonale uklizená. Staroch nechal na stole dvě lahve ginu a vzkaz, ve kterém naškrábal: Drahá Mario,

dnes v noci se mi zdálo o Marthe. Byla hrozně stará a moc krásná. Usmívala se na mě. Odejdu za ní. Nechávám Ti svůj dům, visací zámek i řetěz. Jestli chceš, můžeš ho pronajmout, ale ne Svědkům Jehovovým, jinak Te ve spánku přijdu kousnout do palce. Milwaukee Drive je teď jen a jen Tvoje. Vím, že se tady budeš cítit osaměle, ale já se musím vrátit k Marthe. Dej pozor na broučka.

Tvůj Cayley

PS: Ross MacDougall koncem léta umřel. Jelikož už tady nebudu, a tím pádem mu nemůžu chodit chcát na hrob, nemohla bys tam občas zanýst starej rezavej zámek? On už to pochopí.

Maria si utřela dvě slzičky, které se jí zaleskly v koutku oka, vylila gin do dřezu a vrátila se po Milwaukee Drive k sobě domů. Holly ji čekala na houpačce. Měla přichystanou tašku a na sobě kabát. Byla celá bledá. Maria se jí zeptala, co se děje. Holly zamumlala: „Ten dům mě tu nechce. Řekl mi, že když tu zůstanu, budu mít hrozný noční můry.“

Maria neodpověděla. Naskládala do pick-upu několik zavazadel, definitivně zavřela vjezd do Milwaukee Drive a zamířila do Bostonu. Tam se zabydlely v hezkém bytě ve staré části města. O několik týdnů později, když Marie byla udělena prezidentská milost, Holly oficiálně adoptovala a znovu nastoupila na své místo do FBI, kde se nechala přeřadit na méně exponované případy. S Crossmanem už o Daddym nikdy nemluvili. Bylo to tak lepší. Věci se pomalu vrátily do normálních kolejí. Maria zapsala Holly na soukromou školu. O víkendu spolu chodily nakupovat a hašteřily se o tom, kam pojedou na prázdniny. Zdálo se, že se Holly daří dobře. Jen o některých večerech Maria uslyšela vzlykání, našla Holly v jejím pokoji a pod peřinou se k ní přitiskla. Holčička byla v jednom ohni, ale po chvíli se vždycky uklidnila.

Maria natáhne nohu a otevře kohoutek od teplé vody.

Povzdychne si. Její mobilní telefon položený na kraji vany začne vibrovat.

„Paní Parksová, tady Holdenová, Hollyina třídní učitelka.“

„Co se děje?“

„Nebojte, Holly je v pořádku. Chci říct fyzicky.“

„Nerozumím.“

„Myslím, že byste měla hned přijet. Musíme si promluvit.“

„Už jedu.“

Maria se spěšně osuší a natáhne si džíny a svetr.

Zabouchne dveře a seběhne po schodišti. Má s sebou odznak a zbraň, aby té staré dračici Holdenové ukázala. Nasedne do pick-upu a řítí se ulicemi Bostonu. Pomyslí na cenu, kterou měla zaplatit. Už několik měsíců na ni čeká. Celé měsíce se o Holly strachuje. Zaparkuje před bránou školy a vyběhne po trávě směrem ke třídám. Dívenka sedí na chodbě. Jako všechny potrestané holčičky se dívá do země a máchá nohama pod židlí. Maria k ní dojde a políbí ji na čelo.

„Co jsi zase provedla?“

„Já za to nemůžu.“

Maria se chystá vzít Holly za ruku a zmizet jako zloděj, když vtom se otevřou dveře od jedné ze tříd a za nimi se objeví mohutná silueta paní učitelky Holdenové. Když Maria uslyší, jak ji svým dračím hlasem pozve dál, trhne sebou. Paní učitelka zavře dveře a ukáže jí Hollyino místo ve třetí řadě. Maria se tam posadí a narazí koleny o lavici.

Vedle dračice si připadá maličká, ale aspoň je ozbrojená.

Paní učitelka Holdenová sedí za stolem. Sepnutýma rukama si podpírá bradu.

„Paní Parksová, zavolala jsem si vás, protože se obávám, že si tu vaše dítě nebudeme moci nechat.“

„Protože je černoška, že jo?“

Maria se kousne do rtů.

„Promiňte.“

„To nic, milá paní. Už jsem byla upozorněna, že jste tak trochu zvláštní. Pronásledujete sériové vrahy, je to tak?“

„Když to řeknete takhle, zní to jako ‚Buffy, přemožitelka upírů‘, ale v podstatě to vystihuje moji práci.“

„Proto se vaší dceři nejspíš nedaří moc dobře.“

„To znamená?“

„Před chvílí, bylo to krátce před přestávkou, jsem si všimla, že si místo učení kreslí. Poprosila jsem ji, aby mi ten obrázek přinesla, ale ona to odmítla. Trvala jsem na tom a pohrozila jsem jí, že jí ho vytrhnu z ruky. A víte, co mi na to odpověděla?“

„Ne.“

„Řekla mi, že jestli to udělám, uškvaří mě jako plátek slaniny.“

Maria se hryzne do rtů.

„Vám to připadá vtipné?“

„Přísahám, že ne!“

„Pak ještě dodala, že její maminka pracuje pro FBI, že v domově důchodců odbouchla jednu stařenku a trolla a že nějaká obézní dračice – použila přesně tahle slova – si na ni nemá co vyskakovat.“

„Chápu.“

„To máte štěstí.“

„Co se stalo potom?“

„Poslala jsem ji do kouta, kam ukládáme sešity a kam žáci chodí krmit naši akvarijní rybičku.“

Maria se otočí a spatří obrovské akvárium plné kalné vody. Vstane současně s paní učitelkou Holdenovou a sejdou se vzadu u akvária. Učitelka ukáže na tlustou rybičku, která plave břichem vzhůru. Maria se skloní a přičichne k akváriu. Zašklebí se.

