Evangelium podle Satana

Patrick Graham

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Když vyšel ve Francii začátkem roku 2007 román Evangelium podle Satana, stal se záhy nejčtenějším francouzským thrillerem. Již po třech měsících se mu dostalo prestižního ocenění „Prix de la presse“, které je svazem francouzských knihkupců každoročně udělováno nejzajímavějším dílům. Píše se rok 1348 a Evropu pustoší epidemie černého moru. Matce Izoldě Trentské, představené bolzanského kláštera augustiniánek, se dostane do rukou apokryfní evangelium. Současně s ním pronikne do kláštera i démonický mnich, který postupně povraždí celou Izoldinu kongregaci. Vrah nese znaky uctívačů ďábla a své oběti přibíjí ke kříži. Aby se před ním zachránila, zazdí se matka představená i s rukopisem ve sklepení kláštera. Rok 2006, Hattiesburg ve státě Maine. Asistentka okresního šerifa Rachel pátrá po čtyřech pohřešovaných mladých servírkách, načež se sama ztratí. Vyšetřování Rachelina zmizení se ujme Maria Parksová, psycholožka FBI obdařená nadpřirozenými schopnostmi a specializovaná na křižáky – sériové vrahy, kteří cestují po světě. V opuštěné kryptě najde Maria Rachelino zmučené tělo i ukřižované mrtvoly čtyř pohřešovaných žen. FBI vraha dopadne a zastřelí. Je to mnich s ďábelskými symboly vypálenými na kůži. O několik dní později ve Vatikánu zjišťuje hlava Kongregace pro zázraky kardinál Oscar Camano, že čtyři zavražděné mladé ženy jsou ve skutečnosti jeptiškami, které do Spojených států před nedávnem poslal vyšetřit vlnu vražd, jež postihla velice starý řád poustevnic. Ten už od středověku opatruje a studuje zakázané křesťanské rukopisy. Camano povolá svého nejlepšího vymítače, jezuitu Alfonsa Carza, aby se vydal po stopě evangelia, které církev před šesti stoletími ztratila. Cesty Parksové a Carza se protnou a vyšetřování je zavede ze Skalnatých hor až do bolzanského kláštera a tajné vatikánské knihovny. Co se v tomto evangeliu, jež se zdá být pro církev takovou hrozbou, vlastně skrývá?

Evangelium podle Satana

PATRICK GRAHAM

„Váš otec je ďábel a vy chcete dělat, co on žádá. On byl vrah od počátku a nestál v pravdě, poněvadž v něm pravda není. Když mluví, nemůže jinak než lhát, protože je lhář a otec lži.“?

Evangelium podle Jana (8,44)

„Sedmého dne vydal Bůh lidi pozemské zvěři, aby je sežrala. Poté uvěznil Satana v podsvětí a odvrátil se od svého díla. Satan se tak ocitl sám a počal lidi trýznit.“

Evangelium podle Satana, šesté zjevení Knihy zaklínadel

„Všechny velké pravdy začínají jako rouhání.“

George Bernard Shaw, Annajanska

„Přemožený Bůh se stane Satanem, vítězný Satan se stane Bohem.“ (France: Vzpoura andělů. Přeložila Jaroslava Vobrubová-Koutecká. Praha, Práce 1975, s. 179)

Anatole France, Vzpoura andělů

První část

11. února roku 1348, bolzanský opevněný klášter, severní Itálie

Vzduch vyplňující stísněný prostor postupně řídne a plamen tlusté voskové svíce, jež tu dohořívá, nezadržitelně slábne. Ještě z ní sálá omamná vůně loje a žhnoucího knotu, ale nebude dlouho trvat a oheň nadobro zhasne.

Vyčerpaná stará řeholnice zazděná v kobce naposledy čte vzkaz, jejž právě s vypětím všech sil vyryla do stěny truhlářským hřebíkem, a bříšky prstů přejíždí drážky v místech, která její unavené oči již nedokáží přečíst. Když nabude jistoty, že vytesané rýhy jsou dostatečně hluboké, roztřesenou rukou ještě zkontroluje pevnost přepážky, za níž je uvězněna. Tato silná cihlová zeď ji nyní neprodyšně odděluje od zbytku světa a pomalu ji dusí.

Stísněnost hrobky jí nedovoluje se skrčit ani napřímit, a tak si stařena už celé hodiny křiví ve výklenku záda. Na vlastní kůži zažívá muka zazdění. Vybavují se jí četné rukopisy, v nichž čítávala o utrpení ubožáků, které soudy Nejsvětější inkvizice vždy nejprve dohnaly k přiznání a následně uvěznily do kamene. Pod hrozbou kleští a žhavých uhlíků se andělíčkářky, čarodějnice a mrtvé duše ochotně vyznávaly ze spojenectví s ďáblem.

Rozpomíná se zejména na jistý pergamen líčící obsazení matterhornského kláštera oddíly papeže Inocence IV. v minulém století. Devět set rytířů obklíčilo toho dne hradby, za nimiž prý mniši posedlí ďáblem sloužili černé mše, při kterých párali těhotným ženám břicha a požírali jejich nenarozené děti.

V závěsu vojska, jehož předvoj rozrážel beranidlem mřížovaná vrata, se ve vozech a kočárech ukrývala trojice soudců inkvizice, trýznitelů cele oddaných své věci, i se svými zapisovateli a veškerou popravčí výstrojí. Po vyražení brány však v kapli nalezli jen modlící se mnichy. Papežští žoldnéři toto tiché a zapáchající shromáždění nejprve podrobili důkladné prohlídce, načež podřezali hrdla těm nejslabším, hluchým, němým, mrzákům a idiotům, ostatní pak odvlekli do sklepení pevnosti, kde je po celý následující týden ve dne v noci mučili. Byl to týden nářků a slz. Vyděšení přisluhovači bez ustání polévali kamennou podlahu vědry hnijící vody, aby tak alespoň zředili všudypřítomné kaluže krve. Jednoho rána po všech těch nevýslovných zvěrstvech byli ti, kteří se nepoddali natahování na skřipec či narážení na kůl, ti, již úpěli, ale nezemřeli, když jim jejich mučitelé probodávali břicho a vytahovali z něj vnitřnosti, ti, kteří nevydechli naposled, ani když se jim pod rozžhaveným železem inkvizitorů škvařilo maso, v posledním tažení zazděni hluboko v nitru kláštera. Z těchto nebožáků, kteří si do krve rozdrásali maso o žulu, nezbylo nic než čtyři stovky koster.

Nyní je řada na ní. Ovšem s tím rozdílem, že stará řeholnice žádné mučení nepodstoupila. Matka představená Izolda Trentská, abatyše bolzanského kláštera augustiniánek, se totiž zazdila sama, vlastníma rukama, aby se tak zachránila před démonickým zabijákem, který se zmocnil jejího kláštera. Společnost jí dělala jen malta a cihly na zaplnění výklenku ve zdi, který se stal jejím útočištěm, několik svící, obnošené svršky a voskované plátno chránící strašlivé tajemství, které si odnášela s sebou. Ne proto, aby zmizelo ze světa, ale aby se nedostalo do rukou oné šelmě, která ji v těchto posvátných prostorách pronásledovala – zabijákovi bez tváře, který během třinácti nocí jednu po druhé zavraždil všech třináct jeptišek její kongregace – mnichovi či čemusi nepopsatelnému, co se skrylo pod řeholnickou kutnu. Třináct nocí. Třináct rituálních vražd. Třináct ukřižovaných jeptišek. Od onoho soumraku, kdy šelma do bolzanského kláštera pronikla, se živila jen masem a dušemi služebnic Páně.

Matka Izolda usíná, když vtom zaslechne kroky ozývající se ze schodiště vedoucího do sklepení. Zatají dech a napjatě poslouchá. Odkudsi z dálky se tmou rozléhá něčí hlas, naříkavý dětský hlásek, a z vrcholu schodiště ji volá. Řeholnici začnou ve vlhkém výklenku drkotat zuby. Ten hlas patří sestře Bragancii, její nejmladší novicce. Prosí matku Izoldu, aby jí prozradila, kam se ukryla, a úpěnlivě ji žádá, aby se k ní mohla připojit a zachránila se tak před vrahem, jenž ji pronásleduje. Hlasem přerývaným vzlyky neustále opakuje, že nechce zemřít. Tak volá sestra Bragancie, již matka Izolda onoho rána pochovala do provlhlé půdy přilehlého hřbitova v nevelkém plátěném pytli naplněném ostatky toho, co zbylo z její šelmou zardoušené mrtvolky.

Náhle řeholnice ucítí veliké slzy hrůzy a zármutku, jež jí stékají po tvářích, a zacpe si uši, aby k nim Braganciin nářek nedolehl. Pak zavře oči a prosí Boha, aby ji povolal k sobě.

Vše začalo o několik týdnů dříve, když se rozšířila zvěst o tom, že v Benátkách stoupá voda a že kanály tohoto ostrovního města zaplavují krysy. Říkalo se, že hlodavci, posedlí jakousi záhadnou nemocí, začali napadat psy i obyvatele města. Od Giudeccy až po Isolu di San Michele přetékala tato armáda vyzbrojená drápy a tesáky ven z lagun a valila se do uliček.

Když byly v chudinských čtvrtích zaznamenány první případy moru, přikázal starý benátský dóže uzavřít mosty a rozpárat břicho všem člunům, jež zajišťovaly spojení mezi ostrovy a pevninou. Poté dal před brány města postavit své stráže a vyslal jezdce s poselstvím, aby okolní velmože varoval před nebezpečím, jež číhalo v lagunách. Pouhých třináct dní po tom, co vody vystoupily, vzplály na benátském nebi první ohně a gondoly naložené mrtvolami počaly křižovat kanály a lovit z vody mrtvé děti, jež mladé matky s pláčem vyhazovaly z oken.

Koncem tohoto osudného týdne poslali mocní Benátčané své lidi proti dóžecím hlídkám, které stále střežily mosty. Oné noci vál od moře zlověstný vichr, jenž před čenichy hlídacích psů skryl pach několika uprchlíků, kterým se tak podařilo dostat se přes pole pryč z města. Velmoži z Mestre a Padovy okamžitě vyslali stovky lučištníků a střelců s kušemi, aby zastavili příval umírajících, jenž začal zaplavovat celý poloostrov. Spršky šípů ani dunění hákovnic však nedokázaly zabránit tomu, aby se zkáza jako lesní požár nezadržitelně šířila po celém Benátsku.

Lidé začali vypalovat vesnice a házet umírající do ohně. Na celá města byla uvalena karanténa ve snaze učinit epidemii přítrž. Venkované rozhazovali po polích hrsti hrubé soli a zasypávali studny sutí. Stodoly se kropily svěcenou vodou a tisíce živých sov skončily přibité ke dveřím domů. Několik čarodějnic, lidí se zaječím pyskem a zmrzačených dětí bylo dokonce upáleno. Stejně dopadlo i pár hrbáčů. Jakmile se černý mor začal přenášet na další zvířata, počaly smečky psů a hejna havranů napadat kolony prchajících, jež se v nekonečných řadách táhly po cestách.

Zhoubná nákaza, kterou nepochybně rozšířili benátští holubi, když opustili přízračné město, se postupně přenesla i na ostatní ptactvo poloostrova. Na holuby hřivnáče, drozdy, lelky a vrabce, jejichž ztuhlé mrtvolky přistávaly na zemi a střechách domů. Tisíce lišek, fretek, myšic a rejsků utekly z lesů a připojily se k plukům krys, jež podnikaly útoky na města. Pouhý měsíc stačil k tomu, aby se po celé severní Itálii rozhostilo hrobové ticho. Nezůstalo tu nic než zhouba šířící se rychleji než zvěst, která ji předcházela a postupně utichala. Brzy už nebylo sebemenšího hlásku, pražádné ozvěny, jediného poštovního holuba či osamělého jezdce, který by obyvatele před blížící se zkázou varoval. Oné osudné zimy, jež se už od počátku zdála být nejchladnější za celé století, tak proti krysímu vojsku postupujícímu na sever nebyl zažehnut jediný zákopový oheň, kolem měst se nesešikoval jediný zástup venkovanů s mávajícími pochodněmi a kosami a jediné zdravé ruce nebyly včas povolány, aby přenesly pytle se setbou do opevněných hradních stodol.

Morová nákaza, jíž nestálo nic v cestě, postupovala rychlostí větru, zanedlouho překročila Alpy a připojila se k ostatním ohniskům, která již pustošila Provence. V Toulouse a Carcassonu prý rozzuřený dav zlynčoval churavé se zahleněným krkem a rýmou. V Arles pohřbívali nemocné do obrovských jam, v marseilleských starobincích je s pomocí oleje a smůly zaživa pálili a v Grasse a Gardanne zapalovali lidé levandulová pole v naději, že tak vyženou z nebe špatné povětří.

V Orange a u bran Lyonu střílelo královské vojsko do blížícího se oceánu krys z kanonu. Vlna řítících se hlodavců byla tak rozzuřená a hladová, že je lidé dokonce slyšeli hryzat kameny a škrábat do kmenů.

Když zhoubná nákaza rozdrtila rytířskou jízdu u Mâconu, postupovala dál až do Paříže a Německa, kde zpustošila celá města. Brzy pokrývalo obě strany Rýna tolik mrtvol a slz, že se zdálo, jako by zhouba dospěla až do nebe a jako by černému moru podléhal sám Bůh.

Matka Izolda, jíž se v kobce čím dál víc krátí dech, teď vzpomíná na onoho zlověstného jezdce, který se vynořil z husté mlhy jedenáct dní poté, co římské oddíly vypálily Benátky. Když se muž blížil ke klášteru, zatroubil na roh a abatyše vyšla na hradby, aby jej vyslechla.

Jezdec si zakrýval tvář ušpiněnou kazajkou. Na šedivé sukno dopadaly kapky krve z jeho průdušek sužovaných chrchlavým kašlem. Přiložil ruce k ústům, aby přehlušil skučení větru, a zakřičel:

„Hej hola! Biskup mne pověřil, abych všechny kláštery a opatství varoval před černou zkázou, která se sem řítí. Mor už dorazil do Bergama a Milána. Nákaza se šíří i na jih a v Ravenně, v Pise a ve Florencii už zapálili poplašné hranice.“

„Máte nějaké zprávy z Parmy?“

„Bohužel, matko. Ale viděl jsem davy s pochodněmi chystající se vypálit sousední Cremonu a procesí směřující k hradbám Bologne. Pak jsem projel kolem Padovy, kde již do noci zářil očistný oheň, a Verony, kde mi přeživší vyprávěli, že nešťastníkům, jimž se nepodařilo z města uniknout, teď nezbývá než přetahovat se se psy o mrtvoly válející se v ulicích. Už několik dní vídám jen samé masové hroby a plné jámy, které hrobníci už ani nemají sílu zasypávat.“

„A co Avignon? Jak si stojí Avignon a palác Jeho Svatosti?“

„Avignon už se neozývá. Arles a Nîmes jakbysmet. Vím jen tolik, že všude se vypalují vesnice, porážejí stáda a kněží slouží mše, aby rozehnali mračna much, jež zamořují oblohu. Po celém kraji lidé pálí koření a byliny ve snaze rozptýlit hnilobné výpary roznášené větrem. Všude se umírá a na cestách se hromadí tisíce nákazou skolených mrtvol a hákovnic po vojácích.“

Nastalo ticho, jež po chvíli přerušily jeptišky prosící matku Izoldu, aby nebožáka vpustila dovnitř. Abatyše je umlčela jediným gestem a opět se vyklonila přes cimbuří.

„Který že biskup vás posílá?“

„Jeho Excelence monsignore Benvenuto Torricelli, biskup modenský, ferrarský a padovský.“

Izoldu zamrazilo a její hlas prořízl ledový vzduch:

„Vážený pane, s lítostí vám musím sdělit, že monsignore Torricelli zemřel loňského léta, kdy měl jeho kočár nehodu. Musím vás proto požádat, abyste šel dál svou cestou. Než tak učiníte, přejete si, abychom vám shodili něco k snědku a léčivou mast na vaši hruď?“

Z ochozu zazněly vyděšené výkřiky, když jezdec náhle sňal kazajku a odhalil svou morem oteklou tvář.

„Ach matko, v Bergamu zemřel sám Bůh! Jakápak mast by mohla vyléčit tyto rány? Jaképak modlitby? Radši otevři brány, ty stará svině, ať mohu zanést svůj hnis do lůna tvých novicek!“

Opět nastalo ticho, jen chvílemi přerušované skučením větru. Poté se jezdec na koni obrátil, pobídl jej ostruhou až do krve a zmizel, jako by ho les spolkl.

Od té chvíle hlídkovala matka Izolda a její jeptišky střídavě na hradbách, avšak nespatřily již živou duši. Až do onoho proklatého dne, kdy se před branami kláštera objevil povoz přivážející zásoby.

Spřežení, dvoukolák tažený čtyřmi vyhublými mulami, z jejichž propocené srsti stoupala do mrazivého vzduchu pára, vedl Kašpar. Tento poctivý venkovan překonal nesčetné útrapy, jen aby řeholnicím dovezl poslední podzimní zásoby: toskánská jablka a hrozny, piemontské fíky, džbány olivového oleje a hromadu pytlů těžké mouky z umbrijských mlýnů, z níž bolzanské jeptišky pekly hrudkovitý tmavý chléb, který člověka dokázal řádně zasytit. S neskrývanou pýchou pak Kašpar vytáhl dvě karafy švestkové pálenky vlastní výroby, oné čertovské kořalky, po níž se lidé rouhají a rudnou ve tváři. Matka Izolda jej pokárala, aby se neřeklo, ale už se těšila, jak si s ní pomaže klouby. Když se skláněla pro pytel bobů, zahlédla náhle v útrobách vozu schoulenou vyhublou postavu. Byla to stará řeholnice neznámého řádu, kterou Kašpar nalezl na prahu smrti pár mil od kláštera.

Ruce a nohy měla ovázané hadry a obličej jí zakrýval síťovaný závoj. Oblečena byla do bílé sutany poničené trním a blátem cest, přes niž měla přehozen rudý sametový plášť ozdobený vyšitým znakem.

Matka Izolda se nad řeholnici krčící se vzadu v povozu naklonila a otřela z erbu prach. Prsty jí zkameněly hrůzou. Čtyři šafránovozlaté větvičky vyšité na modrém pozadí – kříž matterhornských poustevnic! Řeholnic, jež žily v tichu a ústraní uprostřed vrcholků obklopujících vísku Zermatt v pevnosti natolik izolované od ostatního světa, že ji bylo možné zásobovat jen s použitím košů a provazů. Erb strážkyní bdících nad světem.

Nikdo nikdy nespatřil jejich tvář ani nezaslechl jejich hlas. O těchto poustevnicích se dokonce tradovalo, že v ošklivosti a zlobě předčí ďábla, pijí prý lidskou krev a polykají odporné patoky, které jim propůjčují věštecké a jiné nadpřirozené schopnosti. Další zvěsti tvrdily, že jde o čarodějnice a andělíčkářky odsouzené k životu mezi čtyřmi stěnami za odporný zločin lidojedství, jímž se provinily. Kolovala také pověra o tom, že jsou už stovky let mrtvé, ale při každém úplňku se proměňují v upíry, poletují nad Alpami a požírají zbloudilé pocestné. Na horách si lidé tyto pověsti vyprávěli vždy před spaním, načež vztyčeným ukazováčkem a malíčkem udělali znamení na ochranu proti zlým čarám. Od údolí Aosty až po Dolomity stačila pouhá zmínka o poustevnicích k tomu, aby v tu ránu zapadly závory a široko daleko se rozštěkali psi.

Všem bylo záhadou, jak v tomto tajemném řádu probíhá obměna řeholnic. Zermattským se podařilo zjistit jedině tolik, že vždy když některá z jeptišek zemřela, vypustily poustevnice hejno poštovních holubů, kteří chvíli kroužili kolem vysokých věží kláštera a pak odletěli směrem k Římu. Po několika týdnech se na horské cestě vedoucí do Zermattu objevil vůz doprovázený dvanácti vatikánskými rytíři. K vozu byly připevněny zvonce ohlašující jeho příjezd. Jakmile jejich cinkání dolehlo k uším vesničanů, všichni spěšně zavírali okenice a zhasínali svíce. Pak namačkáni jeden na druhého v chladném příšeří čekali, až těžké spřežení přejde na koňskou stezku vedoucí k úpatí Matterhornu.

Když vatikánští rytíři dorazili ke skalnaté stěně, zatroubili na roh. Po tomto signálu se za skřípání kladek začalo ze skály spouštět lano. K jeho konci byl připevněn kožený postroj, do nějž rytíři uvázali novou poustevnici a pak čtyřikrát zatáhli za lano na znamení, že je vše připraveno. Zatímco novicka stoupala podél srázu, v rakvi připevněné k druhému konci lana pomalu klesala zesnulá. Živá řeholnice se tak na půli cesty do kláštera setkávala s mrtvou, jež jej opouštěla.

Rytíři poté naložili zesnulou na vůz, aby ji později mohli tajně pohřbít, a vydali se opět po stezce do Zermattu, jehož obyvatelé ještě za zvuků přízračného vzdalujícího se vojska pochopili, že jiná cesta, jak klášter opustit, prostě neexistuje. Nebylo pochyb o tom, že nešťastnice, které do něj vstupují, se ven již nikdy nedostanou.

Matka Izolda nadzvedla poustevnici závoj – jen nad ústa, ne výš, aby nezneuctila její tvář – a podržela před rty zkřivenými bolestí zrcátko. Jeho povrch se zamlžil, řeholnice tedy ještě dýchala. Z vráskami zbrázděného krku a mrtvolného chroptění, jež doprovázelo téměř neznatelné pohyby hrudníku, usoudila Izolda, že poustevnice je želbohu příliš vyhublá a zestárlá na to, aby bylo možno doufat v její uzdravení, a že tedy nešťastnice poruší tradici, jež v nezměněné podobě přetrvala staletí – zemře mimo zdi své kongregace.

Abatyše čekala, až jeptiška vydechne naposled, a pátrala v paměti po čemkoli, co v ní o tomto tajemném řádu ještě uvízlo.

Jedné noci, kdy vatikánští rytíři vezli k Matterhornu novou jeptišku, se tlupa zermattských mladíků a bezvěrců tajně vydala za průvodem v naději, že se jim podaří zahlédnout rakev s mrtvou. Z noční výpravy se nevrátil nikdo s výjimkou mladého, poněkud prostoduchého pasáčka koz z předhůří, jehož nalezli následujícího rána, jak napolo zbaven smyslů blekotá hrůzou.

Vyprávěl, že ve světle pochodní z dálky viděl, jak se v mlze na konci lana objevila rakev zmítaná pohyby, jako by řeholnice ležící uvnitř ještě nebyla mrtvá. Pak spatřil, jak do výšin stoupá novicka, kterou neviditelné sestry tahaly po laně k vrcholu. Když byla jeptiška padesát metrů nad zemí, konopný provaz se náhle přetrhl, rakev na druhém konci se uvolnila a při dopadu se rozštíplo víko. Rytíři se vrhli pod novicku a pokusili se ji chytit do náručí, ale bylo už pozdě, nešťastnice nehlasně dopadla na zem a roztříštila se o skálu. V tu chvíli se z rozbité rakve ozval zvířecí řev a pasák zpozoroval odřené a zkrvavené staré ruce, jež vystřelily z bedny a snažily se rozšířit otvor ve víku. Vyděšený mladík tvrdil, že jeden z rytířů poté vytasil meč, jezdeckou botou prsty rozdrtil a polovinu čepele zanořil do rakve ztrácející se ve tmě. Řev ustal. Zatímco ostatní rytíři rakev spěšně zatloukli a naložili na vůz spolu s mrtvou novickou, otřel rytíř čepel do rubu svého pláště. Zbytek toho, co prý ten chudák blázen ještě viděl, splýval v nesouvislé žvatlání, z něhož se dalo vyrozumět už jen tolik, že když muž, jenž život poustevnice ukončil, sňal helmu, nezračilo se v jeho obličeji pranic lidského.

Víc však ani nebylo třeba k tomu, aby se začala šířit pověra o tom, že matterhornské poustevnice váže smlouva se silami zla a že svou daň si tehdy přišel vybrat sám Satan. Pravda byla jinde, nicméně mocní z Říma se šíření těchto zvěstí ani nepokoušeli zabránit, jelikož posvátná hrůza, kterou budily, zaručovala lépe než jakákoli obranná pevnost, že skutečné tajemství poustevnic bude uchováno.

Naneštěstí pro mocné z Říma však několik abatyší včetně matky Izoldy dobře vědělo, že klášter Panny Marie Matternhornské ukrývá ve svých útrobách největší zakázanou křesťanskou knihovnu. V opevněných sklepeních a tajných místnostech odpočívaly tisíce satanistických děl, a co víc, klíče od tak obrovských tajemství a tak strašlivých lží, že kdyby snad někdy vyšly najevo, byla by celá církev vážně ohrožena. Kacířská evangelia, jichž se inkvizice zmocnila v katarských a valdenských baštách, bludařské spisy uloupené křižáky v pevnostech Orientu, démonické pergameny a prokleté bible, to vše za zdmi kláštera střežily tyto staré řeholnice žijící v odříkání, aby lidstvo před těmito ohavnými písemnostmi uchránily. To proto žil tento tichý řád v odloučení daleko od světa. A proto byl také v platnosti výnos, podle nějž měl být každý, kdo některé z poustevnic sejme závoj, potrestán pomalou smrtí. A konečně proto vrhla matka Izolda na Kašpara vyčítavý pohled, když umírající poustevnici ve voze našla. Ten jen sklopil oči, vysmrkal se do ruky a zamumlal, ať jí tedy podříznou krk a hodí vlkům. Matka Izolda předstírala, že jeho poznámku neslyší. Navíc už se snášela tma a bylo pozdě na to, dávat umírající ženu do karantény.

Izolda prohlédla poustevnici třísla a podpaží a nezaznamenala žádné příznaky moru. Přikázala tedy svým jeptiškám, aby ji odnesly do cely. Když řeholnice zvedaly to staré tělo lehoučké jako pírko, vypadlo z tajných kapes pláště pouzdro z voskovaného plátna a kožený raneček a obojí přistálo v prachu.

Jeptišky se kolem nálezu seběhly, matka Izolda poklekla a rozvázala provázek na ranečku. Byla v něm lidská lebka, v zadní části a na spáncích nejspíš proražená kamenem. Matka Izolda vyzvedla ostatky na světlo.

Lebka byla velice stará a její povrch se již začínal drolit. Izolda si také povšimla, že je ovinuta trnovou korunou a jeden z jejích ostnů prorazil mučedníkovi nadoboční oblouk. Abatyše se zlehka dotkla suchých ratolestí. Byl to poncirus. Podle Písma upletli Římané právě z větviček tohoto trnitého keře korunu, kterou po bičování vsadili Kristu na hlavu. Svatou korunu, jejíž osten mu probodl nadoboční oblouk. Matka Izolda ucítila, jak jí útrobami jako nabroušená čepel projela bázeň. Lebka, již právě držela v rukou, nesla všechny znaky utrpení, jímž Kristus prošel, než zemřel na kříži, tak jak je popsáno v Pašijích. Byla to tatáž muka, o jakých vyprávějí Evangelia. S tím rozdílem, že tyto ostatky byly na několika místech proraženy, zatímco podle Písma se Kristovy tváře nedotkl jediný kámen.

Matka Izolda se chystala lebku zase položit, když vtom náhle pocítila podivné svrbění v konečcích prstů. Skrze mlhu, jež jí ztěžovala výhled, spatřila kdesi v dálce sedmý jeruzalémský vrcholek, na němž byl Kristus před třinácti stoletími ukřižován. Pahorek, jejž Evangelia nazývají Golgotou, tedy Lebkou.

Ve vidění, jež se stále zpřesňovalo, se obrovský zástup lidí tísnil na vrcholku kopce, na němž římští legionáři vztyčili tři kříže: největší uprostřed a další dva opodál. Oba lotry i Krista spalovalo slunce, a zatímco první dva byli zcela nehybní, poslední z nich před zděšenými zraky davu vydával zrůdné skřeky.

Když Izolda přimhouřila oči, aby výjev lépe viděla, všimla si, že zločinci jsou již dlouho mrtvi a že Kristus zmítající se na kříži se k nerozeznání podobá tomu z Evangelií. Tento Kristus byl ovšem plný nenávisti a hněvu.

Zatímco jí novicky pomáhaly vstát, hleděla Izolda na krvavě rudý soumrak, jenž její vidění ozařoval. Ten sem také nepatřil. Podle Písma vydechl Kristus naposled v patnácté denní hodině. V její vizi však bytost zmítající se na kříži dosud nebyla mrtvá. Izoldě, ještě stále klečící v prachu, se roztřásly všechny údy. Bylo tu vysvětlení, a to tak zjevné, že abatyše na chvíli zapochybovala o vlastní soudnosti. To, co se snažilo vymanit z hřebů a sršelo přitom urážky na okolní dav i samo nebe, ta šelma překypující nenávistí a utrpením, kterou Římané ztloukli holemi, aby jí zlámali hnáty, ta ohavnost, to nebyl syn Boží, nýbrž Satanův.

Roztřesenýma rukama uložila Izolda lebku zpět do uzlíku. Pak si rukávem pláště osušila slzy a sebrala plátěné pouzdro, které se dosud válelo v prachu.

Matka Izolda, jíž se ve výklenku dýchá čím dál hůř, si vybavuje hnusný pocit dychtivosti a nenávisti, jenž ji zachvátil, jakmile zdvihla pouzdro ze země. Nejspíš za to mohlo pálení žáhy po octových lektvarech, jimiž ulehčovala svým kostem. Když jej otvírala, obličej se jí zkřivil strachem. Jejích vlasů schovaných pod závojem se dotkl závan ledového větru. Pouzdro obsahovalo prastarou knihu, tlustou a těžkou jako misál. Rukopis uzamčený na ocelový zámek. Na ořízce ani na obálce žádný nápis, žádná pečeť vyražená do kůže. Kniha jako tisíce jiných. Přece se zdálo, jako by z této vazby sálalo jakési podivné teplo. Matka představená ihned vytušila, že na klášter se právě sneslo nějaké strašlivé neštěstí.

Jakmile Kašpar odjel a matka Izolda zavřela bránu, ozval se ze severního křídla kláštera, kam jeptišky odnesly umírající, vyděšený křik. Abatyše zdolala hlavní schodiště, jak nejrychleji dovedla, a zatímco volání nabíralo na síle, proběhla chodbami až k pootevřené cele. Když se konečně zastavila ve dveřích, pálil ji v krku studený vzduch.

Stará poustevnice ležela na lůžku nahá a tmavá houština jejího rozkroku se odrážela od mrtvolně bledého břicha. Její zsinalost však nebyla tím, co jeptišky polekalo. Alespoň ne o nic víc než špínou obalené nohy či příšerně vychrtlé tělo. Tím, co jeptišky vyděsilo a z čeho se matce Izoldě zvedl žaludek v okamžiku, kdy do cely vstoupila, byla stigmata muk, jež umírající musela podstoupit předtím, než se jí podařilo uprchnout z místa, kde ji její trýznitelé věznili. A k tomu ty vypoulené oči, které si zpoza závoje prohlížely strop, tak jako si socha prohlíží prázdno, jež ji obklopuje.

Matka Izolda se sklonila nad vyhublé tělo. Rýhy brázdící poustevničin trup a břicho prozrazovaly, že ji mučitelé nejspíš do krve zbičovali koženými řemeny namočenými v octě. Vypnutá kůže, na niž jistě dopadly desítky ran, se s každým jednotlivým šlehnutím rozedřela o něco víc a nakonec až na kost. Pak jí rozdrtili prsty a kleštěmi vytrhali nehty. Potom jí do kostí na rukou a na nohou zarazili hřebíky. Jejich zrezivělé hlavičky ještě místy vystupovaly z masa.

Izolda zavřela oči. Tato stará jeptiška nepodstoupila mučení, jemuž své oběti podrobuje inkvizice. Alespoň ne to, jímž se vynucuje doznání u čarodějnic. Podle kalvárie, jakou poustevnice prodělala, mohlo být toto zločinné zvěrtstvo jedině dílem nějakých zvrácených duší, jež se na své oběti vyřádily nejen proto, aby jim prozradila svá tajemství, ale pro samotný požitek z mučení.

Když umírající tiše zasténala, sehnula se matka Izolda až k jejím rtům, aby zachytila její poslední slova. Řeholnice hovořila starým alpským nářečím, prazvláštní směsicí latiny, němčiny a italštiny, kterou Izolda slýchávala v dětství. Byl to polozapomenutý dialekt doprovázený mlaskáním a výraznými pohyby očí. Dorozumívací kód poustevnic.

Nešťastnice šeptala, že se blíží Satanovo království a že se světa zmocňují temné síly. Mor, údajně jeho dílo, probudil ďábel k životu jen proto, aby se mohl nepozorovaně přiblížit lidem. A i kdyby se všichni křesťanští mniši a jeptišky začali okamžitě klanět Bohu a prosit jej o pomoc, žádná modlitba už rytíře zla, kteří unikli z pekla, nemůže zastavit.

Následovalo dlouhé ticho, během nějž řeholnice nabírala dech. Pak pokračovala ve vyprávění.

Víska Zermatt byla prý jedné noci za úplňku napadena potulnými jezdci v kutnách a kápích, kteří povraždili vesničany a zapálili stavení. Byli to Zloději duší. Zloba těchto démonů byla tak strašná, že vítr donesl sténání jejich obětí až k poustevnicím. Ty chtěly vyslat poštovní holuby a varovat tak Řím před nebezpečím, jež mu hrozilo, ale opeřence nalezly v kleci mrtvé, jako by je otrávil vzduch, jehož se nadýchali.

Ve světle plamenů poustevnice pojednou zpozorovaly, jak Zloději duší šplhají po skále, jako by se k ní jejich ruce a nohy dokázaly bez sebemenšího úsilí přichytit. Ukryly se tedy do knihovny, aby sprovodily zakázané rukopisy ze světa, ale útočníci vyrazili dveře a nešťastnice se jim dostaly do rukou dříve, než svůj poklad stačily proměnit v popel.

Hruď umírající se otřásala vzlyky, když popisovala, jak nejmladší řeholnice zneuctili rozžhavenými želízky, zatímco ostatní příslušnice řádu vypustily duši v ukrutných mukách. Jí samotné se podařilo uprchnout tajným východem po noci mučení, jež ji připravilo o tělo i duši. Povedlo se jí odnést s sebou Boží ostatky a prastarý rukopis vázaný v černé kůži. Neustále opakovala, že jej nesmí nikdo otevřít, že je chráněn kouzlem a že každý, kdo se pokusí odemknout zámek násilím, na místě zemře.

Stránky rukopisu jsou prý napsány lidskou krví v jazyce plném zaklínadel, jež není radno vyslovovat za soumraku. Rukopis sepsal vlastní rukou sám Satan, je to prý jeho evangelium a je v něm popsáno vše, co se událo v den, kdy Boží syn zemřel na kříži. V onen den, kdy Kristus pozbyl víry, proklel svého Otce a proměnil se v cosi jiného – v kvílející zrůdu, již se Římanům podařilo umlčet jen ranami holí.

Izolda skloněná nad poustevnicí pocítila tíhu lebky uložené v prostorné kapse své sutany. To byla ta relikvie, kterou stařena nazývala „Božími ostatky“. Té noci, kdy ona bytost zemřela na kříži, prý Kristovi učedníci, kteří byli svědky Ježíšova pozbytí víry, sňali jeho mrtvolu z kříže a odnesli ji s sebou. Pak se ukryli v jeskyních severní Galileje a tam ji pohřbili. To vše prý popisuje Satanovo evangelium – naprosté popření všeho. Jedna velká lež.

Izolda zavřela oči. Je-li tento příběh pravdivý, znamená to, že Kristus nikdy nevstal z mrtvých a že neexistuje žádná naděje v posmrtný život. Žádné záhrobí, žádná věčnost. Církev lhala a všechno je jinak. Nebo se apoštolové zmýlili. Anebo to věděli.

„Bože můj, to není možné…“ zamumlala matka Izolda. Měla přitom zaťaté pěsti a cítila, jak se jí do očí hrnou slzy. Náhle ji přepadlo nutkání tu bláznivou stařenu, která do jejího kláštera přinesla zlo, na místě uškrtit. Kdyby zemřela, všechno by bylo mnohem jednodušší. Stačilo by její mrtvolu i s ostatky a evangeliem pohřbít v lese. Vykopat jí hluboký hrob uprostřed kapradí bez náhrobní desky a kříže. Jenže tu byla ta proklatá lebka, která jako nezvratný důkaz tížila její sutanu. Když se ze tmy znovu ozvalo stařenino chroptění, otevřela Izolda oči.

Zloději duší prý poustevnici už měsíc pronásledují a jejich vůdce větří její stopu uprostřed morové zkázy. Jmenuje se Káleb a Satanovo evangelium se mu za žádnou cenu nesmí dostat do rukou. Pokud k tomu nedejbože přesto dojde, zavládne na světě tisíc let temna. Zemi zaplaví moře slz. Omílala ta slova stále dokola jako litanii, slábnoucí s tím, jak jí docházel dech. Pak chroptění ustalo a její oči dostaly skelný výraz.

Matka Izolda, zděšená tím, co právě vyslechla, se chystala přehodit přes zmučené tělo přikrývku, když vtom jí náhle ruce zemřelé sevřely hrdlo. Nelidský stisk jí svíral krk a během několika vteřin odkrvil její mozek. Pokusila se sevření uvolnit. Dokonce poustevnici uhodila, aby ji přiměla povolit. Z nehybných rtů mrtvé se náhle ozval zcela změněný hlas. Či spíše několik hlasů, hlubokých i vysokých, hlasitých i přicházejících odkudsi z dálky. Izoldiny bubínky prorazila tiráda rouhačských skřeků. Směsice jazyků. V přívalu výkřiků se mísila latina, řečtina, egyptština, severní barbarská nářečí i zcela neznámá slova. Hněv a strach, jazyk Zlodějů duší. Rytířů podsvětí. Pak Izoldin zrak zahalil černý závoj. Už už upadala do mdlob, když vtom si vzpomněla, že má pod sutanou nůž – dýku s koženou rukojetí a širokým ostřím, kterou nosila u sebe, aby v případě nutnosti ubránila sestry před morem posedlými hlodavci. Zpola mrtvá Izolda vytasila dýku, jež se krátce blýskla ve světle svící, a ze všech sil ji poustevnici zabodla do hrdla.

V kobce, kde se teď dusí, si matka Izolda otírá z tváří slzy, jež jí vytryskly při děsivé vzpomínce na to, jak čepel prochází hrdlem umírající ženy. Vybavuje si slabý odpor kůže a chrupavek, vypoulené oči šílené stařeny a řev přecházející v chrčení. V mysli jí vytanou i zaťaté prsty, které jí nepřestaly svírat krk, dokud jedna z jeptišek nenařízla šlachy v zápěstí, aby sevření konečně povolilo. Pak se tělo staré řeholnice naposledy vzepjalo a zůstalo nehybně ležet. Nejstrašnější ze všeho byl však ledový chlad, jenž celu náhle zaplavil, a stopy, které se ve vteřině, kdy mrtvá naposledy dopadla na slamník, objevily na podlaze. Otisky jezdeckých bot ztrácející se v temné chodbě.

Každá z augustiniánek, křečovitě svírající sutanu nejbližší sousedky, naslouchala ozvěně kroků, jež postupně utichaly. Matka Izolda jim přikázala okamžitě pokleknout a začít se modlit. Na vzývání Boha však už bylo pozdě. A tak se stalo, že oné zimy nešťastného roku 1348 ctnostné jeptišky bolzanského opevněného kláštera osvobodily šelmu.

Tajemné stopy jezdeckých bot brzy zaschly a na podlaze po nich zůstala jen tenká vrstvička hlíny. Nebýt důkazem jejich existence a současně neskutečnosti, působil by pohled na hnědý prach roznášený průvanem téměř uklidňujícím dojmem. Když však matka Izolda nakreslila v jedné z nich čáru prstem, musela si přiznat pravdu: Ona ani její řeholnice si je nevymyslely. Což znamenalo, že ani sebemasivnější dubové dveře, sebeupřímnější modlitba, sebemocnější síla nemohla zabránit tomu, kdo je tu zanechal, aby navštěvoval klášterní chodby, jak se mu zlíbí. Na Dolomity se navíc sneslo husté sněžení, a tak zima všech čtrnáct jeptišek uvěznila v klášteře ztraceném kdesi v horách. V klášteře, jejž si šelma zvolila za útočiště a vyhnala tak Boha z jeho stěn a veškerou naději ze srdcí jeho služebnic.

Matka Izolda pověřila své jeptišky přípravou těla zesnulé k pohřbu a odešla do své cely blíže prozkoumat rukopis. Právě v něm se jistě nachází objasnění výstrah šílené stařeny i záhadných příčin krveprolití, jež matterhornské poustevnice postihlo. Nebo je snad příčinou těchto tragických událostí samo evangelium a Zloději duší spáchali ten ohavný zločin jen proto, aby se jej zmocnili a ostatní rukopisy zakázané knihovny zničili?

Izolda za sebou zamkla dveře, lebku s trnovou korunou schovala do truhly a knihu položila na stůl ze zimostrázového dřeva. Se zavřenýma očima začala nejprve přejíždět konečky prstů po povrchu. Ještě jako mladou novicku v Římě ji zasvětili do jirchářského řemesla, a tak se Izolda naučila rozpoznávat rukopisy pouhým pohmatem. Dobře znala kůži divokých býků, ručně stahovanou kastilskými mnichy koželuhy, tenoučkou voňavou kůzlečinu, kterou pyrenejští knihaři kladli v několika vrstvách, aby jejich díla získala na objemu, světlou a na dotek drsnou kozinku, již bratři za Alpami před natažením na desky ze vzácných dřevin barvili nejrůznějšími pigmenty, i vařenou vepřovici a zlaté nitě, jež němečtí jircháři zatepla všívali do svých výtvorů. Každá z těchto jirchářských kongregací směla používat jen jedinou techniku a svázané knihy pak musely být uchovávány v klášteře, kde vznikly, čímž se církev snažila zabránit podloudnému kupčení se svatými písemnostmi. Zákon totiž hrozil každému, kdo byl přistižen s knihou skrytou pod šaty, oslepením želízky a následnou pomalou smrtí. Tento rukopis byl však svázán v tak prazvláštní kůži, že si Izolda nedokázala vzpomenout, že by se podobné vazby někdy dotkla.

Ještě víc ji však zarazilo, že technika vazby se nepodobala žádné z těch, jež církev povolovala. Spíše jako by v sobě všechny tyto postupy spojovala, jako by byla vrcholem řemeslné zručnosti těch nejlepších křesťanských knihařů. Z toho usoudila, že vazba rukopisu byla po svém vzniku během různých období mnohokrát zdokonalena celou řadou pečlivých rukou. Dílo tedy muselo tajně cestovat pod pláštěm z jednoho kláštera do druhého, tak jako se z ruky do ruky předává dědictví. Nebo kletba. Spíš se ale zdálo, jako by rukopis sám rozhodoval o tom, kde se příště ocitne.

Izoldo, holčičko, vždyť ty blouzníš.

A přece, čím déle se matka představená prastarého rukopisu dotýkala, tím zřetelněji opět cítila ono zvláštní teplo, jež z něj sálalo. Jako by její ruka dotýkající se kůže zároveň laskala zvíře, z nějž byla useň stažena. Vnímala vzdálený tlukot zvířecího srdce, jeho žíly a tepny, jeho svaly a mastnotou se lesknoucí srst.

Izolda k rukopisu přičichla. Ucítila pach stáje, plesnivého sýra a trusu. S ním se mísil závan navlhlé slámy a vzdálený smrad potu, usazené špíny a moči. A také semene, ještě teplého, hustého a zvířecího. Izolda se otřásla, když její prsty konečně rozpoznaly obal rukopisu, jehož se dotýkaly. Byl to černý kozel. Kozel s kůží hřejivou a hebkou jako kůže člověka. S tím rozdílem, že žádný stahovač hodný toho jména by nikdy ani nepomyslel na to svázat rukopis do takového obalu. Pohyb Izoldiny drsné ruky se zpomalil, takže najednou hladila kůži lehčeji, ženštěji, skoro až vilně, podobně jako ruka dámy laskající milencovo břicho. Laskání se stupňovalo a najednou Izolda pocítila, jak její podbřišek zalévá teplo a tvrdnou jí bradavky. Stará a seschlá Izolda, jež z tělesných rozkoší poznala jen ty, jež jí proti její vůli přivodila vlastní ruka, se náhle poddala onomu vzrušení, které se postupně zmocňovalo jejího těla. A zatímco její duše podléhala neviditelné síle, vyvstala náhle před očima matky představené další vize.

Cítí kadidlo a ztrouchnivělé dřevo. Ovzduší je prosycené zeminou a hnilobou. Les. Zespoda ji šimrá tráva. Izolda otevře oči. Leží nahá uprostřed mýtiny ozářené měsícem. Pak se ozve tlumené zavrčení. Na tváři pocítí závan z chřípí svalnaté šelmy, jež se nad ní sklání, uchopuje ji za boky a rve do ní svůj úd. Je to zvíře, zpola člověk a zpola kozel, jež páchne potem a semenem. Strach a hnus zbavují Izoldu smyslů. Cítí, jak přirození zvířete proniká do jejího. Houští pokrývající zvířecí břich se mísí s jejím. Kůže na jeho pažích a stehnech se chvěje námahou. Je hebká a hřejivá jako useň. Izolda zavře oči. První vidění teď vystřídá další.

Nachází se v podzemí jakési pevnosti. Divocí rytíři ze severních království a šikmoocí bojovníci s širokým čelem střeží podzemní chodby, jež vedou do mučírny. Jejich brnění se blýská ve svitu pochodní. Ti první jsou vyzbrojeni štíty potaženými kůží a máchají dlouhými meči. Ti druzí mají dýky a krátké šavle. Germánští velmoži a hunští válečníci. Izolda sténá. Postupuje dál podzemím pevnosti obsazené barbary, jejichž rody vymřely před mnoha staletími. Jsou to lupiči plenící křesťanskou civilizaci.

Útrobami země se rozléhá vzdálené úpění, zatímco Izolda pokračuje v cestě širokou klenutou chodbou. Prochází kolem soch vytesaných do stěn, šklebících se chrličů a démonů. Do skály jsou vyhloubené i cely. Mezi mřížemi se protahují ruce a snaží se chytit kolemjdoucí řeholnici za vlasy. Je tu teplo. Na konci chodby jsou otevřené dveře vedoucí do sálu se sloupořadím osvětleného pochodněmi. Na stolech leží nazí lidé připoutaní řetězy. Nad nimi se s kleštěmi a nůžkami v rukou sklánějí katani. Nebožáci úpí bolestí, když jim nůžky řežou maso a kleště oddělují kůži od svalů. Za mučiteli suší vizigótští knihaři na sítech čtverečky kůže zčernalé sirnou lázní.

Izolda se otřese hrůzou. Rukopis, jejž právě laská ve své cele, byl původně svázán v lidské kůži, kterou v průběhu dalších staletí řady zručných rukou překryly dalšími usněmi ve snaze zamaskovat tu ohavnost. Ten zločin zločinů. Znamení satanistů.

Zatímco do ní šelma vrážela svůj úd a zakusovala se jí do hrdla, pohltila ji poslední vize: morová rána. Svět zaplavuje oceán krys. Města hoří. Miliony mrtvých a zející masové hroby. Rozvalinami prochází stará zmrzačená poustevnice, jejíž obličej zakrývá síťovaný závoj. Pod sutanou svírá plátěné pouzdro a kožený uzlík. Je u konce sil. Smrt na sebe nenechá dlouho čekat. Na jiném místě křižuje mnich bez tváře zpustošený venkov a pátrá po ní. Sleduje její stopu, větří ji uprostřed páchnoucích procesí. Vyvražďuje kongregace, jež mu poskytnou útočiště. Blíží se. Už je tady.

S pomocí veškeré vůle, jež jí ještě zbývala, se matce Izoldě podařilo odtrhnout ruku od vazby. Průvan zhasl svíčky a stará řeholnice překvapeně vytřeštila oči do tmy. Z obálky rukopisu vystoupil červený vodotisk, spleť krvavě rudého žilkování poskládaná do světélkujících písmen. Latinský nápis. Řeholnice se naklonila, aby přečetla slova, jež jako by po kůži zběsile tančila. Rty se jí třásly, když nápis četla nahlas, aby jej snadněji rozluštila:

EVANGELIUM PODLE SATANA

POJEDNÁVAJÍCÍ O NEVÝSLOVNÉ ZKÁZE,

MRTVÝCH RANÁCH A OBROVSKÝCH POHROMÁCH.

ZDE ZAČÍNÁ KONEC, ZDE KONČÍ POČÁTEK

ZDE DŘÍMÁ TAJEMSTVÍ BOŽÍ MOCI.

OHNĚM BUDIŽ PROKLETY ZRAKY, JEŽ JE SPATŘÍ.

Zaříkadlo. Ne, spíš výstraha. Poslední varování, které vyděšený knihař vsadil do kůže, aby zvědavce a nenechavce odradil od pokušení toto evangelium otevřít. To je ten důvod, proč celé generace prozřetelných rukou, jež se neodhodlaly dílo zničit, znovu a znovu využívaly svůj um a přepracovávaly jeho vazbu. Ne proto, aby ji zkrášlily, nýbrž aby tu ohavnost označily tímto varováním, jež svítilo pouze ve tmě. Stránky pak uzamkly janovským zámkem, masivní ocelovou západkou, jež se leskla v rudém světle rukopisu.

S pomocí lupy a svíčky prozkoumala Izolda zámek zblízka. Její tušení se potvrdilo – klíčová dírka byla falešná. Šlo o mechanismus, který se otvírá pouhým přiložením prstů na jisté místo pouzdra. Dotekový zámek. Izolda si pečlivě prohlédla okraje, jichž se prsty měly dotknout. Pod zvětšovacím sklem našly její oči opotřebované drážky v oceli. Vzala pero a jeho koncem na jednu z nich přitlačila. Cvak. Z mechanismu vystřelila dlouhá tenká jehlice a zabodla se do hrany zašpiněné od inkoustu. Ostrá špička jehlice byla obalena nazelenalou hmotou. Arsenik. Rukávem sutany si Izolda otřela krůpěje potu, jež jí vyrazily na čele. Strůjci tohoto zařízení byli odhodláni raději zabít, než aby nehodným rukám dovolili odhalit strašná tajemství obsažená v rukopise. To proto povraždili Zloději duší matterhornské poustevnice. Chtěli se znovu zmocnit svého evangelia. Evangelia podle Satana.

Izolda opět zapálila svíce. Světlo postupně vyhnalo z cely tmu a tajemný červený vodotisk z kůže zmizel. Matka představená přehodila přes stůl kus látky a pak se otočila k oknu. Sněžení venku houstlo a hory začínaly pohlcovat stíny.

V tichu a zármutku pohřbily augustiniánky starou poustevnici na klášterním hřbitově. Za fičení studeného vichru v cimbuří přečetla matka Izolda epištolu z Pavla. Zvonění umíráčku pak doprovodila smuteční píseň, jež vyšla ze vzlykajících hrdel a vznesla se mrazivým vzduchem společně s párou stoupající od úst. Odpovědí jí bylo jen krákání havranů a vzdálené vytí vlků. Smrákalo se a denní světlo se pomalu ztrácelo v mlze, která plíživě stoupala od země. Není divu, že žádná z těchto zbožných žen shrbených pod tíhou smutku nepostřehla temnou siluetu, jež je od kláštera pozorovala. Lidskou siluetu oděnou do mnišské kutny, jejíž obličej se ztrácel pod širokou kápí.

K první vraždě došlo krátce po půlnoci, když byla matka Izolda právě uprostřed koupele. Zavřela se ve vlhké prádelně, vzala si tlustou vlněnou halenu a navlékla si žíněnou rukavici, aby se ruka nedostala do kontaktu s tělem. Poté se po třísla ponořila do dřevěného džberu, necek plných kalné kouřící vody, v níž se pot ostatních žen společenství mísil se špínou z jejich těl. Izolda se snažila zapomenout na svůj oteklý krk, zatímco si úlomkem kamence a jemným pískem drhla paže a stehna, na nichž se s každým pohybem ruky objevila bílá šmouha svítící ve vrstvě špíny, jež kůži pokrývala. A právě v tu chvíli k ní dolehly výkřiky sestry Soni a volání o pomoc z úst jeptišek chvátajících chodbami.

Dveře cely byly zabarikádované. Matka Izolda, drkotající zuby v mokré haleně, do nich několikrát vrazila ramenem. Sestra Soňa na druhé straně nepřestávala křičet. Zpoza dveří se ozývaly zvířecí skřeky a vyděšený jekot, přerušovaný práskáním biče dopadajícího na nahé tělo.

Jakmile se jeptišky opřely do dveří ze všech sil, podařilo se jim je pootevřít a Izolda spatřila zmučené tělo sestry Soni, jež jakási ďábelská síla přibila ke stěně. Nešťastnice tu visela nahá, nohy se zmítaly pár centimetrů nad zemí a kopaly do kamene, zatímco se její bělostné břicho a ňadra otřásala pod ranami řemene, které jí na kůži zanechávaly rudé pruhy. Její ruce, prokláté tlustými hřeby, silně krvácely. Uprostřed cely stál mnich práskající bičem. Jeho temná a obrovitá postava se rýsovala ve světle svící. Byl oděn v černou kutnu a jeho tvář zcela zakrývala kápě. O hruď mu pravidelně bil těžký stříbrný medailon – pěticípá hvězda s kozohlavým démonem uprostřed, symbol uctívačů Satana.

Když se mnich obrátil čelem k Izoldě a jeho oči v přítmí zasvítily, pocítila matka představená, jak jakási neporazitelná síla zavírá dveře. Stejná síla držela sestru Soňu přibitou ke zdi. Byla to mnichova síla. Izolda stačila jen zahlédnout, jak démon vytahuje z kožené pochvy dýku. Její pohled se v rychlosti zkřížil se Soniným, jejímž břichem už projížděla čepel. Letmo ještě spatřila, jak nešťastnici vytékají vnitřnosti na zem. Dveře se zabouchly a jeptiškami otřásl ledový závan, stejný jako ten, jejž pocítily po smrti poustevnice.

Izolda sklopila zrak. Na zemi se objevily stopy. Matka představená pozorovala otisky zkrvavených bosých nohou ztrácející se ve tmě. Náhle jí ztuhla krev v žilách. Otisku levé nohy chyběl jeden prst. Když sestra Soňa před pár týdny osekávala větve ze ztrouchnivělého stromu, máchla jednou vedle, sekera jí dopadla na sandál, a tak přišla o levý malíček.

Stará řeholnice ještě ohmatávala stopy, když vtom se dveře cely znenadání se skřípotem rozletěly. To, co z nešťastnice zbylo, stále viselo na zdi. Měla rozpárané břicho a vyděšený pohled. U dívčiných nohou se v kaluži krve kouřilo z jejích vnitřností a Izolda se zahanbeně přistihla, jak se pozastavuje nad tím, že v jediném lidském těle může být tolik tekutin a měkké hmoty.

Poté co matka představená a její řeholnice sestru Soňu pochovaly, se společně se zásobami potravin a přikrývkami zabarikádovaly v refektáři. Za svitu svící se vytrvale modlily, tisknouce se při tom jedna k druhé v zoufalé snaze ubránit se zimě a strachu. Nakonec za plápolání slábnoucího plamene svíc usnuly.

Pozdě v noci zaslechly jeptišky vzdálené volání, jež připsaly fičení větru na hradbách. Za úsvitu však nalezly sestru Izauru, jejíž lůžko bylo prázdné, přikovanou s rozpáraným břichem a vypoulenýma očima k dvířkám od prasečího chlívku.

Navzdory slzám, navzdory růžencům a modlitbám o odpuštění, jež celá kongregace bez ustání odříkávala, následovalo dalších dvanáct nocí, jako byla tato, dalších dvanáct rituálních vražd, dvanáct řeholnic ztýraných na těle i na duši a za svítání zavražděných šelmou.

Třináctého dne za rozbřesku pochovala Izolda ostatky sestry Bragancie, své nejmladší novicky. Nato vzala lebku, Satanovo evangelium uložila do plátěného pouzdra a zazdila se pomocí cihel a malty v podzemí kláštera. Byla to těžká dřina, která jí zabrala celý den.

Za soumraku zasadila do přepážky poslední cihlu, a ještě než se začala dusit, vyryla do stěny výstrahu, jež byla červeným písmem vyvedena na vazbě rukopisu. Pod ni přidala ještě nápis prozrazující jméno toho, kdo povraždil její kongregaci:

MEZI STĚNAMI TOHOTO SVATOSTÁNKU SE ZABYDLEL ODPORNÝ ZLODĚJ DUŠÍ.

TVOR BEZ TVÁŘE. NESMRTELNÁ ŠELMA.

RYTÍŘ Z PODSVĚTÍ.

JEHO JMÉNO ZNÍ POUTNÍK KÁLEB.

Dále prosila ty, kteří v průběhu následujících staletí naleznou její ostatky, aby evangelium a lebku odevzdali římskokatolické církvi své doby, do rukou Jeho Svatosti vládnoucí z Avignonu či z Říma, jemu a nikomu jinému. Nebo aby tyto pozůstatky hodili do kovářské výhně, pokud by snad církev velkou morovou ránu nepřežila.

A pak už jen čekala, až se setmí a Zloděj duší se probudí k životu.

Ta chvíle nastávala vždy za soumraku, v hodině, v níž se stín zvonice protáhl až ke hřbitovu. Dvanáctého dne večer, kdy se matka představená a sestra Bragancie uchýlily do hradní věže, vyhlížela abatyše z okna, z nějž byly vidět hroby jejich zavražděných sester.

Během těchto krvavých nocí byly jeden po druhém zhanobeny všechny hroby, jako by mrtvá z předchozího dne pokaždé vstala ze země a zavraždila další oběť. Tato šílená představa vytanula v Izoldině mysli, když jednoho rána dovlekla mrtvolu sestry Klementiny na hřbitov a vtom si všimla zejícího hrobu sestry Edity zavražděné předchozí noci. Všude kolem mrtvoly nebohé Klementiny se válely hroudy hlíny a v zemi byly vidět otisky zkrvavených bosých nohou sestry Edity. Stejné stopy od hlíny vedly chodbami až do Klementininy cely. Izolda a Bragancie pochovaly poslední oběť stranou od ostatních a právě její hrob matka představená za ubývajícího světla pozorovala. Hrob, na nějž dopadalo světlo měsíce, se před jejíma očima náhle začal hýbat. Na povrchu se objevila hrouda čerstvé zeminy, jako by se zevnitř cosi dobývalo. V šerosvitu spatřila Izolda prsty, pak ruce a zápěstí, kus rubáše a rukáv pohřebních šatů. A nakonec obličej, tvář sestry Klementiny s ústy plnými hlíny, vlasy zanesenými jílem a očima otevřenýma dokořán.

Stvoření, které bývalo sestrou Klementinou, si servalo z ramen rubáš, který je omezoval v pohybu. Ze země odlétla poslední hrouda a mrtvola vylezla z hrobu. Pozvedla oči k Izoldě a ještě teď si matka představená s hrůzou vybavuje, jak se na ni ta klementinovitá věc usmála skrz zuby plné hlíny a odbelhala se do tmy kláštera.

O půlnoci sestra Bragancie ve spánku zasténala. V ten okamžik zaslechla Izolda plouživou chůzi Klementiny zdolávající schodiště hradní věže.

Izolda, jejíž plíce nyní vdechují víc oxidu uhličitého než kyslíku, se dusí. Svíčka hoří tak slabě, že už z ní ve tmě zbývá jen oranžová tečka. Pak plamen zaplápolá, knot zapraská a zhasne. Neslyšně vzlykající řeholnici pohltí tma.

Náhle ji probere zaškrábání z druhé strany přepážky. Za tlustou zdí se opět ozve Braganciin hlas, tentokrát je však mnohem blíž. Novicka přejíždí rukou po stěně a šeptá do tmy jako dítě při hře na schovávanou:

„Neutíkejte, matko. Pojďte s námi, všechny jsme tady.“

V odpověď na Braganciin šepot se ozývají další hlasy. Izoldě vstávají vlasy hrůzou na hlavě, když rozpoznává chichot sestry Soni, koktání sestry Edity, skřípání zubů sestry Margot, z něhož jí naskakuje husí kůže, i nervózní smích Klementiny, jejíž úsměv plný hlíny ji ve vzpomínkách stále pronásleduje. Společně s Bragancií přejíždí po stěně dalších dvanáct párů mrtvých rukou.

Jakmile se škrábání zastaví na úrovni Izoldy, zadrží zazděná řeholnice zbývající dech, aby se neprozradila. Nastane ticho. Pak zaslechne, jak na druhé straně cosi čenichá, a do tmy opět zazní šepot sestry Bragancie:

„Cítím tě.“

Ozve se další, hlasitější funění.

„Slyšíš mě, ty stará svině? Cítím tvůj pach.“

Izolda v sobě zadusí vyděšený sten. Ne, šelma, jež se zmocnila Braganciina těla, ji necítí. Proč by se jinak namáhala ji volat?

Matka představená se ze všech sil upne k této jistotě. Slyší, jak ruce mrtvých sester znovu šmátrají po stěně, a pocítí dusivý vzlyk deroucí se jí z hrudi. Ví, že jej nedokáže zadržet. S potoky slz lítosti na tvářích sevře tedy matka Izolda vlastní krk. A pak, aby neprozradila sebe samu ani Satanovo evangelium, jehož červený vodotisk ve tmě slabě svítí, se vlastníma rukama uškrtí.

Druhá část

Hattiesburg ve státě Maine, současnost

Je půlnoc. Zvláštní agentka Maria Parksová spí s rukama zaťatýma v pěst. Vzala si tři prášky na spaní najednou – tři drobné růžové pilulky, jejichž nahořklou pachuť přebila ginem s tonikem. Noc co noc už celé roky absolvuje Maria tentýž rituál. Každý večer polkne svou obvyklou dávku umělého spánku, a pak z postele přepíná kanály, na nichž běží zprávy. Jakmile se jí rozostří zrak a mozek začne otupovat, zhasne lampu a snaží se nemyslet na vize, jež se jí míhají před očima. Hlavně nemyslet. Nemyslet na tu světlovlasou dívku, jíž právě na nějakém newyorském parkovišti neznámý vrah párá břicho, na bezdomovce válejícího se mezi popelnicemi, ani na tu mrtvou dívenku, kterou právě čísi zkrvavené ruce pohodily na předměstském smetišti v Ciudad de México. Nemyslet na tu kakofonii křiku a pláče, jež jí duní v hlavě, zatímco se se zaťatými pěstmi snaží usnout. Bezmocně sleduje tyto vraždy v přímém přenosu, jako by se jí odehrávaly přímo před očima. Či spíše jako by se děly jí samotné. To je na těchto vizích vůbec nejhorší: Dojde-li k vraždě v okamžiku, kdy Maria usíná, vidí scénu očima oběti. Obrazy jsou natolik skutečné, že má pocit, jako by vraždili ji samotnou.

Ve snaze zaplašit tyto zárodky hrůzy, jež ji přepadnou pokaždé, když zhasne světlo, soustředí Maria Parksová veškerou pozornost na imaginární bod mezi obočím. Číňané říkají, že tímto místem procházejí všechny energie v těle. Je to poměrně účinný způsob, jak hlasy v mozku umlčet, podobně jako když člověk ztlumí rádio. Až na to, že tu není žádný knoflík, kterým by otočila, nýbrž jen bod mezi očima, na nějž se Maria ze všech sil soustředí, dokud díky lékům neztratí vědomí. Poté na několik hodin upadne do hlubokého spánku. Pár hodin oddechu, než účinek prášků začne polevovat a nastoupí sny o sekyrách a rozřezaných tělech, vykuchaných břichách a dětských mrtvolkách. Noc co noc ji sužují tytéž sny – zločiny sériových vrahů, které Maria Parksová, policejní psycholožka FBI, neúnavně pronásleduje. Sérioví vrazi, masoví vrazi a takzvaní vrazi na vražedné vlně – to jsou její duchové.

Ti první si vybírají oběti z vlastního etnika a na základě určitého klíče. Jako například Edward Sorrenson, do té doby bezúhonný otec rodiny, který našel zálibu v sochách dospívajících dívek. Nejprve je unesl, pak je uškrtil a nakonec z jejich masa s pomocí palice tvořil sochy. Nebo Edmund Stern, stěhovák, jenž do krabic od bot sbíral mrtvé novorozence. U sériových vrahů se opakuje stále stejné schéma: týrání ze strany matky, znásilnění někým z rodiny, rány a šikana, hromadící se návaly hněvu narůstající každým dnem. A když netvor vyroste, začne zabíjet to, co odráží jeho frustraci: blondýny, prostitutky, učitelky v důchodu, dospívající dívky či batolata. Sérioví vrazi zabíjejí svůj vlastní odraz – jsou to ničitelé zrcadel.

Ti druzí, masoví vrazi, páchají příšerná krveprolití, jež jsou navíc naprosto nepředvídatelná. Deset mrtvých naráz. Jako Herbert Stox, který zničehonic začal párat břicha těhotným hnědovláskám. Během jediné noci a v téže čtvrti mu padlo za oběť dvanáct mladých žen. Masoví vrazi jednají na základě nepotlačitelného nutkání ničit. Jsou to fanatici, kteří slyší Boží hlas.

Vrazi „na vražedné vlně“, takzvaní spree killers, jsou pomatení psychotici, kteří zabijí co možná nejvíc osob na různých místech v krátkém časovém rozmezí. Přes den šílená procházka a za soumraku kulka do spánku.

Tak vypadá expozice muzea vrahů. Ovšem jako u všech hierarchií ani zde nesmí chybět nejvyšší vládce, král předměstských savan a městských džunglí, onen dokonalý zabiják, princ všech mordýřů, před nímž by se ostatní vrazi jen uctivě poklonili: cross killer neboli „křižující vrah“.

Křižující vrah cestuje, je to predátor neustále měnící loviště. Jedna vražda v Los Angeles, další v Bangkoku, a na zimu se vydá za sluníčkem do jednoho z oněch obřích hotelů Karibiku nacpaného turisty k prasknutí.

V FBI koluje poznámka o tom, že křižující vrah je sériový vrah, který si našetřil na leteckou cestu kolem světa. Ale není tomu tak. Sériový vrah je totiž impulzivní, zabíjí výhradně proto, aby utišil vražedné puzení, je to psychopat vykonávající rituál, jenž ho má uklidnit. Své oběti zohavuje, ubíjí a rozřezává. Je to terorizovaný chlapeček, který se rozhodl pro změnu terorizovat ostatní a který zanechává dostatek stop na to, aby ho chytili. Opájí se hrozbou trestu. Sériový vrah navíc nerad mění stanoviště. Je to domácký typ, který zabíjí ve vlastní čtvrti, obyčejný prašivý pes, jenž rdousí ovečky svého stáda.

Zato křižující vrah migruje, je to požírač mrtvol, velký bílý žralok, který pluje proti proudu a slídí po kořisti. Stojí na samém vrcholu potravního řetězce. Je to chladnokrevná bytost, která si svůj terč vybírá a své vášně dokáže kontrolovat. Nikdy se jimi nenechá ovládnout, neslyší žádné hlasy, neposlouchá Boha. Nevyřizuje si účty ani se nemstí. Bývá jedináčkem nebo nejstarším synem ze šťastné rodinky. Tatínek ho neznásilňoval, maminka ho nenutila k onomu citovému incestu, z nějž člověk tak snadno zešílí. Nikdo ho nebil. Prostě se tak už narodil, nad jeho kolébkou se nejspíš skláněly čarodějnice.

Stejně jako sériový a masový vrah či vrah na vražedné vlně je i křižující vrah šílencem. Na rozdíl od těch druhých to však o sobě ví. A právě toto jasné vědomí toho, čím je, mu umožňuje kompenzovat své šílenství dokonale spořádaným způsobem života. Rovnováha v nerovnováze. Může to být váš soused, bankéř či podnikatel věčně na služební cestě, který tráví neděli s dětmi na tenisovém kurtu. Je plně integrovaný do společnosti a může se pochlubit čistým trestním rejstříkem. Má slušné zaměstnání, hezký dům a sportovní vůz. Cestuje, aby zahladil stopy a udeřil tam, kde jej nikdo nečeká.

Se sériovým vrahem se to má tak, že pokud nespadáte do kategorie obětí, na jaké se zaměřuje, můžete s ním přijít do styku, aniž vám hrozí sebemenší nebezpečí. Můžete si s ním klidně zajít na kávu nebo ho dokonce svézt, když stopuje u nějaké zapadlé silničky. S křižujícím vrahem je to jinak. Křižák je totiž šelma, která se nažere, kdykoli dostane hlad. Jenže tenhle zabiják má hlad pořád. A právě na něj se Maria specializuje. Má nalétáno tisíce kilometrů, zažila stovky nocí probdělých v hotelích celého světa, tisíce hodin strávených hlídkováním na hřbitovech a v mokrých lesích. Desítky mrtvol a zástupy duchů. To je Mariina lovná zvěř. Proto ve spánku pláče, sténá a budí se, celá zpocená a uslzená, vždy ve stejnou dobu: ve 4 hodiny ráno. To je chvíle, kdy se zvláštní agentka Maria Parksová definitivně loučí se spánkem.

0:10. Maria klidně a pravidelně dýchá. Prášky na spaní udržují její mozek v hlubokém, temném a bezbarvém spánku, do nějž nepronikne nic z okolního světa. Zatím ještě nesní. Víry jejího podvědomí však již stoupají vzhůru jako špinavá odpadní voda ve stoce a snaží se prorazit chemickou přehradu uspávacích léků. Prozrazují to neznatelné křečovité pohyby prstů na přikrývce, jemné chvění víček a zlověstně zachmuřené čelo. Zanedlouho přejde Maria z hlubokého spánku do paradoxního stadia, oné fáze noci, kdy se nestvůry obývající její podvědomí probouzejí k životu.

Na povrch už vyplouvají první obrazy. Jsou to chladné šedivé záběry: noha splývající na hladině, obličej s rozmazanými rysy, kojenecká láhev se sraženým mlékem pohozená u košíku na mimina, rozbité zuby a sytě rudé cákance na smaltovaném umyvadle. Postupně se jednotlivé obrazy propojí a dají se do pohybu.

Náhle se Marie stáhne hrdlo. V krvi se rozpustí pár kapek adrenalinu, který jí rozšíří tepny. A už je to tady. Dech se zrychluje, tep nabírá obrátky, nosní dírky se roztahují a modré žíly na spáncích začínají pulzovat. Obrazy se zpřesňují a ožívají. Noční můry mohou začít. Od první chvíle působí natolik skutečně a hmatatelně, že i vůně a pachy jsou v nich vykresleny s naprostou dokonalostí.

Maria nasává do plic okolní vzduch. Vůně lipového květu, kterou její šampon zanechal na polštáři, je náhle pryč, a aroma vonných tyčinek, jimiž každý večer zahání vychladlý tabákový kouř, také vyvanulo. Namísto něj teď Maria cítí jahodovou žvýkačku a levný parfém. Vanilku a granátové jablko.

Její noční můry překypují hmatovými vjemy. Naplňují ji závratným pocitem, že vše, čeho se dotýká, skutečně existuje. Vystrčí nohu z postele a zlehka zavadí o zem. Podlaha z teakového dřeva zmizela. Teď cítí jen hrubý dotek laciného koberce.

A nakonec pocit vlastního těla. Zachvacuje ji podivný dojem, že omládlo, že její stehna zeštíhlela, že má najednou sukovitější kolena, kulatější břicho a plošší hruď. I její přirození je užší, ještě nedotčené.

Maria si poškrábe štípanec od komára v ohbí kolene. Slabá křeč v lýtku a svíravý pocit v týle jí zkřiví obličej bolestí. Pociťuje neodkladné nutkání dojít si na toaletu, ale nepřekonatelný strach vstát z postele je silnější.

A je to, už má sucho v krku a stažený žaludek. Otevře oči. Pokoj se změnil. Je teď menší, tmavší a chladnější. Lehký průvan rozechvívá papírové rolety, jež šustí o sklo. Kulatý stín hrnku s heřmánkovým čajem se láme v červené záři budíku Quartz. Je slyšet jemné bublání regulátoru průtoku vzduchu v akváriu a bzučení mouchy narážející do zdi.

Z poličky na Mariu shlíží řada porcelánových panenek. Zvednou víčka a do tmy zasvítí jejich skleněné oči. Napřahují k ní své drobné ručky. Mezi voskovými rty se jim blýskají ostré zoubky.

Na podlaze cosi zaškrábe. Bedna na hračky z vrbového dřeva se pootevře a vyvrhne desítky pavouků a štírů, kteří vylézají z plyšáků a míří k Marie. Ta zatím drkotá zuby a choulí se do klubíčka. Prohrábne si rukou vlasy a zarazí se. Má krátké vlasy, ale ty, které teď cítí na hlavě, jsou dlouhé a husté. Těžké a voňavé splývavé kadeře proklouzávají mezi prsty a dopadají na polštář. Panenky ve tmě šeptají. Štíři se zachycují peřiny a šplhají na postel. Najednou Maria zaslechne vrnění kočky krčící se kdesi v šeru. Pokojem se line závan rybiny a rozkládajícího se jídla. Krev jí ztuhne v žilách. Tím předoucím zvířetem není nikdo jiný než Poppers, velký siamský kocour Jessiky Fletcherové, dívky, jež byla oné noci před dvanácti lety, kdy pan Fletcher zešílel, s celou rodinou zavražděna.

Panenky zamrkají a zavřou oči. Pavouci měkce dopadnou na zem a štíři zalezou zpět do bedny, jež se se skřípotem zavře. A je to, noční můra může začít.

Maria vstoupila do Jessičina těla. Zdá se jí, že má otevřené oči a že musí za každou cenu usnout, aby zlý sen skončil. Začíná půlnoční můra. Ta bývá ze všech nejhorší. Jak má ale člověk usnout, když už jednou spí?

Maria napíná sluch. Z vedlejšího pokoje je slyšet dětský pláč. Hlas pana Fletchera zpívá ukolébavku. Skrz sádrovou přepážku doléhá k Marie dotěrná melodie hračky visící nad postýlkou a pravidelné vrzání kolébky, jíž kdosi pohupuje a snaží se nemluvně uspat. Jenže dítě pláče. Přerušuje Fletcherovu píseň vzteklými a vystrašenými vzlyky. Slova ukolébavky, ač sama o sobě laskavá, jsou pronášena ledovým tónem. Mimino nabere dech a spustí nepřerušovaný řev, který Marie rve bubínky. Vrzání kolébky náhle zrychlí a Maria zaslechne tupé, kovové zvuky. Asi jako nůžky bodající do polštáře. Nemluvně popadá dech. Křik ustane. Vrzání kolébky se zpomaluje, až se úplně zastaví. Nastane ticho.

Na chodbě se ozve klapot pantofli. Pan Fletcher jako každý večer obchází pokoje a kontroluje, zda děti spí. Otevře dveře. K Mariiným uším dolehne vyděšený hlásek. Patří Kevinovi, Jessičinu mladšímu bratříčkovi, kterého probudilo vrzání kolébky. Tatínek špitne: „Pšt.“ Uloží Kevina a pohladí ho po tváři. Vyděšená Maria opět slyší ony kovové zvuky. Znovu nastane ticho. Pan Fletcher si ve tmě cosi brouká.

Maria je schovaná pod peřinou. Slyší, jak pantofle šustí po parketách chodby, a pak vrzne klika. Štěrbinou v přivřených očích spatří siluetu pana Fletchera, který stojí ve dveřích ve svém parádním třídílném obleku, obličej má zalitý potem a pod zkrvaveným rukávem schovává porcovací nůž, jehož čepel se ve tmě krátce zaleskne. A pak uvidí ty jeho mrtvé oči. Oči porcelánových panenek.

Maria musí za každou cenu usnout a dostat se z Jessičina těla. Slyší sípavý dech pana Fletchera, který se k ní přibližuje. Sklání se nad její obličej a ona vnímá jeho pach. Cítí, jak velkou rukou zajíždí pod peřinu, hladí jí nohy a objíždí boky. Cítí lepkavou stopu, kterou jeho ruka zanechává na přikrývce, když jí přejíždí po těle. Pak uslyší hrubý, sípavý hlas pana Fletchera, z nějž čiší zloba a smutek.

„Jessico, spíš?“

Maria předstírá spánek. Ví, že když si Jessičin tatínek bude myslet, že spí, možná ji nechá žít. Vnímá, jak s ní jemně třese, aby ji probudil, a na tváři cítí jeho dech. Pronikavý zápach whisky, pražených pistácií a zvratků. Jessičin tatínek pil. Jessičin tatínek probudil příšeru, která pojídá děti. Jeho hrubý hlas šeptá do tmy:

„Nehraj si se mnou, ty kurvičko. Je mi jasný, že nespíš.“

Maria cítí, jak se ledové rty pana Fletchera pohybují těsně u jejích. Hrůzou jí vytrysknou slzy a zalesknou se v koutcích očí, zatímco zpod víček už se derou další. Ví, že je nedokáže zadržet.

„Tak dobře, miláčku, když jinak nedáš, tak já ti pofoukám očička. A jestli se ti pohnou víčka, poznám, že nespíš.“

Maria ze všech sil zatíná pěsti, aby zadržela slzu, která se jí třpytí mezi řasami. Cítí, jak jí Jessičin tatínek zlehka fouká na oči. Víčka se zachvějí. Slza skápne z oka a stéká jí po tváři. Pan Fletcher se ve tmě usmívá.

„Tak. Teď oba dva víme, že jenom děláš, že spíš. Než napočítám do třiceti, někam se dobře schovej. Až dopočítám, začnu tě hledat, a jestli tě najdu, zabiju tě.“

Maria se nedokáže pohnout. Slyší hrubý hlas pana Fletchera, který začíná odpočítávat. Zároveň cítí, jak se koncentrace uspávacích léků znovu zvyšuje a její mozek se opět dostává pod jejich kontrolu. Hlas slábne. Ve tmě se zvedá lesknoucí se čepel nože. Maria se otřese, když jí ostří protne kůži a zanoří se do jejích útrob. Vzdálené pálení, vybledlé jako vzpomínka. Prášky na spaní začínají zase působit. Noční můra se drolí a obrazy se rozpadají. Maria se znovu noří do tmy. Půlnoční můra skončila.

Noční můry začaly Mariu pronásledovat po autonehodě karavanu, který se v plné rychlosti čelně srazil s nákladním autem. Za volantem seděl její přítel Mark. Malá Rebecca byla připoutaná v dětské sedačce mezi nimi. Mark a Maria se hádali. Mark to trochu přehnal s pitím na oslavě u Hanksových, kteří se právě přestěhovali do jedné bohaté newyorské čtvrti. Zabydleli se v obrovském domě s protestantskou zahradou a sousedy, kteří pravidelně hrají golf. Složení obyvatel této části města se jednoznačně řídilo cenou, kterou byli schopni zaplatit za metr čtvereční.

Patricka Hankse, Markova kamaráda z dětství, právě přeložili do pobočky jedné velké banky na Manhattanu. Dostal trojnásobný plat, služební cadillac a nemocenské pojištění, které z nemoci dělá investici, nemluvě o obrovském domě v ceně téměř milion dolarů s dubovým obložením a sloupořadím. Na zpáteční cestě do státu Maine tak nebyla o podněty k hádce nouze. Hanksovi Marka poprosili, ať otlučený karavan radši zaparkuje do garáže, aby se jejich sousedi, lidé jak se patří, náhodou nelekli, že si v jejich čtvrti rozbili tábor Navahové. Pane jo, karavan v garáži, kam by se vešly ještě tři další! Markovi připadalo, jako by parkoval v katedrále. Celou dobu v sobě dusil svou hrdost a v autě si vylil nervy na Mariu. Jel příliš rychle, opravdu to přeháněl.

K nehodě došlo na dálnici Interstate 90 pár kilometrů od Bostonu. Třicetitunové nákladní auto dostalo na náledí smyk, zatarasilo vozovku a z korby se vysypaly kmeny stromů. Mark ani nestihl sešlápnout brzdu.

Maria si naprosto přesně vybavuje kmeny dopadající na asfalt a pamatuje si i zlomek sekundy těsně předcházející srážce. Zpomalená věčnost, z níž se jí do paměti vryly jen jednotlivé záběry připomínající záblesky ve tmě.

Náraz byl tak prudký, že si Maria pod jeho silou připadala jako tříštící se zrcadlo. Přední část karavanu se srazila s kmeny a kabina se rozletěla na tisíc kousků. Stejně jako Mariiny vzpomínky. Od asfaltu odskakují miliony skleněných střípků a spolu s nimi se tříští miliony částeček paměti – vůně z dětství, barvy a obrazy. Celý její život mizí. Tlukot srdce se zpomaluje. Pak ji obejme mrazivý chlad.

Dva měsíce ležela Maria v hlubokém bezvědomí na resuscitační jednotce bostonské nemocnice Charity a tiše bojovala o život. Dva měsíce, během nichž vedly její mozkové buňky nelítostný zápas o to, aby tělo neupadlo do nevratného kómatu. Dva měsíce v hlubinách vlastního mozku. Mariino tělo sice přestalo plnit své funkce a mozek s tím ranečkem mrtvých svalů přerušil veškeré spojení, nicméně její vědomí zůstalo jakousi záhadou nedotčené, podobně jako pojistka, která funguje dál, přestože všechny ostatní už vypadly. A tak Maria jakoby z veliké dálky vnímala tlumené zvuky, jež ji obklopovaly, proud vzduchu ovívající její tvář, rámus města za pootevřeným oknem i pohyby zdravotních sester u svého lůžka.

Lékaři ji napojili na dýchací přístroj. Každý jeho mechanický výdech jí vehnal do plic proud ledového vzduchu, tlak pístu je roztáhl a pak stroj počkal, až se plíce vyprázdní před dalším umělým nádechem. Syčení měchu, který se ve skleněné nádobě nafukoval a zase vyfukoval, doprovázelo jen pípání elektrokardiografu připojeného k dýchacímu přístroji. Zvuky tohoto syntetického vesmíru k ní doléhaly jako skrz betonovou stěnu. Nebo žulovou desku. Jako by Mariu, uvězněnou ve vlastním těle, uložili do saténem vystlané rakve, přiklopili víko a rakev pochovali do chladného a tmavého hrobu. Jako by přepracovaný lékař diagnostikoval smrt těla, aniž se zabýval jejím mozkem, a podepsal povolení k pohřbu. Z Marii se tak stala živá mrtvá odsouzená k tomu, aby navěky bloudila uvnitř sebe samé, aniž by kdokoli slyšel její výkřiky do tmy.

Když nemocnici zahalila tma a jí se v kómatu podařilo usnout, slyšela občas, jak déšť bubnuje na její mramorový náhrobek a jak z něj ptáci zobou zrní, které tam zavál vítr. Někdy dokonce zaslechla skřípání štěrku pod nohama truchlících rodin.

Jindy, když její vyčerpané srdce náhle přestalo bít a to, co zbývalo z jejího vědomí, plápolalo jako plamínek svíčky, se jí zdálo, že umírá. Poddávala se tomu bezmeznému chladu, který do ní pronikal. Její mysl se jako polekané dítě uprostřed noci náhle probudila, a zatímco kontrolní přístroje houkaly na poplach, vykřikla Maria hrůzou. Tento zvuk však nikdy nepřekročil práh jejích rtů.

Jakmile se alarm spustil, zaslechla z dálky tlumenou ozvěnu hlasů, podobně jako člověk plavající pod vodou. Vyděšené hlasy přicházející z prázdnoty ji pohlcovaly a zaplavovaly. Pokaždé cítila, jak jí čísi ruce roztrhly noční košili a začaly masírovat srdce, přičemž ve snaze přimět ten sval plný krve k činnosti zlomily hrudní kost. Do žil jí zabodli jehly. Nejprve vnímala jemné mravenčení, a pak nesnesitelné pálení syntetického adrenalinu, který se šířil jejím organismem. Potom jí na prsa přiložili dvě kovové destičky a vzduch prořízl ostrý hvizd. Zatímco jakýsi vzdálený hlas křičel cosi, čemu Maria nerozuměla, její tělo se pod výbojem proudu prudce vzepjalo. Zrychlené pípání elektrokardiografu a pískání defibrilátoru, který nabíjí akumulátory na další výboj. Kovové destičky na Mariině kůži tiše praskají. Řach! Mozek zasáhne další exploze bílého světla. Její srdce se stáhne a uvolní, a ještě jednou. Pak začne fibrilovat, uvolní se, stáhne se a povolí. Pokaždé když se srdce znovu rozpumpovalo, pocítila Maria, jak se jí chladivý kyslík opět dere do krku a roztahuje plíce. Vnímala, jak se jí plní tepny a jak ve spáncích znovu začíná pulzovat krev. Tep se v tichu opět rozbušil jako kladivo. Okolní hlasy konečně utichly a čísi studená ruka jí osušila propocené vlasy. Tehdy se Maria, uvězněná v sobě samé, začínala opět potácet mezi světem živých a mrtvých. Se zděšením si uvědomovala, že se jí nedaří zemřít.

Když se probudila, řekli jí, že Mark i Rebecca jsou mrtví. Její přítel zemřel po několika dnech v nemocničním pokoji kousek od ní. Malou Rebeccu vymrštil náraz tak daleko, že z jejího těla našli záchranáři jen pár ohořelých kusů masa. Maria si vůbec nepamatovala, jak Mark a Rebecca vypadali. Nedokázala si vybavit dokonce ani vlastní obličej. Když poprvé vstala z postele, nepoznala v koupelně svůj odraz v zrcadle. Ty dlouhé černé vlasy, porcelánová kůže a velké šedé oči, které na ni hleděly, to ploché břicho, ten rozkrok a stehna, která přejela prsty, aby se ujistila, že jsou vůbec její, ty paže s rozbolavělými svaly a panenkovské ruce, které několikrát obrátila před očima, nic z toho jí nepatřilo. Jako by celé to tělo bylo pouhou schránkou z kůže a svalů obalující její pravé tělo skryté uvnitř. Maria se marně pokoušela nehty ze sebe to cizí maso servat.

Následovala třicetiměsíční rehabilitace. Za tu dobu se musela znovu naučit chodit, mluvit a myslet. A po celých třicet měsíců hledala důvody, proč se vůbec snažit přežít. Pak znovu nastoupila ke své jednotce federální policie.

Po propuštění z nemocnice ji poslali k bostonské pobočce FBI do oddělení Missing, jež mělo v popisu práce pátrání po nezvěstných. Po dětech plných života, které se najednou před vlastním domem vypaří, aniž si kdokoli čehokoli všimne – soused, bezdomovec, dokonce ani pošťák či mlékař, nikdo nic neviděl. Poslední svačina u stolu v kuchyni, poslední sodovka, pak kluk nasedne na zbrusu nové horské kolo s osmnácti rychlostmi a přehazovačkou Shimano. Nasadí si svou nejhezčí kšiltovku a do zadní kapsy kalhot strčí kartičky s portréty svých oblíbených hráčů baseballu. Maminka mu dá do batohu plechovku Coca-Coly Light a sendvič s burákovým máslem zabalený do celofánu. Řítí se ulicí, zastaví na stopce, zatočí doleva. A pak zmizí, jako by se propadl do asfaltu. Nebo jako by ho uchvátila nějaká příšera.

Přesně to se stalo Bennymu Madiganovi, v oddělení FBI pro hledání pohřešovaných vedenému ve spise číslo 2412. Tento chlapec z předměstí Portlandu odjel z domu přespat ke kamarádovi. Od jedněch dveří k druhým jej dělily všehovšudy čtyři kilometry a jediná možná trasa: dát se Stutton Avenue, po čtyřech stech metrech zabočit doleva do Union Street, projet kolem supermarketu Wal-Mart po pravé straně, za kavárnou Starbucks ještě jednou doleva do Tekillan Street a na křižovatce zahnout do platany lemované Northridge Road, kde v jednom koloniálním domě v čísle 3125 bydlel Bennyho kamarád. Sled rovných ulic a křižovatek, který vyšetřovatelé projeli snad stokrát.

Je 18:07, když Benny Madigan nasedá na kolo a vyjíždí z domu. Ví se to díky staré Marge, která tou dobou venčí psy a vzpomíná si, že Bennyho viděla, jak se řítí Stutton Avenue a huláká při tom jako pominutý. Marge nemá děti v lásce a mnohem milejší jsou jí psi. Proto si Bennyho zapamatovala stejně jako to, že měl na sobě červenou bundu a batoh značky Nike.

18:10. Benny zastavil na červenou na křižovatce Stutton Avenue a Union Street. Ví se to, protože v tu chvíli otevřel známý Madiganových Brett Mitchell okénko svého terénního auta, aby Bennyho pozdravil. Chlapec mu pozdrav oplatil a chvilku si povídali. Pak na semaforu naskočila zelená a Benny upažil levou ruku na znamení, že zatáčí do Union Street. Naposledy zatroubil klakson. Brett Mitchell pokračoval rovně po Stutton Avenue a ještě se ohlédl za chlapcem jedoucím po obchodní třídě. Tehdy ho viděl naposled.

18:33. Benny vychází z Wal-Martu na Union Street, kde se zastavil pro bonbony a petardy. Videozáznam kamery supermarketu hovoří jasně. Chlapec si v regálech vybírá bonbony. Nahrávka také ukazuje, jak si pod bundu strká komiks. Potom jde k pokladně, podává prodavačce pětidolarovou bankovku, schovává do kapsy drobné a vychází z obchodu.

18:42. Benny Madigan projíždí kolem kavárny Starbucks na Union Street. Na terase právě popíjí capuccino maminčina známá Rachel Porterová. Přesně v okamžiku, kdy Benny jede kolem, zvedne Rachel hlavu, protože mu vrže přehazovačka. Zamává mu, ale Benny ji nevidí, protože se soustředí na páčku přehazovačky. Zařadí pátou rychlost. Řetěz spadne ze čtvrtého kolečka. Vrzání přestane. Benny se zvedne ze sedla a šlape jako o závod.

Rachel Porterová si vzpomíná, že toho dne měl chlapec na sobě volné džíny, z nichž mu čouhaly bílé trenýrky. Vybavuje si také kovový zámek na kód bušící o řídítka. Potom Benny zahne doleva do Tekillan Street. Je 18:43. Zbývá mu ještě kilometr cesty. Kilometr, který vede do prázdna, neviditelný tunel mimo časoprostor, který Bennyho Madigana pozře.

V 19:30 volá Bennyho maminka do domu v Northridge Road č. p. 3125, aby se ujistila, že její syn dobře dojel. Kamarádovi rodiče nechápou, co se děje. Jak potvrzuje výpis hovorů poskytnutý telefonním operátorem, v 18:50 jim Benny ze svého mobilu zavolal na pevnou linku s tím, že na křižovatce Tekillan Street a Northridge Road píchl duši. Kamarádův otec se nabídl, že pro něj dojede, ale Benny odpověděl, že s sebou má bombičku a že si poradí. Pak se rozloučil a hovor se přerušil. To je všechno. Vlastně ne tak docela. Těsně předtím, než Benny zavěsil, kamarádův otec slyšel, jak vedle chlapce přibrzdilo auto. Otevřelo se okénko na elektrické ovládání a ozval se mužský hlas, v hlomozu dopravy sotva slyšitelný. Řidič se Bennyho zeptal na cestu. Chlapec mu něco odpověděl, potom se s kamarádovým otcem rozloučil a zavěsil, nejspíš aby řidiči poradil, kudy má jet. Toť vše.

Po Rachel Porterové, která si Bennyho všimla na terase kavárny Starbucks na Union Street, už Bennyho nikdy nikdo nespatřil. Nikdo neví, k čemu došlo v rozmezí oněch čtyř set metrů, jež křižovatku dělí od domu číslo 3125 v Northridge Road. Chlapcovo zmizení nezaznamenal žádný svědek, přestože těsně předtím jej vidělo tolik lidí. Vůbec nic, dokonce ani v autoservisu na rohu si ničeho nevšimli.

O čtyři hodiny později našla policie Bennyho kolo ve slepé uličce kolmé k Northridge Road přes dvě stě metrů za domem číslo 3125. Žádná mrtvola, žádné oblečení, ani stopa po sladkostech z Wal-Martu nebo batohu značky Nike.

Policisté rozestavěli na silnicích zátarasy v naději, že najdou onoho tajemného řidiče, který se Bennyho ptal na cestu. Prohledali lesy, rybníky i řeky. Bezvýsledně. Spis Madigan byl tedy předán FBI na oddělení Missing, kde přistál na stole Parksové společně s dalšími nevyjasněnými případy. Ocitl se mezi oznámením o zmizení osmileté Amandy Scottové, která se ztratila v okolí Dallasu cestou pro nákupní vozík na parkovišti supermarketu, a třináctileté Joan Kapriské, jež se vypařila z kina v Kendallu ve státě Alabama přímo uprostřed promítání. Staré spisy, jejichž vyšetřování bylo odloženo po osudné lhůtě čtrnácti dnů, po jejímž uplynutí šance na nalezení dítěte dramaticky klesá.

Maria Parksová procházela ve své bostonské kanceláři nové spisy pohřešovaných, když vtom ji zarazil případ holčičky, která zrovna překročila onu čtrnáctidenní lhůtu. A právě v souvislosti s ní zažila první vizi.