„Ano, paní Parksová. Je uvařená. Nejen mrtvá, ale uvařená.“

„Nechápu to.“

„Já taky ne. Jediné, co vím, je to, že Holly šla do kouta, a pakjsem ji viděla, jak přikládá ruce k akváriu. Potom začala voda vřít a Bublinka vyplavala na hladinu v tomto stavu.“

„Bublinka?“

„Přijde vám to směšné?“

„Neé…“

„To doufám, protože děti ji měly moc rády.“

„Promiňte, paní učitelko, ale vy vážně chcete tvrdit, že moje dcera tu vaši rybu uvařila?“

„Ne uvařila, ale uškvařila. A to není všechno. Po vyučování jsem Holly viděla, jak si jde uložit ten obrázek do skříňky. Špatně zavřela dveře a já jsem si dovolila se na něj podívat.“

„To vás bez oficiální žádosti může vyjít pěkně draho.“

„Prosím?“

„Ale nic.“

„Víte, co jsem tam našla?“

„Ne.“

Paní učitelka Holdenová podá Marie štos obrázků a Parksová jimi začne listovat. Armády sršňů lezoucí po stropě, mutanti, kteří na dálku nechávají lidem vybuchnout mozek, žena držící v náručí holčičku, která začala stárnout, a řezník brousící nože, se kterými se chystá krájet děti, jejichž těla se podobají pečínce. Na dalších obrázcích je mladý Gordon, starý Gordon, usmívající se Gordon a mrtvý Gordon v jeskyni. Jsou tam taky skici smečky vlků vstupující do lesa a tři malé plavovlasé děti s velmi modrýma očima, které si hrají u fontány. Když Maria spatří poslední kresby, krev jí ztuhne v žilách. Město pod modrou klenbou a fronty lidí před obrovskými vesmírnými plavidly Vrátí obrázky paní učitelce Holdenové.

„Tak co?“

„Já myslím, že pohroma náma všema otřásla a některý děti to prostě zvládají líp a jiný hůř, no.“

„Já si zase myslím, že vaše dcera na tom není dobře a že byste ji měla co nejdřív vzít k lékaři.“

„Postarám se o to.“

Maria stiskne dračici měkkou ruku a zamíří ke dveřím.

„Paní Parksová?“

„Ano?“

„Ještě mě napadá jedna věc. Přede dvěma dny, když skončilo vyučování, ohrozil skupinu žáků velký toulavý pes,

který se hrabal v popelnicích. Děti byly ztuhlé strachem, zatímco vaše dcera došla ke zvířeti a začala s ním mluvit.“

„Mluvit?“

„Ano. Pes přestal cenit zuby a začal jí olizovat ruce.

A víte, co Holly řekla, aby se ta potvora uklidnila?“

„Jak to mám podle vás vědět?“

„Počkejte, zůstaňte tady, je to mezi těmi papíry, které jsem našla v její skříňce. Ta věta se objevuje často, píše ji skoro všude. A, tady je to: ‚Matko Země, jsem Neera Ekm Gila, poslední Aikanka sedmého kmene měsíčního rodu.

Mráz, led, skály a mlha jsou mým ochranným kruhem.

Předstupuji však před tebe nahá a neozbrojená. Vyzývám tě, Matko Země. Při jantaru, který nosím, tě prosím, abys mě rozpoznala jako substanci sebe samé a pokornou součást celku, který tvoříš‘.“

Učitelka papír položí a zpoza brýlí se na Parksovou významně podívá.

„Máte nějakou představu, co by to tak mohlo znamenat?“

„Nemám ponětí, paní učitelko. Vážně netuším.“

Maria drží Holly za ruku a společně jdou po školním trávníku. Skupinka školaček na druhé straně ulice holčičku pozdraví.

„To jsou tvoje kamarádky?“

Holly neodpoví. Pustí se Mariiny ruky. Dojdou ke školní bráně.

„Holly?“

„No?“

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jestli nemusím odpovídat, tak jo.“

Na semaforu naskočí červená. Maria vejde na přechod.

„Opravdu ses vrátila? Chci říct, jsi to opravdu ty?“

Žádná odpověď. Maria zvedne oči k holčičkám, které ji s úsměvem sledují. Jedna z nich hodí na silnici míč. Ozve se skřípění pneumatik. Automobil, který Mariu málem porazil, se náhle otočí a projede těsně kolem ní se zuřivým troubením. Maria míč sebere a podívá se na semafor. Svítí na něm zelená. Otočí se k Holly, která zůstala stát na chodníku. Holčička k ní dojde. Maria ji obejme.

„Ach bože, broučku, myslela jsem, že jsi šla za mnou.

Myslela jsem, že jdeš vedle mě a…“

„Neboj se, Mario, jsme tu, abychom tě chránily.“

Maria ztuhne. Zadívá se Holly na obličej.

„Co jsi to řekla?“

„Co jako?“

„Řeklas, že jste tady, abyste mě chránily.“

„Vždyť je to pravda, ne?“

„Jo, ale…“

Holly položí Marie prst na rty.

„Přestaň se pořád na něco ptát, mami. Mám tě ráda. To je to jediný, na čem záleží, ne?“

Maria se chystá něco odpovědět, když vtom od ní Holly odběhne za kamarádkami. Zdá se, že si rozumějí. Dělají na sebe posunky. Usmívají se. Rozumějí si. Vůbec nic neříkají, ale přesto si rozumějí.