Mariina první vize se jmenovala Meredith. Meredith Johnsonová. Osmiletá holčička, která před čtrnácti dny zmizela cestou ze školy. Následoval dvoutýdenní hon, pátrání v lesích a prohledávání rybníků. Další holčička, která se jako stovky dalších zničehonic beze stopy ztratila.

Meredith bydlela ve státě Vermont v Benningtonu, zapadlém městečku ztraceném kdesi v Green Mountains. Byla to světlovlasá dívenka s baculatými tvářičkami a mírně zavalitou postavou, která prozrazovala, že má až příliš v lásce mléčné koktejly a hamburgery.

V den, kdy zmizela, na sobě měla žluté tenisky značky Adidas a oranžovou větrovku, stejnou jako na fotografiích, na nichž byla zachycena i s kovovými rovnátky. Mariinu pozornost však ještě více než toto výrazné oblečení upoutala naprostá absence jakýchkoli svědků. Copak může taková holčička ve žlutých teniskách a oranžové větrovce jen tak zmizet, aniž si jí někdo všimne? Tato okolnost byla na Meredithině případu podezřelá. Ať člověk chce nebo ne, když je mu osm a jde sám po ulici ve městě, kde bydlí od narození, a ke všemu má na sobě oranžovou větrovku, vždycky se alespoň na zlomek sekundy objeví v čímsi zorném poli, ve zpětném zrcátku nebo za kuchyňskou záclonou. Ať člověk chce nebo ne, stejně jako v případě Bennyho Madigana se vždycky najde nějaká stará paní venčící psa, zaměstnanec technických služeb vysávající zetlelé listí, podomní prodavač Bible nebo opravář praček, který si vás všimne a jemuž se váš obraz vryje do nějakého zapadlého zákrutu paměti. Pokaždé. Ovšem s výjimkou Meredith Johnsonové. A právě absence svědků byla na tomto případu tak zvláštní. Zdálo se, jako by si toto zmizení týdny plánoval nějaký sériový vrah. Někdo blízký oběti nebo alespoň obyvatel Benningtonu. Musel to být onen druh predátora, který holčičku celé dny stopoval, kamkoli se hnula. Jenže i v takovém případě by si někdo musel něčeho všimnout. Ale kdepak, ticho po pěšině. Spíš to vypadalo, jako by dívenku zničehonic odneslo tornádo nebo ji pohltily tekuté písky.

Maria odletěla do Vermontu a pronajatým autem dojela až do Benningtonu. Tam se vyptávala kolemjdoucích a tisíckrát prošla trasu mezi školou a Meredithiným domem. Nenašla však sebemenší stopu, žádnou indicii ani jediný rozmazaný obraz či jakoukoli nepatrnou připomínku existence Meredith Johnsonové. Jako by ta holčička v oranžové větrovce a žlutých teniskách v Benningtonu nikdy ani nežila.

Vyčerpaná a zklamaná Maria si rezervovala pokoj v motelu na výjezdu z města. A právě oné noci se jí o Meredith zdálo.

Maria Parksová usnula při talk show Larryho Kinga a probudila se o několik hodin později uprostřed měsícem ozářeného obilného pole.

Je zima. Obilí je už několik týdnů sklizené a suché stonky trčící ze země, které žací stroj ušetřil, farmáři spálili. Maria ve spánku roztahuje nosní dírky a nasává pach spáleného chleba, který sálá z půdy. Pak otevře oči a na obzoru spatří postavu – holčičku v oranžové větrovce, která jde podél lesa, z jehož nitra neproniká žádné světlo ani zvuky. Meredith. Maria na ni chce zavolat, když vtom za sebou zaslechne jakýsi hluk. Na spálenou zem dopadají tlapy. Otočí se a zahlédne mohutného černého psa, který se řítí směrem k ní. Je to starý rotvajler, jemuž v běhu naprázdno klapou čelisti. Od huby mu visí sliny. Maria vytáhne zbraň, přikrčí se a vystřílí na psa celý zásobník. Devítimilimetrové náboje nadělají v srsti zvířete velké rány, ale žádná z nich je nezastaví. Rotvajler proběhne kolem Marii a zrychlí krok, aby chytil Meredith, která si jej právě všimla.

Maria, jejíž hlas se ztrácí ve větru, křičí na Meredith, aby za žádnou cenu nevstupovala do lesa, že tuhle nestvůru vyvolal les samotný, aby ji přinutil vejít pod jeho stromy, že ten pes neexistuje a že stačí, když zavře oči, a on zmizí.

Maria zkouší běžet, ale její nohy jsou ztěžklé, nemotorné a nemůže je odlepit od země. Drží je melasa snů. Vidí, jak se větve rozestupují a vyděšená holčička mizí v lese. Pak mezi stromy vběhne i rotvajler a větve se za ním zavřou jako paže. Z dálky se ozývá křik. Maria vnímá Meredithin strach. Právě doběhla na okraj lesa a klestí si cestu ostružiním, jež jí brání v cestě. Meredith volá o pomoc. Vzpouzí se. Už nemůže dál. Naposledy zakřičí. Je to výkřik umírající. Pak se znovu rozhostí ticho. Listí se třepotá ve větru.

Tak vypadala Mariina první vize.

Během následujících dní se Marie o holčičce zdálo ještě několikrát. Sny se čím dál víc zpřesňovaly, jako by postupně začínala vnímat všechno skrze ni. Vůni květin, závany větru i výpary lesa.

A pak jedné noci Maria najednou do Meredith vstoupila. Nezdálo se jí o tom, jak dívenku pozoruje. Nezdálo se jí, že ji v tajemném lese stopuje. Sama se stala Meredith. Meredithiny myšlenky, její holčičí strachy a radosti, její kulaté bříško, bradavice na chodidle, kvůli níž už několik týdnů pokulhávala, její dívčí starosti a tajemství teď patřily i Marii. Maria-Meredith. Meredith-Maria.

Meredith nedávno oslavila osmé narozeniny a v den, kdy zabloudila v lese, na sobě měla oranžovou větrovku, nos ucpaný od rýmy, na dně kapsy přilepené staré mentolové bonbony a bolela ji kolena, za což mohla Jenny, její nejlepší kamarádka, která do ní ten den o přestávce na školním dvoře strčila. Meredith byla pořádně naštvaná.

Byla to Mariina vůbec první opravdová vize. Už žádný rozmazaný sen ani obrazy mísící se s nepříjemnými vzpomínkami. Úplná osmóza, bdělá a náměsíčná, děsivý pocit, že splynula s tělem jiné bytosti. Ano, přesně tehdy se Maria poprvé na jednu noc proměnila v Meredith.

Nejprve slyší zvuky a cítí pachy. Přestávka na školním dvoře a ohlušující křik dětí. Meredith spadla. Má zavřené oči plné slz, které se ze všech sil snaží zadržet. Pláče ze vzteku a studu, protože ji Jenny při hře na babu šťouchla do zad. Dopadla na všechny čtyři jako nějaká nemotora. Kluci jí určitě viděli kalhotky. Za zády slyší Meredith jejich smích. Bolí ji dlaně. A kolena pálí. Teče jí krev. Dostane vynadáno od maminky, protože jí kamínky udělaly oko na punčocháčích.

Nejradši by teď byla mrtvá. Nebo aspoň pořádně zraněná. Mohla by mít třeba zlomenou nohu, bouli na koleně nebo ránu, ze které teče hodně krve. Cokoli by bylo lepší než se jako nešika natáhnout na zem tak, aby jí byly vidět kalhotky. Pitomá Jenny. Meredith v sobě statečně dusí vztek i slzy a slyší smích spolužáků, kteří se kolem ní seběhli. Neodvažuje se otevřít oči. Poslouchá práskání švihadel o zem, klapot podrážek a křik honících se dětí.

V dálce odbíjejí zvony benningtonského kostela. Jsou čtyři hodiny. Meredith konečně otevře oči. Mariin obličej zaplaví světlo. Dívá se Meredithinýma očima. Vidí rozesmáté tváře, namířené prsty a chlapce, kteří se šklebí a mohou se potrhat smíchy. Pod záplavou ohlušujících zvuků málem neudrží slzy. Hlavně se nesmí rozplakat. To radši umře. Zachrání ji hvizd píšťalky paní učitelky. Děti se rozejdou. O buclatou holčičku válející se v oranžové větrovce po zemi už se nikdo nestará.

Meredith vstane, sebere ze země aktovku a jde k bráně, kde si uspěchaní rodiče vyzvedávají děti. Za chvíli už tu zbývá jen školník, který shrabuje suché listí. Jen školník a čekající Meredith.

Zvedne oči k hodinám. 16:10. Maminka má zpoždění, jako vždycky. Meredith si prohlíží špinavé ruce a odřená kolena. Sehne se a všimne si dvou skvrnek od krve v roztrženém oku punčocháčů. Kéž by tu maminka už byla. Meredith by zabořila hlavu do jejího teplého náručí a schovala by tam své slzy.

16:15. Meredith je smutno a cloumá jí vztek. Zapne si bundu a vydá se na cestu. Přejde ulici, projde kolem kostela a zkrátí si cestu přes pole. Podél lesa dojde až k Hansonovic farmě. Pak se dá klikatou cestičkou, která vede až domů. Není to víc než čtvrthodina chůze drobnými krůčky. A aspoň cestou stihne vymyslet, jak se pomstí té potvoře Jenny.

Už došla na kraj lesa. Je tam tma a vlhko. Je to strašidelný les, který požírá děti, říkají dospělí školákům, aby se přes něj nevraceli domů. Meredith tomu ani za mák nevěří, vždyť už je jí osm. Přesto se od lesa drží co nejdál a opatrně překračuje kořeny vystupující ze země. Vyhýbá se dokonce i stínům stromů, jež ji pozorují, a občas se skrz spodní větve podívá nahoru. Rostou tu staré černé borovice s kmeny pokrytými lišejníkem, z nichž je cítit mech a zetlelé listí. Kusy lišejníků se odchlipují od kmenů jako cáry odumřelé kůže. Vypadají jako malomocné stromy, které škrtí děti. Meredith je sice už osm, ale stejně se bojí. Přidá do kroku. Najednou za jejími zády cosi tlumeně zavrčí. Holčička ztuhne.

Otočí se a v trávě spatří přikrčenou černou siluetu. Sevře se jí žaludek. Je to Hansonovic pes Hrdlořez, starý poloslepý rotvajler zlý jako čert – děti z vesnice mu tak začaly říkat po tom, co několika z nich prokousl lýtko, když na Hansonovic polích tajně sbíraly houby.

Na Hrdlořezově chování něco nehraje. Zdá se, že Meredith nepoznává. Vypadá, jako by zešílel. Může pes vůbec zešílet? To Meredith neví. Zahledí se do Hrdlořezovy tlamy. Chce se jí čurat. Stáhne hýždě. Hlas se jí chvěje.

„Hodnej pejsek, Hrdlořezi. Hodnej. To jsem já, Meredith Johnsonová.“

Ale Hrdlořez ji neslyší. Znova zavrčí. Pohupuje se a napíná silné svaly. Zadní nohy se mu třesou vzteky. Na hřbetě se mu ježí černé chlupy. Od tlamy mu visí sliny. V tu chvíli Meredith pochopí, co se děje.

„Mami, pomoc! Hrdlořez má vzteklinu! Pokousal ho netopýr a teď mě chce sežrat.“

Maria ve spánku zasténá. Hrdlořez se chystá k útoku. Meredith se vrhne do houští, s pláčem odhrnuje větve a nevšímá si proutků škumpy, jež ji šlehají do lýtek, ani větviček, které ji škrábou do tváře. Slyší jen funění příšery, která je jí v patách. Na kůži cítí její dech a čelisti se jí co nevidět zakousnou do nohy. Zakopne a jedna teniska skončí v Hrdlořezově tlamě. Zvedne se ze země a rozběhne se přímo za nosem. Máchá rukama před očima a odstrkuje nízké větvičky, běží a ani se neohlíží. Trní, jež se jí zařezává do bosé nohy, téměř necítí. Má mokro v kalhotkách. Utíká a pláče. V krku ji pálí a má v něm sucho. Bojí se. Je jí smutno. Má vztek.

Meredith běžela dlouho. Moc dlouho. Les je teď tak hustý, že skrz střechu větví téměř neprosvítá sluneční světlo. Zdá se, jako by utichly i všechny zvuky. Meredith zpomalí a ohlédne se. Nikde nikdo. Hrdlořez se nejspíš vrátil. Anebo na ni někde číhá. Udýchaná dívenka poklekne na polštář z mechu a dá průchod slzám. Pláče dlouho, vyplavuje ze sebe všechen ten strach, který ji paralyzuje. Pak si osuší tváře a napne sluch. Zurčení vody. Zvedne oči a spatří potůček a kamennou lávku. Musela se dostat daleko do hloubi lesa. Nezná to místo a nikdy o něm neslyšela. Určitě zabloudila. Zatím je jí to ale jedno. Strach z lesa ještě nevystřídal strach z Hrdlořezových tesáků.

Meredith klečí v mechu a snaží se skrz stromy zahlédnout nebe. Smráká se, zapadá slunce. Holčička se chystá vstát, ale najednou v kapradí zaslechne kroky. Maria sebou ve spánku cukne. Meredith se rozbuší srdce. Z pootevřených rtů vyjde obláček páry. Maria cítí drsný dotek mechu na dívčiných dlaních a v chodidle ji pálí trny. Pozorně naslouchá zvukům – jsou to mužské kroky. Mariino tělo se zmítá. Utíkej, Meredith! Nezůstávej tam! Zvedni se a uteč!

Ale na to je Meredith příliš unavená. Pohlédne na muže, který se k ní blíží. Srdce bušící jako o závod se v tu ránu zklidní. Toho pána zná. Nemá ho sice ráda, ale nebojí se ho.

Muž se nyní pohybuje neslyšně, našlapuje na mech. Meredith ho sleduje a Maria při tom mhouří oči a snaží se rozpoznat jeho rysy. Je velký a zavalitý. Má na sobě kostkovanou bundu s kapsami se záložkou. O pásek mu cinká dýka, lovecký nůž ostrý jako břitva. Meredith si prohlíží jeho ruce. Tlusté mozolovité ruce, jež se třesou vzrušením, stahují se v pěst a povolují stisk. Je to zlý vlk, jako v té pohádce. Panebože, Meredith, ustávej a utíkej!

Neklidně se převalující Maria s překvapením zjišťuje, že se její vlastní strach vkrádá do Meredithina mozku. Holčičku přepadne náznak úzkosti a zkrátí se jí dech. Konečky prstů má úplně studené. Cítí tlak na hrudi a stáhne se jí močový měchýř. Už má zase strach. Nohy se jí třesou únavou. Zkouší vstát, ale dostane křeč do stehen a zapotácí se. Určitě spadne. Muž už je u ní a drží ji za paži. Meredith křičí a vzpouzí se. Neznámý ji chytí za vlasy a přitiskne k sobě. Hrubým hlasem pronese:

„Neboj se, Meredith Johnsonová, holčičko moje. To je táta.“

Holčička tiskne nos do svetru, který má muž pod loveckou bundou. Páchne potem a krví stejně jako otec Jessiky Fletcherové v den, kdy zešílel. Je to zápach mrtvých dětí. Meredith pochopí, že zemře. Kouše do svetru, a když si uvědomí, že pach se proměnil v chuť, propukne v pláč. Pak začne bušit pěstmi, kopat a křičet. Čím zuřivěji se zmítá, tím pevnější je mužovo sevření.

„Jen se s tatínkem pomazli, ty ošklivá zlobivá holčičko.“

Maria cítí, jak mužova ruka svírá Meredithin krk. Dívenka se dusí. Škrábe do ruky, jež ji škrtí, a snaží se promluvit. Chce tomu pánovi říct, že se moc omlouvá, že bude hodná a už nikdy nebude zlobit. Pak se jí nad hlavou blýskne dýka a podél páteře vystřelí bolest. Ledová čepel proniká tělem, nohy a ruce zasáhne elektrický výboj, příval bolesti. Čepel zajede dovnitř a zase se vynoří, zabodne se do zad, láme obratle, přetíná tepny a rozdírá orgány. Na tváři cítí dívka dech obra, který ji k sobě tiskne, aby ji mohl snadněji ubodat. Cítí, jak ji jeho ústa líbají na tvář a jak zemitým a chladným jazykem přejíždí její rty. Potom ji otupí ledový chlad a bolest ustupuje. Nůž bodá dál, ale ona už pálení čepele téměř nevnímá. Slyší, jak v korunách stromů zpívají ptáci, vidí potok a kamennou lávku. Šeří se. Meredith zavře oči. Už ji nic nebolí.

0:20. Maria ještě spí. Je ponořena do těžkého spánku, z nějž si člověk nic nepamatuje a který se podobá tlustému sklu zakrývajícímu jámu, v níž naříkají oběti sériových vrahů, neprůstřelnému sklu, které nepropouští zvuky, obrazy však ano. Vidí Jessiku Fletcherovou nataženou pod peřinou v kaluži krve. Vidí Meredith ponořenou ve vodě pod malou kamennou lávkou, kde FBI objevila její zohavenou mrtvolku. Meredith se na ni dívá a vztahuje k ní zablácené ručky. Skrz neprůstřelné sklo uspávacích léků si Maria holčičku prohlíží. Má otevřená ústa a pěnu ve vlasech. Neslyší ji však křičet. Nezbývá než zavřít oči a doufat, že se probudí dřív, než léky přestanou působit.

Meredithina vraha zatkla Maria jednoho podzimního večera. Ještě si vybavuje tehdejší barvy – žlutočervené jílovité bláto, které ztěžovalo chůzi na cestách, kaluže, jež se po posledním dešti vytvořily ve vyjetých kolejích, i vůni kůry a rozmočené hlíny. Déšť mrtvého listí v okrovém světle soumraku.

Agenti FBI už dva dny číhali u kamenné lávky. Dva dny si nervózně kousali nehty a počítali minuty. Druhého večera najednou zaslechli kroky. Stejné těžké kroky jako v Mariině vizi.

Školník se zastavil na břehu potoka, aby se nadechl, a zůstal nehybně stát, jako by vycítil něčí přítomnost nebo pochopil, že tady veškeré dobrodružství končí. Dál už cesta nevede. Během jediného týdne zavraždil ještě tři další děti. Série se zrychlila. Tak to probíhá vždy, když puzení nepřestává, zmocní se vrahovy osobnosti a vyvalí se z něj jako kalná voda ze stoky. Zuřivost, kterou může uhasit jedině krev. Čím dál víc krve.

Právě tehdy se vrah začne dopouštět chyb. Jeho vraždy jsou čím dál méně propracované a obřadné. Jako náboženský rituál věřícího, který už chodí k bohoslužbě jen ze zvyku či z nudy. Rozdíl je ovšem v tom, že nutkání zabíjet už se nedá ukojit. Dávka levného heroinu v žilách dlouholetého narkomana. Zpočátku zabíjí sériový vrah proto, aby se uspokojil. Pak už vraždí jen proto, aby mu nebylo špatně, aby zahnal abstinenční příznaky. V tomto stadiu se pokaždé vrací na místo činu a snaží se nalézt tam alespoň zlomek oné rozkoše, kterou cítil, když pro něj vraždění ještě něco znamenalo. A tehdy se nechává chytit. Série končí.

Agenti FBI zakřičeli na Meredithina vraha, kterého měli v hledáčku dalekohledu, obvyklé výzvy. Muž se lehce pousmál, otočil se a Maria spatřila záblesk revolveru ráže 357 s krátkou hlavní namířeného směrem k ostřelovačům. V chladném vzduchu zaburácely čtyři výstřely. Vrah se pod nárazy zakymácel a dopadl na kolena do potoka. Maria zavřela oči. Sebevražedný rituál sériového vraha. Měla-li FBI štěstí a podařilo se jí polapit šelmu dřív, než se stačila zabít sama, končil vrah v psychiatrickém oddělení věznice se zvýšenou ostrahou, kde strávil zbytek života připoutaný ke křeslu za neprůstřelným sklem, za nímž defilovaly kapacity v bílých pláštích snažící se proniknout to tajů jeho mozku. Jaká záhadná příčina nutí doručovatele novin, bývalého policistu či pastora vraždit děti a postarší dámy? Rozřezávat mrtvoly jako maso na řízky? Chybějící článek řetězu, který člověka spojuje se zvířetem – pouhá vypadlá pojistka, zkrat, neuron, který se pochroumá a vyšle ostatním neuronům abnormální signál. Roznětka série. Desítky rozcupovaných mrtvol. Nekonečná pole náhrobních kamenů.

Po několika měsících začaly vize Mariu přepadat i ve dne. Všechen ten řev a obrazy, které se ještě nenaučila ovládat, páchaly na její duši psychické násilí. Trvalo jí nějakou dobu, než pochopila, že se většinou jedná o dávno minulé zločiny nebo o vraždy, jejichž vyšetřování bylo odloženo. Jednou z vlastností sériových vrahů, jež nepochybně nejvíc ztěžuje práci těm, kteří je pronásledují, je skutečnost, že jakmile jejich apetit zesílí a mrtvoly se nahromadí jedna za druhou, stává se někdy, že vražedné nutkání pohánějící tyto predátory naráz ustane. Dojde k dalšímu zkratu v jiné oblasti mozku a náhodně započatá série přestane stejně náhle, jako začala. Predátor se vrátí k normálnímu způsobu života a znovu se stane tím, kým ve skutečnosti nikdy nepřestal být: člověkem bez vlastního stínu. Pak nezbývá než čekat, až nemocný neuron vyšle další výboj do nesprávné části mozku a vrah začne opět řádit v jiném státě nebo zemi. Pak se případ znovu otevře a vyšetřovatelé se snaží pachatele dopadnout, než se znovu uloží ke spánku.

Po Meredithině vraždě byla Maria přeložena do jednoho z oddělení, jejichž úkolem bylo takto hlídkovat. Pracovalo v něm třicet agentů a psychologů, kteří byli neustále v kontaktu s komisařstvími a márnicemi celého světa a vyčkávali, až přerušené série znovu započnou. Vždy když došlo k nějakému neobvyklému zločinu, byly tomuto oddělení zaslány pitevní zprávy, aby byl pachatelův pracovní postup porovnán s trestnými činy, jejichž vyšetřování bylo odloženo: rituály, způsoby porcování mrtvol, nařezávání masa, stahování z kůže, zohavování těla. Poznávací znamení sériových vrahů. Vyšetřovatelé museli navíc mít na paměti, že u křižujících vrahů vstupuje do hry i geografická roztříštěnost, chirurgická přesnost a naprostá absence jakýchkoli indicií, která pramení z jejich schopnosti dokonale ovládat své vášně.

Tak se Maria dostala na stopu Harryho Dwaina, sériového vraha, který vyměňoval svým obětem ruce a nohy. Ženské paže přišité k ochlupeným trupům. Mužská stehna pod ženským přirozením. To byla Dwainova nechutná mánie.

Dva roky po náhlém ukončení série na jednom chicagském předměstí začaly vraždy nanovo, tentokrát v Petrohradě. Vzhledem k tomu, jak dlouho už pauza trvala, si vyšetřovatelé začali říkat, že Dwain bude nejspíš mrtvý. Když však Maria porovnávala informace, které přicházely z jiných zemí, narazila na další rozporcované mrtvoly. Šelma se probudila. Čtyři oběti ve vlhkých benátských uličkách, další dvě na výletní lodi u pobřeží Turecka, pět v Arabském zálivu, jedna v Moskvě a poslední v Petrohradě. Každé z těl bylo rozřezáno a znovu sešito s jinýma rukama a nohama. To znamenalo, že Harry Dwain přešel ze stadia sériového vraha do fáze křižujícího vraha – začal cestovat. Prapůvodní šílené nutkání sériového vraha kombinované s promyšleným sebeovládáním křižáka. Šlo o velice vzácný a obzvláště nebezpečný případ psychické proměny.

Maria poslala ruským úřadům fax s Dwainovým kompletním profilem a ty všem svým oddělením nařídily spustit poplach prvního stupně. Pak odletěla do Petrohradu, kde ji ve staré loděnici na březích Něvy páchnoucí pryskyřicí a lepidlem na dřevo přepadly obvyklé vize. Ruská policie totiž našla poslední Dwainovu oběť a Maria znovu prožívala poslední okamžiky Iriny, anonymní prostitutky, která přišla zkusit štěstí na mrazivé třídě města carů. Záběr pily, jež jí odřezává končetiny. Dwainovo chrčení. Pila se dotýká země a tlak popruhů povoluje. Příval bolesti. A Maria ne a ne zemřít. Přestože Irina už je mrtvá, Maria žije dál.

Ruská policie Dwaina dopadla o dva dny později v nočním vlaku směřujícím do Berlína. Potom Maria požádala o dovolenou. Předstírala, že si jede odpočinout do Kalifornie. Kdyby to neudělala, čekala ji pořádná deprese a nákladná sebevražda s pomocí anxiolytik. Santa Monica, filmoví produccnti, bílí žraloci a renomovaní psychiatři. Lékaři jí provedli sérii vyšetření: CT, magnetickou rezonanci, pozitronovou emisní tomografii. Žádný nádor ale nenašli. Ani ten nejmenší.

Konečný verdikt padl na klinice v Carmelu. Vynesl jej doktor Hans Zimmer, potrhlý starý Němec, který se dal na psychiatrii, aby mohl léčit sám sebe. Tento odborník na neprozkoumané oblasti mozku Marie vysvětlil, že vize, jimiž trpí, souvisejí s reakčním médiovým syndromem, vzácnou chorobou vyskytující se jen u osob s četnými lebečními zraněními, u nichž síla nárazu způsobila narušení hloubkové psychické struktury. Jako by náraz aktivoval oblast mozku, jež neměla nikdy začít fungovat, jednu z oněch skrytých zón, které vývoj člověka neznámo proč ponechal stranou, či spíše mrtvou oblast, s jejímž využitím během příštích tisíců let evoluce nepočítala. Panenskou mozkovou hmotu. Neaktivní, vzájemně nepropojené neurony připomínající miliardy zbrusu nových maličkých baterií, které čekají, až je někdo zapojí do sítě a ony tak budou moci uvolnit proud, který obsahují. Reakční médiový syndrom.

Doktor Zimmer Marie objasnil, co se pod jejími krásnými černými vlasy nejspíš odehrálo. Vlivem zranění upadl její mozek do hlubokého kómatu, aby se pokusil zregenerovat. Jeden po druhém pak znovu zaktivoval přerušené nervové spoje. Tisíce sloupů a kilometry kabelů. Jeden neuron pro zelenou barvu, jeden pro hnědou, jeden pro slovo list, další pro větev a poslední pro kmen. Pět neuronů, které se pomalu znovu propojují a ukládají do mozku obraz stromu v lese. Takto je třeba dát znovu dohromady miliony obrazů. Miliardy vzpomínek.

A tak v tomto hlubokém spánku, do kterého nepronikne nic zvenčí, znovu naskakuje proud v oblasti řeči, porozumění a paměti. Jednotlivé zóny se pak vzájemně propojí a začnou opět zásobovat mozek obrazy a vzpomínkami.

Někdy se ovšem stává, že tyto zbrusu nové spoje omylem aktivují zakázané oblasti mozku – ty, jež dokáží ohnout lžičku bez fyzického kontaktu, číst ostatním myšlenky, převracet stoly a komunikovat s mrtvými. Anebo, což je ještě bizarnější, se napojí na zóny mozku ležící ladem, díky nimž se ocitnete v kůži holčičky zavražděné sériovým vrahem či prostitutky zaživa rozřezané Harry Dwainem ve starém hangáru na březích Něvy. Reakční médiový syndrom. Nic hezkého.

Marie trvalo půl roku, než se své vize naučila ovládat. Než je přijala a začala jim rozumět. Než dokázala rozpoznat, které z nich přicházejí z dávné minulosti a které popisují zločiny, k nimž došlo před krátkou dobou. Nebo ty vůbec nejhorší, které právě probíhají. Poté dala tento prokletý dar do služeb svých misí. Výsledek: dvanáct sériových vrahů a čtyři křižáci zatčení během pěti let nesnesitelných vizí a vracejících se nočních můr. Šedesát zavražděných a dvě holčičky zachráněné za pět minut dvanáct. Dvě do krve zbité dívenky, navždy uzavřené do svého vlastního tichého světa. To proto si Maria Parksová nechávala předepsat prášky na spaní. A proto je zapíjela sklenkou ginu.

0:30. V tichu náhle zařinčí telefon. Čtyřikrát pronikavě zazvoní. Maria sebou trhne. V ústech má sucho a jazyk se jí lepí na patro. V krku cítí pachuť alkoholu a cigaret. Zvedne sluchátko, ale nepromluví. Na druhém konci se ozve Bannermanův hlas. Je to šerif města Hattiesburgu ve státě Maine, tlustý a věčně udýchaný chlapík.

„Parksová?“

„Momentálně tu nejsem, ale můžete mi zanechat zprávu…“

„Neblbni, Parksová. Máme problém.“

Maria okamžitě zachytí vibrace Bannermanova roztřeseného hlasu. Šerif má strach. Parsková se natáhne pro cigarety na nočním stolku, jednu si zapálí a zírá na kulatý konec zářící ve tmě.

„Parksová?“

Bannermanův strach se snaží proniknout i do ní. Potáhne si z cigarety, aby jej zahnala. Její plíce zaplaví vůně slámy a vlhké zeminy. Žádná mentolka, lightka nebo falešná tvrdá cigareta, Maria kouří jedině old brownky, staré dobré kuřivo kovbojů, pořádně ostré a štiplavé.

„Parksová, jseš tam?“

Parksová tu není. Parksová je groggy. Jen co dokouří tuhle půlnoční cigaretu, aby zahnala mrtvé duchy, hupsne zase zpátky do postele.

„Sakra, Parksová, neříkej mi, žes do sebe zas naládovala to svinstvo, co po něm spíš jako zabitá!“

V šerifově hlase opět zní tytéž vibrace, teď ovšem mnohem silněji.

„Z čeho máš strach, Bannermane?“

„Rachel zmizela.“

Křeč v žaludku. Náznak nevolnosti. A je to, Bannermanův strach už pronikl i do ní. Maria cítí, jak se šíří jejími tepnami.

„Kdy?“

„Před půlhodinou. Ztratili jsme její stopu na jedný z těch cest, co vedou přes oxbornskej les. Na lesním rozcestí Hastings. Poslal jsem pro tebe auto. Naskoč do něj a přijeď.“

Chvíli je ticho.

„Sakra nespi!“

Maria zavěsí a několik vteřin ve tmě poslouchá kapky deště bubnující do skla. Korunami smutečních vrb vysázených podél ulice profukuje vítr. Maria se soustředí. Rachel, mladá, asi dvacetiletá policistka, hezká světlovláska, pošuk vrhající se po hlavě do nebezpečí. Přesně jako Maria v jejích letech.

Rachel se dobrovolně ujala vyšetřování znepokojující série případů vandalismu, které se začaly množit na místních hřbitovech: otevřené hroby, rozbité a vyrabované rakve, desítky těl v různém stadiu rozkladu, jež nikdy nebyla nalezena. Mezi lidmi se začalo říkat, že se v kraji usadila satanistická sekta, která potřebuje mrtvoly na své černé mše. Jenže kromě rozkopaných hrobů a otevřených rakví nenalezla místní policie žádný kabalistický nápis, pentagram ani graffiti v latině. Vlastně se nenašla vůbec žádná stopa. Dokonce ani otisky bot v měkké půdě. Pak hanobení hrobů přestalo stejně náhle, jako začalo. O několik týdnů později se však v okolí Hattiesburgu začali ztrácet živí. Čtyři mladé svobodné ženy, všechny bez závazků a původem odjinud, jako by se zničehonic propadly do země. A spis převzala Rachel.

První případ, zmizení jisté Mary Jane Barkové, nevyvolal žádný zvláštní rozruch. Lidé si nejprve mysleli, že ji potkala nešťastná láska, a tak utekla na druhý konec země. O týden později zmizela Patricia Grayová. Potom Dorothy Braxtonová a nakonec Sandy Clarksová. Všechny čtyři se bez jediného slůvka na rozloučenou vypařily.

A pak, před třemi dny, našli myslivci na kraji oxbornského lesa roztrhané a zakrvácené oblečení. Byly to ženské svršky – džíny, svetr, kalhotky a podprsenka, které na sobě měla Mary Jane Barková těsně předtím, než zmizela. Tento nález bohatě stačil k tomu, aby se rozšířila zvěst, že se v hattiesburských lesích potuluje predátor totožný s oním vykradačem hrobů. Jako lesní požár se začala šířit panika a Rachel se vydala po stopě vraha, načež sama zmizela.

Maria típne cigaretu a jde do koupelny. Pustí vařící vodu. Svlékne se a vstoupí pod proud sprchy, který ji rozechvívá a spaluje jí kůži. Zavře oči a snaží se dát dohromady vzpomínky. Pitomé prášky na spaní…

Zvláštní agentka Maria Parksová si v Hattiesburgu, svém rodném městě, koupila domek. Vracela se tam jen o dovolené. A při jedné takové návštěvě se z článku vytištěného drobným písmem v místním plátku dozvěděla o vrahovi. Zavolala tedy Aloisi Bannermanovi a nabídla mu své služby. Tomu tlusťochovi Bannermanovi…

Chodili spolu do stejné školy, na stejná hřiště a do stejného kostela. Jednou se dokonce muchlovali na zadním sedadle starého buicku, který byl cítit trusem a tabákem. Ulepené a upocené objetí, Bannermanův jazyk obtáčející se kolem jejího po talíři chilli zhltnutého za pultem mexického baru v centru. Potom Bannerman strčil Marie ruku mezi stehna, aby ji přes džíny mohl hladit v rozkroku. V tu chvíli dívka vyjekla a její výkřik ještě zlomek sekundy zvučel v Bannermanových ústech. V žádném případě se nenechá připravit o panenství v ojetém autě, takhle si to rozhodně nepředstavuje! Není jako ty místní pipky, které radši zavřou obě oči, jen aby neskončily na stará kolena samy. Bannerman se naštval. Typická chlapská reakce.

Uběhlo pár let a Maria z Hattiesburgu odešla mezi bostonské mrakodrapy. Vystudovala práva na Yalově univerzitě a psychologii na Stanfordu. Pak nastoupila k FBI do psychologického oddělení specializovaného na identifikaci a pronásledování sériových vrahů.

Dvě stě sedmdesát milionů Američanů, čtyři sta milionů střelných zbraní v oběhu, nekonečné chudinské čtvrti, McDonaldy a ghetta. A vedle toho budovy bank, vily milionářů a golfové kluby oddělené vysokými cihlovými zdmi, aby nebylo vidět na šedivý oceán chudých předměstí. Milion potenciálních vrahů. Maria si vybrala dobrou práci, jednoznačně perspektivní obor. Postupem času se specializovala na hon na křižáky.

Bannerman mezitím nevytáhl paty z Hattiesburgu. Dál se ládoval milovaným chilli a pokoušel se líbat dívky na zadním sedadle svého starého buicku. Přinejmenším jednou mu to vyšlo, protože se nakonec oženil s jistou Abigail Websterovou, venkovskou dívkou neoplývající zvláštními půvaby, do níž se bezhlavě zamiloval. Od té doby tvořili tak smutný a nudný pár, že to člověka až dojímalo. Když se Maria vracela domů na prázdniny, měla u jejich stolu pokaždé prostřeno i ona.

Zatímco Maria studovala ve školicím středisku FBI v Quanticu, stal se z Bannermana šerif. Kromě toho měl v podstatě na výběr ještě mezi pošťákem, železničářem a řidičem kamionů. Být šerifem nakonec nebylo nejhorší a moc se při tom nenadřel. Pár krádeží zrní v místních stodolách, několik mládežnických band přistižených při výtržnostech a občas nějaká ta opilecká rvačka ve špinavém hattiesburském baru.

Pod sebou měl několik zástupců, anonymních alkoholiků, kteří mu byli oddaní jako staří lovečtí psi. A pak tu byla Rachel, místní holka jako květ, která snila o tom, že nastoupí k federální policii. Od okamžiku, kdy se ujala případu čtyř zmizelých dívek, neposeděla Rachel chvíli v klidu. Přesněji řečeno šlo o případ čtyř zavražděných – ve vlhkých oxbornských lesích se totiž našly svršky první z obětí.

Když Bannerman Rachel naznačil, že případ předá nějakému ostřílenějšímu vyšetřovateli, málem vyletěla z kůže. Šerif pro ni měl nejspíš slabost, protože jí dal odklad čtyřicet osm hodin, než ji z vyšetřování odvolá. A tehdy ji zřejmě napadlo, že bude sama dělat vlkovi návnadu. Zahraje si na Červenou karkulku. Pěkně hloupý nápad.

Nutno říci, že opravdový zločinec byl v Hattiesburgu něčím stejně nečekaným jako přistání létajícího talíře. Takže vrah – ba co víc, dokonce sériový vrah – to byla přímo výhra století, Bannermanova vysněná příležitost, jak se dostat do novin, a Rachelina vstupenka do velkoměsta a náborového střediska FBI. Bylo ovšem nutné jednat rychle, protože i pro predátora je Hattiesburg přece jen Hattiesburg – poloprázdný kurník, s jakým se vyhládlá liška nespokojí. Nemluvě o tom, že vrah evidentně nebyl místní a hrozilo, že se dříve či později nevyhnutelně dá znovu do pohybu. Bylo tedy nutné chytit ho dřív, než vavříny místo Bannermana sklidí nějaký sousední šerif. Proto se Rachel vrhla do vody jako potápěč, který ve tmě skočí mezi hejno žraloků.

Maria to vytušila včera večer, když listovala hattiesburským deníkem. Čtyři řádky vtěsnané mezi reklamu na šampon a nabídku práce u pumpy Texaco na výjezdu z města. Oznamovalo se v nich, že v odpadkovém koši v oxbornském lese se našlo další ženské ošacení patřící druhé zmizelé, Patricii Grayové: zakrvácené spodní prádlo, cáry šatů a také kousky nehtů podobné těm, jaké se občas najdou na dně propastí – nehty zaryté do skály, jak se oběť snažila vylézt na stěnu. Živočišný děs, který člověka dožene za hranice vlastních možností. Jestliže Patricia Grayová propadla takové panice, musela narazit na křižujícího vraha. Maria cítila, jak jí na rukou naskakuje husí kůže. Když zavolala Bannermanovi a nabídla mu pomocnou ruku, třásl se mu hlas vztekem, který nechtěl dát najevo – bylo to pro něj pořádné sousto.

„Co se do toho pleteš, drahoušku? Je to místní vyšetřování místního zločince. Násilníka a vraha. Chlápka, kterej slyší hlasy a dělá, co mu přikáže jeho ocas. Tak mu na ptáčka nastražíme past a počkáme si, až do ní spadne.“

„Jseš vedle jak ta jedle, Bannermane. Ten tvůj vrah je světoběžník. Velkej bílej žralok. Slídí po pobřeží a hledá potravu. Jakmile najde místo, kde se to hemží rybama, udělá si z něj loviště a sežere, co se dá. A když už není co zbaštit, dá se do pohybu a najde si jinej rybníček. Je hladovej. Usadil se v tvým rajonu a nepohne se, dokud k tomu nebude mít pořádnej důvod. To je taky součást mojí práce: dávat křižákům prvotřídní důvod, aby se zase vydali na cestu.“

„Budiž. Ale tenhle hajzl udělal tu chybu, že se usadil v mým revíru. Takže je to místní případ.“

„Neblbni, Bannermane. Jestli ten vrah cestuje, znamená to, že už se mu povedlo upláchnout policajtům, který maj pod čepicí víc než ty. Poptej se u šerifů ostatních okresů, takovejhle chlápek nechá v márnici stejně stop jako hromadná autonehoda.“

„Parksová, tohle je můj případ.“

„Tvůj případ, tvůj okres, tvůj vrah. Připomínáš mi umanutýho malýho kluka, kterej zkouší, jestli se zapnutou sekačkou na trávu jdou stříhat i nehty.“

Oba se na chvíli odmlčí.

„Pořád žádný mrtvoly?“

„Hledáme.“

„Dávám ti tři dny.“

„A co pak?“

„Pak to budu muset oznámit federálům.“

„Jdi se vycpat, zvláštní agentko Mario Megan Parksová.“

První výměna názorů s Bannermanem. Seknutí mečem do vody. Včera večer u něj Maria byla na večeři. Přišla trochu dřív, aby stihla nenápadně zmáčknout Abigail, než dorazí šerif. Nic moc nového nezjistila, snad jen tolik, že druhá oběť, Patricia Grayová, pracovala jako servírka v Twisteru, nedalekém nočním klubu. Bingo! Mary Jane Barková: servírka v hattiesburském baru Campana. Dorothy Braxtonová a Sandy Clarksová, oběti číslo tři a čtyři, servírky v podnicích Big Luna Drive a Sergeant Halliwell. Čtyři dívky zaměstnané ve čtyřech nočních barech v okrese Hattiesburg. Že by vrah číšnic? Nakonec proč ne. Sakra. Jestli jde opravdu o zabijáka servírek, pak jim vzhledem k počtu místních restaurací, barů a nočních klubů budou muset vykopat hřbitov velikosti baseballového hřiště.

Maria poděkovala Bannermanovým za večeři. Cestou domů se stavila v baru v jižní části města, kde pracovala Mary Jane Barková. Všude kolem hangáry z vlnitého plechu, zarostlé neudržované pozemky a stará pila, kde mezi prkny přespávali bezdomovci. Parkoviště u baru Campana bylo plné nákladních aut a omlácených pick-upů – klientelu podniku tvořili hlavně řidiči kamionů a obchodní cestující. Girlandy blikajících žárovek se třepotaly v mrazivém vichru. Uvnitř panovalo přítmí, ze stropu visely mucholapky a v pozadí tlumeně hrálo country.

Maria se posadila k baru, objednala si láhev tequilly, trochu soli a dílky zeleného citronu. Barman se k ní přidal, mezi dvěma doušky alkoholu si společně s ní sypal na ruku sůl a zakusoval se do citronu, a při čtvrté sklence se rozpovídal.

Mary Jane Barková prý neměla žádné milostné románky, za kluky neběhala, byla to spíš taková puťka. Tato informace zněla tím přesvědčivěji, že pocházela od chlápka, pro nějž ženy evidentně nebyly ničím víc než obřími prezervativy. V baru Campana pracovala měsíc. Jednoho dne vystoupila z dálkového autobusu Greyhound s kufrem v ruce a červeným šátkem ve vlasech. Přijela prý z Birminghamu ve státě Alabama. Neměla přítele, kamarády ani minulost. Vedla jeden z těch životů, které často slouží jako zástěrka těch nejstrašnějších tajemství. Pronajala si pokoj nebo spíš brloh na patře u staré Normy na konci Donovan Street. Toť vše.

Při osmé skleničce barman Parksové navrhl, jestli by si s ním po službě nezašla na kuřecí křidélka do KFC. Zeptala se ho, jaké má auto. Starý Chevrolet pick-up. Parksová si s pohledem upřeným na barmana olízla krystalky soli z konečků prstů. Pochopil, že to znamená ano. Jenže to znamenalo ne.

Tou dobou, aniž by kdokoli cokoli tušil, se Rachel čím dál víc nořila do tmy. Na lesním rozcestí Hastings nechala Bannermanovi vzkaz na mobilu. Našla prý stopu, temnou stezku vedoucí do srdce oxbornského lesa. Pak dodala, že zůstane napojená na Bannermanovu schránku, aby ji slyšel. Rachel a její košíček plný dobrot.

O tom všem Maria Parksová přemítá, zatímco se pod vařící sprchou snaží probudit. Napíná sluch. Někdo buší na dveře. Skrz matné sklo okna v koupelně zahlédne blikající majáček.

Osuší se a obleče si džíny, vlněný svetr a pláštěnku. Těsně před odchodem se ještě podívá na hodiny v obýváku. 0:50. Od chvíle, kdy Rachel zmizela, uběhly téměř dvě hodiny. Maria se pokouší soustředit na ni pozornost. Její snaha je však marná, les už ji pozřel.

Chevrolet Caprice s blikajícím majáčkem se řítí jako šílený opuštěnými ulicemi Hattiesburgu a občas projede kaluží, která vystříkne vysoko do vzduchu. Pod provazy deště a bledým světlem pouličních lamp se leskne asfalt. Pár stínů shrbených nad popelnicemi se rozuteče, jakmile uslyší povědomý zvuk osmiválce. Protivné praskání rádia, pravidelné přejíždění stěračů, kapky deště bubnující na kapotu. Maria se kouše do rtů, aby neusnula. Pak najednou světla Hattiesburgu zmizí. Poslední pouliční lampa, poslední značka: HATTIESBURG VÁS ZDRAVÍ. Maria si všimne, že někdo přeškrtl poslední slovo a napsal místo něj jiné. HATTIESBURG VÁS SERE. To je fakt.

Reflektory chevroletu osvítí ještě několik spících farem, a pak už se auto ponoří do tmy. Když Mariiny oči uvyknou šeru, všimne si mnohem temnějšího pruhu, který se rýsuje v dálce. Oxbornský les.

Řidič ubere plyn a vydá se po polní cestě. Kola zapadají do výmolů, auto nadskakuje a do vzduchu létají cákance bláta. Maria položí hlavu na opěrku a prohlíží si měsíc, který právě vykoukl mezi mraky, smutný a špinavý měsíček, připomínající spíš svůj vlastní odraz v kaluži.

Maria si v duchu zamyšleně rekapituluje všechno, co o hattiesburském vrahovi ví. Moc toho není. Každopádně je to muž. Sériové vražedkyně jen výjimečně zabíjejí ženy. Nejčastěji vraždí malé chlapečky, starce, mocné nebo násilnické muže, ale téměř nikdy ženy. Občas staré nemocné paní, ale to bývá spíš vražda z milosti než ohavný zločin.

Takže vrah kavkazského typu. Běloch, který loví ve vlastním etniku. Vzhledem k tomu, že se nenašly mrtvoly, u nichž by bylo možno provést pitvu, je to prozatím vše, samozřejmě kromě nezpochybnitelné skutečnosti, že vrah svou kořist svléká a označuje si teritorium tím, že šatstvo obětí zanechává na kraji lesa. Pokaždé z nich serve jejich schránku, vzhled, který je odlišuje od ostatních. Přivede je do prvotního stadia nahoty, čímž je připraví o statut lidské bytosti. Ano, to je ono: Svléká je, aby je mohl snáze zničit.

V očích vraha tohoto druhu představuje tělesná schránka jakési poskvrnění či lež. Tento zabiják je stahovačem kůží. Chce se dostat k masu, až na kost. Oblečení je jen první fází porcování. Pak přijde na řadu pokožka, kterou pachatel stahuje v cárech. Nebo ji odřezává pomocí žiletky či odleptává kyselinou. Maso pokrývající tělo, škára, spodní vrstva kůže, šlachy a vazy, které spařuje a odstraňuje z kostí. Na obličej také dojde, vrah vyjme oči a zašije víčka, ostrouhá a vyleští líce, vyhladí vrásky a vymaže rysy. Trpí frustrací. Potřebuje se těl dotýkat, vlastnit je, přisvojovat si je. Pohání jej ničivá nenávist, která dosahuje takové síly, že už ji téměř ani necítí. Navzdory této nenávisti jej však vzhled jeho kořisti – vlastní odraz, který spatřuje v jejích očích – příšerně děsí. Jeho oběti jsou zrcadly, jež chce začernit. Pokouší se rozplynout v anonymitě slepých tváří. V muzeu voskových figurín. Jakmile mrtvé zbaví vnější schránky, propůjčí jim jinou, takovou, která jej tolik neděsí: paruku, šaty, spodní prádlo. Mluví na ně. Trestá a znásilňuje je nebo naopak odměňuje. Je všemocný. Je sběratelem mrtvol. Zařizuje si domeček mrtvých panenek. Tak zní první pracovní hypotéza. Teď ještě zbývá najít panenku Rachel. Maria, která tento druh vrahů dobře zná, si nedělá žádné iluze. Rozmary vládce panenek nenechají nikoho naživu moc dlouho.

Ve tmě náhle zahouká siréna. Policejní auto zpomalí. Maria se narovná a spatří v dálce řadu majáčků. Rozcestí Hastings.

Chevrolet zaparkuje na kraji cesty vedle Rachelina terénního vozu, starého pick-upu značky Ford s hladkými pneumatikami, který tam dívka nechala, než se ponořila do lesa. Ve světle reflektorů ostatních policejních aut čeká v dešti Bannerman. Jakmile k němu Maria dojde, podá jí kelímek s kávou. Parksová si všimne, že šerif má klobouk přikrytý kusem igelitu a pokaždé, když pohne hlavou, mu voda steče z okraje na boty. Pár kapek dopadne i na obličej, jako by mu tekly slzy.

Maria polkne doušek kávy a zakaboní se. Sundá lepenkové víčko a přičichne k nápoji. Páchne po horké moči. Vylije zbytek kelímku do kaluže a požádá Bannermana o cigaretu, načež jí šerif jednu vloží mezi rty.

„Něco tvrdšího bys neměl?“

„Měl, ale cigareta to zrovna není.“

Bannerman jí podá zapalovač a Maria si připálí. Pak si strčí konec cigarety do koutku úst a vypustí do ledového vzduchu obláček kouře.

„Nějaký stopy?“

„Nic moc. Rachel nějakou objevila, ale chtěla se po ní vydat sama. Tady měla schůzku. Ve chvíli, kdy ten chlap přicházel, mi nechala zprávu. Její telefon byl až do konce ve spojení s mojí schránkou.“

„No a?“

„Je to ten vrah. Chceš si to poslechnout?“

Marie se do toho nijak zvlášť nechce. Přesto si Bannermanův mobil přitiskne k uchu. Pak zavře oči a soustředí se.

Na druhém konci cosi zapraská. Na zetlelé listí dopadají kapky deště. Ve štěrku zaskřípou kroky. Ticho. Pak se v telefonu ozve Rachelin hlas. Říká, že má schůzku s informátorem. Je jí zima. Zabouchne dveře a jde trávou podél cesty. Maria slyší, jak o telefon zavadí víčko zapalovače značky Zippo. Rachel zatřepe prázdnou krabičkou a zahodí ji.

Když Maria zaslechne, jak krabička dopadne na asfalt, posvítí si baterkou na silnici pár metrů před sebou. V kuželu světla spatří kuličku z červeného kartonu. Marlboro. S mobilem u ucha se Maria vzdaluje od Bannermana a našlapuje ve stopách, které Rachel zanechala v bahně, když při čekání neklidně přecházela sem a tam.

Znovu se ozve Rachelin hlas. Říká, že se k ní blíží bílé reflektory. Mariu zamrazí v zádech stejně jako Rachel, když uviděla přijíždějící auto. Rachel říká, že schová mobil do náprsní kapsy. V Mariině uchu zazní několik pípnutí – Rachel zvyšuje hlasitost na maximum. Přístroj zašustí o látku. Kapsa na zip se zavře. Kapky deště bubnují do pláštěnky. Maria teď slyší tlukot Rachelina srdce. Dívčího srdce, které bije jako o závod. Z telefonu zní čím dál hlasitěji vrčení starého a špatně seřízeného osmiválce. Vůz mladou ženu předjede a zastaví o pár metrů dál.

Maria posvítí baterkou na stopy, které neznámý zanechal v hlíně, když parkoval na kraji cesty. Velké terénní auto, nejspíš chevrolet nebo cadillac. Rachel hlásí, že je to dodge. Starý model modré barvy. Dodává, že poznávací značka je zablácená a že dokáže rozluštit jen pár písmen.

Ozve se prásknutí dveří. Rachelino srdce se rozbuší ještě rychleji. Neznámý jde k ní. Policistka popisuje dlouhý plášť z černé kůže a jakousi kápi, která mu zakrývá obličej. Jako takový ten mnišský hábit.

Rachel se bojí. Neví čeho, ale bojí se. Pak to najednou pochopí. Muž kráčí po štěrku, který lemuje cestu, ale jeho boty nevydávají žádný zvuk, jako by se štěrku dotýkal jen letmo. Ano, to je ono. Rachel říká, že mužovy boty nejsou na štěrku vůbec slyšet. Pak zašeptá, že už nemůže mluvit, protože muž je moc blízko. Maria posvítí baterkou na blížícího se neznámého, stejně jako to musela udělat Rachel. Ozývá se praskání. Rachel šeptá se skloněnou hlavou, aby přiblížila rty ke kapse, kam schovala mobil. Je vyděšená.

„Panebože! Světlo baterky mu neosvětluje obličej. Vidím jeho oči, ale nemá obličej.“

Ozve se hrobový hlas připomínající zakašlání. Neznámý vysloví cosi, čemu Maria nerozumí. Pak Rachel vyjekne a dá se na útěk. V Bannermanově telefonu praskají lámající se větévky. Dívka postupuje dál do lesa, běží pořád rovně za nosem. Její sípání téměř přehlušuje zvuk jejích kroků dopadajících na zetlelé listí. Je k smrti vyděšená. Křičí, že ten muž má nůž a že ji pronásleduje. Neuvědomuje si, že mluví na záznamník, a prosí Bannermana, aby okamžitě vyslal posily.

Maria namíří kužel světla na kraj lesa. Pošlapané křoví a polámané větve – tudy Rachel pronikla do tmy. A tudy se teď vydává i Maria, zatímco na ni z těžkých větví skapává voda. Baterkou osvětluje stezku, která v houští zůstala po Rachel. Ta teď křičí do telefonu. Ztěžka dopadne na zetlelé listí, zvedne se a s pláčem se dá znovu do běhu. Otočí se a zařve, že ten muž je za ní. Volá, že její pronásledovatel jde krokem, ani neběží, a přesto je jí v patách.

„Panebože, Bannermane, já umřu! Slyšíš mě, Bannermane? Do prdele, já určitě umřu!“

Maria slyší v uchu tlukot Rachelina srdce. Mezi vzlyky zní její dech. Snaží se uklidnit, protože je jí jasné, že pokud nepřestane panikařit, je s ní konec. Prodlouží tedy krok. Vydechuje ústy jako sprinterka. Maria zavře oči. Tohle není sprint, Rachel. To je běh na dlouhou trať. Vítězka získá pobyt na bílých písčitých plážích Havaje. Ananasový džus, koktejly a surfování. Na stupni vítězů není druhé místo. Jen bodnutí dýkou do břicha a hrst hlíny na víku rakve.

Rachel je unavená. Znovu padá. Všechno ji bolí. Už nemůže dál. Má mokré vlasy. Před očima jí tančí pramínky slepené blátem. Otočí se a vykřikne hrůzou.

„Bannermane! Ten hajzl jde krokem a já ho nemůžu setřást! Pane na nebi, proč ho krucinál nemůžu setřást?“

Rachel vytáhne pistoli a čtyřikrát vystřelí naslepo. Kruci. Šmátrá v blátě a hledá zbraň. Pláče. Muž je teď u ní. Praští ji do obličeje. Mlátí ji do břicha. Kope ji do rozkroku. Zatím ji ještě nebodá. Chce si hrát.

Rachel se snaží bránit. Zakrývá si obličej rukama. Maria slyší, jak jí pod vrahovými kopanci praskají kosti. Kožené boty dopadají na Rachelinu kůži, její klouby a vazy povolují. Mrzačí ji, aby si pojistil, že mu neuteče.

Rachel zaúpí bolestí. Muž ji bije a při tom na ni mluví. Nekřičí. Nemá vztek. Mluví dokonce jemně, skoro až hřejivě. Maria napíná sluch a snaží se porozumět tomu, co říká. Zachytí několik slov, směs latiny a zapomenutých nářečí. Jakýsi mrtvý jazyk.

Rachel už nepláče. Muž ji přitom dál mlátí do břicha, do obličeje a do žeber. Rozbíjí celé její tělo, ale nechce ji zabít. Teď ještě ne. Má přece spoustu času. Jeden z úderů zasáhne dívčinu hruď. Umělá hmota zapraská a telefon se rozbije. V Mariině uchu zazní zvukový signál. Konec záznamu.

Maria má zavřené oči. V dešti bubnujícím do pláštěnky ještě slyší Racheliny výkřiky. Otočí se k Bannermanovi, poprosí jej o vysílačku a zastrčí ji do kapsy pláštěnky. Potom si do ucha zasune sluchátko s infračerveným přenosem. Takhle uslyší šerifovy zprávy, i kdyby vysílačku ztratila.

„Předvedeš nám jeden z těch svejch bláznivejch kousků?“

Maria si Bannermana změří pohledem.

„Mám?“

„Jestli vážně dokážeš ze stromů a ze vzduchu něco vyčíst, je to naše jediná šance, jak Rachel najít. Takže jo, udělej to pro mě.“

„Dobře. Potřebuju dvacetiminutovej náskok, aby se nezahladily stopy. Až vám dám znamení, vydáte se za mnou. Nesnažte se mě dohonit dřív, než vám řeknu.“

„Děláš si srandu?“

„Vypadám na to?“

„A co když tam ten vrah ještě je?“

„Ještě tam je.“

Maria postupuje do nitra lesa a nastavuje přitom hlasitost vysílačky na minimum, aby byl Bannermanův hlas ve sluchátku sotva slyšet. Varuje ji, aby dávala pozor a značila cestu kousky červené vlny, kterou jí dal. V jeho chraplavém kuřáckém hlase je slyšet rozrušení. A k tomu smutek a výčitky. Bannerman si odkašle. Hledá slova. Dodá, že nechce, aby se ztratila. To Maria taky ne. Přidá do kroku.

V hlubokém lese zavře zvláštní agentka Maria Parksová oči a poslouchá kapky deště, které dopadají na její gumovou kapuci a stékají po pláštěnce až do bot. Ledový vichr ohýbá vrcholky stromů a víří zetlelé listí. Maria zvedne oči ke šmouhám nebe, které prosvítají mezi větvemi. Armáda černých mraků se chystá k útoku na měsíc.

Maria se soustředí. Praskání kmenů pod poryvy větru. Tlumené bubnování deště. Ševel v houští. Nic víc. Povzdechne si. Už půl hodiny tu ve tmě a zimě tápe. Půl hodiny značí trasu kousky vlny a sleduje stopu, která nikam nevede.

Tmou lesa prosvítá kus šedivé oblohy. Maria se ocitne na mýtině s poraženými duby, které lesníci zbavili kůry a naskládali na sebe. Vůně pilin a mízy, krve stromů. Maria se pokouší zachytit pachy, které tu byly předtím: kůry stromů, miliony sukovitých černých kmenů, miliardy větví, výpary mechu a hniloby, dech mrtvé země, která tráví mrtvoly a odumřelé stromy. Noc. Ohlušující ticho lesa.

Rozeznává obrysy piknikového stolu z drsného a vrásčitého, téměř neopracovaného dřeva. Posadí se k němu. Bříšky prstů nahmatá zářezy a nápisy vyryté špičkou nože. Jakési datum a jméno. Maria cítí, jak jí rukama a nohama proniká brnění. Její srdeční tep se vyšplhá na sto dvacet úderů za minutu. Přichází vize. Zavře oči.

Záblesk.

Je hezky, docela teplo. Svítí slunce. Po obloze plují velké bílé mraky. Vzduch je prosycen vůní pylu a čerstvé trávy. Kopřivy, máta a ostružiníky obsypané plody. Maria sedí u stolu. V nose ji lechtá jemný vánek. V nehybném vzduchu bzučí včely. Je tu cítit borová míza a teplé kamení. Z dálky k ní doléhají dětské hlasy. Maria otevře oči. Mýtina zmizela. Mezi stromy, kterým zbývá už jen pár let života, je v trávě natažený červený ubrus. Nějaká rodinka – rodiče a jejich dvě děti – na něm svačí. Jejich tváře jsou rozmazané, jakoby obalené průhledným igelitem, který rozostřuje jejich rysy. Obrysy postav se rozplynou. Maria se letmo dotkne stolu. Jméno a srdce zmizely. Prsty se sevřou v pěst.

Záblesk.

Je zima. Všude kolem sníh. Vzduch je chladný, nebe blankytně modré a hluboké. Teplé vůně vyprchaly, místo nich jsou tu teď jen vůně modré – zima, led a vítr. Z mlází se ozývá štěkot. Odpovídají na něj hlasy. Maria otevře oči a spatří, jak se z houštiny vynořují lovci, dva obři v dlouhém kožichu s kapuci. Reagují na výkřiky naháněčů znějící v dálce. Větve zapraskají. Z mlází vyrazí jelen. V mrazivém vzduchu zaburácejí dva výstřely. Zraněné zvíře se sesune. Kopýtky hrabe do země. Jeho srst se napouští krví.

Skrz bílou páru, která vychází z jeho chřípí, jelen hledí na Mariu. Ví, že tam je. Lovci se blíží. Jeden z nich přišlápne zvířeti bok a přiloží mu za ucho hlaveň zbraně. Na sníh se snese sprška krve. Oči zvířete znehybní. Mariiny nehty se zaryjí do dřeva.

Záblesk.

Roční období plynou jedno za druhým. Stromy rostou a větve se prodlužují. Maria vidí, jak listy žloutnou a padají pod tlakem pupenů, které pukají a přivádějí na svět nové listy. Maria zvedne oči. Po nebi závratnou rychlostí plují mraky. Dny a noci ubíhají. Červánky se střídají s tmavou modří. Pak se čas náhle zpomalí jako srdce, které přestává bít. Ještě jeden úder, jedno mrknutí, uběhne několik dní, pár hodin, minut a vteřin. Na Mariinu pláštěnku dopadají kapky. Déšť. Mýtina. Výmoly. Pod konečky prstů se znovu objevily vyryté nápisy. Bannerman zavolá až za půl hodiny Nezbývá než čekat.

Kdesi zapraskají suché větve. Maria pocítí nával strachu, který pálí jako kyselina. Otočí se a spatří bledou siluetu, která se proplétá mezi stromy. Postava je nahá, potácí se, docházejí jí síly. Rachel. Je vyděšená. Maria cítí, jak se děs šíří i v ní. Silueta ozářená měsíčním světlem vystupuje ze tmy. Rachel jde k Marie. Zastaví se těsně u ní a položí ruce na stůl. Už nepláče, nemá na to sílu. Opírá se o stůl a nabírá dech. Na ramena jí padá déšť. Její ruce a nohy se třesou únavou. Obličej jí překrývají mokré vlasy. Uslzenýma očima si Maria prohlíží Racheliny ruce, kopanci polámané a zkřivené prsty, pod nehty živé maso.

V dálce se ozve nějaký hluk. Rachel se narovná a upřeně se zahledí do tmy. Má zakrvácený obličej a pootevřené opuchlé rty. Maria napřáhne ruku k její paži. Prsty se dotknou promrzlé kůže.

Záblesk.

A je to, Maria vstoupila do Rachel. Stejně jako ona je teď nahá. I jí už je zima. Do chodidel ji píchá borové jehličí. Sténá bolestí, když se v její kůži jedna po druhé otevírají Racheliny rány. Bolí ji ústa a přirození. Tu příšernou bolest cítí až v útrobách.

Záblesk.

Dvě stě metrů před mýtinou netvor Rachel dohonil. Přestal ji mlátit. Sklání se nad ní a rve z ní šaty. Dívčina nahá záda se noří do měkké hlíny. Společně s netvorovým údem do ní vstupuje bahno. Vrah se jí zmocňuje, ze všech sil přiráží k jejím bokům, které se propadají do hlíny. Znásilňuje ji a pěstí jí rozbíjí zuby. Pak do ní vyvrcholí a nechá ji utéct. Je to kocour a chce si hrát.

Záblesk.

Rachel vstala. Sebrala všechnu sílu a dala se znovu do běhu. S pláčem utíká blátem a trním. Krev stékající po obličeji ji oslepuje. V dálce zahlédne mýtinu. Vrah kráčí za ní. Dává jí náskok. Má spoustu času. Hon teprve začíná.

Opět se ozve hluk, tentokrát mnohem blíž. Maria sebou trhne. Sundá prsty z Racheliny kůže. Kontakt se přeruší. Maria se vrací do svého těla. Polámané zuby se spraví, opuchlé rty splasknou a rána, která ji pálí v rozkroku, se zacelí. Na kůži cítí jemný dotek látky. Parksová pozoruje Rachel, která třeští oči hrůzou a potichoučku sténá, jako by mluvila přímo k Marii:

„Panebože, nemůžu mu utéct.“

Rachel se vzdaluje. Její silueta mizí mezi stromy. Je slyšet bubnování deště. Ticho. Kdosi našlapuje na zetlelé listí. Maria se ohlédne. Ve tmě se rýsuje další postava, tak velká a temná, že i okolní tma se zdá světlejší. Blíží se k ní sama noc. Vládce panenek. Maria vnímá absolutní zlo vyzařující z jeho duše. Je klidný. Ví, že kořist nemá sebemenší naději na záchranu. Blíží se. Je tady.

Vrah je oděn do koženého pláště a rukavic. Obličej mu zakrývá široká mnišská kápě. Zdá se, že půjde dál, ale náhle se zastaví u stolu, kde sedí Maria, a pozoruje jej. Váhá. Cosi ucítil. Čenichá. Ne, soustředěně větří. Je to predátor. Maria chce zavřít oči, aby se vize přerušila. Pozdě. Muž dál větří a otáčí se při tom jejím směrem. Trhne rameny. Z jeho rtů unikne vzdech. Ne, je to smích. Uteč, Mario!

Muž na ni hledí. Maria vnímá čerň jeho duše a cítí, jak se vkrádá i do její mysli. Snaží se do ní vstoupit, aby zjistil, co je zač. Zpod kápě se ozve hlas, hrobový hlas hovořící neznámou řečí. V Mariině mysli zní jako štěkot nespočet otázek, které se vzájemně střetávají a mísí. Muž běsní. Maria však cítí, že za jeho hněvem klíčí ještě něco jiného, jakýsi pocit, který se vrah snaží nedat znát. Pak náhle pochopí, že muž má strach. Nepatrná kapka strachu uprostřed oceánu hněvu. V nitru vší té černi je to pocit tak zvláštní, že Mariu zarazí. Hněv a strach, dva prameny nenávisti. Marie je jasné, že od takového zabijáka se dá čekat jen to nejhorší, a tak se s maximálním soustředěním snaží ovládnout jeho mysl. Muž je však mnohem mocnější než ona. Mariiny duševní síly se už už podvolují, když vtom prořízne ticho vzdálený výkřik. Rachel upadla. Zranila se.

Zabiják se znovu vydá na cestu. Má hlad. Mariiny prsty na dřevěném stole se sevřou. Vize skončí. Poslední obraz se roztříští jako skleněná tabule. Je slyšet jen bubnování deště a skučení větru.

Maria se předkloní a zvrací. Tak je to po každé vizi. Jako bodnutí dýky. Žaludek se stáhne a vyvrhne ze sebe všechnu hrůzu, kterou obrazy vzbudily. Pak bolest ustoupí. Zůstane jen migréna a strach.

Místem, kde se teď Maria nachází, prošla předtím Rachel. Přeběhla mýtinu a zmizela na druhé straně mezi stromy. Maria vstane a dá se do běhu. Rukama si chrání obličej před šlehajícími větvemi a utíká tmou. Rachel zavadila o tento strom, na němž po ní ještě zůstala stopa. Dotkla se i tohoto kmene. Tamhle o ten se opřela. Maria se u něj na chvilku zastaví a zavře oči.

Záblesk.

Rachel už nemůže. Dochází jí dech a chroptí únavou. Všechno ji bolí. Chce se jí umřít. Snaží se zastavit tlukot srdce. Tak to dělají mravenci, když chtějí uniknout predátorovi, který je pronásleduje. Jenže Rachel se to nedaří. Zatracené bušící srdce! Za zády zaslechne hluk. Zadrží vzlyk a dá se do běhu. Mezi stromy slabě svítí její promočená kůže.

Maria stejně jako Rachel dál běží naslepo mlázím. Cítí, jak se jí hrůzou podlamují kolena a krátí dech. Někde něco zapraská. Ve sluchátku se ozve Bannermanův hlas:

„Mario, slyšíš mě?“

Neodpovídá. Běží dál. Utíká po písčité cestičce, kterou našly Racheliny nohy a po níž se dá běžet rychleji. V zemi rozeznává otisky dívčiných bosých nohou. Běží, jak nejrychleji dovede. V měkkém písku se jí podlamují kotníky. Náhle zakopne o smrkový kořen, natáhne se jak široká tak dlouhá a zadrží výkřik, který se jí dere z plic. Tady Rachel upadla. Tady si zlomila nohu a vyjekla bolestí. Mariiny prsty se v písku sevřou.

Záblesk.

Rachel už nedokáže běžet dál. Prohrála. Ohlédne se a spatří siluetu predátora, který kráčí po cestě směrem k ní. Vidí bílý záblesk dýky, kterou drží v ruce, na níž má nataženou rukavici. Vzlyká a hrabe do písku, snaží se v něm schovat. Volá tatínka. Prosí ho, aby ji přišel zachránit. Vzpomíná si, jak se jednoho dne omylem zavřela v tmavém sklepě, kde se po ní sápaly příšery, jejich mrtvé prsty ji chytaly za kotníky a pavouci jí lezli do vlasů. Tatínek pak rozsvítil světlo a vzal ji do náručí. Jeho svalnaté paže a vůně kolínské. Teď ho Rachel volá na pomoc, zatímco jí vrah drtí botou obličej v písku. Snažně ho prosí. Nechce zemřít. Ale zabiják ji neposlouchá. Hra skončila.

Maria leží se zavřenýma očima v písku. Tady Rachelina stopa končí. Jako by ji les pohltil. Ve sluchátku se opět ozývá udýchaný Bannermanův hlas:

„Krucinál, Mario, řekni mi, co se sakra děje!“

Maria otevře oči. Už neprší. Les projasňuje mlžný úsvit. Všimne si červené skvrny v písku. Dotkne se jí a olízne prst. Krev. Přiloží k ústům mikrofon:

„Všechno je v pořádku, Bannermane. Kryjte mě, jsem na stopě.“

Maria zkřiví ústa bolestí, kterou náhle pocítí v kotníku. Rozváže si tkaničku a ovine kloub šátkem. Pak na něj opatrně přenese váhu, zjistí, že bolest ustoupila, a zaměří pozornost na kaluže krve. Zde Rachelina stopa končí. Tady se po ní slehla zem. Maria si prohlíží otisk, který dívčino tělo zanechalo v písku, když spadla na břicho. Dotkne se stopy, kterou do země otiskl obličej, zatímco jí vrah tlačil botou hlavu k zemi. Krev a slzy.

Ujde pár kroků po cestě a skloní se nad hlubokými pravidelnými stopami, které v zemi zanechaly vrahovy boty poté, co Rachel dostihl. Přejede je konečky prstů. Nejprve široký a ostrý otisk paty, pak pokračuje podrážka až ke špičce, jež se zabořuje do země a vymršťuje na zbytek stopy spršku kamínků. Muž jde ráznými kroky. Ví, kam má namířeno.

Maria si všimne, že otisky pravé nohy jsou hlubší než ty, jež v zemi zanechala levá bota. Jde dál po stopách. Sem tam se objeví kapky krve. Zavře oči. Vrah Rachel nese v náručí. Ještě není mrtvá. Odnáší si ji do svého doupěte.

Z křoví vyrazí bažant a zmizí na zataženém nebi. Z dálky se ozývá volání kukačky. Žluna ťuká do dutého kmene. Les se probouzí. Maria jde po cestičce až ke starému dubu, kde stopy končí. Tady vrah z cesty odbočil. Skrz stromy zahlédne zříceninu kostela. Z mlhy se vynoří několik kamenných křížů porostlých mechem. Maria vytáhne zbraň, vyndá zásobník a zkontroluje, zda je plný. Náboje jsou na svém místě a slabě se v přítmí lesknou. Maria zbraň odjistí. Už nemůže běžet dál, ale vystřelit ještě zvládne. Slabý hlásek jí našeptává, že proti tomuhle vrahovi pistole stejně nic nezmůže. Neposlouchá ho. Ováže větev červenou vlnou, odbočí ze stezky a vydá se mezi stromy.

Mariu pohltí mlha. Najednou narazí na kov. Zapletla se nohou do ostnatého drátu. Patou překážku odstraní, obejde trní a dostane se na cestu, jež se klikatí mezi ruinami. Staré ploché kameny pokryté mechem. Zvuk Mariiných kroků se odráží od dlaždic. Dojde až na chrámové nádvoří a překročí sutiny v místě, kde stával portál. Seshora ji přitom pozoruje starý zrezivělý Kristus.

Vnitřek chrámu osvětlují skrz zčernalé zbytky krovu hvězdy. Na zemi se válejí ohořelé lavice a červotoči prožraná klekátka. Je tu cítit plíseň a dřevěné uhlí. Maria zavře oči a zaslechne vzdálenou ozvěnu nářků, jež tato místa ještě vyplňují. Vzpomíná si na starý článek v novinách, které jednou našla u rodičů na půdě. Vánoce 1926. Oné noci, kdy se krov uprostřed velké mše zřítil na přítomné, zpívalo právě tři sta věřících Ave Maria, když vtom explodoval starý kostelní kotel. Plameny přeskočily na sametové závěsy pokrývající stěny, a pak oheň strávil krov, který se zhroutil na dav. Muži v redingotech a napudrované ženy přelézali starce a vrhali se k těžkým dubovým vratům, která hlídač hřbitova zamkl, aby děti nechodily rámusit na nádvoří. Úpění škvařících se duší.

Maria otevře oči. Nářek ustal. Naslouchá větru profukujícímu skrz krov. Mezi převrácenými klekátky tančí vír odumřelého listí. Je ticho.

Postupuje dál troskami kostela. Kužel baterky osvětluje podlahu pokrytou sazemi, kusy starého železa, mrtvými netopýry a střípky vitráží. Na jednom z kamenů náhle spatří kapky čerstvé krve. Soustředí se a zachytí vzdálené zurčení – dešťová voda odtékající do podzemí. Obejde kůr a zamíří k jakémusi tmavému obdélníku, který se rýsuje na konci chrámu. Závěs – tady kapky krve končí. Maria jej poodhrne konečky prstů a posvítí baterkou na druhou stranu, ale tma je tak hustá, že ji světlo lampy stěží projasní. Přesto dokáže rozeznat schodiště sestupující do tmy. Nakloní se a přes nos ji jako rána pěstí praští závan plísně z hlubin. Kadidlo a mrtvé maso, zápach starých hrobek. Z nasládlého smradu se jí zvedá žaludek. Chvíli bojuje s děsem, který se jí zmocňuje. Nesmí tomu strachu podlehnout. Ve sluchátku zapraská. Z dálky přerušovaně zní Bannermanův hlas.

„Mario, došli jsme až na mýtinu. Kde jsou další značky?“

Chvíli je slyšet jen šumění a interference.

„Sakra, Mario, jakým směrem jsi šla dál?“

Maria šeptá do vysílačky.

„Našla jsem schodiště.“

„Cože? Skoro tě neslyším. Co žes našla?“

„Schodiště uvnitř trosek kostela.“

„Ale kde jsou proboha další značky? Musíš zastavit a počkat na nás. Něco tady nehraje. Vypadá to nějak moc jednoduše!“

Bannerman pobíhá sem a tam. Hledá Mariinu stopu, ale žádnou nenachází. Bez dechu křičí do vysílače:

„Do prdele, Mario, je to past! Slyšíš mě? Jsem si jistej, že je to nějaká zasraná past!“

Ale ona už ho neslyší. Starý zaprášený závěs se za ní zavřel.

Maria dává pozor, aby neuklouzla, a opatrně sestupuje po schodech. Okolní vzduch, nehybný a tak těžký, že má pocit, jako by dýchala přes igelitový pytlík, je prosycený zápachem mrtvého masa. Je teplo. Ticho přerušují jen dopadající kapky vody.

Maria slyší, jak se ve tmě cosi hemží, sbíhá a blíží k ní. Prsty se letmo dotýká stěn. Občas se rukou zachytí o pavučinu a otřese se. Zavře oči a brouká si rozpočitadlo, aby nepropadla panice. Nad ní cosi zašustí. Po stropě běhají a škrábou nesčetné článkované končetiny. Zvedne hlavu a vtom jí na obličeji přistane něco chlupatého a drží se jí jako klíště. Tvrdé a hebké končetiny ji lechtají na rtech, a pak se vydají na tvář. Maria zadrží výkřik a shodí ze sebe potvoru, která se nakonec pustí. Pak položí špičku nohy na další schod a cítí, jak se podrážka noří do čehosi měkkého. Věc pod její nohou se ještě chvíli vrtí, a pak se rozstříkne jako zralé ovoce. Krev jí ztuhne v žilách. Na stropě i pod jejíma nohama se cosi hemží. Slizká a měkká těla se snaží zachytit jejích vlasů, malé svalnaté nožky běhají po stěnách a pokoušejí se zahryznout do její ruky. Doupě tarantulí. Našlapuje na schody hemžící se pavouky, vydává zděšené skřeky a máchá rukama, aby setřásla ty, kteří se jí zachytávají na zápěstí. Požírači mrtvol. Hlavně nespadnout.

Čím níž Maria sestupuje, tím je mrtvolný zápach silnější. Má pocit, jako by se stěny pod jejíma rukama hýbaly. Z rukávů jí visí hrozny nejrůznější havěti. Vstoupila do útrob země. Země, jež požírá lidi. Připadá jí, že takhle postupuje celé hodiny, a už ani neví, jestli jde nahoru nebo dolů. Jak by se ale na schodišti mohla ztratit?

Půda pod jejíma nohama je najednou zase rovná. Maria došla do jakési podzemní chodby. Podlaha je hladká a vydlážděná. Zrychlí krok, aby se dostala co nejrychleji pryč od tmavého chřtánu schodiště. V dálce zahlédne žluté světlo pochodně.

Nechává se jím vést jako motýl ve tmě a poslepu jde podél stěny chodby. Mrtvolný zápach už je téměř nedýchatelný. Marie se zdá, jako by postupovala hustou mlhou, která se jí vsakuje i do oblečení a stéká po stěnách jejího hrdla.

Jak se přibližuje světelnému kruhu pochodně, začíná rozeznávat lesklou a vlhkou zem a šedivé zdi. Vidí i kštice kořenů, jež prorostly mezi stropními kameny. Sklopí oči a na dlažbě spatří kapičky čerstvé krve. To proto byli pavouci celí bez sebe. Zvětřili krev, která z Rachel odkapávala, když ji vrah nesl po schodech. Cítili její čerstvé maso a vrhli se za ní, aby krev vysáli. Maria se chvěje. Ví, že ji pavouci nenechají vyjít ven živou.

A je to, konečně došla až ke světlu. Na konci chodby strčí Maria do dveří cely z těžkých slévaných mříží. Dveře zavržou v pantech. Ze škvíry unikne závan vlahého vzduchu a plamen pochodně v průvanu zaplápolá.

Maria vstoupila do rozlehlé krypty. Mihotavé světlo stovek zpola vyhořelých svící vrhá po zdech ohromné stíny.

Zatímco ve tmě schodiště byly Mariiny oči slepé, teď si začínají zvykat na blikotající příšeří krypty. Přímo před ní vede chodba zdobená mozaikami, po jejíchž stranách se táhnou řady dřevěných lavic. Maria mhouří oči a rozeznává obrysy nad klekátky. Její srdce leknutím vynechá jeden úder. V kryptě klečí lidé, jsou sklonění, mají sepnuté ruce a padají jeden na druhého. Jsou to mrtvoly v rozkladu s dlouhými vlasy a nehty, hodnostáři v redingotech a seschlé stařenky ověšené kabelkami, růženci a zaprášenými misály. Mše mrtvých. Odtud se tedy line ten odporný smrad.

Maria se dá ústřední chrámovou chodbou. Její kroky se rozléhají tichem a třesou se jí ruce. Zmýlila se, tento vrah není vládcem panenek, nýbrž mystickým, nábožným zabijákem. Slyší Boží hlas. S prstem na spoušti Maria pozadu postupuje chodbou, aby mohla pološero pořádně prozkoumat. Všímá si, že mrtvoly, kolem nichž prochází, jsou čím dál zachovalejší. Kusy zčernalého masa vyrvané z místa posledního odpočinku.

V mihotavém světle svící bzučí mračna hmyzu. Maria zvedne oči a zastaví se. Z klenby krypty visí hrozny spících much a spousty dalších lezou po mrtvolách. Ale to není všechno, je tu také pět obrovských křížů zapuštěných ve stěnách nad oltářem. Prostřední je prázdný a osvětlený pochodněmi. Z obou stran jej obklopují další dva obležené hejny much.

Maria stojí bez pohnutí pod oltářem a nedokáže odtrhnout pohled od čtyř lidských těl přibitých ke křížům. Jejich tváře ozařují pochodně. Mary Jane Barková, Patricia Grayová, Sandy Clarksová a Dorothy Braxtonová, čtyři pohřešované z Hattiesburgu. Soudě podle stadia rozkladu byly zavražděny ještě v den zmizení.

Ve tmě kdosi zasténá. Maria se otočí a spatří nahou postavu klečící v první lavici, jež je na rozdíl od ostatních prázdná. Ve zbylých lavicích se již tlačí mrtví a naslouchají tichu.

Maria jde blíž. Je to Rachel, čelo má opřené o ruce položené na dřevěné opěrce klekátka. Přistoupí ještě blíž a dotkne se jejích vlasů. Světlé kadeře se namotávají na prsty a neslyšně dopadají na zem jako vlasy panenky. Rachel zažila takový strach, že jí vypadaly vlasy. Její ramena se pohnou. Nadzvedne hlavu. Maria se hryzne do rtů. Oční jamky jsou prázdné, do tmy zírají jen dva krvavé otvory. V šeru zazní vystrašený hlásek.

„Tati, to jsi ty?“

„Rachel, to jsem já. Maria.“

„Maria? Mario, nevidím tě.“

Maria nepřestává jistit okolní tmu pistolí a zašeptá Rachel do ucha: „Pšt.“ Pak jí dá ruku kolem ramen a snaží se ji nadzdvihnout. Rachel zasténá bolestí. Maria pochopí proč. Všimne si hřebů zatlučených do Racheliných zápěstí a loktů, i rezavých hřebíků, jež procházejí skrz naskrz jejími holeněmi a jimiž jsou nohy přibity ke klekátku. Hřebíky s širokou hlavičkou zaražené do dřeva.

„Panebože, Rachel… Kdo ti to udělal?“

„Káleb.“

„Káleb? Tak se jmenuje?“

Ticho. Maria zašeptá:

„Rachel, kde je Káleb teď?“

Na Mariu hledí dvě prázdné jamky. Rachel chce něco říct a Maria mezi rty zahlédne její rozbité zuby. Rachel pláče. Ne, vlastně se hihňá, a když Maria její chichot uslyší, ztuhne jí krev v žilách. Rachel přišla o rozum.

„Zabije tě, Mario. Chytí tě a zabije tě. Ale nejdřív tě přibije vedle mě. Přibije tě a budeme se spolu modlit. Věčně se za něj budeme modlit. Už jde, Mario. Už je tady.“

Maria se sotva stačí ohlédnout a spatří za sebou obrovskou postavu vynořující se ze tmy. Pak dostane ránu do zátylku a podlomí se jí kolena. Záblesk bílého světla. Rachel se hihňá. Opírá si čelo o ruce. Pohybuje rty, jako by se modlila. V Mariině sluchátku to zapraská. Naposledy se ozve Bannermanův hlas přerušovaný interferencemi. Maria ještě stihne aktivovat lokalizátor, který má schovaný v kapse, a mihotavé světlo svíček zmizí ve tmě.

Je ticho. Maria má pocit, jako by se vznášela v hlubině oceánu. Kdesi daleko, nesmírně vysoko nad ní, se třpytí modrá hladina. Nad ní jako světelný bod zářící přes sklo svítí slunce. Je nepředstavitelně daleko.

Propadá se do nehybné hlubiny. Je jí zima. Namodralé světlo pohasíná a pohlcuje ji temnota. Její nervová zakončení se jedno po druhém odpojují. Její mysl už nenarušují žádné vjemy. Polyká doušky černé vody, která jí zaplavuje plíce. Její srdce už téměř přestalo bít. Už neslyší jediný zvuk, jediný vzdech. Maria umírá.

Svítá. Udýchaní šerifovi muži právě dorazili k rozvalinám. Jakmile jim došlo, že Maria míří přímo do jámy lvové, dali se do běhu, aby ji dohonili. Nechali se vést loveckými psy, velkými bloodhoundy používanými při štvanicích, kteří větřili pach mladé ženy a štěkali jako pominutí. Bannerman a jeho muži za nimi běželi jako při honu na jelena, hlasitě je povzbuzovali a povolovali jim vodítka. Bez chvilky oddechu a celí zpocení a udýchaní se prodírali trním a kapradím.

Uprostřed mýtiny se smečka zastavila u stolu, kde mladá žena předtím seděla. Bannerman marně hledal značky, které za sebou Maria zanechala. Vtom jeden ze psů stáhl ocas a roztřásl se mu hřbet – zavětřil vrahovu stopu. Pak smečka vyrazila po čerstvější stopě, kterou mezi stromy vyčenichal její vůdce. Písčitá cestička, kousek červené vlny, na obzoru rozvaliny. Bannerman a jeho muži uháněli kupředu jako nikdy dřív, ale přesto dorazili pozdě. Cítí to z šepotu lesa, z ticha, jež by se dalo krájet, i z fičení větru v korunách. Maria už tu není.

Šerif sotva popadá dech, opře se o zídku a znovu přiloží vysílačku k ústům.

„Mario, slyšíš mě?“

Bannerman přepne tlačítko. Interference. Praskání. A zase ticho. Podívá se na hodinky. Agentka se už příliš dlouho nehlásí. Celá tahle polízanice jen kvůli tomu pitomému jasnovidectví.

Když Rachel zmizela, Bannerman málem vyletěl z kůže. Doufal, že je ještě naživu a že ji Maria zachrání. Nechal ji tedy vejít do lesa, dal jí půlhodinový náskok, a pak se také vydal na cestu, tak trochu jako by ji sám odvedl na popraviště nebo jí střelil kulku do spánku. Teď s tím bude muset žít až do konce života. Jako ti nedbalí řidiči, kteří na přechodu pro chodce porazí dítě, a pak se každou noc budí pláčem. Jemu se ve snech bude zjevovat Maria, jak postupuje dál a dál do nitra lesa, její silueta ztrácející se mezi stromy, její hlas utichající ve tmě.

Bannerman vysune předpaží brokovnice a nabije zásobník dvanácti broky na kance. Útok jízdy za úsvitu. Maria si to zaslouží. Přinejhorším si nad krb alespoň pověsí vrahovu hlavu.

Chystá se dát povel k útoku, když vtom mu najednou zazvoní telefon. Je to Barney, jeho zástupce. Právě volali z bostonské pobočky FBI. Na pomoc jim posílají tým federálů s vrtulníkem a ostřelovači. Míří přímo k rozvalinám.

„Sakra Barney, proč jsi jim prozrazoval, kde jsme?“

„Vy to asi nechápete, šéfe. Zaměřili Mariu díky lokalizátoru, kterej nosí pořád na těle.“

„Díky čemu?“

„Znamení nejvyšší nouze, který agenti aktivují jen v ohrožení života. Zavolali mi hned potom, co ho Maria zapnula.“

„Ale kde? Kde ho zapnula?“

„Signál byl tak slabej, že je nejspíš pár desítek metrů pod zemí.“

„Ale kde, proboha?!“

„Přímo pod zříceninou. Pod troskama kostela se zřejmě klikatí katakomby.“

Chvilku je ticho. Pak v telefonu zapraská Barneyho hlas.

„Ještě něco, šéfe. Lidi z FBI mi řekli, že už vědí, co je to za vraha.“

„No a?“

„Prý byste se měl se svýma chlapama držet radši zpátky.“

Z dálky se ozve hluk. Bannerman zvedne oči k vrtulníku, který letí těsně nad stromy. Snaží se polknout knedlík úzkosti v krku. Pak přeladí frekvenci a nastaví výkon vysílačky na maximum.

„Mario, to jsem já, Bannerman. Vím, že jseš někde pod zemí a umíráš strachy. Nevím, jestli mě vůbec slyšíš, ale já na to kurva seru. Budu na tebe mluvit až do konce, abys slyšela můj hlas, aby tě držel nad vodou, než tě odtamtud tví kámoši z FBI dostanou. Mario, prosím tě, vydrž!“

Kap. Kap. Kap.

Kapky dopadají na cement. Maria se chvěje. Kdesi v její mysli se rozsvítila jiskřička vědomí. Její mozek se pomalu probouzí, podobně jako tmavá místnost, v níž se jedna po druhé s praskáním rozsvěcují zářivky a postupně zahánějí tmu. Z nesmírné dálky slyší zvuk kapek rozléhající se prostorem. Pomaličku vyplouvá na povrch věcí, uvědomuje si vlastní tělo, své ruce a nohy. A také zvláštní svíravou bolest, kterou cítí ve svalech.

Buch.

Další zvuk, tentokrát ovšem mnohem hlasitější. Jako rány kladivem do zdi. Ne, spíš do dřeva. Dutý zvuk dřeva, do nějž tesař ze všech sil buší. Nárazy kovu na dřevo a skřípot hřebíků, které se zanořují čím dál hlouběji do trámu. Maria cítí, jak v ní roste strach. Je to jen pocit, jen pramínek inkoustu v průzračné vodě. Její mysl, jež postupně nabývá vědomí, se zoufale pokouší znovu usnout a uniknout tak onomu svrbění, jež se šíří jejím masem.

Buch.

Maria sebou trhne. Hluk teď rozechvívá celé její tělo. Cítí pálení, zprvu jemné, pak čím dál teplejší, jako hořící konec cigarety, který se přibližuje. Do lýtek se jí dávají křeče, jež postupují až ke stehnům a břichu.

Buch.

S každým úderem se do Mariiných ramenou, obratlů, kyčlí i kotníků přenese vlna bolesti. Jakmile se její mozek probere do plného vědomí, okamžitě strne hrůzou.

Buch.

Má roztažené paže a stehna. Je nahá. Na zádech cítí drsný dotek dřeva a pálení třísek, které každý úder zaráží hlouběji do kůže. Jejími útrobami se jako lavina šíří strach. Kyselina strachu se valí v proudech, jež vylučují vydrážděné orgány, a vlévá se do žil, které ji donesou k dalším orgánům, pažím a nohám, které ještě stále nereagují. Maria se pokouší zatnout ruce v pěst. Nejde to.

Buch.

Údery jsou nyní nesnesitelně hlasité. Navzdory smyslům otupeným všudypřítomným zápachem se jí cosi vybavuje: bubnování deště do zetlelého listí a silueta Rachel protahující se mezi stromy. Vzpomíná si na kryptu, na mrtvé věřící zhroucené na klekátkách a ukřižované mrtvoly. A pak si vzpomene na pátý kříž.

Buch.

Marie se rozbuší srdce. Cítí, jak hrot hřebíku proniká skrze ni do trámu. Ocelový hřeb proniká napříč masem a šlachami jejího zápěstí do dřeva. Podél jejích rukou a podpaží cosi teče. Lepkavá tekutina jí pokrývá ňadra a stéká po břiše až k rozkroku, z nějž ve velkých kapkách padá dolů. Obrovské kapky se tříští o zem.

Kap. Kap. Kap.

Maria otevře oči a spatří tlustý kožený řemen, jímž má přivázanou paži. Vidí svou rozevřenou ruku opřenou o trám a další, která ji tiskne ke dřevu. Z jejího nateklého zápěstí vyčnívá hřebík. Zahlédne kladivo, které se znovu zvedá a v plné rychlosti udeří.

Buch.

Maria cítí, jak se pod nárazem rozšířila štěrbina v trámu. Vnímá hřeb, který jí proniká do masa. Z jejího hrdla vyjde živočišný skřek. Otočí hlavu a spatří Káleba, jehož neživá tvář si ji prohlíží. Je těsně u ní. Ve stínu kápě mu svítí oči. Pak cítí, jak jí vrahova ledová ruka tiskne zápěstí, zatímco druhá ještě jednou máchne kladivem.

Buch.

Hřebík zmizí v mase. Hlavička se zarazí o šlachy. Je zvláštní, jak hřebík proniká do masa, aniž z rány vystřeluje bolest. Jako by její tělo nereagovalo, jako by jí ruce a nohy, které vrah přibíjí ke kříži, ani nepatřily. Bolest však není daleko. Maria cítí, jak se probouzí. Razí si cestu jejími otupělými nervy. Je blízko, blizoučko.

Vrah je zcela pohroužen do svého díla a stojí tak blízko, že jeho dech rozechvívá pramínky Mariiných vlasů. Jeho srdce bije pomalu. Nic necítí. Pak se dech vzdálí a Maria zaslechne, jak sestupuje po žebříku opřeném o kříž. Slyší, jak v jezdeckých botách kráčí po podlaze krypty. Vnímá Racheliny vzlyky. Předkloní se, aby na ni viděla, a v ten okamžik si náhle uvědomí přítomnost hřebů, které se jí zařezávají do rukou a nohou. V tu chvíli jí dojde, že její tělo zavěšené v prázdnu drží jen za zápěstí a kotníky přibité k dřevěnému kříži. Za kousky jí samotné, jež se napínají a rozdírají o hřeby.

Náhle se bolest vzedme. Přichází z takové dálky, až má Maria pocit, že nikdy nepřestane. Bolest prýští ze zápěstí do paží, jež buší o trám. Vystřeluje v kolenech, loktech, břiše a kotnících. Maria zavře oči a vyrazí ze sebe zvířecí skřek. Záblesk bolesti stoupá k ramenům a zablokuje jí pleteň. Zkouší pohnout pažemi a zatnout stehna, ale cítí, jak se šlachy v zápěstí odírají o hřeby. V lýtkových svalech ji pálí bodající ocel – dva velké hřebíky zatlučené ze stran do každé z holení.

Prožívá muka ukřižování. Maria se brání pnutí, jež napíná její svaly, onomu napětí, do nějž se sama nutí, aby celá váha jejího těla nevisela jen na hřebících. Zatíná svaly, ale nesnesitelná námaha ji celou rozechvívá, vysiluje a připravuje o dech. S vypětím všech sil se pokusí uvolnit napětí v pažích a nohách, ale zářezy hřebíků ji přimějí vykřiknout a znovu zatnout svaly, přičemž se každičké vlákno jejího těla snaží přitáhnout k hrotům, jež ji probodávají.

Maria už se začíná dusit, když svaly konečně povolí. Potom se znovu napnou, zase povolí, a pak už nedokážou ani jedno. Ať teď Maria udělá cokoli, ať její mysl přikáže tělu jakýkoli pohyb, jenž by jí ulevil od nesnesitelného utrpení, cítí, že maso je příliš vyčerpané, svaly a kůže se na hřebících natahují, pomalu se natrhávají, napínají a praskají. Prohrála, vzdává se a propuká v pláč. Po tvářích se jí kutálejí velké těžké slzy, z úst se dere řev umírajícího zvířete a chraptivé skučení, jež se rozléhá temnou kryptou.

Čtyři pohřešované z Hattiesburgu přibité ke křížům po stranách ji pozorují. Jejich rozkládající se maso se kolem hřebíků už začalo uvolňovat, a tak Káleb připevnil jejich kostry ke kříži řemeny, aby nespadly.

Skrz slzy sleduje Maria prázdné oční jamky, jež na ni zírají, popraskané tváře a zploštělé rty, zkřivené i po smrti bolestí. Jejich ruce konečně odpadly od hřebíků. Teď trčí na konci předloktí přivázaných řemenem. Jak dlouho už takhle visí ve vzduchu? Kolik hodin se napínaly a zase povolovaly, aby unikly bodání hřebíků? Kolik dní strávily v tomto mrtvolném zápachu, než je vysvobodila smrt?

Beznaděj zaplavuje Mariu ještě mocněji než bolest, a tak se agentka pokusí zadržet dech, aby své utrpení zkrátila. Několik vteřin to vydrží, ale potom tlak nadouvající její plíce opět přiměje svaly, aby se smrštily, a tělem znovu projede bolest. Napětí opadne a Maria se dá do pláče. Pak zvedne oči. Skrz slzy spatří Káleba stojícího pod křížem. Pozoruje ji, neunikne mu jediné gesto. Zdá se, jako by jej ohromná energie, s jakou se Maria snaží oddálit nevyhnutelné, mírně zneklidňovala. Rachelin nářek, ozývající se za jeho zády, náhle ustane. Hlavu má opřenou o ruce. Je mrtvá.

Káleb stojí bez hnutí u oltáře, má zdvižené ruce a dlaně obrácené k nebi jako při svatém přijímání. Maria zkoumá tmu vyplňující jeho kápi. Všimne si chladného svitu v jeho očích, dvou skleněných střípcích planoucích ve světle svící.

Kožený plášť má rozepnutý. Pod ním je oblečen do černé kutny, mnišského šatu, na němž se vyjímá těžký stříbrný medailon, který se ve tmě leskne a jejž zdobí pěticípá hvězda s kozohlavým démonem uprostřed – symbol vyznavačů Satana.

Maria si prohlíží Kálebovy zdvižené ruce a kůži na jeho předloktích, která vykukují z rukávů kutny. Má velké ruce a černé nehty. Ruce plné třísek. Od zápěstí až k ohbí paže pokrývají kůži jizvy. Jsou to zářezy vyryté špičkou nože, do nichž byl zapuštěn inkoust, takže vytvářejí jakousi kresbu – plameny rámující krvavě rudý kříž. Směrem k ohbí ruky, kde se plameny spojují a uzavírají tak kolem kříže kruh, zároveň tvoří jakési slovo, Maria je však nedokáže přečíst. Pak se její pohled znovu zkříží s Kálebovým, či spíše s propastí v jeho kápi. Dobře ví, že od tohoto druhu vraha se nedočká žádného soucitu, a je jí jasné, že zemře. Zavře tedy oči a snaží se silou zjitřit rány, aby zemřela rychleji.

„Mario? Slyš… Mario?“

Ve sluchátku se jakoby z veliké dálky přerušovaně ozývá Bannermanův hlas a Maria sebou trhne. Tento náhlý pohyb je tak prudký, že vykřikne bolestí. Bannerman. Poohlédne se po svém oblečení, které vrah nechal na zemi. Vysílačka ještě funguje a infračervené sluchátko přenáší šerifův hlas. Soustředí se, aby jej slyšela.

„Mario? Vydrž, pro… tě,… BI už je……… stě.“

Ve sluchátku to zapraská. Bannermanův hlas se vzdaluje. Opět nastane ticho. Maria zavře oči. Cos to řekl, Bannermane? Panebože, cos to řekl?

Dochází jí dech. Opouštějí ji síly. Musí získat čas. Hledá slova, pečlivě je váží a snaží se analyzovat informace, které ji napadají jedna přes druhou, aby co nejlépe odhadla Kálebův profil. Musí za každou cenu pochopit, jak funguje, aby našla skulinu v jeho uvažování. Ale nedaří se jí to. Jejími svaly vystřelují vlny bolesti. Při každém pohybu hrozí, že klouby povolí. Musí jednat rychle, než ztratí vědomí. Vrhne se tedy po hlavě do vody. Hlasem přerušovaným vzlyky se nejprve představí v naději, že v ní vrah přestane vidět pouhou flákotu masa bez duše.

„Jmenuju se Maria. Maria Megan Parksová. Narodila jsem se 12. září 1975 v Hattiesburgu ve státě Maine. Mí rodiče se jmenovali Janet Cowlová a Paul Parks. Bydleli v hrázděným domě číslo 12 v Milwaukee Drive. Chodila jsem do místní školy do třídy paní učitelky Frederiksový. Měla jsem dobrý známky. Teda kromě matematiky, protože jsem nedokázala rozlišovat čísla. Znáte to, když se váš mozek dopracuje k součtu a čísla vám tancujou před očima.“

Dobrý nápad, ta zmínka o rodičích a o tom, že pochází z Maine. A taky ten abstraktní koncept čísel. To by mohlo zafungovat, vrah byl přece kdysi taky dítětem. Mariiny rty zkřiví náhlý nával bolesti. Nesmí být dlouho ticho, žádné velké pauzy. Tak tedy pokračuje:

„Můj brácha Allan umřel v devíti letech na leukemii. Doktor zjistil, že je nemocnej, když mu spodní stranou vidličky přejel lýtko. Do druhýho dne Alanovi na tom místě úplně zmodrala kůže. Dokážete si to představit? Úplně zmodrala!“

Ticho. Maria se kouše do rtů a zadržuje pláč. Nesmí působit dojmem oběti, vrazi strašně rádi mordují oběti.

„Allan je pohřbenej v Grand Rapids v Ohiu. Bydlí tam moje babička, Alberta Cowlová. Vzala si ho k sobě, když umíral. Tu noc předtím, než umřel, jsem vešla do jeho pokoje. Allan seděl na posteli. Byl strašně hubenej a vypadaly mu všechny vlasy. Pamatuju si, že si pročítal nějakej vánoční katalog, ve kterým červeným fixem zakroužkoval pár hraček. Vždycky jsem si myslela, že jsem ho otrávila já, protože jsem mu do pomerančovýho džusu jednou tajně nasypala odřezky z ořezávátka. Mámě jsem to nikdy neřekla, ale jsem si jistá, že jsem Allana zabila já.“

Panebože, to strašně bolí…

Ticho. Marii se třese hlas.

„Taky mám psa, jmenuje se Barnes. Vlastně měla jsem psa, starýho slepýho labradora, ale loni v létě ho přejelo auto. Zakopala jsem ho na zahradě. Strašně se mi po něm stýská.“

Náhle Marie vystřelí v hrudi nesnesitelná bolest. Snaží se ji ovládnout, ale nejde to.

„Jsem demokratka a protestantka. Mám účet v Bangor Bank a na nákup chodím do podělanýho Wal-Martu. Jo a ještě něco, kouřím old brownky, jsem pro potraty, o panenství jsem přišla v šestnácti a od tý doby šukám všechny chlapy, co se hejbou. A holky taky! Zbožňuju hezký holky. Miluju dotek jejich kůže a chuť jejich rozkroku na rtech. A coje hlavní, jmenuju se Maria. Maria Megan Parksová. Slyšíš mě, ty jeden zasranej požírači mrtvol? Jmenuju se Maria Megan Parksová a seru na tebe!“

„Zdrávas, Maria.“

Maria sebou trhne tak prudce, až jí klouby zapraskají o dřevěný kříž. Jejími šlachami a kostmi vibruje bolest. Podařilo se jí navázat kontakt. Teď jej musí za každou cenu udržet.

„Řekněte mi ještě něco, prosím vás.“

Káleb ji sleduje. Paže má obdivně zdvižené. Její maso se leskne v šeru. Maria cítí, jak její končetiny malátní. Vnitřnosti sužuje nevolnost. Vyprazdňuje se. Ve sluchátku to znovu zapraská. Jejím zvukovodem se line Bannermanův hlas.

„Mario, už… tady. Sly… mě?“

Zatracený Bannerman. FBI už je tady. Při šerifových posledních slovech vytrysknou Marie slzy štěstí.

Ve tmě opět zazní Kálebův hlas. Zdá se, že hledá slova. Jako by si s nimi pohrával. Jako by nad nimi žasl. Ne, mluví skrze něj jiné hlasy. Desítky hlasů, které se přibližují jako vzdálený štěkot smečky psů. Panebože, vždyť on mluví, aniž pohybuje rty.

Hlasy se spojují a explodují. Vycházejí z Kálebovy otevřené tlamy, obklopují Mariu jako poryvy větru, zaplavují ji a topí. Jsou tak hlasité, až má Maria pocit, jako by současně s Kálebem řvalo na tisíc hrdel. Na povrchu této kakofonie je slyšet několik zoufalých výkřiků. Nenávistné skřeky i volání o pomoc. Nespočetné Kálebovy oběti, ženy, děti i starci. A pak se najednou v této bouři jako roh rozezvučí Kálebův hlas.

„Jsem váhami i závažím. Jsem vahadlem, jež váží duše. Jsem mistrem staveniště Stvoření. Pákou, jež zvedá svět. Jsem Jiným, jsem protikladem všeho, nicotou a prázdnotou, rytířem Podsvětí. Jsem Poutník.“

Skřeky pominou a smršť hlasů utichne. Svíce praskají. Mouchy bzučí. Káleb má zavřené oči. Je v transu. V jeho ruce slabě svítí ocelová čepel pokrytá satanistickými nápisy. Je to rituální dýka. Brzy začne obřad. Maria bez ustání drkotá zuby, ale náhle přestane, když na konci krypty zahlédne tmavé obrysy.

Přimhouří oči a rozezná kolem třicítky pohybujících se postav, jež postupují mezi mrtvolami. Přenese pozornost na Káleba a zachvěje se hrůzou, když spatří, že i on na ni upírá svůj pohled. Jeho oči září, jako by se smály. Zatímco se kryptou nese pípání laserových hledáčků, Marie všechno dochází. Káleb ví, že jsou tady. Cítil je už od okamžiku, kdy začali sestupovat po schodišti. Ba ne, ještě hůř. On věděl, že přijdou. Udělal pro to všechno, celé to zorganizoval a naplánoval. Je to manipulátor. Nechal za sebou právě tolik stop, aby Mariu vlákal do svých sítí. Už když unášel Rachel, věděl, že se po její stopě pustí právě ona. Zná ji a ví, že vidí věci, které ostatní nevidí.

Červená světýlka laserů znehybní na Kálebově kutně. Každý střelec si jako při tréninku vybere některý životně důležitý orgán a zpomalí dech. Všichni jsou vybaveni termálními brýlemi a brýlemi s nočním viděním. Nemohou se netrefit. Rozstřílejí ho na cimprcampr, jakmile se pohne, budou z něj dvě půlky. Ve tmě se ozve hlas.

„FBI! Ani hnout!“

Maria Káleba sleduje. Naplánoval si, že tu zemře. Musí zemřít právě teď. Je to součástí jeho plánu. Maria se na to pokouší upozornit ostřelovače, kteří ho mají v hledáčku, ale z jejího staženého hrdla nevyjde žádný zvuk. Vrah pomalu zvedá ruce a ve světle svící se zableskne čepel, kterou svírá.

Káleb udělal přesně ten pohyb, na který agenti FBI čekali. Legální záminka k tomu, aby sejmuli toho hajzla, který se odvážil přibít jednu z jejich řad ke kříži. Prst ostřelovačů se krčí na spoušti. Zadržují dech, aby se ani o milimetr nehnuli. Vypadá to, jako by Káleb otvíral ústa. Loučí se s Mariou. Ta zatím kroutí hlavou, aby střelce zastavila. Pozdě. Ozve se několik sérií výstřelů. Jako ve zpomaleném záběru vidí Maria jiskry vylétající z hlavní a doutnající nábojnice vymrštěné závěrkou. Vidí, jak střely otřásají Kálebovým tělem a jak na jeho kutnu vystřikují červené cákance. Ruce má stále zdvižené, jako by se modlil. Dívá se na Mariu a usmívá se. Pak se jeho prsty rozpojí a nůž dopadne na zem. Poslední série výstřelů jej zlomí vejpůl a přinutí ho pokleknout. Hlava se skloní, brada se přimáčkne k hrudi a ruce dopadnou na kolena. Káleb zvítězil.

Rachot zbraní se vzdaluje. Maria má zavřené oči. Z dálky slyší Bannermanův hlas a rány z milosti, které agenti FBI střílejí z bezprostřední blízkosti do Kálebovy lebky a šíje. Pakji opustí poslední síly. Už ani necítí hřebíky, které ji tlačí v ranách. Na chvíli se ještě upne k útržkům reality, které k ní pronikají, ale pak povolí a propadne se do tmy.

Třetí část

Nemocnice Liberty Hall, Boston, o osm dní později

Zvláštní agentka Maria Parksová drkotá zuby v mrazivém průvanu klimatizace a vdechuje výpary formalinu a dezinfekce, jež vyplňují márnici bostonské nemocnice Liberty Hall. Její prostory zabírají celý suterén a rozkládají se na dvou tisících metrech čtverečních rozparcelovaných na chladírny, disekční laboratoře a pitevny. Tady se schází většina mrtvol z Bostonu a okolí. Sebevrazi, oběti víkendových autonehod i podezřelá úmrtí, u nichž generální prokurátor státu Massachusetts nařídil vyšetření post mortem.

Poslední sály márnice, největší ze všech a nejlépe osvětlené, jsou vyhrazeny oddělení soudního lékařství Liberty Hall, kam mají přístup jen příslušníci vědecké policie. Mrtvoly sem přivážejí zabalené do černých a šedých gumových pytlů. V šedých jsou zavraždění, v černých vrazi.

Uvnitř těchto obrovských betonových sálů obložených bílými kachličkami rozřezává armáda blazeovaných soudních lékařů hrudní koše a otvírá mrtvolám břicha, aby našla důkazy zločinů: modrý lem, který na jaterních lalocích zanechává arzenik, černé a mazlavé sraženiny sleziny rozmáčklé silou nárazu, krční obratle posunuté škrcením, plíce a srdce proděravělé náboji velké ráže. Vyšetření pohledem zpřesní soudní lékaři prohlídkou tělních otvorů: Přečtou genetický podpis vlasu, odeberou trochu slin, kapku krve či výměšek semene nerozvážně zanechaný v útrobách znásilněné oběti.

Nad touto změtí rozkládajících se těl se tyčí čtrnáct pater nemocnice Liberty Hall ze skla a oceli, kde na jedenácti odděleních všeobecného lékařství a jednotce intenzivní péče a resuscitace leží nemocní a umírající. Právě na posledně zmíněnou jednotku byla v akutním stavu přijata zvláštní agentka Maria Parksová. Tady jí chirurgové vyčistili a zašili všechny rány.

Následujících sedm dní strávila na lůžku, zatímco jí sestřičky měnily obvazy a přidávaly do infuze antibiotika. Po sedm dní usínala Parksová v hřejivém pohodlí svého pokoje a probouzela se ukřižovaná v temné kryptě. Po sedm dní za povědomého doprovodu elektrokardiografu a vozíků s ložním prádlem jezdících po chodbách znovu nabírala síly. Po sedm nocí se vzpouzela na kříži a úpěla pod bodajícími hřebíky.

Parksová odmítla neuroleptika, která jí lékaři na utlumení vizí předepsali. Není totiž nic horšího než záblesk vize pod vlivem léků. Film se zpomalí a každý detail se zveličí, takže noční můra a utrpení se zdají nekonečné.

Osmého dne za svítání se Parksová probudila klidná a odpočatá. Vize ustoupila, zůstaly jen Kálebovy oči planoucí ve tmě krypty. Další vzpomínka mezi záplavou jiných. S tím rozdílem, že FBI Káleba zastřelila, takže obrazy jeho vražd nepochybně časem vyprchají.

Pokud je ovšem Káleb skutečně mrtvý.

Maria se snaží tu myšlenku zaplašit. Je to tentýž hlásek, který se ozývá v jejím mozku pokaždé, když dostane strach. Hlas malé Marii, která si povídá se svými panenkami.

Řím, Vatikán, 6 hodin ráno

Kardinál Oscar Camano miluje onu chvíli, kdy červený pruh svítání pomalu rozpouští noční modř. Každé ráno projede kolem Kolosea, kde tolik křesťanů prolilo krev k větší slávě Boha, a přikáže řidiči, aby limuzínu zastavil na Piazza della Chiesa Nuova, načež se sám vydá římskými uličkami směrem k mostu Sant’Angelo.

Klidně by se mohl nechat zavézt až k bazilice svatého Petra jako jiné eminence, byť mladší než on. Také by se mohl dát rovně směrem k řece a zkrátit si cestu uličkou Borgo Santo Spirito. Ale kdepak, ať prší, fouká vítr nebo jej trápí artróza v kolenou, kardinál Camano jde pokaždé oklikou přes most Sant’Angelo. Za řekou zahne doleva do Via della Conciliazione, jíž projde až k vatikánským kupolím, kde jeho pouť končí. Tyto samotářské toulky si dopřává především jako předehru vysilujícího shonu svých dnů. Kardinál Camano totiž stojí v čele přísně tajného řádu s názvem Kristova legie a zároveň je obávaným představeným Kongregace pro zázraky, jedné z nejmocnějších vatikánských dikastérií. Tak mocné, že dokonce i pokusy samotného státního tajemníka a ministerského předsedy církve strkat do Camanových záležitostí nos byly marné.

Celá řada dalších kardinálů, stejně mocných jako on, by se byla ochotně zaprodala ďáblu, jen aby získala k archivu Kongregace pro zázraky přístup. Tito starci sžíraní ctižádostí totiž dobře věděli, že právě přísné utajení mise činí z kongregace jeden z nejobávanějších vatikánských orgánů.

Před složením řeholních slibů museli služebníci Kongregace pro zázraky třináct let studovat v seminářích Kristovy legie. Po každé promoci vedení řádu pečlivě vybralo výkvět ročníku a ty nejlepší z nejlepších poslalo sbírat doktoráty na věhlasné univerzity. Mnohaleté náročné studium činilo z Camanových lidí specialisty oddané tělem i duší svému poslání – ověřování zázraků a hledání důkazů Boží existence. Tento svůj prvořadý úkol plnila kongregace tak, že bedlivě zkoumala veškeré viditelné i neviditelné znaky nadpřirozena.

Jakmile byl někde ohlášen zázrak či satanistické zjevení, vyslal Camano své legionáře, aby ověřili, zda se skutečně jedná o nadpřirozený jev a zda nehrozí zpochybnění pravd obsažených v článcích víry. Mohlo se totiž stát, že se zázrak dostane do rozporu s nejvyššími zájmy církve. Camanovým úkolem bylo nenápadně se ujistit, že jsou tato Boží zjevení plně v souladu s Písmem, a v případě potřeby je ututlat hned v zárodku, pokud by náhodou hrozilo, že otřesou stabilitou Vatikánu.

Po předběžném ohledání vypracovali obvykle doktoři Kristovy legie zprávu, která následně putovala těmi nejtajnějšími cestami církve až do Říma. Camanovi klerici pak tyto údaje zadávali do počítačů a zjišťovali, zda ke stejnému zázraku už nedošlo někde jinde či v jiné době. Ve většině případů tyto rešerše nikam nevedly. Úkaz byl tedy odložen a přešlo se k dalšímu.

Někdy se ovšem stávalo, že počítače vynesly na světlo identický zázrak či satanistické zjevení opakující se v pravidelných intervalech už celá staletí. Kristova legie vycházela z principu, že se takto naplňuje určité církevní proroctví a možná se touto cestou lidem připomíná Bůh, a proto řád okamžitě vyhlásil poplach a předal případ papeži, který jej ihned zapečetil a opatřil apoštolským podpisem.

Camano měl navíc mimořádný zájem na tom, aby zázrak či zjevení bylo utajeno dříve, než do něj začnou strkat nos ostatní kongregace či dokonce – ještě hůř – novináři. Pro jistotu posílal papeži k zapečetění všechny úkazy, které Kongregace pro zázraky vyšetřovala v první instanci. Pokud se následně ukázalo, že případ je bezvýznamný, byl vyžádán zpět a zařazen mezi ostatní. To proto byl Camano přepracovaný. A proto měl také celou řadu nepřátel.

Poslání kongregace se však neomezovalo jen na zkoumání důkazů Boží existence. Za tímto nikdy nekončícím úkolem se skrýval jiný, tak tajemný a nebezpečný, že ani kardinálovi nepřátelé netušili, jak závažný ve skutečnosti je. Jestliže se totiž ukázalo, že se tentýž zázrak opakuje po celá staletí, a především když na tento zázrak odpovídalo satanistické zjevení, jako by se oba protiklady snažily navzájem porazit, znamenalo to, že se pravděpodobně vyplňuje jisté prastaré proroctví a že svět je v ohrožení. Kristovi legionáři tedy prohledávali archivy, v nichž byly shromážděny spisy a záznamy o úkazech předznamenávajících velké pohromy: potopu, pád Sodomy, velké egyptské rány a sedm pečetí Apokalypsy svatého Jana, ale i Nostradamovy a Malachiášovy předpovědi či věštby Leonarda z Pisy a dalších významných křesťanských světců. Kromě své oficiální mise tedy Camanovi muži sledovali i veškeré příznaky Božího hněvu. Patřily mezi ně i úkazy, které několik Kristových legionářů zaznamenalo před pár měsíci v Asii, v Evropě a ve Spojených státech: stigmata utrpení Páně, záhadná uzdravení, krvácející sochy, celé skupiny lidí posedlých ďáblem, zhanobené hřbitovy a několik sebevražd upálením. A také rituální vraždy. Série zločinů vyznačující se stejnou formou provedení. Tyto vraždy byly v Camanových očích o to znepokojivější, že se zaměřovaly výhradně na jeptišky. A nikoli jen tak ledajaké. Právě tato okolnost byla příčinou vyhlášení všeobecného poplachu. Během posledních týdnů přicházely totiž z předsunutých základen Legie tajné zprávy o tom, že v několika klášterech svatého řádu poustevnic bylo zavražděno kolem třiceti řeholnic. Ještě větší obavy vzbuzovala skutečnost, že všechny jeptišky byly nalezeny ukřižované a zohavené, s těly zničenými jakousi obludnou silou. Vrah je ocejchoval žhavým železem a vypálil jim do kůže nápis INRI, latinskou zkratku, kterou Římané přibili nad Krista. Ovšem s tím rozdílem, že na hrudi umučených doplňoval tento nápis pentagram s kozohlavým démonem uprostřed. Bylo to znamení Bafometa, nejmocnějšího rytíře zla, Satanova archanděla.

Vzhledem k tomu, že k těmto rituálním vraždám docházelo zatím pouze v prostorách nejtajnějších klášterů, podařilo se Vatikánu udržet aféru pod pokličkou. To už ale nebude dlouho možné. Camano dobře věděl, že způsob provedení těchto vražd byl jedním z prorockých znamení popsaných v archivech Kongregace pro zázraky, známkou toho, že Zloději duší se vrátili.

Camano tedy obratem vyslal své legionáře tam, kde se podle informací jeho zvědů začaly vraždy poustevnic množit nadmíru zneklidňujícím tempem. Pak mu nezbývalo než netrpělivě čekat na další zprávy.

O tom všem kardinál Camano uvažuje, zatímco vstupuje na most Sant‘ Angelo. Na chvíli se zastaví a pozoruje vody Tiberu, když mu náhle zazvoní telefon. Je to monsignore Giuseppe, jeho apoštolský protonotář. Tento postarší, nicméně stále svěží chlapík do telefonu mluví vysoko posazeným hlasem těch, kteří právě spatřili ďábla.

Camano poslouchá a bez mrknutí přitom hledí do tváří kamenným andělům, kteří střeží most. FBI právě nalezla čtyři mladé ženy zavražděné v okolí Hattiesburgu ve státě Maine: Mary Jane Barkovou, Patricii Grayovou, Sandy Clarksovou a Dorothy Braxtonovou, čtyři jeptišky Kongregace pro zázraky, které Camano před pár týdny vyslal do Spojených států vyšetřovat vraždy poustevnic.

„To je všechno?“

„Ne, Vaše Eminence. FBI se podařilo zastřelit vraha. Je to mnich.“

Kardinál zavře oči a požádá svého protonotáře, aby mu podrobně popsal způsob provedení vražd. Srdce se mu divoce rozbuší. Mladé řeholnice potkal stejný osud jako poustevnice, jejichž vraždy měly vyšetřovat – byly umučeny a ukřižovány a na hrudi měly žhavými želízky vypálena do kůže čtyři písmena: INRI.

Kardinál zavěsí a v ústech náhle pocítí pachuť krve. Teď už nemá na výběr. Musí bezodkladně upozornit Jeho Svatost na to, že jedno z nejhorších proroctví církve se právě naplňuje. A ještě ke všemu zbývá jen pár hodin do začátku třetího vatikánského koncilu! Před mnoha týdny byli na jedno z největších křesťanských shromáždění, na němž se rozhoduje o článcích víry a budoucnosti církve, svolány stovky kardinálů a biskupů. Stovky prelátů z celého světa oděných do červeného roucha začaly přijíždět na místo a zaplňovat svatopetrské náměstí i nekonečné vatikánské chodby.

Camano nenápadně přivolá limuzínu, jež ho zpovzdáli sleduje. Těsně předtím, než usedne na zadní sedadlo, se otočí k archanděli Michaelovi, který střeží papežskou pevnost. V záři svítání se zdá, jako by kopí, jímž se první Boží rytíř ohání, bylo namočeno v čerstvé krvi. Od této chvíle již kardinál ani na okamžik nezapochybuje.

Parksová se opírá o Bannermana a mhouří oči v ostrém světle zářivek. Na pitevním stole leží Kálebovo tělo přikryté kusem látky a nad ním se chystají k dílu doktoři Mancuzo a Stanton, dvojice nejlepších koronerů FBI. Maria s nimi již spolupracovala na několika případech, při nichž se ostatním soudním lékařům nepodařilo přimět mrtvoly k řeči. Zásluhou dvojice Mancuzo-Stanton spí teď tucet sériových vrahů buď ve vězení, nebo v olověné rakvi. A to vše jen díky pitvání orgánů a analýzám krevních vzorků. Tajemství hormonů a zbytků buněk.

Zatímco si Mancuzo navléká kombinézu, chirurgickou roušku a brýle z plexiskla, odkryje Stanton Kálebovy tělesné ostatky. Jakmile Parksová spatří obličej toho, kdo ji málem zabil – či spíše to, co z něj po střelách sniperů zbylo – ztuhne jí krev v žilách. Jeden průstřel zničil pravé oko, další roztříštil spánkovou kost. Náraz kulky velkého kalibru do týlní kosti posunul lebku a částečně ji oddělil od zbytku těla. Poslední dvě kulky, vystřelené z bezprostřední blízkosti do hlavy těsně pod uchem, rozbily Kálebovu čelist do té míry, že z jeho rysů už lze rozeznat jen jedno modré oko, kus čela, jednu tvář a polovinu nosu, zatímco zbytek obličeje tvoří změť živého masa, z nějž se tu a tam vynořují kousky kostí a zubů.

Káleb je menší než v Mariiných vzpomínkách. Menší a zároveň mohutnější. Má svaly silné jako provazy, stehna jako dřevorubec, paže jako kopáč a hruď jako kovář. Muže takové obludné síly mohla ukout jen léta těžké dřiny.

Mariin pohled sjíždí podél Kálebova těla. V černém houští podbřišku spočívá jeho úd. Tloušťka toho kusu masa jí vyrazí dech. I ve smrti vyzařuje z Káleba surovost. Parksovou však neděsí jen tato obří postava a násilníkův pyj. Něco tu nehraje. Něco tak evidentního, že si toho Maria sotva všimne. Až když se pozorně zadívá na vrahovu kůži, pochopí, že Káleb stárne. A je to, Mario, už zase blouzníš.

Ale opravdu… Na první pohled by se mohlo zdát, že Kálebova mrtvola tleje rychleji než ostatní. Při bližším pohledu je však zřejmé, že jeho kůže se nerozkládá, nýbrž povadá a začíná usychat jako špatně udržovaná useň.

Maria si prohlíží Kálebovy ruce, které tak dobře zná, jelikož je viděla z bezprostřední blízkosti, když ji přibíjely ke kříži. Zdá se, jako by vrahovi vyrostly nehty, podobně jako se to stalo některým nebožtíkům, jejichž rakev byla několik měsíců po pohřbu otevřena. Maria se zachvěje a hryzne se do rtů. Je si jistá, že se hruď mrtvého pohnula. Téměř neznatelně, ale přece. Pak se pohne i vrahova ruka a Maria ztuhne.

„Je ti něco, Mario?“

Ucítí na rameni stisk Bannermanových prstů a trhne sebou. Otevře oči. Kálebova ruka opět leží na kovovém stole. I jeho hruď vypadá nehybně.

Panebože, Káleb není mrtvý…

Kardinál Camano se dá hlavními chodbami papežského paláce a stiskne povadlou ruku, kterou mu podává monsignore Dominici, papežův osobní tajemník a zpovědník. Kardinálův stisk mu drtí prsty, a tak monsignore zkroutí obličej bolestí. Camano zaboří pohled do zpovědníkových žlutých očí. Nejnenáviděnějším mužem Vatikánu není papež ani žádný z kardinálů všemocné kurie, nýbrž tento obtloustlý skrček, jemuž se s těmi největšími tajnostmi svěřuje samotná hlava církve.

Camano povolí stisk a kysele se na Dominiciho usměje.

„Nuže, monsignore, jak se dnes ráno daří Jeho Svatosti?“

„Papež má starosti, Vaše Eminence. Musím vás požádat, abyste jej příliš nezdržoval, je to už přece jen nemocný a unavený stařec.“

„To Bůh také. A navzdory tomu dál vládne světu.“

„Přesto mám obavy o jeho zdraví a hodlám doporučit, aby mu poněkud odlehčili program.“

„Přímo uprostřed koncilu a všech potíží, s nimiž se právě potýkáme? To je jako žádat po lodivodovi, aby si šel odpočinout, když teče do podpalubí.“

„Vaše Eminence, vy mi asi nerozumíte. Jeho Svatost už má svůj věk a nemůže zvládnout stejnou pracovní zátěž jako na začátku pontifikátu.“

Camano potlačí zívnutí.

„Nezlobte mě, Dominici. S papeži je to přece jako se starými auty. Člověk z nich musí dostat, co se dá, a teprve až se rozpadnou, koupí si nové. Ulevujte tedy jeho duši, jak uznáte za vhodné, ale ostatní s dovolením ponechte na Bohu a na kardinálech kurie.“

Camano nechá zpovědníka zpovědníkem a pokyne hlavou strážím švýcarské gardy, které narovnají zkřížené halapartny a uvolní mu cestu. Jakmile za sebou zavře dveře papežských apartmá, okamžitě jej pohltí ticho a šero, které tyto prostory naplňují. Slunce, jež vychází nad svatopetrským náměstím, vrhá skrz těžké sametové závěsy krvavě rudé světlo. Jeho Svatost stojí u okna čelem ke světlu a pozoruje východ slunce zalévající vatikánské kupole bílým světlem. Přinejmenším v jednom má Dominici pravdu. Papeži docházejí síly.

Parkety pod Camanem zaskřípou a kardinál se zastaví. Papež sebou lehce trhne, jako by teprve teď zaregistroval jeho přítomnost. Zhluboka se nadechne, a pak se v příšeří ozve jeho chraptivý hlas.

„Tak co, můj milý Oscare, stále si potrpíte na světlý virginský tabák?“

„Jaká škoda, že nepatří mezi hříchy, Vaše Svatosti.“

Nastane ticho. Papež se pomalu otočí. Jeho tvář je tak vážná a vrásčitá, že Camanovi připadá, jako by za jedinou noc zestárl o deset let.

„Tak co, příteli, jaké mi dnes ráno nesete zprávy?“

„Nejdřív mi povězte, jak se vám daří.“

Jeho Svatost si zhluboka vzdychne.

„Co říct než tolik, že jsem starý, brzy zemřu a nemohu se dočkat, až se konečně dozvím, zda Bůh existuje.“

„Jak byste o tom mohl pochybovat, Vaše Svatosti?“

„Stejně snadno, jako tomu věřím. Vždyť Bůh je přece jedinou bytostí, která nemusí existovat, aby mohla vládnout.“

„Svatý Augustin?“

„Nikoli. Baudelaire.“

Znovu nastane ticho. Camano si tlumeně odkašle. „Nesu špatné zprávy, Vaše Svatosti. Po celém světě se množí zázraky a satanistická zjevení.“

„Prorocká znamení?“

„Během posledních měsíců bylo zavražděno několik řeholnic řádu poustevnic a po nich přišly o život i čtyři agentky Kongregace pro zázraky, které jsme vyslali do Spojených států, aby tam tyto zločiny vyšetřily.“

„A…?“

„FBI vraha dostala. Byl to mnich se satanistickými symboly vypálenými na předloktí. Nápis INRI uprostřed pekelných plamenů. Symbol Zlodějů duší.“

„Bože můj, co to říkáte?“

Camano Svatého otce, jímž zpráva viditelně otřásla, rychle podepře. Opíraje se o kardinálovu paži dojde stařec až k lůžku a ztěžka na něj dosedne.

„Vaše Svatosti, víte, proč Zloději duší poustevnice vraždí?“

„Chtějí… chtějí se zmocnit evangelia, o které církev přišla před více než sedmi sty lety.“

„Co se v tom evangeliu píše?“

Přes papežovu tvář přeběhne stín.

„Vaše Svatosti, musím bezpodmínečně vědět, s jakým nepřítelem mám co do činění, jinak s ním nemohu bojovat.“

„Je to velice starý příběh.“

„Poslouchám vás.“

Koroner Mancuzo foukne do mikrofonu napojeného na diktafon, který si právě připevnil k pásku. Na přístroji se rozzáří zelená kontrolka. Až kazeta dojede na konec, rozsvítí se místo ní červená. Zatímco Stanton připravuje mikroskopy a centrifugy, zní v mrazivé atmosféře Mancuzův hlas.

„Pitva hattiesburského vraha. Nemocnice Liberty Hall, Boston. Pitvu provedou koroneři Bart Mancuzo a Patrick Stanton z pověření šerifa okresu Hattiesburg a generálního prokurátora státu Massachusetts. Připomínám, že ředitel FBI Stuart Crossman výslovně klasifikoval tento spis jako federální tajemství. Přepis této nahrávky by proto měl být svěřen soudnímu zapisovateli se zmocněním pro tuto úroveň utajení.“

Mancuzo si odkašle a štafetu převezme hluboký a soustředěný hlas jeho kolegy Stantona.

„Cílem této pitvy není zjistit příčinu smrti, jelikož o té neexistují nejmenší pochyby, nýbrž shromáždit veškeré informace, jež by danou osobu umožnily identifikovat a pochopit její motiv k vraždění.“

Stantonova slova doprovází pískání baterky a blesk fotoaparátu, jímž koroner pořizuje snímky otvorů, které ve vrahově těle zanechaly střely agentů FBI v kryptě.

„Na těle podezřelého se nachází šedesát sedm nerovnoměrně rozložených vstupních otvorů a šedesát tři výstupních otvorů. Většina z nich byla způsobena podzvukovými plně nabitými střelami ráže 9 mm a bojovými střelami ráže 5,56 mm vystřelenými ze vzdálenosti třiceti pěti metrů. Ostatní otvory, soustředěné v oblasti obou mozkových hemisfér a míchy, byly způsobeny rážemi 45 magnum a 9 mm parabellum vystřelenými z bezprostřední blízkosti rychle za sebou.“

„Celoplášťové náboje,“ zamručí Mancuzo, když do dvou posledně zmíněných lebečních otvorů strčí prst. „Poslyš, Parksová, proč se do něj ti tví kovbojové nepustili rovnou bazukou?“

Jakmile Parksová uslyší Mancuzovy prsty pohybující se uvnitř Kálebovy lebky, raději zavře oči. Koroner ohledává otvory, zatímco Stanton rozbaluje sadu pitevních nástrojů. Mancuzo vytáhne z rány prázdné prsty a vyzbrojí se pinzetou, aby se dostal dál. Když nástroj z těla vyndá, spatří Parksová lesknoucí se úlomek celoplášťového náboje, který se koronerovi podařilo vytáhnout.

„Tak. Doktoři Mancuzo a Stanton souhlasí s ukončením vyšetřování příčiny smrti a přecházejí k podrobné pitvě.“

Mancuzo a Stanton rozsvítí světelné obrazovky, na něž jejich asistenti připevnili rentgenové snímky Kálebovy kostry a toho, co zbylo z jeho čelistí. Jedna z elektronek odmítá spolupráci, a tak levá obrazovka poblikává. Mancuzo poklepe na sklo. Zářivka zapraská a rozsvítí se. Ozve se Stantonův hlas:

„Rozbor rentgenových snímků pořízených čtyři hodiny po smrti. Snímky čelistí a chrupu. V oblastech nedotčených střelami je patrné výrazné obnažení krčků a naprosté zanedbání péče. Na pozorovatelných zubech se nevyskytují amalgámové, olověné ani jiné plomby. Což naznačuje, že tento jedinec nikdy nenavštívil zubaře. Všimněme si též nepřítomnosti zaoblených hran a opotřebování zubů, běžně se vyskytujícího u osob živících se tvrdou stravou, a rovněž čelistního svalstva, jež je vzhledem k mohutné postavě jedince vyvinuto poměrně slabě. Což nasvědčuje tomu, že se podezřelý živil především vegetariánskou stravou.“

Mancuzo vyšetřuje ústa mrtvoly háčkem a pinzetou a doplňuje Stantonův výklad:

„Sklovina je zašlá a popraskaná. Zubovina je měkká. Krčky jsou obnažené, dásně pokleslé. Četné vřídky na ústní sliznici svědčí o dlouhodobém nedostatku vitamínu C.“

Stanton nevěřícně posvítí baterkou na místo, kam ukazuje Mancuzův prst chráněný dvojí vrstvou latexu.

„Koroner Stanton potvrzuje, že ohledávaná osoba skutečně trpěla otoky příznačnými pro kurděje. Tedy onemocnění, které se v dnešní době vyskytuje už jen v zemích postižených výjimečně dlouhým a těžkým hladomorem. Živila se s největší pravděpodobností především vařenou hlíznatou a kořenovou zeleninou. V její stravě úplně nebo téměř úplně chybělo ovoce. A maso.“

S rukou na mikrofonu, aby jeho slova nebyla slyšet na nahrávce, pronese Mancuzo tichým hlasem:

„Kurděje? A proč ne rovnou lepra? Kdys naposledy viděl americkou mrtvolu s příznaky kurdějí?“

„Tahle je první.“

Dveře papežských apartmá se pootevřou. Podlaha zaskřípe. Osobní tajemník se za šustění sutany skloní nad Svatým otcem a pošeptá mu do ucha, že právě dorazili poslední kardinálové a že zahajovací ceremoniál třetího vatikánského koncilu začne podle plánu, tedy přesně v 16 hodin. Papež kývne a potřese povadlou rukou. Tajemník položí na stříbrný tác karafu s vodou a odejde. Dveře se za ním zavřou.

Ze zvonice baziliky se ozve polední klekání. Když zvony doznějí, vzdálený ševel turistů na svatopetrském náměstí opět dolehne až do papežských apartmánů, kde se Camano a Jeho Svatost mezitím usadili do kožených křesel. Papež se nakloní ke kardinálovi.

„To, co vám teď prozradím, se za žádných okolností nesmí dostat mimo tuto místnost. Tím spíš teď, kdy je koncil v plném proudu a po vatikánských chodbách se potuluje tolik zvědavých uší. Rozuměl jste mi dobře?“

„Ano, Vaše Svatosti.“

Papež pozdvihne karafu s vodou, naplní dvě křišťálové sklenice a jednu z nich podá Camanovi. Ten ji položí na odkládací stolek.

„Nejtajnější aféra církve začala v den Kristovy smrti. Písmo praví, že umírající Ježíš těsně předtím, než vypustil duši, ztratil svou blaženou vizi. Do té doby mu stačilo zavřít oči a viděl před sebou ráj a nebeské anděly. Předpokládá se však, že když o tento dar v okamžiku smrti přišel, spatřil lidstvo takové, jaké skutečně bylo – řvoucí dav u svých nohou, kordon Římanů obkličující kříž, nadávky a plivance – a v tu chvíli si uvědomil, že právě pro toto lidstvo umírá. V Písmu se praví, že Kristus tehdy pozvedl zrak k nebi a vykřikl: Eli, eli, lema sabachtani?“

„Bože můj, Bože můj, proč jsi mě opustil?“?

„To byla jeho poslední slova. Poté Kristus vypustil duši. Tolik říká oficiální verze.“

Nastane ticho.

„Nechápu, v čem je problém…“

„Problém, můj milý Oscare, spočívá v tom, že kromě této oficiální verze nikdo přesně neví, co se s Kristem po jeho smrti stalo.“

„Nechápu.“

„Podle Evangelií předali Římané Kristovy ostatky jeho žákům, aby je mohli podle židovského zvyku pohřbít do hrobu zakrytého těžkým kamenem. Oficiální verze dále tvrdí, že tři dny po Ježíšově smrti jeho mrtvola z onoho hrobu zmizela, aniž těžký kámen, jímž byl vchod uzavřen, kdokoli odvalil. Poté se vzkříšený Kristus zjevil apoštolům. Zvěstoval jim Ducha svatého a poslal je obracet na víru národy světa.“

„No a?“

„No a v Písmu je mezi okamžikem, kdy Kristus zemře na kříži, a tím, kdy jeho učedníci najdou prázdný hrob, bílé místo. Třídenní vakuum, o němž nikdo nemůže s určitostí nic potvrdit. O všem ostatním – Kristově veřejném životě, jeho zatčení, soudu, utrpení a ukřižování – existují záznamy nebo je dosvědčily tisíce svědků. Vše se dá ověřit. S výjimkou oněch tří dnů. Celá naše víra ovšem spočívá právě na tom, k čemu došlo během těchto tří dnů. Pokud Kristus opravdu vstal z mrtvých, znamená to, že i my vstaneme z mrtvých. Ale pokud připustíme, že Kristus nikdy nebyl vzkříšen…“

„Co to říkáte?“

„Předpokládejme, že definitivně zemřel na kříži a že následující tři dny si apoštolové vymysleli, aby jeho dílo neupadlo v zapomnění a jeho poselství se šířilo po světě.“

„Takže tenhle příběh vypráví evangelium podle Satana?“

„Tenhle a další.“

Opět nastane chvíle ticha.

„Co ještě?“

„Ono evangelium netvrdí jen to, že Kristus nevstal z mrtvých. Také se v něm praví, že poté co Ježíš na kříži ztratil svou blaženou vizi, zřekl se Boha, a tím se proměnil v Januse, řvoucí šelmu, které Římané zpřeráželi hnáty, aby ji konečně zbavili života. Ježíš, syn Boží, a Janus, syn Satanův.“

„Chcete tím snad říct, že v onen den zvítězil Satan?“

Papež se zachmuří.

„Ale no tak, Vaše Svatosti, s takovým kacířstvím se přece nesetkáváme poprvé. Podobných evangelií už byly stovky a přijdou další. Stačí, když všechno popřeme a vyšleme do boje armádu vědců, kteří stojí na naší straně. Věřící věří především ve vás, až potom v Boha. Když papež o něčem prohlásí, že je to pravda, tak je to prostě pravda. Vždycky tomu tak bylo a nevidím důvod, proč by se na tom mělo cokoli měnit.“

„Ne, Oscare, tentokrát je to opravdu vážné.“

Koroneři Mancuzo a Stanton nyní přikračují k podrobnému vyšetření Kálebovy kostry prostřednictvím rentgenových snímků. Mancuzův pomalý hlas shrne to, co si oba soudní lékaři říkají v duchu:

„Kostra se vyznačuje četnými stopami po úrazech ošetřených primitivním způsobem, o čemž svědčí silné a nepravidelné výrůstky, jež se kolem zlomenin utvořily. Jedná se pravděpodobně o osobu kolem čtyřiceti let biologického věku, u níž nedostatek lékařské péče způsobil předčasné zestárnutí a vyčerpání organismu. Mohlo by jít o tuláka, který již dávno spálil mosty spojující jej s moderní společností. Vyšetřování by se proto mělo zaměřit na okrajové zóny velkých měst a pobudy evidované ve venkovských oblastech států Maine a Massachusetts. Ještě něco?“

„Jo. Káleb stárne.“

Když Mancuzo a Stanton uslyší hlas Parksové, lehce sebou trhnou. Mancuzo zastaví nahrávání.

„Co říkáš, Parksová?“

„Když jsem s ním byla v kryptě, vypadal na třicátníka v plný síle.“

„Myslel jsem, žes mu neviděla do obličeje.“

„Viděla jsem jeho ruce.“

„Co tím chceš říct? Že jako za těch pár dní u ledu zestárnul o deset let?“

„Jo, přesně tak.“

Mancuzo položí Parksové ruku kolem ramen.

„Tak hele, holčičko, přibil tě ke kříži, odležela sis osm dní na jipce a teď jseš přesvědčená, že svět je hnusnej, všechny nás zabije atomová bomba a Giants se příští rok neprobojujou na Superbowl. To je úplně normální. Mám pro tebe návrh: Já teď budu podle vědeckejch pravidel pozorování a analýzy pokračovat v pitvě. A jestli se ukáže, že ten tvůj chlápek vážně stárne, pozvu tě na delikatesní večeři, doprovodím tě domů a ani se tě nebudu snažit dostat do postele.“

Otočí se ke Stantonovi a pokračuje:

„Hele, Stantone, nevadilo by ti, kdybysme si dneska hodili pitvu ducha?“

„No jasně! Mrtvola, která zestárne a umře, jestli rychle něco neuděláme? To si nenechám ujít!“

Pak Stanton znovu spustí nahrávání a jeho hlas zvážní:

„Rentgenové vyšetření je hotové. Jedeme dál.“

Oba koroneři vyzbrojení světelnou lupou si prohlížejí Kálebovu kůži. Pak Mancuzo promluví:

„Kůže nese znaky onemocnění typických pro tuláky: svrab, plíseň, impetigo, jizvy po neléčených planých i pravých neštovicích. Pokožka je značně poškozená. Na předloktích se vyskytuje rituální zjizvení – rýhy vyryté ostrou čepelí a poté zalité nesmazatelným inkoustem. Kresba představuje plameny obklopující vztyčený červený kříž. Směrem k ohbí paže, kde se plameny spojují a vytvářejí kolem kříže kruh, jsou zkrouceny tak, že tvoří jakési slovo. Nebo spíš zkratku. I… N… R… I.“

„To je titulus.“

„Cože to je?“

Mancuzo se otočí na Parksovou a připadá mu, že agentka má vytřeštěné oči, jako by ji mrtvola, na kterou upřeně zírá, naprosto zhypnotizovala. Když se znovu ozve její hlas, každé slovo, jež jí unikne z úst, nakreslí v mrazivém vzduchu obláček mlhy.

„Titulus. Taková tabulka, která se v Římě věšela na krk otrokům na trzích a která se ve starověku přibíjela nad ukřižovanými, aby kolemjdoucí věděli, čím si to utrpení zasloužili.“

„A co je INRI?“

„To je titulus, kterej Pilát Pontský nechal přibít nad Kristovu hlavu, a to v latině, v řečtině a v hebrejštině, aby tomu všichni rozuměli. INRI byla zkratka nápisu v latině. Ale protože v latině neexistuje písmeno J, ten titulus znamená: Iesus Nazarenus Rex Iudaeorum – Ježíš Nazaretský, král židovský.“

„To ses všechno naučila na hodinách katechismu?“

„Ne, na hodinách dějin náboženství.“

„A co ten oheň kolem krvavě rudýho kříže? To je podle tebe co?“

„Pekelný plameny.“

„Cože?“

„Takováhle kresba na aramejským hrobě znamenala, že mrtvola je prokletá a že se hrob nesmí za žádnou cenu otevřít, protože by z něj mrtvá duše unikla a trápila svět.“

„Takže jestli to dobře chápu, tyhle jizvy na kůži tý mrtvoly znamenají, že…“

„… Ježíš Kristus je v pekle.“

„Jak moc vážné, Vaše Svatosti?“

Papež zůstane chvíli pohroužen do svých myšlenek, zatímco kyvadlo hodin odměřuje ticho. Pak začne šeptat, a to tak potichu, že se k němu Camano musí naklonit, aby jej vůbec slyšel.

„V evangeliu podle Satana se praví, že Kristovi učedníci, kteří byli svědky toho, jak se zřekl Boha, po jeho smrti pobili Římany střežící kříž. Pak Janusovu mrtvolu odnesli, aby ji pochovali ve skalách na severu Galileje. Pokud víme, uchýlili se do jeskyně, ve které vysekali do skály výklenek, Janusovy ostatky do něj uložili a pak jej zazdili. Do stěny hrobu vytesali krvavě rudý kříž obklopený plameny, nad nímž stála posvátná zkratka INRI.“

„K čemu Kristův titulus, když pochovali Januse?“

„Pro Římany znamenala ta zkratka Iesus Nazarenus Rex Iudaeorum – Ježíš Nazaretský, král židovský. Ale pro stoupence zavržení se ze stejného titulu stalo Ianus Nazarenus Rex Infernorum. Což v překladu znamená: Janus, král pekel.“

Camanovi se zatočí hlava a zdá se mu, jako by se papežův hlas vznášel místností.

„V té jeskyni sepsali Janusovi učedníci své evangelium, v němž jeden po druhém vypověděli, co onoho dne viděli. Pak před pronásledováním Římanů uprchli do Malé Asie, kde se usadili v podzemním klášteře ztraceném kdesi v horách Kappadokie. Odtud vyslali misionáře do všech světových stran, aby šířili kacířskou zvěst. Nakonec tato sekta vymizela, nejspíš ji postihla nějaká epidemie.“

„A evangelium?“

Papež se s námahou zvedne z křesla a přejde až k těžkým závěsům, které zakrývají okna. Poodhrne jeden z nich a chvíli pozoruje turisty hemžící se na náměstí.

„Roku 452, kdy Řím ohrožovali Hunové, se papež Lev Veliký sešel na mantovských výšinách s Attilou. Výměnou za mír mu nabídl dvanáct vozů plně naložených zlatem. Attila jeho nabídku přijal a jako výraz úcty předal papeži sbírku rukopisů a pergamenů, jichž se jeho jezdci zmocnili při plenění klášterů Malé Asie. Jakmile se Lev Veliký s tímto zvláštním nákladem vrátil do Říma, zamkl se ve svých apartmánech a vyšel ven až po týdnu, bledý a pohublý. Do rukou se mu dostalo prastaré ďábelské dílo, do jehož obálky vyrazili vazači pěticípou hvězdu s kozohlavým démonem uprostřed. Dnes víme, že tímto dílem nebylo nic jiného než evangelium podle Satana, jež Hunové zřejmě našli mezi mrtvolami příslušníků sekty v Kappadokii. Rukopis natolik překypoval černotou a zlobou, že se na nejvyšší míru zděšený Lev Veliký rozhodl ukrýt jej co nejdál z dosahu lidských znalostí.“

Svatý otec se odmlčí.

„Založil proto dva přísně tajné řády, jejichž pokračovatelé přežívají dodnes. Řád rytířů archivářů, kterému uložil vyhledávat po celé říši rukopisy a pergameny a ukládat je na bezpečné místo, a neviditelný řád poustevnic, který umístil do klášterů ztracených na vrcholcích hor a jemuž svěřil úkol tato díla uchovávat a v naprostém utajení je studovat. Evangelium podle Satana dal poté převézt do středu velké syrské pouště, aby jej dostal z dosahu barbarů. Po několika letech podlehli archiváři vyslaní na tuto misi, z níž nebylo návratu, téže podivné chorobě, která skolila i Janusovy učedníky, a evangelium upadlo v zapomnění.“

Papež ztěžka usedne do křesla. Když znovu promluví, všimne si kardinál, že Svatý otec je vyčerpaný.

„Uplynulo sedm set let, během nichž řád archivářů neúnavně křižoval Evropu, aby zachránil poklady lidského ducha před hordami barbarů, které se valily na křesťanskou civilizaci. V troskách klášterů byly nalezeny rukopisy nevyčíslitelné hodnoty, v rozbořených městech se našly roztroušené pergameny a ze spárů plamenů byly zachráněny cenné papyry. Všechna tato převzácná díla cestovala za nocí do opevněných klášterů položených vysoko v horách, kde poustevnice sešívaly potrhané vazby a při svíčkách opisovaly vzácné iluminace ožehnuté ohněm, načež spisy ukrývaly do svých knihoven.“

Papež na okamžik vyprávění přeruší, a pak pokračuje.

„Po celou dobu odpočívalo evangelium podle Satana, jež mezitím zmizelo z paměti lidí, pod žhavým pískem velké syrské pouště. V roce 1104 bylo znovu nalezeno předvojem první křížové výpravy, který jej převezl do Akkonu a uložil do skrýše ve skále. Akkon však opět upadl do rukou nepřítele a teprve při třetí křížové výpravě, vedené Richardem Lví srdce, zavlál nad hradbami města opět Kristův prapor. To bylo v roce 1191. Akkon padl až po několikaměsíčním obléhání. Richard Lví srdce ovšem spěchal do Jaffy a Aškelonu, a tak město přenechal templářům, kteří jej obrátili vzhůru nohama. Velmistr řádu Robert de Sablé našel evangelium náhodou v základech pevnosti.“

Papež se napije vody a zuby při tom lehce zavadí o sklo. Zkřiví ústa. Voda má zemitou pachuť. Cítí, jak sestupuje jeho jícnem. Žaludek se mu stáhne počínající nevolností. Položí sklenici a pokračuje ve výkladu.

„Víme, že Sablé evangelium otevřel a nalezl v něm cosi, čeho využil k obohacení svého řádu prostřednictvím obchodování s démonem. Za to, že se řád templářů stal mocnějším než králové a bohatším než církev, vděčí částečně právě obsahu tohoto rukopisu. Rok 1291 však přinesl definitivní pád Akkonu, a to znamenalo konec křižáckých výprav a ztrátu Svaté země.“

Papež se znovu krátce odmlčí.

„Templáři, kteří se uchýlili do Francie, se v následujících letech díky uplácení kardinálů blízkých papeži infiltrovali do Vatikánu. Jejich cílem bylo získat moc nad konkláve a dosáhnout zvolení papeže oddaného kultu Januse, který by světu zvěstoval Kristovo zřeknutí se Boha na kříži. Taková katastrofa by ponořila Západ do chaosu a postupně by vedla k zániku církve a rozpadu křesťanských království. Emisaři Říma se v důsledku tohoto bezprostředního ohrožení víry sešli na několika švýcarských zámcích s vyslanci francouzského krále. Setkání vyústila v dohodu, v níž se francouzský král zavázal odevzdat evangelium podle Satana papeži. Jeho Svatost se na oplátku vzdala práva na podíl z obrovského pokladu templářů. Vzápětí po uzavření dohody za úsvitu 13. října roku 1307 byli všichni francouzští templáři zatčeni a uvrženi do vězení. Té noci nechali také špehové francouzského krále, kteří se infiltrovali do Vatikánu, podříznout hrdlo kardinálům přestoupivším na prokletá pravidla řádu, ovšem s výjimkou hrstky kardinálů, jejichž příslušnost k řádu nebyla odhalena. Tito kardinálové, patřící mezi vůbec nejmocnější, přešli do ilegality a založili tajné bratrstvo, jež nazvali Černý dým Satanův.“

„Je ti něco, Parksová?“

Maria s námahou odtrhne pohled od mrtvoly a zvedne oči k Mancuzovi.

„Cože?“

„Ptám se tě, jestli ti nic není. Jseš úplně bledá.“

„To je dobrý, Mancuzo. Jsem v pohodě.“

„Jestli chceš, tak si dojdi koupit sendvič.“

„Já si dám studený maso s majonézou!“

„Drž hubu, Stantone!“

„To ty jí radíš, ať si dojde koupit něco k jídlu, zatímco tady kucháme toho jejího miláčka.“

Stanton znovu zapne nahrávání a v ledovém vzduchu zazní jeho hlas:

„Přecházíme k vnitřnímu vyšetření.“

Černým fixem nakreslí Mancuzo na Kálebově hrudi mezi čtvrté a páté žebro značku, do níž pak Stanton zapíchne dlouhou jehlu se zkoseným hrotem. Maria se zaujetím sleduje, jak jehla prochází pohrudnicí a pomalu mizí v hrudním koši mrtvoly. Když je ponořena ze tří čtvrtin, ohlásí Stanton, že právě propíchl osrdečnici.

„Nyní přistoupíme k punkci šedesáti centimetrů krychlových krve ze srdeční komory.“

Koronerova ruka zastaví postup nástroje a silou vytáhne píst injekční stříkačky, aby vyrovnala absenci krevního tlaku. Stříkačka se naplní nahnědlou tekutinou a tu pak Stanton rozlije do čtyř zkumavek obsahujících sulfid sodný, který neutralizuje alkohol vzniklý při rozkladném procesu. Mancuzo mezitím provádí další odběry v aortě, duté žíle a paži, aby bylo možné porovnat krevní koncentrace látek v jednotlivých vzorcích.

Zatímco Stanton spouští centrifugu, navlékne si Mancuzo gumové rukavice, které mu chrání ruce až k loktům. Nakreslí na Kálebově hrudi červenou čáru, zanoří do masa skalpel a obnaží hrudní koš až na kost. Pak vytáhne cirkulárku, jejíž řev se rozezní mrazivým vzduchem, a pečlivě přeřízne hrudní kost, která drží Kálebův hrudník pohromadě. Od jeho brýlí se odrážejí drobné úlomky kostí, zatímco kotouč bojuje s posledním místem, které klade odpor. Ozve se tupé prasknutí. Kotouč se zběsile točí naprázdno. Kálebův hrudní koš povolí a sál zaplaví silný zápach rozkládajících se orgánů.

Mancuzo si s pocitem nevolnosti potře nosní dírky mentolovou pomádou a nakloní se nad hrudní otvor. Nevěřícně pohlédne na Mariu, která všechno pozorně sleduje, a pokračuje poněkud nejistým tónem.

„Hovoří koroner Mancuzo. Konstatuji značný rozpad tkání a pokročilý organický rozklad. Hlavní orgányjsou ještě zachované, ale zdá se, že vnitřnosti se rozkládají nezvykle rychlým tempem. Jako by se mrtvola nacházela v prostředí, na jaké není zvyklá, nebo jako by se její buňky při styku s kyslíkem rozpadaly. Vyšetření kůže pohledem ukazuje, že pokožka povoluje a povadá. Dochází také k abnormálnímu růstu vlasů a nehtů. Klinický obraz připomíná proces mumifikace, s nímž se setkáváme u mrtvol rozložených v antiseptickém, teplém a suchém prostředí: po rychlém rozpadu měkkých tkání se vypaří tělesné tekutiny a orgány vyschnou. Pokud bych tedy měl datovat smrt jedince výhradně na základě stavu jeho vnitřního rozkladu, řekl bych, že tento muž zemřel před více než… šesti měsíci.“

Při těchto slovech se s Parksovou zatočí svět. Vedle stojící Bannerman zírá před sebe skelným pohledem člověka bojujícího s nevolností.

Zatímco Mancuzo otírá pilu a ukládá ji do pouzdra, umístí Stanton do Kálebova hrudního koše dva refraktory, jejichž ocelové čelisti otvor roztáhnou. Pokaždé když Stanton zatlačí, se žebra mrtvoly se zapraskáním o kousek oddálí. Když usoudí, že otvor je dostatečně široký, zafixuje retraktory a uvolní místo Mancuzovi, který prořízne maso, vyndá plíce a položí je na kovový stůl. Jediným pohybem skalpelu je nařízne a opatrně oddělí laloky. Začne opět mluvit do mikrofonu.

„Vyšetření povrchu plic pohledem. Dýchací orgány jsou částečně rozloženy. Dosud viditelné alveoly jsou relativně čisté a velké, ale přední strana je zakrnělá, což je příznakem chronické dýchací choroby potvrzené rentgenovými snímky. Jedinec pravděpodobně trpěl astmatem. Je nutno zmínit naprostou absenci moderních chemických nečistot a dehtu z výfukových plynů, taktéž potvrzenou rentgenovými snímky. Vyšetření plicních stěn dokazuje, že jedinec nikdy nekouřil a nebyl vystaven tabákovému kouři ani pasivně. Silná vrstva uhlíkatých usazenin a reziduálních sazí na druhé straně naznačuje, že po mnoho let vdechoval kouř vzniklý spalováním dřeva. Jeho plíce nesou charakteristické znaky, s nimiž se dnes setkáváme už jen u izolovaných kmenů Amazonie a Bornea a posledních míst odříznutých od zbytku světa, kde je dřevo jediným dostupným palivem. Jde tedy nepochybně o člověka primitivního. Tuto hypotézu potvrzují i vnitřní jizvy na plicích. Jsou to zřejmě pozůstatky špatně léčených onemocnění, opět jako by jedinec nikdy neměl přístup k moderní lékařské péči. Teorie tuláka tedy ztrácí na váze, jelikož tulákem se člověk nerodí.“

Po skončení výkladu Mancuzo pečlivě zavře plicní laloky a připojí se ke Stantonovi, který právě řeže Kálebovo neporušené oko. Marii se při pohledu na zplošťující se oční bulvu zvedá žaludek. Čepel skalpelu prořízne čočku. Stanton odebere vzorek rohovky, položí jej na sklíčko mikroskopu a nastaví ho na maximální zvětšení. Lehce hvízdne. Gestem přivolá Mancuza, který přitiskne oči k čočce.

„Vidíš to co já?“

Mancuzo se ani nezdržuje s odpovědí a fouknutím do mikrofonu znovu spustí nahrávání. Z čela si setře kapku potu.

„Pokračujeme vyšetřením rohovky hattiesburského vraha. Odebraný vzorek se vyznačuje abnormální koncentrací tyčinek, tedy buněk specializovaných na noční vidění. Čípky, buňky pro denní vidění, jsou málo početné a zakrnělé. To naznačuje, že jedinec strávil většinu života ve tmě. Jeho oko se nedostatku světla postupně přizpůsobilo. Lze dokonce předpokládat, že na denním světle byl téměř slepý a za dne se vydával ven jen v naprosto nevyhnutelných případech.“

Koronera přeruší váhavý Bannermanův hlas.

„Chcete tím říct, že ten vrah byl něco jako… upír?“

„Ne, šerife, spíš chlap, co žil pod zemí a vycházel jen v noci. Začínal vidět teprve za soumraku. Podobně jako indiáni Čikavové z Orinocký nížiny. V roce 1930 tenhle kmen ztracenej v džungli objevili cestovatelé. Čikavové žili v tak hlubokým lese, že k nim skrz větve stromů pronikalo jen slaboulinký světlo. Zjistilo se, že příslušníci kmene přestali používat svůj zrak, a v důsledku toho jejich čočka bledla, až nakonec úplně zprůhledněla. Tahle vlastnost se přenášela i na děti a většina z nich už se rodila s bílýma očima. Očima noci.“

„A co bylo dál, Vaše Svatosti?“

Papež dlouho mlčí. Začal vyprávět už více než před hodinou a Camano se obává, že nenajde sílu, aby příběh dokončil. Náhle však stařec, aniž hne brvou, znovu naváže na přetrženou nit příběhu.

„Nazítří po zatčení templářů a vyvraždění kardinálů, kteří konvertovali k Janusovu kultu, bylo evangelium podle Satana za doprovodu stráží převezeno až do kláštera Panny Marie Matterhornské. Tam jej po více než čtyřicet let, až do roku 1348, kdy přišel strašný černý mor, studovaly poustevnice. V noci z 13. na 14. ledna tohoto nešťastného roku využili jacísi mniši bez Boha a vlastního řádu všeobecného zmatku, do nějž morová rána uvrhla celý venkov, klášter přepadli a poustevnice povraždili. Dnes už víme, že si přišli pro evangelium podle Satana.“

„Byli to Zloději duší?“

„Ano. Jsou ozbrojenou prodlouženou rukou kardinálů Černého dýmu. Nejspíš vzešli z potomků templářů, kteří přežili rozprášení řádu.“

Chvíli je ticho.

„A co se stalo s evangeliem?“

„Víme, že oné noci, kdy byla matterhornská kongregace vyvražděna, se jedné staré poustevnici podařilo i s rukopisem uprchnout. Víme také, že přešla část Alp a dostala se až do kláštera augustiniánek ležícího kdesi v Dolomitech. Tam její stopa mizí, stejně jako evangelium. Od té doby o něm nikdy nikdo neslyšel.“

„To proto vraždy poustevnic pokračovaly po celá staletí?“

„Ano. Kardinálové Černého dýmu se zřejmě domnívali, že se evangelia zmocnila církev a že je papež opět svěřil do péče poustevnic. V době, kdy ještě bylo v jejich rukou, se poustevnicím podařilo opsat z rukopisu několik úryvků, které mí dávní předchůdci rozptýlili do různých klášterů řádu v Evropě, Africe a později i Americe, jak dobyvatelé postupně pronikali na nové kontinenty. Obrovské vzdálenosti ani oceány však Zloděje duší zastavit nedokázaly, a tak vraždy pokračovaly dál. A pokračují dodnes.“

„Chcete tím říct, že Černý dým Satanův stále existuje a rozrůstá se uvnitř samotného Vatikánu?“

Papež neochotně přitaká.

„K posledním vraždám došlo počátkem 20. století. Mysleli jsme, že tím to skončí. Teď se však proroctví naplňuje znovu. Mor a vraždy. Člověk si myslí, že je konec, ale ono se to vrací. Pokaždé se to vrací.“

Ticho.

„Jedna věc mi ale není jasná, Vaše Svatosti.“

„A to?“

„Jak si vysvětlit onu ohromnou zarputilost Černého dýmu při hledání staré knihy, která sama o sobě stejně nic nedokazuje?“

Papež se s námahou zvedne a zamíří k těžkému trezoru, kde uchovává své nejtajnější dokumenty.

„Když Robert de Sablé v akkonském sklepení evangelium dočetl, vyslal své templáře na sever Galileje, tam, kde podle rukopisu stoupenci zavržení o tisíc let dříve pochovali Janusovy ostatky.“

„A…?“

Camano slyší, jak těžká ocelová dvířka zavržou v pantech. Pak se papež vrátí a podá mu sametové pouzdro. Kardinálovy prsty rozvážou provázek. Pouzdro obsahuje ohořelé ostatky – úlomek holenní kosti. Kardinálovi se sevře srdce a papež se znovu dá do vyprávění.

„Tyto ostatky pocházejí z kostry, kterou templáři v oněch jeskyních skutečně našli. Nesla všechna stigmata Kristova utrpení a kromě toho i stopy četných zlomenin na rukou i na nohou, které Římané Janusovi zpřeráželi, aby urychlili jeho smrt. Kostra byla díky suchému prostředí jeskyně dokonale zachována a lebka byla ověnčena trnovou korunou.“

„Ježíš…“

„Když myslíte…“

„A to je všechno, co z toho… Januse zbylo?“

„To je vše, co se nám po vyvraždění matterhornských poustevnic, které ostatky společně s evangeliem opatrovaly, podařilo zachránit. Vrchní inkvizitor, který byl vyšetřováním tohoto zločinu pověřen, je našel v krbu uvnitř kláštera. Zbytek relikvií stačily poustevnice nejspíš zničit, aby se Zlodějům duší nedostaly do rukou. Až na Janusovu lebku, kterou se abatyši této nešťastné kongregace podařilo při útěku odnést společně s evangeliem podle Satana.“

„Předpokládám, že jste ostatky nechali datovat.“

„Mnohokrát.“

„A…?“

„Není nejmenších pochyb. Ten, komu patří, skutečně zemřel ve stejné době jako Kristus.“

„To ovšem nedokazuje, že je to On.“

Papež skloní hlavu a odmlčí se. Ruce se mu třesou.

„Vaše Svatosti, dokazuje to snad, že ta kostra patří Kristu?“

Papež pomalu zvedne hlavu. V koutcích očí se mu lesknou slzy.

„Vaše Svatosti, ať už je to, co se mi chystáte sdělit, jakkoli závažné, musím to vědět.“

Stanton skloněný nad mrtvolou nařízne stěnu žaludku a zanoří prsty do odporné zelenavé kaše, která vak naplňuje. Indikátorovým papírkem změří její kyselost, odebere několik gramů rozložené hmoty a umístí vzorek na sklíčko mikroskopu.

„Nyní přistoupíme k analýze obsahu žaludku. Přítomny jsou bobule, kořínky, zbytky nepříliš tučného masa a hlíznaté zeleniny vařené na ohni. Známky prosté až primitivní stravy. Je zde také vláknina hlíznatých druhů zeleniny a bobů. Rozložené zbytky luštěnin a…“

Náhle seřizovací kolečko mikroskopu ve Stantonových prstech znehybní a koroner zbledne.

„Panebože, Mancuzo, pojď se podívat!“

Mancuzo přitiskne oči k mikroskopu a prohlíží si vzorek ve zvětšení nastaveném jeho kolegou. Zvýší hlas a promluví do mikrofonu:

„Pozoruji vlákna rozložených proteinů a charakteristické útržky DNA. Potvrzuji přítomnost lidských svalů a vnitřností v žaludku.“

„A sakra, ten náš vegetarián byl ve skutečnosti pěknej kanibal…“

„To není všechno.“

„Jak to?“

Mancuzo uchopí pinzetu a znovu zašmátrá v Kálebově otevřeném žaludku. Když pinzetu vytáhne, je prázdná, a tak žaludek rozřízne až k ústí jícnu a zavede do trávicí trubice kameru, z níž se obraz přenáší optickými vlákny. Pořád nic. Mancuzův elektrický skalpel tedy provede další řez až k dvanácterníku a tomu, co zbývá z tlustého střeva. Mezi jeho prsty se vzedme nechutný zápach kanálu, zatímco pinzeta konečně zachytí cosi tvrdého. Nástroj vyjde z těla ven a slabě se zaleskne, když Mancuzovy prsty vyzvednou úlovek na světlo zářivek. Je to oválná vláknitá hlíza, jejíž hlava je porostlá kšticí kořenů.

„A kruci…“

„Co to je?“

„Tuberculis perenis, lesní kořenová zelenina, která se dřív pěstovala v tmavejch jeskyních a pomalu se vařila v octový vodě, aby změkla. Římani a druidové tvrdili, že hojí neviditelný rány a zahání mor.“

„No a v čem je problém?“

„Problém je, že tahle rostlinka se nepěstuje už od 15. století a jediný usušený exempláře jsou v muzeích a botanickejch laboratořích. Tenhle kousek je ale skoro zelenej. Když k tomu přičteme naprostou absenci lékařský péče, stopy sazí na plicích a noční vidění, ocitáme se ve slepý uličce.“

„To znamená?“

„Tak hele. Když poskládám všechny vědecky získaný informace, který mám před očima, nezbude mi než dojít k závěru, že před sebou máme člověka, kterej prožil většinu života ve středním až pozdním středověku.“

Stanton zastaví nahrávání a strhne si sluchátka.

„Už tý pitomý mrtvoly začínám mít po krk.“

„To já taky.“

Ozve se zvukový signál. Centrifuga právě dokončila separaci Kálebovy krve. Stanton vytáhne jednu ze zkumavek a zatřepe s ní. Pak nakape malé množství tekutiny na sklíčka, jež poté jedno po druhém umístí pod optiku sady laserových mikroskopů. V pitevním sále zavládne hrobové ticho, zatímco se čočky mikroskopů přibližují a oddalují. Místnost zaplní vrnění paprsků fotonů a motory začnou bombardovat Kálebovu krev, aby zjistily, z jakých prvků se skládá. Když proces skončí, Mancuzo a Stanton přidají na každé sklíčko chemickou sloučeninu, která zbarví jednotlivé složky krve, a tak je izoluje.

Znovu zazní zvukový signál. Tiskárna vyplivne metr dlouhý výpis a Mancuzo jej začne soustředěně studovat. Jeho mikrofon zapraská, když do diktafonu hlásí výsledky:

„Předmět: rozbor krve hattiesburského vraha. Krevní tekutina je v pokročilém stadiu rozkladu. Téměř žádné cukry, velice nízký podíl červených krvinek, zvýšený počet bílých krvinek. V odebraných vzorcích se nevyskytují žádné stopy běžných léčiv, jako je aspirin či protizánětlivé léky, žádné stopy utišujících léků ani sedativ působících na centrální nervovou soustavu, žádná látka používaná při psychiatrické léčbě. Jak se dalo očekávat na základě předchozích vyšetření, nejsou v krvi jedince přítomny sebemenší stopy protilátek na obvyklé vakcíny. Což znamená, že nebyl očkován proti žádné ze současných nemocí. V jeho krvi však byla zjištěna přítomnost antigenů typu F1.“

Stanton se na Mancuza podívá, jako by mu kolega právě oznámil, že mrtvola je vzdáleným příbuzným roswellského mimozemšťana. Rukou zakryje mikrofon, aby se jeho slova nedostala na nahrávku:

„Děláš si srandu?“

Mancuzo, zcela pohroužený do svých myšlenek, sebou lehce trhne.

„Co? Cože?“

„Mluvíš o antigenu F1. Něcos vypil, nebo na tebe snad jde deprese?“

„Ani jedno. Antigen Fl. Potvrzuju.“

Stanton sáhne po listu, který mu Mancuzo podává. Pozorně jej pročítá, a pak pokračuje v záznamu:

„Koroner Stanton potvrzuje: žádné stopy po moderních chemických nečistotách, žádné zbytky léků, nepřítomnost protilátek na vakcíny. S výjimkou antigenů F1 naznačujících, že organismus jedince byl dlouhodobě vystaven Yersinovu bacilu.“

„Jinými slovy bacilu moru.“

Roztřesený Stanton připravuje další krevní vzorek, na nějž opět kápne chemický urychlovač. Znovu se rozhostí ticho a oba koroneři zkoumají výsledek. Promluví Stanton:

„Přítomnost Yersinova bacilu potvrzena. Bacil je aktivní. Jedinec je zdravým přenašečem. Sám je imunní, nicméně pro okolí extrémně nakažlivý.“

Zatímco Mancuzo separuje další krevní vzorky, kontroluje Stanton, zda je jeho ochranná rouška skutečně nepropustná, načež vezme další sklíčko a kápne na něj trochu čistého glycerinu. Potom v mikroskopu chvíli tiše zkoumá výsledek, zatímco probíhá reakce.

„Reakce skončena po 30 vteřinách. Máme tedy před sebou variantu bacilu Yersinia pestis vyvolávající zrychlenou fermentaci glycerolu. Závěr: kontinentální kmen moru, bacil původem ze Střední Asie.“

Mancuzo přidá k dalšímu vzorku pár kapek roztoku dusičnanu a s očima přilepenýma k mikroskopu bezbarvým hlasem oznámí:

„Dusičnan se studovaným bacilem prudce reaguje. Dochází k rychlé přeměně dusičnanu na dusitan, současně vzniká kyselina dusitá jako výsledek dýchání aktivního bacilu. Závěr: kontinentální bacil moru kmene Antiqua. Což znamená, že před sebou máme římský bubonický mor, který v 6. století po Kristu postihl Středomoří.“

„Cože to znamená?“

„První velká epidemie v dějinách, milá Parksová. Metla Justiniánovy doby, která podle Prokopia z Kaisareie málem vyhubila lidstvo.“

Stanton, sklánějící se nad posledním vzorkem, Mancuza roztřeseným hlasem přeruší:

„Potvrzena přítomnost dalšího typu bacilu. Kurva, Mancuzo, to je Yersin 2. Kontinentální bacil fermentující v přítomnosti glycerolu. Nereaguje s dusičnanem ani s koncentrovaným roztokem melibiózy. Potvrzuju, že se jedná o odlišný druh bacilu. Kontinentální bacil typu Medievalis.“

„Panebože, černej mor…“

Zatímco Mancuzo vytahuje mobilní telefon a volá řediteli FBI, Parksová jako v mrákotách pozoruje Káleba, na jehož zohyzděné tváři jako by se v umělém světle zářivek skvěl úsměv.

Papež pozvedne sklenici a polkne doušek vody. Zemitá pachuť je pryč. Když se dá znovu do řeči, zní jeho hlas vyčerpaně.

„Několik hodin poté, co Janusovi učedníci uloupili Kristovu mrtvolu, našel muž jménem Josef z Arimatie pod křížem jeden z hřebů, jimiž byl Ježíš přibit. Zabalil zkrvavený hřeb do kusu plátna a uložil jej do své tuniky.“

„Je známo, že Josef z Arimatie předal toto plátno Petrovi, hlavnímu z apoštolů, jemuž Ježíš udělil titul prvního křesťanského papeže. A tak se hřeb dostal do Říma a po staletí putoval z jedněch papežských rukou do druhých.“

„Proboha, chcete snad říct, že ten hřeb máte ještě u sebe?“

„Je uložen na bezpečném místě spolu s ostatními relikviemi, které Marie a apoštol Jan, kteří stáli u kříže, když Kristus zemřel, sebrali ze země. V naprosté tajnosti jsme DNA z tohoto hřebu nechali analyzovat. Uvízlo na něm pár vláken vyschlého masa a krev. Potom jsme výsledky porovnali s DNA z Janusovy kostry.“

„A?“

„A ukázalo se, že stoupenci zavržení v jeskyních severní Galileje skutečně pochovali Krista.“

„Bože můj… A co turínské plátno? Úlomky skutečného kříže? Všechny ty relikvie, o nichž tvrdíme, že byly nalezeny, a které vystavujeme v kostelech a katedrálách!“

„Nebo třeba Svatý grál?“

„Prosím?“

„Když už jsme zašli tak daleko, provedu vás jednou tajnými sály Vatikánu. Budete se divit, kolik pravých i falešných relikvií tam dřímá. Nejen relikvií, ale i archeologických nálezů.“

„Archeologických nálezů?“

„Již v počátcích evangelizace Asie byly v Číně a Střední Asii nalezeny známky toho, že tudy prošli Janusovi misionáři. Dostali se až na Sibiř, tam však jejich stopa náhle končí.“

„Co přesně se našlo?“

„Hliněné tabulky, svaté oltáře, fresky a chrámy vystavěné na Janusovu počest. Víme, že tito misionáři stačili na svou víru obrátit mnoho kočovných kmenů, například Mongolů, a ti pak zvěst o zapření Boha jako smrtící epidemii sami šířili.“

Opět nastane ticho.

„Během následujících staletí archiváři neúnavně křižovali ty nejodlehlejší kraje a snažili se zahladit stopy. Bořili chrámy, ničili nástěnné fresky, rozbíjeli oltáře a všechny kultovní předměty, které se daly odvézt, brali s sebou a ukládali je do tajných sálů Vatikánu. Byla to dlouhá a vyčerpávající práce, ale díky ní teď můžeme s jistotou říci, že v této části světa už neexistuje jediné svědectví Janusova kultu. Přinejmenším nic, co by se dalo rozpoznat.“

„Ale…?“

„Ale když dobyvatelé Nového světa v 15. století pronikli na rozsáhlá území obývaná Aztéky a Inky, našli tam… různé věci. Velice zvláštní věci.“

„Jaké věci, Vaše Svatosti?“

„Mramorové kříže, podzemní chrámy a fresky oslavující Januse.“

„Všemocný Pane na nebesích, chcete tím snad říct, že Janusovi misionáři přepluli Atlantik?“

„Nikoli. Myslíme si, že to udělali stejně jako mongolské kmeny o několik desítek století dříve, tedy než se z nich stali američtí indiáni. Domníváme se, že přešli po ledových krách Beringova průlivu, a pak sestoupili podél pobřeží Tichého oceánu až do Mexika. Je to jako epidemie. Šíří se to. Jakmile papež a salamanští inkvizitoři zjistili, že misionáři rozšiřující zvěst o zavržení Boha dorazili do Nového světa dávno před Kolumbovými a Vespucciho karavelami, vyslal tam španělský a portugalský trůn další dobyvatele a nechal jim volné ruce k dobývání nových území a shromažďování důkazů o existenci Janusova kultu. Odměnou za tyto služby dostali právo zotročit si poražené kmeny a ponechat si všechny poklady, které najdou. A tak v následujících letech převezly desítky lodí z Nového světa do Říma a Španělska pozůstatky dokládající uctívání Januse. Současně s tím ničili dobyvatelé vše, co nemohli odvézt, a po Incích a Aztécích vyvraždili všechny kmeny, které přestoupily na víru misionářů hlásajících zavržení Boha.“

„Byly opravdu zahlazeny všechny stopy?“

„Máme se na pozoru a ještě dnes financujeme četné archeologické průzkumy na celém světě, abychom se ujistili, že z Janusova kultu už nic nezbylo. Již téměř tři staletí jsme nezaznamenali žádnou stopu. Teď se však kácejí poslední pralesy a kdo ví, co jednou při porážení starých stromů vynesou buldozery na světlo.“

Nastane ticho.

„Promiňte, Vaše Svatosti, ale to vše nedokazuje, že Kristus nevstal z mrtvých. Ani to, že se na kříži zřekl Boha.“

„A co datované evangelium, jehož pravost byla prokázána a které tvrdí pravý opak? A co lebka s trnovou korunou nalezená na místě popsaném v tomto evangeliu? To chcete vysvětlovat věřícím? Proboha, Camano, probuďte se! Jen si je poslechněte! Co se podle vás stane, až se kardinálové Černého dýmu těchto relikvií zmocní a odhalí věřícím celého světa, že jim církev možná už přes dvacet století lže?“

„Proč by něco takového dělali?“

„Protože jsou to fanatici odhodlaní zmocnit se církve, a to nikoli proto, aby si přivlastnili její moc, ale aby ji zničili zevnitř. Je jim ale jasné, že toho dosáhnou jen tehdy, pokud se jim podaří ovládnout Vatikán a dosadit na svatopetrský stolec jednoho z nich. V tu chvíli budou moci vše odhalit. Nejdřív se ale musí zmocnit evangelia podle Satana, protože v něm jsou obsaženy všechny důkazy, které k tomu potřebují.“

„Nikdo jim neuvěří.“

Čtvrtá část

„Jste si jistý? Neříkal jste před chvilkou, že pokud papež o něčem řekne, že je to pravda, tak je to pravda?“

„Ano, je-li to ovšem v souladu s Písmem.“

„Mýlíte se, Oscare, Písmo je pouhopouhý papír popsaný inkoustem. Kdyby papež Černého dýmu uprostřed obřadu eucharistie najednou otevřel evangelium podle Satana a odhalil sboru věřících jeho obsah, přísahám vám, že by mu uvěřili a jejich stará víra by v mžiku vzala za své.“

Papež má zavřené oči. Jeho hruď se pohybuje tak neznatelně, až Camano nabude dojmu, že umírá. Pak stařec opět zašeptá:

„Tak co navrhujete, Oscare?“

„Pokud jde o vraždy poustevnic, brzy vyjdou na světlo, s tím už nic nenaděláme. V otázce zázraků a satanistických zjevení máme zatím média pod kontrolou, i když nás tlačí k oficiálnímu vyjádření. Potřebujeme získat čas, uspořádáme tedy tiskovou konferenci, kde vysvětlíme, že koncil tyto záhady prostuduje a zjistí, zda pocházejí od Boha či zda jsou jejich příčinou mechanismy, které nespadají do naší kompetence.“

„Máte pravdu. Je nad slunce jasnější, že náš Pán není tím, kdo by nám chtěl škodit. Musíme se tedy zaměřit na satanistická zjevení. Pokud se totiž skutečně jedná o skupiny lidí posedlých ďáblem a nikoli o hysterické záchvaty, musí existovat ohnisko, z nějž se zlo šíří.“

„Nejvyšší posedlost?“

„Kéž Bůh dá, aby to nebylo ono.“

Camano se odmlčí, a pak pokračuje:

„A jaké je vaše rozhodnutí, pokud jde o evangelium a Janusovu lebku?“

„Musíme začít vyšetřovat opět od nuly. Naším úkolem je udělat vše pro to, abychom se relikvií zmocnili dříve než Zloději duší a abychom tyto důkazy lži zničili. Okamžitě tímto případem pověřte své nejlepší legionáře.“

„Už se stalo, Vaše Svatosti.“

„Komu jste ten případ zadal?“

„Tomu nejschopnějšímu z nich. Otci Alfonsu Carzovi. Je to vymítač, kterého jsem sám učil. Dokáže rozlišit vůni svatých od zápachu Satana. Pokud je vůbec někdo schopen zdroj šířícího se zla nalézt, je to on.“

Území indiánů kmene Yanomani v srdci amazonského pralesa

Před čtrnácti hodinami dorazil otec Alfonso Carzo do katolické misie Sao Joaquim de Pernambuco v hloubi amazonské džungle. Tam se beze slova a oblečen, tak jak byl, svalil do sítě, v níž ještě stále ležel ponořen do spánku, který neměl daleko k smrti. Okolní prales dřímal v hlubokém tichu.

Již tři týdny posílala vatikánská Kongregace pro zázraky otce Carza z jednoho konce světa na druhý, aby znalecky posoudil případy posedlosti ďáblem, jež se v poslední době podezřele množily. Tři týdny plné probdělých nocí na dálkových letech a po špinavých hotelích. Tři týdny, během nichž zkoumal znamení a pronásledoval zástupy démonů, jejichž neobvyklá síla naznačovala, že mocnosti zla se probouzejí k životu.

Vše začalo poměrně nenápadně stigmaty Kristova utrpení, která se objevila na těle několika mnichů a řeholnic neurčitého věku. Poté se sochy Panny Marie v kostelích v různých koutech světa jaly ronit krvavé slzy a při bohoslužbách se vznítilo několik krucifixů. Když se navíc roztočilo počitadlo satanistických zjevení a případy posedlosti ďáblem narůstaly zneklidňujícím tempem, vytočila čísi ruka číslo cisterciáckého kláštera Panny Marie Sinajské položeného na sanfranciských výšinách, kde si otec Carzo zřídil základnu, z níž se vydával na své cesty.

Klášter Panny Marie Sinajské nebyl obyčejným klášterem a jeho zdi, za něž měly návštěvy vstup přísně zakázán, sloužily ve skutečnosti jako místo odpočinku pro padesátku penzionovaných vymítačů ďábla, jimž nelítostný zápas se silami zla předčasně vyčerpal tělo i ducha. Všichni tito penzisté dříve bojovali s archanděly pekla a během služby i je samotné nejméně jednou posedl ďábel. K přenosu docházelo prostřednictvím fyzického kontaktu. Ruka posedlé osoby se náhle vytrhla z řemenů a chytila člověka pod krkem. Přenos hrozil vždy ke konci vymítání, kdy se démon stával obzvlášť nebezpečným. V místnosti, kde Boží voják se šelmou bojoval, se vzedmula bouře skřeků, a posléze jej jeho asistenti většinou nalezli v bezvědomí, s vlasy zbělelými a tváří zvrásněnou tím, co právě zhlédl. Každý z obyvatel kláštera Panny Marie Sinajské to zažil na vlastní kůži. Od té chvíle byla hluboko v pohledu těchto roztřesených starců ukryta děsivá vzpomínka na nechtěné důvěrné setkání s démonem. Zbyly z nich už jen mrtvé duše, jejichž schránka byla svěřena do laskavé péče jeptišek Panny Marie Sinajské.

Otce Carza povolávala Kongregace pro zázraky jen tehdy, pokud se případ posedlosti naprosto vymkl kontrole. Bylo tomu tak i před třemi týdny, když Carzo seděl na lavičce a vdechoval slaný vzduch stoupající od zálivu. Právě se vrátil z Paraguaye, kde vymítil ducha vydávajícího se za velkého démona Aštarota, šestého archanděla pekla a vládce uragánů. Po jedenácti nocích nelítostného zápasu se Aštarot konečně vzdal. Rezignoval tak nečekaně, až se zdálo, jako by uposlechl něčí rozkaz a jako by tento případ posedlosti neměl jiný cíl než odlákat Carza na druhý konec světa. Byl to jen pokus o odvedení pozornosti – takový měl kněz pocit, když si před návratem balil vymítací výstroj. Naskočil do prvního letadla směřujícího do San Francisca, kde jej čekali ostatní starci a holubi. A pak zazvonil telefon.

Telefonát kardinála Camana zastihl vymítače ve chvíli, kdy seděl v parku spolu s desítkou dalších vysloužilých vymítačů ďábla klimbajících na lavičkách. Bylo poměrně chladno a záře zapadajícího slunce prosvítající skrz mraky připomínala krvavý déšť.

Carzo hodil holubům vrkajícím u jeho nohou poslední hrst rýže a zvedl oči ke staré jeptišce chvátající směrem k němu. Podala mu bezdrátový telefon. Otec si nejprve podrážděně povzdychl, a pak co nejnezaujatějším tónem pozdravil volajícího.

„Copak, Vaše Eminence, našim legionářům zase nahnalo strach bouchání okenic a skřípání dveří?“

„Ne, Alfonso. Tentokrát je to vážnější. Musíš se co nejrychleji vydat na cestu.“

Carzo zvážněl.

„Poslouchám vás.“

„Zaznamenali jsme kolem padesátky případů posedlosti Satanem, které odolaly vymítacímu rituálu Vatikán II.“

„Bože můj! Padesát?!“

„Prozatím.“

„Jaké jsou příznaky?“

„Posedlí se vyznačují všemi stigmaty nejvyšších pekelných mocností. Jsou nadáni darem jazyků, hovoří hlasy, které jim nepatří, a přemísťují předměty.“

„Mění se nějak jejich obličej a tělo?“

„Ano. Také se zdá, jako by je ovládala jakási nadlidská síla. A hlavně…“

„Hlavně co?“

„Vědí věci, které by vědět neměli. Věci o posmrtném životě a záhrobí.“

„Jaké věci?“

„Zvěstování Panny Marie z Medjurgorge, Fatimy, Lourdes a Salemu. Ta, jež jsme nikdy nezveřejnili. Vědí o nich, Alfonso. Vědí o pekle i o ráji.“

„Ale Vaše Eminence, o ráji démoni přece nic nevědí.“

„Víš to jistě?“

Nastalo dlouhé ticho. Pak se ve sluchátku znovu ozval Camanův hlas:

„Je tu něco ještě závažnějšího. Všichni posedlí mají tytéž příznaky a opakují tytéž věty v tomtéž jazyce. Přitom se neznají, nikdy se neviděli a žijí v různých částech světa. Tedy vlastně žili.“

„Jak to?“

„Jsou to mrtví, Alfonso. Všichni zemřeli několik hodin předtím, než je posedl ďábel. Právě nad nimi bděli jejich blízcí, když se objevila první znamení.“

„Ale no tak, Vaše Eminence, dobře víte, že něco takového je zhola nemožné! Mocnosti zla nedokážou oživit ani posednout mrtvé!“

„A proč tedy říkají, že tě znají, Alfonso? Proč chtějí mluvit právě s tebou? S tebou a s nikým jiným? Musíš se okamžitě vrátit. Slyšíš? Musíš… vrátit…“

„Haló? Vaše Eminence? Vaše Eminence, slyšíte mě?“

V telefonu to zapraskalo tak hlasitě, že si jej Carzo musel vzdálit od ucha. Pak hluk utichl stejně náhle, jako začal, a na lince se rozhostilo ticho. V tu chvíli se do korun stromů opřel ledový vichr a vymítačovo hrdlo zaplavila vůně fialek. Vůně, kterou Carzo znal lépe než kdokoli jiný.

„Vaše Eminence?“

„Nepleť se do toho, Carzo. Buď si budeš dál v klidu krmit holuby, nebo pozřu tvou duši.“

Když ze sluchátka zazněl ten hrobový hlas, pocítil Carzo, jak mu vstávají vlasy na hlavě.

„Kdo jste?“

„Však ty víš, Carzo.“

„Chci to slyšet od vás.“

V tu chvíli odpověděla vymítači ďábla zkamenělému hrůzou smršť výkřiků a nářků. Úpění chudáků posedlých ďáblem a připoutaných řemeny k lůžku, o nichž Camano hovořil a kteří teď štěkali jeho jméno, aby jej k sobě přivábili. Uprostřed tohoto oceánu skřeků zachytil vymítač hlasy, jež v latině, hebrejštině a arabštině vzývaly démony všech tří náboženství založených na Písmu. Pak staří vymítači pospávající na lavičkách zvedli hlavu a z jejich nehybných rtů zazněly další hlasy, které Carzo dobře znal:

„Mé jméno je Ganéša.“

„Jsem Poutník.“

„Loki, Mastema, Abrahel a Alrinach.“

„Já jsem Adramelech, velký pekelný kancléř.“

„Adag narod abbadon! Já jsem Ničitel!“

„A já jsem Aštarot, vzpomínáš si na mě, Carzo?“

„Belial, já jsem Belial.“

„Mé jméno zní Legie.“

„My jsme Alu, Mutu a Humtaba.“

„A my jsme Seth, Lucifer, Mamon, Belzebub a Leviatan.“

„Azazel, Asmug, Arhiman, Durga, Tiamat a Kingu. Jsme tady. Všichni jsme tady.“

Pak starým kněžím znovu klesla hlava na hruď a zdálo se, že opět usnuli. Na lince se ozvalo cvaknutí. Právě když se Carzo chystal zavěsit, spatřil, jak se na obloze začínají stahovat podivná černá mračna a holubů, které ještě před několika minutami krmil, byly najednou v trávě a na stromech stovky. Tato tichá armáda opeřenců kolem něj kálela, zběsile třepotala křídly a pomalu jej obkličovala.

„Prchněte, otče! Prchněte!“

Křik staré jeptišky vytrhl Carza z otupělosti. Vymítač zvedl zrak a pochopil, že to, co považoval za blížící se bouřkový mrak, je ve skutečnosti jednolité mračno špačků, jejichž předvoj přelétá těsně nad parkem a klášterem. Rozběhl se tedy po vnějším schodišti, zatímco jej ta dobrá žena kryla vlastním tělem.

V tu chvíli vzalo holubí vojsko útokem spící starce a řeholnici, která se kolem sebe oháněla rukama. Zpoza oken kláštera Carzo sledoval, jak se tato vířící masa peří a zobáků vrhá na svou kořist, a slyšel úpění nešťastnice, jíž opeřenci vyklovali oči. Řeholnice s hrdlem plným peří padla na kolena a řev ustal.

Carzo se jí chtěl vydat na pomoc, když vtom se na okna snesl déšť střel a burácení tlumených nárazů, které nejprve považoval za kroupy. Pak jeho pohled strnul. Kněz jako u vytržení sledoval park, který před jeho zraky postupně černal, zatímco na okna dopadaly mrtvolky špačků tříštící se jako kroupy o sklo, z nichž při nárazu pokaždé vystříkla sprška krve. Tehdy Carzo, jehož hrdlo znovu zaplavila omamná vůně fialek, konečně pochopil, že se právě otevírají brány pekla.

Misie Sao Joaquim byla malou černou tečkou uprostřed nekonečného pralesa. Právě zde, v tomto zapadlém koutě, který všichni posedlí označili za místo nejvyšší posedlosti, skončilo Carzovo putování po stopách obětí, o nichž mluvil Camano.

Jedné vlahé noci přistál Carzo v Manausu, kde na něj čekala piroga, v níž pak odplul proti proudu Ria Negra. Z této plavby zůstaly vymítači jen matné vzpomínky: tíživý opar plížící se po hladině řeky, šplouchání pádel, hejna komárů, horečka a strach rozechvívající jeho tělesnou schránku. A také výkřiky. Téměř lidský řev, který pojednou zazněl od břehu. Jak se přibližovali k území náležejícímu k misii, prales postupně utichal. Jako by všechna zvířata zemřela či prchla před jakousi neviditelnou hrozbou.

Za soumraku zahlédl Carzo skupinku indiánů kmene Yanomani, kteří jej vyhlíželi z lávky přemosťující kalné vody Ria Negra. Až sem jej tedy zavedly jeho kroky, od sanfranciských mrakodrapů až do tohoto přístaviště, kde jej očekávala šelma.

Carzo se mezi indiány kmene Yanomani nevydával poprvé a již několikrát s jeho šamany hovořil o lesních démonech a vodních tocích. Seznámili jej také s drogami, po jejichž požití viděli mrtvé duše bloudící v temnotách. Vyprávěli mu o ďábelské moci boha Jaguára, jedovatých pavoucích a nočních ptácích. Znali pekelné síly natolik podobné těm, které vymítač pronásledoval ve „světě bez stromů“, že Carzo někdy indiánská zaklínadla a lektvary používal k zahánění vlastních démonů.

Právě od šamanů se v misii Pernambuco dozvěděli o tom, že se u jedné dospívající dívky z jejich kmene vyskytly znaky nejvyšší posedlosti. Šlo o yanomanskou princeznu Malunu, jejíž tělo a hlas se s ubývajícím měsícem začaly proměňovat.

Několik dní předtím postihla prales podivná nemoc, kazila vodní zdroje a zabíjela zvěř. Válečníci navrátivší se z odlehlých končin yanomanského území vyprávěli, že se na kmenech velkých stromů objevila jakási šedavá hniloba, zvláštní odporná lepra, která rozežírala kůru a otravovala těmto obrům mízu.

Poté se nemoc přenesla i na opice a ptáky a jejich ztuhlá tělíčka padala ze stromů na zem. Těhotné ženy kmene začaly krvácet a šamani museli pohřbívat znetvořené mrtvolky, které tato nemocná břicha předčasně vypudila ven. A tehdy se princezna Maluna začala proměňovat a vykřikovat ohavnosti v jazyce misionářů. Šamani se proto vydali na cestu, aby bílé otce zpravili o tom, že do lesa pronikli neznámí démoni a přinesli s sebou hroznou nemoc, která stravuje svět bez stromů.

„Probuďte se, otče.“

Potem zalitý otec Alfonso Carzo otevře oči a spatří zarudlou tvář představeného misie otce Alamedy, jak se nad ním sklání. Carzo ucítí závan jeho dechu a zamračí se. Alameda zase pil palmové víno, aby zahnal strach. Vymítač zavře oči a vyčerpaně vzdychne. Každá buňka jeho těla žadoní, aby zůstal ležet, usnul a už se nikdy neprobudil. Už už tomuto lákavému pokušení podléhá, když jím opět zatřesou Alamedovy veliké ruce.

„Otče, musíte bojovat. To ta šelma chce, abyste usnul.“

Otec Carzo s námahou otevře oči a otočí se ke stěně chatrče, skrz jejíž otvory je vidět ven. Tma se začíná projasňovat. Mlha stoupající z Ria Negra zaplavila mýtinu, na níž stojí budovy misie – kaple z jedlových kulatin a řada mazaninových chatrčí. Nikde žádné zdravotnické středisko, žádný lékař, generátor elektřiny a dokonce ani moskytiéra. Tak vypadá misie Sao Joaquim – jako ostrůvek trní uprostřed rajské zahrady.

Otec Carzo se v síti s námahou narovná a naslouchá tichu. S blížícím se svítáním se obvykle probouzejí papoušci a vřeštící opice a zahajují tak veliký koncert hlubokého pralesa. Teď však otec Carzo marně napíná sluch, prales mlčí.

Vymítač vstane a ponoří ruce do škopku s vlažnou vodou, který mu Alameda přichystal. Voda je suchá. Tak alespoň Carzovi připadá, když si oplachuje obličej. Její kdysi tak osvěžující dotek teď ani nedokáže smýt pot, který knězi otupuje mysl.

Otec Carzo se osuší do rubu sutany a prohlédne si košík s ovocem, který mu Alameda podal. Jsou v něm dílky papáji a planého ananasu, které představený misie okrájel, aby je zbavil oné vrstvy šedé hniloby, jež napadá všechny rostliny. Carzo se zakousne do vláknité dužiny a neradostně přežvykuje sousto postrádající chuť. Jako by toto obvykle tak šťavnaté ovoce stejně jako voda zcela pozbylo své podstaty. Prales umírá.

Otec Carzo si přerovná chabé liturgické zbraně, které si na nadcházející souboj připravil: růženec, tykev s vodou z Fatimy a svou vymítačskou knihu. Pak v doprovodu otce Alamedy prochází kolem opuštěných chýší misie. Vzduch nasycený pachem humusu a hniloby je na tomto obrovském hřbitově z větvoví a mechu pod rozložitými stromy temný a nehybný. Větve nerozechvívá sebemenší vánek. Ani praskání sandálů toto působivé ticho téměř nenarušuje.

Ve většině chatrčí, které muži míjejí, leží ve spacích sítích nafouklé mrtvoly v pozicích, jež naznačují, jak náhlý byl jejich skon. Zpola šílený alkoholik Alameda je jediným přeživším.

Náhle Carza přepadne dojem, že mu les usychá přímo před očima. Tlustý šedivý povlak lepry, která postihla srdce pralesa, už pronikl do bezprostřední blízkosti misie a liány, kdysi obtěžkané ovocem, teď povadle visí dolů jako provazy. I země změnila barvu. Světlo pronikající skrze větvoví náhle ztratí lesk, jako by oba řeholníci překročili jakousi neviditelnou hranici. Carzo si rukama zastíní oči. Vše kolem něj má najednou popelavý nádech, který jako by objímal celý les od kůže na jeho prstech až po světlezelené křoví.

„Támhle to je.“

Carzo pohlédne směrem, kterým Alameda ukazuje, a vidí, že cesta končí u strmé skalní stěny. Na jejím úpatí se nachází otvor vedoucí do předkolumbovského chrámu, jehož zarostlý portál unikl pozornosti celých generací cestovatelů. Zdá se, že okolní stromy shořely na popel a země se proměnila v prach, jako by tu několik dní řádil obrovský požár.

Carzo přimhouří oči a všimne si, že vstup do chrámu je zvýšen zídkou z kamenů spojených maltou z vysušené hlíny a slámy. Oba sloupy podpírající portál jsou zakončeny bustami prastarých božstev, lesního boha Quetzalcóatla, osmého pána dní, a prince deště Tlaloka, devátého pána nocí. Carzo cítí, jak mu tluče srdce. Stojí před aztéckým chrámem.

„Co je tam, otče Alamedo?“

Alameda se vyhýbá vymítačovu pohledu a pozoruje kotouče mlhy vycházející ze chřtánu aztéckého svatostánku. Když jej Carzo přívětivým hlasem znovu osloví, misionář se celý roztřese.

„Otče Alamedo, kdy jste tu posedlou dívku viděl naposled?“

„Před tejdnem.“

„Začala se už proměňovat?“

Misionář se rozchechtá a Carzovi ztuhne krev v žilách.

„Proměňovat? Sakra, otče, už před tejdnem měla nohy zkroucený jak tlapy a její vobličej, ten vypadal jako…“

„Jako co, Alamedo? Jak vypadal její obličej?“

„Jako netopejr, otče Carzo. Jen si to představte! Jako vodpornej netopejr!“

„Uklidněte se, Alamedo.“

„Já že se mám uklidnit?“

Alameda stiskne Carzovi ramena tak silně, až vymítač zkřiví obličej bolestí.

„Uvidíme, jestli dokážete zůstat klidnej, až do toho chrámu vejdete. Já jsem se pochcal jak malá holka, a když jsem tu věc uviděl, cejtil jsem, jak mi koule stoupaj až do břicha.“

„Mluvila s vámi?“

Zdá se, že Alameda je celý ztuhlý strachem. Carzo položí otázku znovu:

„Mluvilo s vámi to stvoření?“

„Zeptala se mě, co tady pohledávám. Bože, kdybyste slyšel ten hlas, jakým to řekla…“

„Co jste jí odpověděl?“

„To… to už si nepamatuju… Myslím, že… Ne, nepamatuju si to.“

„Dotkla se vás?“

„Nevím…“

Carzo chytí misionáře za límeček sutany.

„Proboha, Alamedo, dotkla se vás, ano nebo ne?“

Alameda otevře ústa a chystá se odpovědět, když vtom se z útrob země ozve řev. Misionáři začnou přímo před Carzovýma očima bělat vlasy a uvadat rysy.

„Slyšíte? Ta věc křičí vaše jméno. Má hlad. Panebože, vždyť ona umírá hlady!“

„Alamedo, dotkla se vás ta bytost?“

„Však se to brzo dovíte, otče. Jó, sežere vám to duši, a pak se to dovíte.“

Carzo pustí Alamedovu sutanu, zažehne pochodeň a překročí práh chrámu. Uvnitř je tak chladno, že se vymítačův dech vmžiku sráží v páru. Carzo si dýchne na prsty a vykročí kamennou chodbou, která se mírně svažuje a ztrácí ve tmě. Po několika metrech k němu mrazivý průvan donese křik Alamedy, který jako stín stojí ve vstupu do podzemí.

„Bůh je v pekle, Carzo! Poroučí démonům, prokletejm duším a přízrakům, který blouděj v temnotách! To jsem viděl, když se mě ta věc dotkla. Všechno je jinak. Nic z toho, co nám nakecali, není pravda. Lhali nám, Carzo! Vám stejně jako mně!“

Ozvěna Alamedova chraptivého hlasu ještě dlouho doznívá v útrobách země. Pak se na otce Carza, který s pochodní v ruce postupuje chodbou, znovu snese ticho.

Parksová sleduje ulice Bostonu ubíhající za kouřovými okny limuzíny FBI. Šedivé chodníky jsou plné lidí prchajících před mrazivým deštěm, který bubnuje na přední sklo vozu.

„Kam jedeme?“

Parksová se ohlédne a spatří tvář Stuarta Crossmana ozářenou stropní lampičkou. Ředitel FBI je bledý a má ztrhané rysy člověka, který jen málokdy vychází na sluneční světlo. Je menší postavy, má útlé ruce a jemné rysy. K atletům, které federálové obvykle přijímají do služby, má hodně daleko. Ale stačí mu jedinkrát pohlédnout do očí, aby na jeho postavu člověk okamžitě zapomněl. Svýma černočernýma kulatýma očima vás dokáže jediným pohledem zmrazit. K uchu má přitisknutý miniaturní magnetofon, na němž si přehrává záznam hlášení z Kálebovy pitvy. Když se konečně rozhodne odpovědět, promluví tak potichu, že má Parksová dojem, jako by hovořil sám k sobě.

„Na letiště. Za dvacet minut vám odlétá letadlo společnosti United do Denveru.“

„Co mám podle vás v tuhle roční dobu dělat v Coloradu? Fotit laviny?“

Stuart Crossman otevře jakousi složku a přelétne pár řádek. Pak na Parksovou vrhne chladný pohled.

„Všechny čtyři oběti hattiesburského vraha byly řeholnice jedné z nejtajnějších vatikánských kongregací. Římské úřady je poslaly vyšetřit sérii vražd, k nimž došlo v několika klášterech ve Spojených státech.“

„Děláte si legraci?“

„Vypadám na to?“

„Co byly ty vatikánský agentky zač? Jeptišky v civilu s tkaničkama na škrcení v růženci a pistolí v kabelce?“

„Něco na ten způsob.“

Po krátké pauze Crossman dodá:

„Dnes ráno jsem se telefonicky spojil s kardinálem a bostonským arcibiskupem, aby mi podal vysvětlení. Sdělil mi, že Vatikán má svou vlastní policii a že Svatý stolec se nemusí nikomu zpovídat.“

„A co vraždy, který měly ty jeptišky vyšetřovat?“

„Zatímco jste si válela šunky v nemocnici, prohledali jsme pokoje motelů a ošuntělých brlohů, které si ty čtyři zmizelé pronajaly, když dorazily do Hattiesburgu. Našli jsme tam supermoderní počítače, stohy map celého světa a výstřižky z novin. Z informací uložených na pevných discích jsme zjistili, že tato čtveřice jeptišek Káleba řadu měsíců pronásledovala a byla neustále v kontaktu prostřednictvím inzerátů zveřejňovaných v novinách – velkých celostátních denících i malých místních plátcích – podle toho, kde se zrovna nacházely. Tímto způsobem jedna druhou sledovaly a scházely se pokaždé, když to bylo nutné.“

„K čemu inzeráty v novinách, jestliže měly k dispozici supermoderní počítače a internet?“

„Kdo ví…“

Znovu se rozhostí ticho.

„Jeden z posledních vzkazů, který jsme našli, zveřejnila před několika týdny Mary Jane Barková v listu Boston Herald. Pár řádek mezi seznamovacími inzeráty a nabídkami pracovních míst.“

„Co to bylo za vzkaz?“

Crossman vytáhne ze složky list a nahlas čte:

„Drahé sestřenky. Dědečkova stopa zřejmě nalezena v Hattiesburgu v Maine. Rychle přijeďte.“

„Dědeček?“

„Kálebovo krycí jméno. Po téhle zprávě narychlo přijely i ostatní.“

„A pak?“

„Než její sestry dorazily do Hattiesburgu, Mary Jane Barková stihla zmizet. Musely tedy pokračovat ve vyšetřování tam, kde skončila. Stejně jako ona se nechaly zaměstnat jako servírky a čekaly, až o sobě vrah dá vědět. Poslední zpráva z listu Hattiesburg News s datem 11. července, tedy nazítří po zmizení Patricie Grayové, zní následovně: Drahá Sandy. Žádné zprávy od sestřenky Patricie. Můžeš dnes večer přijít na obvyklé místo? Dole je podepsaná Dorothy Braxtonová a vzkaz je určen Sandy Clarksové, která dorazila do Hattiesburgu jako poslední. Domníváme se, že se obě přeživší sešly ještě téhož večera u oxbornského lesa, načež zmizely i ony.“

„Stejně jako Rachel.“

Crossman obrací stránky spisu a přikyvuje.

„Dvacet čtyři hodin před smrtí Rachel také zveřejnila inzerát v listu Hattiesburg News. Nejspíš narazila na vzkazy jeptišek, když vyšetřovala jejich zmizení. Napodobila jejich styl a podepsala se vlastním jménem. V inzerátu svolala schůzku se svými zemřelými sestřenkami.“

„To neměla dělat.“

„Udělala byste totéž.“

„A co bylo dál?“

„Naši agenti obrátili jejich matrace naruby a prohledali všechny jejich věci. Objevili tlustou složku, jejíž kopii vlastnily všechny zmizelé. Obsahovala hlášení z vyšetřování doplněná o fotografie a popis hledaného pachatele, který jeptišky s postupujícím pátráním upravovaly. Ze složky jsme se dozvěděli, že ke všem vraždám, které řeholnice vyšetřovaly, došlo v klášterech přísně tajného řádu poustevnic. Jeho příslušnicemi jsou stařenky žijící v naprosté izolaci od okolního světa v opevněných klášterech uprostřed hor. S nikým se nestýkají a jsou vázány slibem mlčenlivosti. Kromě toho, že se modlí za spásu našich duší, mají ještě jedno neoficiální poslání – jsou pověřeny restaurováním starých církevních rukopisů, jako je například Bible v arabštině nebo středověké traktáty o mučení.“

„No a?“

„Tyto vraždy byly provedeny stejným způsobem, jaký Káleb použil v Hattiesburgu.“

„A kruci…“

„K poslední vraždě, kterou zmizelé jeptišky vyšetřovaly těsně předtím, než se samy nechaly ukřižovat, došlo v jednom klášteře kdesi ve Skalnatých horách poblíž Denveru v Coloradu. Proto to letadlo společnosti United, které už čeká jen na vás.“

„Chápu. To je všechno?“

„Ne. Víme, že čtyři zmizelé z Hattiesburgu nakonec našly pojítko mezi všemi těmito vraždami.“

„Je v tom nějaká pomsta?“

„Spíš prokletí.“

„Jak to?“

„Všechny zavražděné poustevnice byly knihovnice pověřené restaurováním zakázaných církevních rukopisů, které Vatikán po staletí ukrývá v tajných sálech svých klášterů a opatství. Víme, že po některém z těchto děl vrah pátral.“

„Chcete tím říct, že umřely kvůli nějaký knize?“

„Není to jen tak ledajaká kniha, Parksová. Jde o prastarý rukopis, který prý obsahuje skutečnosti ohrožující stabilitu církve.“

„A má ta bichle nějaký jméno?“

„Evangelium podle Satana.“

„A sakra, tak to se nedivím, že Vatikán nechce, aby se to rozkřiklo.“

Limuzína prokličkuje mezi kalužemi a zastaví před odletovým terminálem bostonského letiště. Parksová vystoupí a vezme si od Crossmanova řidiče cestovní tašku.

„Ještě jedna věc. Dnes ráno mi volali z Bílého domu.“

„Kdo to byl?“

„Bancroft, ten zatracený prezidentův poradce. Oznámil mi, že vyšetřování případu hattiesburského vraha je v pravomoci místních úřadů státu Maine, protože k vraždám všech čtyř jeptišek došlo na jeho území. Řekl bych, že Vatikán na prezidenta tlačí, aby se aféra ututlala.“

„Co jste mu odpověděl?“

„Ať se jde vycpat.“

„A co ještě?“

„Řekl jsem tomu skrčkovi, že vraždy nejenže přesahují hranice státu Maine, ale možná už dávno překročily hranice USA.“

„Jak to?“

Crossman Parksové podá kopii spisu nalezenou u zmizelých z Hattiesburgu.

„Zatímco vám sestřičky z Liberty Hall zašívaly bebíčka, napadlo nás projít archivy největších deníků celého světa. Našli jsme několik podobných inzerátů, které jeptišky zveřejnily asi v patnácti vydáních po celém světě. Pak jsme se u policie daných zemí informovali, zda se u nich nevyskytly případy zmizení nebo rituálních vražd.“

„A?“

„Během posledních šesti měsíců došlo nejméně ke třinácti identickým vraždám.“

„Jeptišek?“

„Poustevnic, Parksová. Třináct ukřižovaných starých poustevnic s rozpáraným břichem.“

Crossmanova vosková tvář zmizí za tmavým sklem okénka. Parksová sleduje limuzínu vzdalující se v proudu aut. Na ramena jí bubnuje déšť.

Otec Carzo postupuje tmou a zvedá oči ke kaluži světla, kterou jeho louč vrhá na strop. Náhle se zastaví. Stěny a klenba podzemí jsou pokryty freskami a basreliéfy, jež vytvořili Aztékové, aby za sebou zanechali stopu své přítomnosti v Amazonské nížině. Šlo nejspíš o kočovný kmen, který musel z náhorních výšin Yucatánu uprchnout před conquistadory. Kněz má před sebou poklad nevyčíslitelné hodnoty, který v nehybných temnotách hory přečkal celá staletí.

Carzo zvedne pochodeň tak vysoko, že plamen olizuje klenbu. Oči má otevřené dokořán. První freska představuje jakousi zahradu v hloubi pralesa, rajské místo, kde se za stěnou z rostlin ukrývá jezero, do nějž v kaskádách padá průzračná voda. Na zemi kolem dokola leží stíny stromů obtěžkaných ovocem. Na břehu jezera házejí muž a žena, jejichž nahota v sobě má cosi zneklidňujícího, do vody sítě. Jsou to Olmékové, předci Aztéků, jejichž civilizace z neznámých důvodů zanikla na samém počátku našeho letopočtu. Carzo cítí, jak mu vysychá v hrdle. Aztékové na těchto freskách zřejmě vyprávějí, co postihlo jejich předchůdce. Kněz stojí před olméckým testamentem.

Podle kresby se indiáni, kteří do jezera házejí sítě, jmenují Kal a Kella. Při bližším pohledu si Carzo všimne, že tu něco nehraje. Cosi, co vymítač ještě nedokáže přesně určit, v jeho mozku to však okamžitě spustí poplach. Přimhouří oči a soustředí se na indiánku. Když konečně dojde k tomu, co je příčinou jeho znepokojení, zamrazí jej až do morku kostí.

Voda jezera dosahuje muži ke kolenům a ženě ke stehnům. Na hladkém plochém břiše nad holým přirozením nemá indiánka žádný zářez či vrub rydla v místě, kde by měl umělec naznačit přítomnost pupíku. Carzo si prohlíží mužovo břicho. I jeho hladká a pevná kůže se táhne od rozkroku k hrudi bez nejmenší stopy po pupku. Vymítač si otře pot, který mu vyrazil na čele. Stejně jako u křesťanských vyobrazení Adama a Evy v rajské zahradě značí nepřítomnost pupíku na těle obou Olméků skutečnost, že se nenarodili z lidského lůna a nebyli ani vyživováni placentou matky. Jsou to prvorození lidé stvoření Bohem. Což znamená, že tato vybledlá krajina, kterou si Carzo právě prohlíží, nemůže být ničím jiným než olméckým ztraceným rájem.

Vymítač pomalu přechází k dalším freskám. Na basreliéfu ohlazeném zubem času ukazuje světelné božstvo olmécké ženě ovoce, které nesmí jíst. Mladá indiánka, kterou ve snu navedl bůh Jaguár, však Světlo neposlechla, a tak navždy zhaslo. Pak přišla jakási pohroma, uragán či zemětřesení. Nebe potemnělo a na další fresce už z kaskád, jež dříve přiváděly do jezera vodu, padá krev. Bez světla začaly stromy chřadnout a na jejich kmenech se objevila vrstva hniloby. Stejná šedivá lepra, která teď sužuje území kmene Yanomani.

Carzo zírá s vytřeštěnýma očima. Na další fresce mladá Olméčanka tiše úpí, zatímco ji uprostřed trosek ráje znásilňuje bůh Jaguár. Carzo od této scény nemůže odtrhnout oči. Je bohem Jaguárem. Téměř cítí, jak jeho úd mladou indiánku defloruje a jak do něj proniká ona zvířecí surovost. Z fresky čiší absolutní zlo, jako by byla bezbožností, kterou popisuje, doslova prosycena.

Carzo jde dál. Břicho ženy se obtěžkalo plodem boha Jaguára. Oba Olmékové vyhnaní z ráje bloudí džunglí. Právě dorazili k oceánu a zdá se, že se jim změnil výraz ve tváři, mají ohnutá záda a ruce jim visí až k zemi.

Ve světle Carzovy pochodně ubíhají staletí. Úsvit lidstva. Sopky, zaplavené ostrovy. Nebe křižují obrovští ptáci. Carzo si prohlíží myriády hvězd, moře planet a komety tvořící ve tmě světelné pruhy. Vidí také potomstvo boha Jaguára, které se usazuje v močálech.

Vymítač se zastaví. Na další fresce jsou vyobrazeni olméčtí válečníci klečící na zemi uvnitř jakési jeskyně. Nad nimi se vznáší nebeský posel, jehož obličej obklopuje ohnivý mrak. Carzo pozvedne pochodeň. Posel, z jehož rukou šlehají blesky, odhaluje Olmékům tajemství ohně. Čím víc se plamen přibližuje stropu, tím víc vymítač ostří zrak a vystupuje na špičky, aby si prohlédl poslovu tvář.

Dobrý Bože, to snad není možné.

Tento nebeský posel, kterého Carzo ve světle pochodně poznal, je totožný s tím, kterého Bůh pověřil, aby Panně Marii zvěstoval narození Ježíše. S tím, který o šest set let později vnukl Mohamedovi verše Koránu. Je jím archanděl Gabriel.

Řím, Vatikán

Tři hodiny. Ručičky nástěnných hodin ukazují, že přesně tato doba uplynula od chvíle, po níž už se Jeho Svatost nepohnula a nepromluvila jediné slovo. Přišlo to zničehonic, právě když se stařec natahoval pro zvonek položený na nočním stolku. Zpočátku probíhalo toto jednoduché gesto hladce, jeho ruka se přibližovala k předmětu, loket se napřimoval a svaly ramene se bolestivě napínaly. Ve chvíli, kdy se prsty Jeho Svatosti dotkly kovového povrchu zvonku, však pocit chladu náhle zmizel. Ten zatracený zvoneček tam přitom stále byl, ale pocit jeho přítomnosti prostě zmizel. Jako by se molekuly, z nichž se skládal, náhle proměnily v neviditelný tichý déšť. Pak se otupělost rozšířila do paže a ramene a Jeho Svatost pochopila, že něco není v pořádku. V ten okamžik papež zaslechl jakési prasknutí v hloubi vlastního mozku. Jedna z žil na jeho povrchu se nadmula a praskla a do lebky z ní začala vytékat krev, která teď tlačí na oblasti řeči a pohybu. A tak se stařec ocitl uvězněný v nějakém zapadlém zákoutí sebe sama. Od té chvíle Svatý otec třeštil oči na svět, jehož světlo k němu pronikalo jakoby z jiné galaxie, a poslouchal přitom tikání hodin.

Náhle někde něco zašramotí. Papež napne sluch. Kdesi v dálce odbíjí svatopetrské zvony polední klekání. Už si vzpomíná… Za východu slunce hovořil s kardinálem Camanem. Vybavuje si, jak mu jeho osobní tajemník položil na odkládací stolek karafu s vodou. Vzpomíná si na zemitou pachuť, kterou ucítil v krku, i na nevolnost, jež mu stáhla žaludek. Po Camanově odchodu Svatý otec ulehl, aby před začátkem koncilu nabral síly. Pak usnul. Zdálo se mu o Černém dýmu, Zlodějích duší, Janusovi řvoucím na kříži a pustém nebi nad ním. Náhle se probudil, měl sucho v krku a těžkou hlavu. Jeho srdce bilo slabě a měl pocit, že hůř vidí. To proto se natáhl po zvonečku na odkládacím stolku. Kvůli té zemité pachuti v ústech. Pane Bože, smiluj se nade mnou…

Teď se k smrti vyděšený papež pokouší pohnout rukama a nohama. Jeho snažení přeruší kroky. Snaží se obrátit zrak směrem k příchozímu, ale jeho oči jsou beznadějně přikovány ke stropu. Tvář mu ovane průvan. Slyší hlasy. Sklánějí se nad něj nějací lidé a čísi ruka hledá puls. Poznává obličej svého osobního lékaře, vrásčitou tvář služebné i ztrhané rysy dvou apoštolských protonotářů, jejichž zvlhlé oči naznačují to nejhorší.

Oblak vzdálených hlasů a tváří se několik vteřin míhá nad jeho hlavou, poté lékař vytáhne stetoskop, položí kovový konec na papežovu hruď a hledá srdce. Nenachází je. Pomalu pokývne hlavou a nástroj uklidí. Papež se v záchvatu paniky snaží dát tomuto shromáždění hlupců, kteří se domnívají, že je mrtvý, nějaké znamení. Stačilo by pouhé zachvění či sotva znatelné mrknutí. Nebo alespoň drobná změna v intenzitě jeho pohledu. Ano, to je ono! Nějaký pocit, obyčejná emoce, nic než plamínek na vyhaslém povrchu jeho čočky.

Stařec se pokouší prorazit skelný povlak pokrývající jeho oči, když vtom do zákoutí mysli, kam se uchýlilo jeho vědomí, pronikne skrz rohovku oslepující světlo. Lékař vyzbrojený baterkou mu prohlíží zorničky. Posvítí na ně, ale zornice se nezúží. Stařec slyší, jak lékař vzdychne a oznámí, že Jeho Svatost už není mezi živými.

Papež se ze všech sil vzpouzí a naposledy se pokouší strhnout na sebe lékařovu pozornost. Vtom vrznou dveře. Slyší kroky. Hlasy utichnou a lidé sklonění nad Jeho Svatostí se napřímí a poodstoupí, aby uvolnili místo příchozímu. Ve starcově zorném poli se objeví tvář kardinála camerlenga. Jedině on může oficiálně prohlásit papeže za mrtvého. Starý dobrý Campini. Ten jistojistě pozná, že není mrtvý. Vyhlásí poplach. Pak papeže převezou na Gemelliho kliniku, napojí ho na dýchací přístroj a miliarda a půl věřících na celém světě se začne modlit za jeho uzdravení. Ano, to se stane. Jakmile tedy Campini přiblíží zrcátko k jeho rtům, sebere stařec znovu všechny síly, aby ze sebe vydal nepatrný výdech, který dokáže, že z jeho tělesné schránky ještě nevyprchal život. Cítí, jak se mu stahuje hrdlo, a když camerlengo zrcátko oddálí a zkoumá jeho povrch, zahlédne Jeho Svatost vrstvičku mlhy, která se na něm utvořila. Campini si přece musí všimnout, že tu něco nehraje. Tu sraženou páru, která se v teplé místnosti už začíná vytrácet, přece nelze přehlédnout. A je to! Z kardinálova výrazu papež jasně pozná, že si oparu všiml. Na co tedy čeká, proč to okamžitě nesdělí lékaři a nezahájí převoz na kliniku?

Škvírou v pootevřených víčkách zkoumá lesk v camerlengových očích. Zračí se v nich naděje a štěstí? Vtom mu ztuhne krev v žilách. Nikoli, v tom plamínku, jenž se zableskl v zornici nejvyššího vatikánského preláta, se odráží něco jiného. Je to radost. Radost a nenávist. Dobrý Bože, předstírá, že si ničeho nevšiml…

Camerlengo otře zrcátko, schová je do kapsy sutany a zahledí se do mrtvých očí, které jej sledují. Pak se nakloní a pošeptá papeži do ucha:

„Vaše Svatosti, vím, že mě slyšíte. Vězte, že v nepříliš dávných dobách, kdy se papeži před pohřbem nevyprazdňovali, se mnoho z vašich skvělých předchůdců udusilo v hrobě. Vy máte to štěstí, že vás nejprve navštíví balzamovači, kteří vám rozpářou břicho a vysají vnitřnosti. Poděkujte Bohu a přestaňte se zbytečně vzpouzet. Blíží se totiž chvíle, kdy Černý dým Satanův znovu ovládne svět.“

Když Jeho Svatost spatří Campiniho ruku blížící se k jeho obličeji, pochopí, že je konec. Zatímco se jeho víčka pod camerlengovými prsty zavírají jako hrob, vydá ze sebe stařec dlouhý tichý sten, který zanikne na prahu jeho rtů.

Otec Carzo pomalu postupuje podzemím aztéckého chrámu a prohlíží si poslední výjev osvětlený pochodní. Kmeny, jež nedostaly posvátný oheň, jej Olmékům uloupily. Pak je zotročily a odvlekly na druhý břeh velké řeky, aby tam stavěli chrámy a obrovská města ke slávě lesních bohů. O kus dál pronásleduje vojsko ty vyvolené, kterým se podařilo uprchnout. Carzovi buší srdce jako o závod, když pozoruje, jak se vody řeky rozestupují, aby Olmékové mohli projít. Potom se za nimi vlny zase zavřou a pohltí jejich pronásledovatele.

Následující freska. Olmékové bloudí džunglí a nechávají se vést hvězdami do své ztracené země. Šaman, který kmen vede, cestou vystoupí na sopku. Na jejím vrcholu mu totéž Světlo, které jeho předkům zjevilo oheň, předá hliněné destičky pokryté prastarými znaky, které Carzo nedokáže rozluštit. Ze vstupu do chrámu za zády postupujícího kněze už je jen bílý obdélník ztrácející se v temnotě.

Plamen pochodně olízne další fresku. Olmékové dorazili do ztracené země. Vystavěli nádherná města ke slávě Světla. Uběhlo několik staletí. Olmékové opojení bohatstvím a pýchou začali budovat obří pyramidu, aby prorazili mraky a dostali se až ke slunci. Opět se tak odvrátili od Světla, jež je stvořilo, a Světlo zhaslo. A pak se stalo něco, co vyvolali Olmékové a co vzešlo z džungle. To popisují poslední fresky – strašlivou zkázu, jež se na olmécká města vystavěná ke slávě Světla náhle snesla. Města z kamene a ze zlata zaplavily mrtvoly. Nastala ničivá pohroma, proti níž šípy ani odvaha nic nezmohly. Kolony žen a dětí proto začaly města opouštět a uchylovaly se do džungle. Jenže džungle začala chřadnout a stromy napadla šedavá plíseň. Olmécká civilizace v záři Carzovy pochodně nenávratně mizí. Už z ní nezbývá vůbec nic, jen mech a liány postupně zarůstající vylidněná města.

Carzo se zastaví u poslední kresby, krvavě rudé fresky zobrazující obrovskou pyramidu za západu slunce. Na jejím vrcholku stojí tři masivní dřevěné kříže, na nichž tři ukřižovaní ve spalujícím žáru slunce čekají na smrt. Muž na prostředním kříži s obličejem zkřiveným nenávistí hledí na dav, který jej zasypává urážkami. Vousatý a vyhublý muž, jehož bílá pleť kontrastuje se snědou kůží zbylých dvou trýzněných. Na hlavě má věnec z trní, jeden špičatý osten mu dokonce vypíchl oko. Ježíši Kriste, všemocný a milosrdný!

Světlo pochodně odhaluje vymítačovým očím tvář Krista ukřižovaného na vrcholu olmécké pyramidy. Krista, jehož dav posílá na smrt. Ne však Krista Evangelií, dobrého pastýře, Mesiáše překypujícího soucitem se zbloudilými dušemi lidí, kteří ho vraždí. Nikoli. Tento Kristus, tato řvoucí šelma, která se zmítá na kříži a proklíná při tom nebe, to je zosobněný ďábel. Metla Olméků.

Plamen pochodně slábne. Carzo stačí jen přečíst znaky, které Aztékové připsali nad kříž, aby zpravili lidstvo o tom, co se stalo, jako varování příštím generacím. Oheň, krev a smrt, symboly věčného prokletí.

Dole je datum: šestnáctý den osmdesátého druhého roku sedmého slunečního cyklu. Carzo cítí, jak se jeho duše zmocňuje ledový chlad. Jeden cyklus aztéckého slunečního kalendáře odpovídá čtyřem stům pozemských let. To znamená, že metla Olméků zemřela podle katolické datace 3. dubna roku 33. Tedy ve stejný den jako Kristus.

Carzo se chystá sáhnout ukřižovanému na obličej, když vtom se ve tmě opět ozve tentýž řev, po němž Alamedovi zbělely vlasy. Šelma jej volá, už je na dosah.

Carzo pokračuje v chůzi. Po několika metrech se ocitne v jeskyni vyhloubené v srdci hory. Pochodeň už zhasla. V dálce rozeznává kruh ze svící, jejichž plameny se třepotají ve tmě. Uprostřed světelného kruhu se nachází ona bytost, jež kdysi bývala Malunou, a sleduje jej očima, z nichž čiší nenávist.

Letadlo společnosti United linky číslo 554 mířící do Denveru bičují provazy deště. Stroj se ztěžka odlepí od odletové dráhy a zmizí v silné vrstvě mraků visící nad státem Massachusetts. Poryvy větru vrhají vodu na okénka letounu a kabina vrže pod jejich náporem, když stroj nabírá výšku. Parksová se drží jako klíště opěradel, a když zničehonic světla uvnitř kabiny zhasnou a bledé tváře pasažérů se ponoří do šera, trhne sebou. V bouři řvou reaktory. Tmou napravo od letadla náhle projede blesk. Parksová zavře oči a pomalu dýchá nosem, aby se uklidnila. V kabině se vznáší podivný pach, vzdálený závan hniloby. Pach se k ní stále přibližuje. Parksová se chystá oči znovu otevřít, když vtom jí zápach exploduje v nosních dírkách. Nalevo od ní se něco pohne. Parksová ztuhne. Vedle ní se posadilo cosi, co páchne smrtí. Chce otevřít oči, ale její víčka se odmítají pohnout. Ze všech sil zatne pěsti. Nechci vědět, co je vedle mě. Ať to proboha jde pryč…

Parksová cítí, jak se vlasy té bytosti dotýkají jejího ramene. Otočí se, a když vedle sebe spatří Rachelinu mrtvolu, srdce jí poskočí leknutím. Dívka má skloněnou hlavu a obličej jí zakrývají vlasy slepené bahnem. Ve chvíli, kdy Rachel zvedne hlavu a pohlédne na Parksovou vyškrábanýma očima, projede oblohou blesk. Z jejích rtů se ozve hlas patřící spíše nějakému obrovi:

„Kampak máš namířeno, Mario?“

Parksová znovu zavře oči a ze všech sil se soustředí, aby vizi zahnala. Cítí, jak jí Rachel sahá na ruku a prsty umazané od hlíny jí svírají zápěstí. Potom se k ní Rachel nakloní a obličej Parksové zaplaví hnilobný zápach. Racheliny tlející rty se pohybují jen pár centimetrů od Mariiných.

„Vážně si myslíš, že tě nechám pokračovat, drahá Mario?“

Parksová začne ječet. Za okny náhle vysvitne denní světlo a Boeing 737 se vynoří z mraků. Maria otevře oči a při pohledu na okouzlující modrookou letušku, která se nad ni naklání, sebou trhne.

„Je všechno v pořádku, slečno?“

„Cože?“

„Něco jste křičela.“

Letuščin parfém zcela přebije pach mršiny, který Marie uvízl v paměti. Několikrát jej vdechne a pousměje se.

„To byl jen zlej sen.“

„Zlej sen? Radši řekni, že to byla zkurvená noční můra, drahá Mario.“

Letuščin úsměv odhalí řadu tesáků a Maria ztuhne leknutím. Znovu zavře oči a snaží se vizi zaplašit. Když oči zase otevře, jsou letuščiny zuby zase normální. Stejně jako její hlas.

„Jste si jistá, že je všechno v pořádku?“

Maria kývne. Pak sleduje, jak letuška odchází, a zhluboka se nadechne stlačeného vzduchu, aby zklidnila své bušící srdce. Ještě nikdy nezažila tak intenzivní vize – jako by oblast mozku, která je vytváří, kolonizovala další zatím nedotčené zóny. Parksová si tak často představovala, jak jí v lebce pulzuje mozek, až v její mysli nabyl podoby obrovské planety pokryté pouští, v níž oblasti s neurony aktivními už od narození představovaly oázy zeleně. Oblast řeči, porozumění, koordinace a rovnováhy. Miniaturní skvrnky ztracené uprostřed miliard čtverečních kilometrů nedotčeného písku mozku. A pak se náhle v poušti rozpoutala bouře. Stalo se tak v den, kdy měla Maria nehodu. Vybavuje si hřmění doprovázející tříštění předního skla před jejím obličejem. Výboj světla na obloze, a pak už jen nicota.

Ten malý elektrický výboj, který Mariinu mrtvou oblast aktivoval, představoval v měřítku našeho vesmíru blesk dlouhý několik desítek kilometrů, obrovskou dávku energie, která zasáhla pouštní oblasti jejího mozku. Parksová byla přesvědčena, že tato energie se od té doby pod kůží její lebky šíří neustále dál a nečinné neurony se v té poušti jeden po druhém rozsvěcují jako miliardy pouličních lamp. Proto bylo čím dál obtížnější udržet nad vizemi kontrolu.

Zakázaná oblast mozku, která řídí vize… Mladá žena se snaží polknout knedlík úzkosti, který jí narostl v krku. Co bylo vedle první mrtvé zóny? Ta, která čte lidem myšlenky, ta, co řeší rovnice o tisíci neznámých, nebo ta, jež přemísťuje nábytek? Do spánků se jí zavrtává šroub migrény.

Otočí se k oknu. Předek Boeingu 737 se mírně skloní, aby letadlo mohlo přejít do cestovního režimu letu. Pilot ubere plyn, reaktory přestanou hučet a jen tiše vrní. Maria mhouří oči a pozoruje blankytné nebe a paprsky slunce odrážející se od křídel letadla. Mraky pod ní jsou tak husté, že se zdá, jako by svět zmizel pod silnou vrstvou sněhu.

Maria Parksová odmítne tác, který jí letuška podává, vezme si z vozíku jablko a láhev minerálky, a pak se ponoří do spisu, který jí na letišti předal ředitel FBI. Dvě stě stran popsaných poznámkami a polepených lístečky. Povzdychne si. Crossman nikdy neztrácí čas snahou o stručnost.

První stránky spisu jsou věnovány útoku FBI na kryptu. Jednotce velel zvláštní agent Browman. Chlápek, co se s nikým nemazlí a rozhodně neobětuje parťačku, i kdyby to mělo znamenat neuposlechnutí rozkazu.

Na dalších stránkách zprávy je série fotografií pořízených bezprostředně po akci. Na jedné z nich se zvláštní agent Browman předvádí. Zírá do objektivu s nohou na Kálebově mrtvole a puškou namířenou na jeho rameno. Vlastně je to pěkný pitomec, ten Browman.

Další stránky. Parksová spatří fotky Rachel přibité k lavici a stáhne se jí hrdlo. Hřebíky jsou zaražené tak hluboko, že agenti museli rozřezat dřevo okolo jejích končetin pilou, aby ji vůbec mohli vyprostit. Maria zavře oči a slyší Rachelin řev, zvuk jejích bosých nohou v kapradí, vyděšené vzlyky a volání o pomoc. Zbytek vzpomínky, která vyprchává jako mlha na slunci.

Přejde k dalším snímkům, na nichž vidí sebe samu zvěčněnou na kříži. Právě omdlela, a zatímco její kolegové páčili hřeby, aby ji z kříže mohli sundat, soudní lékař ji ze všech možných úhlů fotografoval. Parksová si chvíli prohlíží své tělo. Je nahá, s vykloubenými končetinami přibitá k trámu, a ze zápěstí a kotníků jí crčí pramínky krve. Dělá se jí nevolno. Má nepříjemný pocit, jako by na fotografiích byl někdo jiný. Někdo stejně anonymní jako oběti sériových vrahů, s nimiž se v průběhu své kariéry setkala.

Čtyři zmizelé z Hattiesburgu na postranních křížích vypadají, jako by zíraly do tmy. Jejich rozkládající se obličeje jsou pod syrovým světlem blesku ještě bledší. Připomínají čtyři zmučené a znetvořené přízraky. A uprostřed visí ona, nahá a zakrvácená.

Parksová obrací stránky spisu. Poslední část se zabývá předběžným vyšetřováním, které Crossmanovi agenti prováděli, zatímco Mariu dávali v nemocnici dohromady. Malý zaprášený byt, který si Mary Jane Barková pronajala, když s kufříkem a červeným šátkem ve vlasech dorazila do Hattiesburgu. Pokoj v ošuntělém motelu na výjezdu z města, který si předplatila Sandy Clarksová. Karavan a otlučený pick-up, jímž Patricia Grayová každý večer jezdila do práce. Přestavěná stodola, kterou Clarence Biggs předvedl Dorothy Braxtonové, zatímco jí určitě přes kouřová skla brýlí pokukoval po zadku.

Čtyři zmizelé, které do Hattiesburgu postupně dorazily, byly Kálebovi na stopě. Zjistily, že zakotvil v Maine, a stahovaly kolem něj smyčku. Ale proč právě Hattiesburg? Kvůli benzínové pumpě Texaco? Kvůli místnímu KFC hemžícímu se šváby nebo továrně na dřevovinu? To nedává smysl. Ledaže by si Káleb tuto pustinu s lesy a rybníky vybral schválně jako past na své pronásledovatelky… Ano, to je ono. Vykopáváním mrtvol na hřbitovech za sebou zanechal dost stop na to, aby je tam přilákal. A potom je jednu po druhé zavraždil. Pak zabil Rachel. Maria zavře oči. Hattiesburská stopa končí v lese společně se stopou Káleba i čtyř ukřižovaných. Opona se zatahuje. Teď je tedy nutné pokračovat v pátrání u poustevnic. Jít ve vrahových stopách, vtělit se do něj a zjistit, co se jeho oběti mohly dozvědět předtím, než dorazily do Hattiesburgu. Cosi, co se jim stalo osudným.

Z reproduktorů v kabině zazní zvukový signál. Kapitánův kovový hlas oznamuje, že Boeing 737 právě přelétá nad oblastí Velkých jezer. Parksová odtrhne oči od spisu, přilepí nos na sklo a zakousne se do jablka. Tlustá vrstva mraků je pryč. Dole v dálce poznává jižní břeh Michiganského jezera a chicagské mrakodrapy. Polkne doušek minerálky, aby zahnala moučnou pachuť jablka zabaleného do celofánu, a nalistuje stránky, k nimž Crossman přicvakl hlášení nalezená v pokojích zmizelých dívek. Je tu kolem padesáti listů papíru vztahujících se k internímu vyšetřování, které Vatikán zahájil po vlně vražd poustevnic v Africe, Argentině, Brazílii a Mexiku. Šlo o kláštery nacházející se na samém konci světa, do nichž církev uložila své nejtajnější rukopisy. Žádné pevnosti jako v Evropě nebo ve Spojených státech, ale jen obyčejné chýše z mazaniny v hloubi džungle nebo savany. Třináct zavražděných a ukřižovaných stařenek. Poutník Káleb, tak čtyři zmizelé z Hattiesburgu pronásledovanému přezdívaly. Během šesti měsíců spáchal třináct vražd – držel tedy tempo hodné sériového vraha. Ovšem s tím rozdílem, že Káleb si své oběti nevybíral náhodně. Pátral po rukopisu, který poustevnice střežily ve skrytu svého kláštera, po rukopisu, který potřeboval za každou cenu získat. Po evangeliu podle Satana.

Maria prochází vzkazy, které si čtyři zmizelé během této štvanice na lidskou kořist vyměnily. První inzerát vyšel před šesti měsíci v listu Liberia Post v Monrovii. Byl to rámeček uprostřed oznámení o úmrtích a narozeních.

Drahé sestřenky.

Babička tragicky zemřela ve svém domě v Buchananu.

Přítomnost na pohřbu povinná.

Líbá Dorothy.

Jestliže se Braxtonová rozhodla zveřejnit inzerát v afrických novinách, znamená to, že ostatní jeptišky v té době pátraly na stejném kontinentu. S výjimkou Mary Jane Barkové. Tu informovala Sandy Clarksová, která dala inzerát přetisknout v listu Daily Telegraph. Barková odpověděla následujícího dne:

Přiletím do Buchananu ve 13 hodin z Londýna.

Vaše sestřenka Mary Jane.

Parksová si pročítá hlášení liberijské policie, které její šéf přicvakl o kus dál. V buchananském klášteře byla právě nalezena zavražděná stará řeholnice, poustevnice, ona babička z inzerátu, který Dorothy Braxtonová otiskla v monrovijském deníku. Hon tedy mohl pokračovat. Což znamenalo, že vražda v Buchananu nebyla první a že čtyři zmizelé byly Kálebovi na stopě už předtím, než dorazily do Libérie.

Maria listuje spisem a hledá vraždu předcházející té z Buchananu. Nic. Zdá se, že vše přece jen začalo na bílých plážích Libérie. Pak ovšem její zrak spočine na inzerátu zveřejněném o dva měsíce dříve v deníku australského městečka Cairns ležícího mezi Carpentarským zálivem a Velkým bariérovým útesem.

Drahé sestřenky.

Dědeček se vrátil.

Rychle přijeďte.

Mary Jane.

„Dědeček se vrátil.“ První vražda, ta, kterou hledá. Výstřel, který hon odstartoval. Rozrušená Parksová otevře kroužkový blok, který FBI našla v pokoji Mary Jane Barkové: „Poutník se vrátil…“

Když mladá žena spatří tuto větu, kterou jeptiška načmárala na první stránku sešitu, stáhne se jí hrdlo úzkostí. Písmo Mary Jane je celé zkroucené, téměř nečitelné, jako by mladá žena tato slova napsala v záchvatu nevýslovného děsu. Kromě strachu, který se v nich odráží, naznačují především to, že k úplně prvním vraždám došlo dávno před těmi v Cairns a Buchananu. A také to, že zatímco Maria pronásledovala po celém světě křižující vrahy, vyčkávaly čtyři zmizelé, až série znovu odstartuje.

Parksová obrací listy sešitu, do nějž Mary Jane Barková naškrábala bez ladu a skladu další slova. Data, jména a adresy v různých městech, kam ji štvanice zavedla. Parksové se zrychluje dech. Následující stránky jsou pokryty krvavými kresbami. Ukřižované stařenky, vykradené hroby a lesy křížů. Mary Jane Barková na tom nebyla dobře – podobně jako někteří agenti FBI poté, co objeví skladiště mrtvol sériového vraha.

Maria otočí poslední stránky a její pohled padne na větu, kterou Mary Jane Barková napsala velkými písmeny:

VRACÍ SE TO.

VŽDYCKY SE TO VRACÍ.

ČLOVĚK SI MYSLÍ, ŽE JE TO MRTVÉ, ALE ONO SE TO VRÁTÍ.

Parksová zavře oči. Ano, je to tak. Ve chvíli, kdy jeptiška dopsala tuto větu, jí začaly povolovat nervy.

Po Libérii o sobě čtyři zmizelé téměř tři týdny nedaly vědět. Následovalo dvacet dní mlčení, během nichž se každá sama přesunula podél Golfského zálivu na jih. Všechny byly Kálebovi v patách.

Další inzerát nechala 7. srpna otisknout Sandy Clarksová ve sloupcích celostátního deníku Demokratické republiky Kongo. Zašifrovaný text oznamoval, že v klášteře v Kinshase byla právě zavražděna stará černošská poustevnice. Nazítří dorazily zbylé tři zmizelé a společně pak prohledaly celu mrtvé jeptišky. Podle spisu se Kálebovi podařilo zmocnit části evangelia podle Satana, kterou poustevnice ve středověku opsaly, než se rukopis ztratil. Tento fragment obsahoval dost tajemství na to, aby způsobil smrt těch, jež jej po staletí střežily.

Parksová obrátí list a narazí na vzkaz, který Sandy Clarksová nechala zveřejnit o měsíc později v jihoafrickém deníku Mail? Guardian. Právě dorazila do přístavu Durban na pobřeží Pacifiku, kde pokračovala v pátrání v chudinských čtvrtích v sousedství doků. Něco našla. Inzerát byl velmi stručný a zněl takto:

Drahé sestřenky.

Teta Jenny vážně onemocněla.

Nemocnice Addington v Durbanu.

Rychle přijeďte.

Maria pročítá hlášení poručíka Mikea Douweyho z kriminální policie okresu Durban. Policista v něm líčí naléhavou hospitalizaci staré jeptišky řádu poustevnic, jež byla ve své cele v klášteře v provincii Kwazulu-Natal nalezena ukřižovaná. Nešťastnici našla mladá žena vydávající se za její neteř. Nazítří se k ní připojily její sestřenky, které se pak v pokoji umírající střídaly. Když potom krátce před svítáním stařena vydechla naposledy, po čtyřech mladých ženách se slehla zem. Případ byl pro nedostatek důkazů odložen na neurčito. Parksová si povzdechne. Zbylé tři jeptišky nestihly na naléhavou zprávu Sandy Clarksové ani odpovědět. Z Botswany, Namibie a Mosambiku přispěchaly své sestře, která Káleba málem dopadla, rychle na pomoc. Sandy se na místo dostala pět minut po dvanácté. Pět minut, které stály další poustevnici život.

Podle poznámek nalezených v bytech zmizelých z Hattiesburgu se stará ukřižovaná řeholnice krátce před svítáním probrala z bezvědomí. Stihla říci jen tolik, že ji ukřižoval mnich, který měl na předloktí jizvy Zlodějů duší. Pak ještě dodala, že se otevřely brány pekla a že se po světě šíří legie šelmy. Nato se k ní Mary Jane Barková sklonila a zeptala se jí, zda se Kálebovi podařilo něco z cely odnést. V tu chvíli se ji stařena pokusila uškrtit. Zbylé tři ženy se na ni vrhly a povalily ji na postel, ale nebohá šílená řeholnice se jim vzepřela takovou silou, že slyšely, jak se jí pod jejich rukama lámou kosti rukou a nohou. Poustevnice zařvala hlasem, jenž jí nepatřil, a zemřela.

Parksová zavře oči. Jsou to všechno nesmysly. Ta poustevnice nepochybně patřila k těm potrhlým stařenkám, jakých jsou plné blázince. Rozhodně neviděla žádné Satanovy legie. Ne. Nic takového přece vidět nemohla.

Maria se znovu začte do spisu. Po Durbanu pronásledovalyjeptišky Káleba podél pobřeží Jihoafrické republiky. Tisíc šest set kilometrů až ke Kapskému Městu honily přízrak, jehož stopa se pomalu vytrácela jako otisky v písku.

Dne 16. října dorazily ke Cape Pointu na jižním cípu afrického kontinentu. Čtyři tiché a vyčerpané mladé ženy se zahleděly do temných vod mysu Dobré naděje, kde nákladní loď, která právě vyplula ze zátoky False Bay, urputně zápasila s vlnami.

Zde Kálebova stopa končila, na samém konci černého světadílu, v bodě, kde se pěna Atlantiku a Indického oceánu mísí v jedinou nesmírnou, studenou a pohyblivou pustinu. Tady čtveřice jeptišek pochopila, že bitvu prohrála.

Čtyři tisíce kilometrů na jih se rozprostírá Antarktida a její věčné ledy. Mezi ní a Afrikou není nic, jediný ostrůvek či skalisko vystupující z chladných vod. Na západě odděluje Afriku od jihoamerického kontinentu osm tisíc kilometrů. Na východě se táhne stejná propast až k Austrálii. Onoho dne si Mary Jane Barková zapsala do sešitu:

Kéž nám Bůh odpustí a ochrání nás teď před strašným zlem, které se šíří.

Reproduktory v kabině ohlašují, že letoun právě překročil hranici Nebrasky a teplota klesá, což značí, že se nad Skalnatými horami schyluje k bouřce. Parksová odtrhne oči od spisu a znovu přilepí nos na sklo. Obzor nyní vyplňuje zelený oceán velkých plání. Pozoruje tenkou vrstvičku jinovatky, která se tvoří na povrchu plexiskla a pomalu vymazává krajinu. Z turbin uniká mohutný oblak páry a křídla se v mrazivém vzduchu lesknou. Maria napíná sluch. Hučení motorů se mění, jak pilot přidává plyn a kompenzuje tak váhu námrazy, jež se na letounu utvořila. Při pomyšlení na zimu, které bude muset čelit, než dorazí do onoho zpropadeného kláštera ztraceného kdesi ve Skalnatých horách, mladá žena Crossmana prokleje. Znovu se ponoří do četby.

Od Durbanu se v žádném z velkých světových deníků neobjevila jediná zpráva. Podle zápisníku Mary Jane Barkové se zdálo, jako by tam, v jižním cípu Afriky, hon skončil. Náhle Parksová vytřeští oči, když o pár stránek dál narazí na hlášení jihoafrické námořní policie. Nesouvislý dokument popisuje několik zvláštních událostí, k nimž došlo v noci z 27. na 28. října, tedy týden a půl poté, co jeptišky ztratily Kálebovu stopu, u pobřeží ostrovů Tristana da Cunhy, souostroví ztraceného uprostřed Atlantiku přes dva tisíce pět set kilometrů daleko od jihoafrických břehů.

Parník Sea Star zachytil tísňové volání Melchioru, nákladní lodi plující po zastávce v Kapském Městě do Argentiny, a uprostřed noci se jí vydal na pomoc. V hlášení se uvádí, že jakmile měl parník Melchior na dohled, vypnul stroje. Příď nákladní lodi Melchior unášená vlnami naznačovala, že plavidlo nikdo nekormidluje.

Námořníci parníku Sea Star přelezli na opuštěnou palubu a celou ji prohledali. Pak bezbarvý hlas oznámil do vysílačky, že koberce na chodbách jsou nasáklé krví a že se na lodi vyskytují četné známky boje, broky ve stěnách a kulky ve dveřích kajut. Posádka parníku objevila také čtyři strašlivě zohavené mrtvoly, jejichž těla byla zcela nepochopitelným způsobem rozcupována. Nakonec došli až k uličce, kde se přeživší námořníci Melchioru skryli, než je šelma dopadla.

Na lodi chyběl jeden záchranný člun, a tak nechal kapitán Sea Star s pomocí silných reflektorů prohledat oceán. Marně. Sea Star tedy vše ohlásil jihoafrické námořní policii a pokračoval v cestě na západ.

Parksová horečně obrací stránky Crossmanova spisu, aby si ověřila data. Od Durbanu uběhly dva měsíce, když Patricia Grayová nechala v Buenos Aires v deníku La Nación otisknout další inzerát. Štvanice začala nanovo. Maria se vrátí o pár stránek zpátky, aby zjistila, kam měl parník Sea Star namířeno: do Puenta Arenas, přístavu v Ohňové zemi na nejzazším okraji jihoamerického kontinentu. Obestřou ji mrákoty, a tak zavře oči, aby je zahnala. Káleb opustil Kapské Město na palubě nákladní lodi Melchior, tedy onoho plavidla, které jeptišky viděly bojovat s vlnami, když hleděly do temných vod na jižním cípu Afriky. Zřejmě se ukryl v podpalubí. Když se loď blížila k souostroví Tristana da Cunhy, jeden z námořníků si Káleba pravděpodobně všiml, a ten pak povraždil celou posádku. Potom uviděl světla Sea Star, který plul na pomoc přeživším z Melchioru. Spustil tedy na moře jeden z člunů, vrhl se do vody a ze všech sil plaval, aby unikl přídi blížícího se parníku. Nakonec se vyšplhal na palubu Sea Staru, kde zůstal ukrytý až do konce plavby.

Nad Kálebem zatím klidně spaly stovky výletníků. Parksová cítí nával nevolnosti při představě, co by se stalo, kdyby některý z námořníků Sea Star šelmu probudil.

Jakmile se o krveprolití, k němuž na Melchioru došlo, doslechly jeptišky, odletěly společně na jižní cíp Chile. Přistály na letišti Carlose Ibáneze v Punta Arenas několik hodin před příjezdem Sea Star. Pak rychle zamířily do přístavu a vyhlížely v dálce kouř parníku. Dorothy Braxtonová jej zahlédla jako první, když plavidlo pomalu proplouvalo Magalhaesovým průlivem.

Jeptišky zaměřily své dalekohledy na palubu, kde se tísnily stovky pasažérů. Dlouho je bedlivě pozorovaly a potom sledovaly, jak vystupují po můstcích, které námořníci přistavili. Po Kálebovi ani stopa.

Čtveřice jeptišek počkala, až padne tma, proplížila se na palubu Sea Star a s baterkami prozkoumala celé podpalubí. V jednom z klimatizačních potrubí pod úrovní ponoru nalezly řeholnice Kálebovu skrýš. Tímto způsobem už postupovaly celé měsíce. Nechávaly se vést znameními smrti a zkázy, která za sebou Káleb zanechával. Mrtvé krysy, hmyz a mouchy. Tentokrát však jejich pozornost upoutala jiná indicie. Káleb, schovaný po celou šestnáctidenní plavbu ve tmě, vyryl do stěny potrubí les křížů a oceán ztrápených a řvoucích obličejů. Sbor prokletých duší. Nad tuto fresku připsal latinský nápis, který jeptišky vyfotografovaly: Ad Majorem Satanae Gloriam. K větší slávě Satana.

Jeptišky potom prohledaly celý labyrint klimatizace vedoucí až do strojovny. Marně. Káleb z parníku zřejmě vyskočil, když byl ještě daleko od břehu, nicméně za sebou zanechal dostatek indicií na to, aby hon na lidskou kořist mohl začít nanovo.

Parksová se vrátí k inzerátu, který Patricia Grayová zveřejnila 16. listopadu, tedy pár dní po přistání Sea Star, v deníku La Nación:

Drahé sestřenky.

Teta Marta zemřela.

Přijeďte co nejdříve.

Další poustevnice byla ukřižována ve svém klášteře. Dosud tu nebyla jediná zmínka o obsahu onoho evangelia, pro nějž Káleb tyto ženy zavraždil.

Následující inzeráty byly v pravidelných intervalech otiskovány v několika jihoamerických denících: v listu Globo vycházejícím v brazilském Sao Paulu, Última Hora v paraguayském Asunciónu a La Razón v bolivijském

Pátá část

Santa Cruzu. Poté se vrah přesunul daleko na sever, až k rovníku, což dosvědčoval inzerát zveřejněný v listopadu v deníku La República v peruánské Limě. A další, tentokrát otištěný v cartagenském listu La Patria.

Parksová pročítá hlášení kolumbijské policie o zvlášť děsivé vraždě matky Esperanzy, představené poustevnic z Cartageny. Když její zrak padne na fotografie z místa činu, vyschne jí v krku. Tentokrát se Káleb na oběti tak vyřádil, že visela na kříži už jen za zbytky šlach. Stará řeholnice nebyla pouze ukřižována a zohavena, ale také umučena k smrti. Jako by z ní vrah chtěl vydolovat informace, které znala jen ona. Cosi, o čem ostatní zavražděné poustevnice nevěděly.

Maria se probírá Crossmanovými poznámkami k této vraždě. Matka Esperanza byla stejně jako všechny ostatní poustevnice knihovnicí kláštera. Vlastnila klíče od sálů s trezory, v nichž řád uschovával nejnebezpečnější rukopisy. Klíče od zakázaných knihoven.

Parksová čte dál. Po Cartageně pokračovaly vraždy v Mexiku a Spojených státech. Kongregace v texaském Corpus Cristi a arizonském Phoenixu. K poslední vraždě došlo v Coloradu v opevněném klášteře ve Skalnatých horách. Tam čtyři zmizelé Káleba málem dohnaly.

O několik dní později opět našly jeho stopu v Hattiesburgu, kam jedna po druhé přijely, aby vrahův šílený výlet definitivně ukončily. Žádný klášter poustevnic v dohledu, kolem dokola jen rybníky plné ryb a lesy táhnoucí se do nedohledna.

Aby čtyři zmizelé přilákal do tak opuštěného kraje, začal Káleb na odlehlých hřbitovech vykopávat mrtvé a mrtvoly shromažďovat v kryptě uprostřed oxbornského lesa. Hanobení hrobů se dostalo na přední stránky místních novin a pak i deníků velkých měst. Až na ně jeptišky při listování tiskem jednou narazily. Parksová zakloní hlavu na opěrku sedadla. A tak se čtyři zmizelé z Hattiesburgu vrhly přímo do jámy lvové.

Poté se na kraji lesa našly jejich šaty. Na tom něco nehrálo. Proč Káleb takhle riskoval? Proč své pronásledovatelky prostě nepovraždil a nezmizel? Proč? Snad jen proto, aby přilákal ji, aby se vrhla po Rachelině stopě a objevila v kryptě mrtvoly. Dobře, ale za jakým účelem? To Maria netuší. Je vyčerpaná, a tak zavře oči a naslouchá hukotu reaktorů. Reproduktory zapraskají. Ještě zaslechne, jak kapitán ohlásí zónu turbulencí, a ponoří se do bezesného spánku.

Igarapé do Jamanacari, přítok Ria Negro, Amazonský prales

Spáč cítí, jak se vzdálené sluneční světlo zlehka dotýká jeho víček. Piroga pluje pod silným krovem větví, kterým prosvítají paprsky. Dlouhými úseky stínů probleskují kaluže světla. Loď pluje po bahnité hladině igarapé, pomalého vodního toku, který se klikatí pod hustým stromovím.

Spáč vnímá pach veslařů, kteří se činí vedle něj. Z jejich podpaží se uvolňují závany zatuchlého potu a mísí se s výpary humusu a zelené vody. Až na pleskání pádel a pravidelný dech veslařů je v džungli ticho. Není slyšet jediný opičí skřek ani zpěv ptáků. Zato hmyz se vrátil a prales znovu zaplnila bzučící hejna.

Spáč ukrytý za stěnou svých víček cítí, jak mu na holé ruce a nohy sedají komáři. Má hlad. Jeho hrdlo spaluje nesnesitelná žízeň. Z těla se uvolňují miliardy kapiček a stékají mu po kůži. Naslouchá šumění řeky pod pirogou, šramocení větví o trup lodi a šplouchání zvířené vlahé vody čeřené pádly. Pokusí se pohnout rukama a náhle si uvědomí, jakje unaven, cítí vyčerpání, které otupuje jeho tělo, i temnotu, jež se zmocnila jeho duše.

Má pocit, jako by přečkal celá staletí v bezvědomí. Snaží se dát dohromady vzpomínky, ale jeho paměť je prázdná. Vlastně se mu spíš zdá, že k útržkům, které obsahuje, už nemá přístup, jako by je zatemnilo něco jiného. Jakási hustá a černá mlhavá vzpomínka bez obrazů, zvuků a vůní, jako lahvička inkoustu, která se převrhne a poleje knihu. Nebo jako vrstva čerstvého cementu na staré fresce. Trhne sebou. Stará freska…

Horečně začne seškrabovat vrstvu, která jeho vzpomínky překrývá. Jako archeolog poklepává na dlaždici z cementu, rozbíjí ji, tříští na kousky a konečně na klenbě podzemní chodby spatří červenomodré fresky ozářené pochodní. Teď už si vzpomíná. Víčka se mu chvějí. Zatíná pěsti a nehty zarývá do dna pirogy. Prvorození Olmékové, ztracený ráj a archanděl Gabriel předávající vyvolenému kmeni oheň. Vrátí se v čase a zastaví se pod poslední freskou. Tři kříže na vrcholu olmécké pyramidy. Cítí, jak jej přepadá strach. Snaží se zachytit vzpomínku na vyobrazení Krista, který zírá na dav, zmítá se na kříži a křičí na přihlížející. Metla Olméků.

„Dobrý Bože, už si vzpomínám…“

Šplouchání pádel ustane a piroga zpomalí. Nad spáče se nakloní ztrhaná vousatá tvář. Mluví s hrozným přízvukem, jakousi slátaninou portugalštiny, němčiny a indiánských nářečí orinocké nížiny.

„Kdo jste?“

„Pastor Gerhard Steiner. Vedu protestantskou misii v San José de Constenza. Lovci vás našli, jak bloudíte džunglí, a vrtulník brazilské armády vás dopravil ke mně.“

„Kde to jsme?“

„Právě plujeme po igarapé Jamanacari směrem k Riu Negro. Jsme na dosah Manausu.“

Carzo chytí Steinera za rukáv.

„Musíme zachránit Indiány kmene Yanomani.“

Pastorova tvář pod opálením zbledne.

„Armáda vyslala do Sao Joaquimu hlídku. Zachytil jsem jejich rádiové hlášení. Už tam zůstaly jen mrtvoly. Strašná nemoc všechno uchvátila. A teď se šíří i v srdci pralesa a blíží se k deltě Amazonky.“

„A otec Alameda?“

Pastor se zachmuří.

„Měl byste si teď odpočinout.“

„Steinere, řekněte mi, co se stalo s Alamedou!“

„Jeho mrtvolu jsme našli pověšenou na stromě. Obličej mu rozežrali červení mravenci.“

„Bože…“

„Co se stalo, otče Carzo? Co indiáni našli v srdci pralesa?“

Carzo zavře oči. V sutinách své paměti pátrá po dalších vzpomínkách. Ta freska… Kristus s očima plnýma nenávisti… Pochodeň zapraská a zhasne. Postupuje tmou až k jeskyni v břiše hory. Kruh svic. Uprostřed něj něco stojí. Něco, co…

„Otče Carzo, pamatujete si, co se stalo?“

„Nevím… Už nevím…“

„Zkuste si vzpomenout, otče. Snažně vás prosím.“

Carzo se soustředí. Plameny svic se třepotají. Pach zdechlin a síry. Stvoření, jež dříve bývalo Malunou, stojí uprostřed světelného kruhu. Carzo cítí, jak tato ďábelská síla pohlcuje jeho duši, a rozklepe se. Agonie duše a smrt Boha. Tehdy Carzo pochopí, že proti takové černotě jeho víra nic nezmůže. Vstoupí do světelného kruhu, stojí před zrůdou a vdechuje odporný smrad, který vychází z jejího chřtánu. Poslední, na co si vzpomíná je zvláštní strnulost zmocňující se jeho ducha. Pak se mu podlomí nohy a padne na kolena k nohám nestvůry. Vše, co následovalo, z jeho paměti navždy zmizelo. Zbyly jen útržky obrazů, pár zvuků a pachů.

Carzo cítí, jak pod pirogou víří voda. Živý, rychlý, vrtošivý proud. Otevře oči. Větvoví nad jeho hlavou se protrhává a břehy řeky se vzdalují. Piroga právě opustila pomalé a bahnité vody igarapé a vplula do rychlého Ria Negro. Vpředu zazní výkřik. Vyčerpaný Carzo se napřímí a pohlédne směrem, kterým ukazuje domorodec z kmene Maturacas. Skrz ustupující mlhu spatří dřevěné molo a chatrče na kůlech. Za nimi je přístav, v němž staré nákladní lodě se zrezivělými boky čekají na náklad kaučuku. O kus dál ční kupole středu města a věžička jezuitské katedrály Nossa Senhora da Imaculada Conceiçao.

„Manaus! Manaus!“ křičí domorodec a tleská přitom rukama.

Carzo se v piroze natáhne a zavře oči.

Denver, mezinárodní letiště Stapelton

Jakmile Parksová překročí práh letadla, začne jí od úst stoupat pára. Do obličeje ji štípe mráz. V ledovém vzduchu poletují první vločky.

U přepážky Avisu uvnitř terminálu vytáhne Parksová Crossmanovu kreditní kartu a pronajme si Cadillac Escalade, třítunové monstrum vybavené širokými pneumatikami. Ideální vůz pro zasněžené silnice Colorada. Pak proskleným vestibulem letiště projde na parkoviště, kde stojí v řadách desítky limuzín a terénních aut.

Posadí se za volant cadillacu a otočí klíčkem. Kabinu zaplní vrnění elektronických přístrojů, které automaticky nastavují výšku pedálů, pozici sedadla a zpětných zrcátek. Maria si zapne pás a nastartuje šestilitrový osmiválec. Vymanévruje s cadillacem z parkoviště, z letiště zamíří na Pena Boulevard a pokračuje po Interstate 70 směrem na Denver.

Usměje se na holčičku, která na ni dělá dlouhý nos za zadním sklem toyoty. Pak se zařadí do pravého pruhu a nastaví omezovač rychlosti na 50 mil. V dálce se rýsují coloradské vrcholky. Potlačí zívnutí a pustí rádio. Přístroj je naladěný na zpravodajskou stanici KOA. Kabinou automobilu se rozezní hlasatelův huhňavý hlas:

„Právě jsme obdrželi varovné hlášení ze stanice KFBC vysílající z Cheyenne. Na sever od Wyomingu se právě rozpoutala bouřka a v Yellowstonském parku i na úpatí pohoří Bighorn už leží čtyřicet centimetrů prašanu. Vzhledem k síle a intenzitě větru by tlaková níže měla za necelé čtyři hodiny dorazit do pohoří Laramie a k hranici státu Colorado. Pak bouře zasáhne Boulder a Denver, zneprůjezdní horské průsmyky a zkomplikuje dopravu v údolích.“

Na konci zpravodajství hlasatel ještě doplní běžná doporučení. Maria rádio vypne. Do bouře zbývají čtyři hodiny. Stihne tedy dojet do kláštera poustevnic svatého Kříže a zastavit se cestou v pobočce FBI. Už se však nebude moci vrátit. To znamená, že v klášteře bude muset zůstat, dokud bouřka neskončí, a riskuje tak, že uvízne ve výšce dvou a půl tisíce metrů uprostřed kongregace, která žije ve středověku a veškerý čas tráví studiem satanistických spisů. Nebylo by se čemu divit, kdyby těm starým čarodějnicím z věčného čtení těch hrůz nakonec přeskočilo. S náznakem úzkosti si Parksová představí titulní stránku Holy Cross News:

Masakr v klášteře. Po divoké bouři, která několik dní běsnila v našem regionu, nalezla policie Holy Cross City ostatky Marii Megan Parksové, psycholožky FBI specializující se na pronásledování sériových vrahů. První výsledky vyšetřování naznačují, že poté co mladá žena požádala řeholnice svatého Kříže o azyl, byla při nepodařené vymítací seanci zaživa sežrána.

„Přestaň blbnout, Mario…“

Parksová pronese tato slova nahlas, aby se uklidnila, ale když uslyší svůj chraptivý hlas, cukne sebou. Pohlédne do zpětného zrcátka, aby se přesvědčila, že zadní sedadla jsou prázdná. Pak se zklidní a znovu zaměří pozornost na silnici.

Když se nad tím zamyslí, nemá vlastně strach z poustevnic. Alespoň ne o nic víc než z toho, že bude muset strávit pár nocí v horách. Ve skutečnosti ji nejvíc děsí jistota, že Káleb není mrtvý a že ji jeho mysl pronásleduje. Podobný pocit každého z nás někdy v životě přepadl, když jsme kráčeli v noci po opuštěném parkovišti, ten děs, který se člověka náhle zmocní, přestože zrovna vůbec na nic nemyslel. Otočíte se a nikde nikdo. Srdce vám zmrazí nevysvětlitelný strach, dech rozhněvaných mrtvých, závan vzduchu, který pocítíte, když o vás tito duchové ve tmě zavadí. Takový dojem má Parksová od první chvíle, kdy odjela z Bostonu – cítí Kálebův dech. Kromě vidění, při nichž se ocitá v kůži obětí sériových vrahů, mívá někdy ještě nesnesitelnější vize, s nimiž se ještě nikdy nikomu nesvěřila, dokonce ani lékaři, který jí v Kalifornii diagnostikoval reakční médiový syndrom. Od chvíle, kdy se probrala z kómatu, totiž občas vídá i mrtvé.

Manaus. Piroga opustí vody Ria Negro a vydá se jedním z jeho bočních ramen, které se zanořuje do města. Přirazí k plovoucímu molu, kde vedle sebe kotví lodě s nataženými spacími sítěmi a bárky s plochým dnem patřící rybářům, kteří loví pirani. Otec Carzo zvedne oči k přístavišti. Do města se vkrádají podivné cáry mlhy.

„Nemoc se šíří.“

Otočí se k pastorovi stojícímu uprostřed lodi. Ve slamáku a s vousatou bradou připomíná Steiner šílence, který právě uprchl z galejí. Vymítač si nechá jedním z indiánů kmene Maturacas uvázat kolem krku amulet a vykročí směrem ke katedrále Nossa Senhora da Imaculada Conceiçao, jejíž zvonice se rýsují v dálce. Tam se poradí s otcem Jacominem, vynikajícím znalcem zla a temnot lidské duše.

V tomto starobylém městě, kde se teplé výpary pralesa mísí s mlhou Ria Negro, vládne takové horko, že sandály otce Carza zanechávají v asfaltu otisky. Má propocenou sutanu a před očima se mu dělají mžitky. Jak se blíží ke katedrále, nemůže se ubránit dojmu, že okolní světlo se mění. Zdá se, jako by slunce na mléčném nebi ztratilo lesk. Jako kdyby vychladlo.

Carzo přidá do kroku. Naproti němu roste silueta katedrály. Náhle si uvědomí, jaké kolem dokola panuje ticho, narušované jen průvany a boucháním okenic, až se zdá, jako by tomuto amazonskému městu přestalo bít srdce. Poté si kněz všimne, že třídou, po níž kráčí, nejdou žádní chodci a obchůdky mají zatažené rolety. Na chodnících stojí opuštěné vozíky obchodníků s kořením. Carzo míjí jen pár starých míšenek v hadrech, které za sebou vláčejí polonahé děti. Chytí jednu z nich za rukáv a zeptá se jí, co se tu děje.

Stařenka ukáže na oblohu a zašišlá, že se blíží bouřka. Pak spatří kříž na Carzově krku, padne na kolena a políbí mu ruku. Kněz cítí, jak mu po kůži stékají míšenčiny slzy. Vypadá vyděšeně.

„O Diabo! O Diabo entrou na igreja!“

„Do kostela vstoupil ďábel.“ Míšenka tuto větu opakuje a chvějícími se rty znovu líbá knězi ruku. Carzo pohlédne směrem, kterým žena ukazuje, a cítí, jak mu vstávají vlasy na hlavě. Schodiště a nádvoří katedrály se ztrácí pod záplavou ptáků. Vypadá to, jako by tato armáda zobáků a pestrobarevného peří střežila vstup do budovy. Nad asfaltem poletuje nespočet kolibříků a papoušků, křižuje ulici a krouží ve vzdušných vírech, jako by naslouchali jakémusi hlasu, jenž jim přikazuje bránit vchod do katedrály. Kapky potu, jež Carzovi vyskočily na čele, ihned zmrazí ledový vichr.

Chystá se pokračovat v cestě, když vtom mu stařenina ruka překvapivou silou stiskne prsty. Kněz zatne zuby a snaží se ze sevření vymanit, ale marně. Chytí tedy stařenu za vlasy a ta zvedne hlavu. Má bílé oči a kůže na jejím obličeji je povadlá jako žárem rozteklá vosková maska. Z nehybných rtů vyjde hrobový hlas:

„Nevstupuj sem, Carzo. Říkal jsem ti, ať se do toho nemotáš. Říkal jsem ti, ať se mi nepleteš do cesty. Ale tys mě neposlechl.“

Carzo pozná hlas, který slyšel v telefonu v San Franciscu, a celý se rozechvěje. Hlava míšenky klesne. Žena kněze pustí a jen nehybně klečí přímo uprostřed ulice.

Svíraje amulet a vzývaje tak lesní bohy postupuje vymítač směrem k ptákům, jejichž hemžící se masa se stmeluje a zběsile při tom vřeští. Papoušci mu krouží pár metrů od obličeje. Když vstoupí na první schod, skřek ptáků naráz utichne. Nebe nad chrámem je zatažené a vítr na náměstí víří prach.

Vymítač si prohlíží fasádu katedrály. Opeřenci, kteří obsadili věže, roubení i střechy, zuřivě třepotají křídly, aby udrželi rovnováhu, a zasypávají své souputníky, kteří zůstali na nádvoří, deštěm trusu. Chystá se vstoupit na druhý schod, když vtom umíráček znějící z katedrály vyplaší mračno holubů usazených na zvonici.

Carzo pomalu vystupuje po posledních schodech. Jak se přibližuje, ptáci se rozestupují a zase za ním uzavírají cestu. Kněz kráčí po této pohyblivé stezce směrem k portálu, zatímco mu na ramena, vlasy a tvář dopadají veliké kapky trusu. Několikrát se otře rukávem sutany.

Mrtvé začala Maria Parksová vídat několik dní poté, co se probrala z kómatu. Začalo to starou Hazelovou, která ležela na pokoji číslo 789 na konci chodby. Parksová se před ním zastavila a škvírou v pootevřených dveřích nahlédla dovnitř. Stařena byla připoutána k posteli a do rukou a kostnaté hrudi měla zavedené trubičky. Vedle stojící přístroj jí pomáhal dýchat – do plic zanesených čtyřiceti lety kouření vháněl pár centilitrů kyslíku, jehož spalující dotek v ní vyvolával strašné záchvaty kašle. Trpěla epidermoidním karcinomem, zákeřným nádorem s podivným jménem, který vyrostl do velikosti golfového míčku a vysílal do celého těla metastázy spouštějící tvorbu dalších rakovinných nádorů. Stará Hazelová byla v konečném stadiu nemoci.

S vytřeštěnýma očima plnýma utrpení a smutku pozvala Hazelová Parksovou gestem ruky dál a Maria po špičkách vešla do pokoje. V místnosti čpěl formalín. Na lůžku na konci pokoje sténala další umírající. Trubička zavedená do krku jí odsávala výměšky z průdušek. Maria došla až ke staré Hazelové. Stařena měla tak dobrosrdečný a přátelský pohled, že se mladá žena posadila na kraj postele a nechala umírající, aby vzala její ruce do dlaní. V tu chvíli ucítila, jak jí pod tlakem sevření praskají klouby, rty Hazelové zkřivil nenávistný škleb a z kanyly zavedené do krku se ozval kovový hlas:

„Co jseš zač, ty děvko, a jak to, že mě vidíš? Neměla bys mě vidět! Slyšíš? Ty mě nemůžeš vidět!“

Parksová se ze všech sil snažila ze sevření šílené stařeny vymanit. Pak Hazelová náhle povolila a Maria utekla.

Na chodbě se vrhla do náručí sestřičky a s pláčem se jí svěřila, že se ji ta bláznivá baba z pokoje 789 pokusila zabít.

„Jaká bláznivá baba?“

„Hazelová. Aspoň to měla napsaný nad teplotní křivkou.“

Nastalo ticho a Maria cítila, jak se sestřičce zrychluje tep.

„Marta Hazelová z pokoje číslo 789?“

„Jo.“

„Zavolám doktora, aby vám napsal něco na uklidnění, drahoušku. Zatím si odpočiňte.“

Parksová se vytrhne z jejího sevření.

„Vždyť vám sakra říkám, že se mě pokusila zabít!“

„To je nemožné.“

„Proč?“

„Protože je už přes týden mrtvá, drahoušku.“

Maria zavrtěla hlavou. Pak chytila sestru za ruku a odtáhla ji do pokoje.

Když Parksová vešla, seděla stará Hazelová v tureckém sedu na posteli, nahá, s povadlým poprsím a houštinou podbřišku mezi vychrtlými stehny. V prstech se skvrnami od nikotinu svírala cigaretu a pokaždé, když z nedopalku potáhla, unikl z kanyly proužek dýmu. Vyděšená Maria na ni ukázala prstem a zůstala stát.

„Co jsem vám říkala! To ona mě chtěla zabít!“

Ať se však sestra dívala jak chtěla, postel Marty Hazelové zela prázdnotou, dýchací přístroj byl vrácený do skladiště nemocnice a matrace byla pokryta silným potahem z umělé hmoty. Sestřička položila Parksové ruku na rameno.

„Nesmíte se už takhle trápit, drahoušku. V té posteli nikdo není. Říkám vám, že je mrtvá a pohřbená. Už je to týden.“

Maria ošetřovatelčin hlas téměř nevnímala a rychle si zakryla nafialovělé stopy na zápěstích. Pak se Martě Hazelové, která ji skrz kouř stoupající z cigarety pozorovala, zahleděla do očí. Z laryngofonu se opět ozval kovový hlas.

„Nenamáhej se, drahoušku, ta kráva mě nevidí ani neslyší. Jen ty se vracíš za mrtvejma. Nechalas tam kousek sebe. To proto mě vidíš. Ale já tě taky vidím, ty malá hnusná kurvičko. Sice rozmazaně, ale přece.“

Stařenu náhle přepadl záchvat kašle, zlomila se v pase a po bradě a krku jí stekl potůček krve.

„Sakra, to je zoufalý, ty mý cigára už nemaj žádnou chuť, ale dál kašlu, i když jsem už mrtvá. Věřila bys tomu?“

V ten okamžik se Marta Hazelová usmála a odhalila tak řadu ostrých zubů. Maria se v mdlobách sesula ošetřovatelce do náruče.

Maria šlápne na brzdu a nechá předjet pick-up. Při vzpomínce na starou Hazelovou, svou první mrtvou, se ještě celá chvěje. Od té doby už potkala spoustu dalších. Viděla mrtvé bloudící ulicemi, strnulé přízraky na terasách kaváren, rozkládající se děti skákající přes švihadlo na školním dvoře, starce bloumající po hřbitovech a shnilé ženy nastrojené ve starých šatech popíjející ze zaprášených hrnků po boku hostů luxusních restaurací. Mrtvé, kteří nenašli cestu do záhrobí, a tak nenalezli klid.

Mladá žena sjede z Interstate 70 a pokračuje po Colfax Avenue až k denverské zoo. Na trávníky se jako jemný prach snášejí první sněhové vločky. Potom zahne do Stout Street a dojede až ke křižovatce s Brighton Boulevardem, kde jeden pick-up dostane vynikající nápad nechat jí dvě parkovací místa přímo naproti budově FBI. Vytáhne klíčky a podívá se na hodinky. Je 17 hodin.

Když otec Carzo strčí do těžkých vrat katedrály, zaplaví mu hrdlo silný pach pryskyřice a spáleného masa. Vzduch je prosycen kadidlovým dýmem, v němž plápolá bezpočet svic nejrůznějších velikostí. S výjimkou těchto žlutých plamenů je katedrála ponořena do téměř naprosté tmy, kterou skrz vitráže projasňuje denní světlo.

Vymítač se zastaví. K jeho nosním dírkám právě zavála opojná a nasládlá vůně fialek. Pach ďábla. Carzo chvíli bez hnutí stojí ve dveřích. Pro obyčejného věřícího nemají tyto středověké pachy žádný význam, pro vymítače ovšem ano. Boží kadidlo proti ďáblově nasládlému odéru. Otec Jacomino a jeho jezuité do katedrály skutečně něco vpustili.

Carzo pach ještě jednou nasaje a soustředěně jej analyzuje. Pak si s úlevou oddechne. Kadidlo a mastná vůně svící fialku a pach masa téměř zahnaly, i když ne úplně. První kolo tedy vyhráli jezuité. Jestliže pekelný zápach odolává vůni posvátné pryskyřice, znamená to, že šelma je ještě tady, zraněná, ne však poražená.

Carzo pomalu kráčí ke kůru a naslouchá ozvěně svých kroků pod klenbou. Lavičky a klekátka po obou stranách jsou polámané. Hromady dřeva a sametových polštářů naznačují, že byly shozeny z velké výšky a při dopadu na zem se roztříštily.

Kněz zaslechne, jak mu pod podrážkou zašustí papír, a sklopí zrak. Po zemi jsou poházené svaté obrázky a stránky z misálů. Všimne si také, že na mramoru se jako perly dlouhého náhrdelníku válejí stovky kuliček loje. Jednu z nich sebere a prohlíží si ji v dlani. Korále z růžence. Carzo zavře oči. Když sem šelma vstoupila, věřící se právě modlili a růžence, jež měli omotané kolem prstů, pod náporem ďábelské síly, která se katedrály zmocnila, naráz povolily.

Vymítač jde dál až ke kropence zapuštěné do sloupu. Nakloní se a přičichne ke shnilé vodě, která v nádržce dosud zbývá, ale ihned zase ustoupí před silným zápachem síry. Zacpe si nos a dotkne se jí. Vzápětí prsty vytáhne a procedí zaklení. Kdysi svěcená voda je teď vařící.

Pokračuje ke kůru a všimne si, že zpovědnice z masivního dřeva po obou stranách katedrály jsou zničené a závěsy sežehnuté obrovským žárem. Zvedne oči. Ze sádrových andělíčků nad jeho hlavou, kteří s nastraženýma ušima poslouchají hříchy, zbyla na podstavcích jen torza. O kus dál stojí sochy, přes něž je přehozeno černé sukno. Carzo strhne látku ze sochy Panny Marie. Leknutím zkamení. V plápolavém světle svíček hledí na potůčky krve, které soše tečou z očí, červené stružky, jež se klikatí po mramoru a stékají po podlaze.

Na konci řad lavic se kněz zastaví. Jeho smysly zaznamenají ještě jedno znamení. Červené lampičky po obou stranách oltáře, znamení Boží přítomnosti, jsou vyhaslé. Carzovy oči pátrají ve tmě. Ve směsici pachů, jež útočí na jeho nosní dírky, chybí jedna vůně, která by měla přebít všechny ostatní, vůně tak nádherná a ušlechtilá, že každý, kdo ji zachytí, ihned cítí, jak jeho duše rozkvétá jako květina. Vůně růží, jež přítomnost Páně vždy doprovází. Zde po ní však není ani potuchy, ani stopa po Božích růžích a ambrovém parfému archandělů. Dokonce ani sebemenší nádech konvalinkové vůně svatých či vzdálená vůně lilií Panny Marie. Tehdy Carzo pochopí, že Bůh katedrálu i se svým nebeským dvorem opustil a vydal tak jezuity všanc šelmě. Už téměř propadá žalu, když vtom se odkudsi z podzemí katedrály ozve řev. Carzo sklopí zrak a zjistí, že stojí na větrací šachtě, jejíž mříž kreslí pod jeho sandály arabesky z kovaného železa. Nakloní se nad ni a ucítí silnou vůni kadidla a fialek unikající z útrob budovy. Skrz mříž k němu znovu pronikne řev tlumený vzdáleností. Souboj tedy pokračuje v podzemí.

Kanceláře FBI jsou vylidněné. Parksová dojde k neprůstřelnému sklu, za nímž sedí recepční. Ukáže jí průkaz a služební zbraň položí do kovového šuplíku, který se před ní vysune. Recepční si šuplík přitáhne, vezme zbraň a zamkne ji do skříně. Bez svého glocku ráže 9 mm, který během jedenáctileté kariéry použila jen asi stokrát, si Maria připadá úplně nahá. Žena za sklem jí podá formulář k podpisu.

„Kde jsou agenti, kteří mají službu?“

„Čtyři agenty máme nepřetržitě v budově. Ostatní vyšetřujou sérii případů hanobení hřbitovů, ke kterejm tu nedávno došlo. Jako by se všichni vyznavači Satana od Colorada po Wyoming smluvili, že budou na hřbitovech vykopávat mrtvoly a podřezávat kozly.“

„Máte tady hodně satanistů?“

„V Boulderu je jedna velká kongregace. Chlápci v černejch šatech, co kreslej po zdech pěticípý hvězdy, chlastaj pivo a krkaj při tom latinský citace pozpátku. Řekla bych, že jestli Satan existuje, jsou mu takovýhle uctívači naprosto ukradený. A co sem přivádí vás?“

„Taky jeden uctívač Satana.“

„Fakt?“

„Jo. Jenže ten můj je navíc ještě sériovej vrah a jsem si jistá, že jeho bere Satan naprosto vážně.“

„Podivná kořist. To musí bejt ještě horší než vrazi dětí, ne?“

„Potřebuju počítač a vysokorychlostní připojení k internetu.“

Recepční, dotčená poněkud odměřenou odpovědí Parksové, ji pošle do počítačového sálu na konec chodby, dveře číslo 1119.

Maria naslouchá tlumeným zvukům svých kroků na koberci. V kancelářích, kolem nichž prochází, vidí zapnuté monitory a vysílačky praskající na stojáncích. Sem tam někde do ticha zazvoní telefon.

Parksová za sebou zavře dveře místnosti číslo 1119 a zapne počítač, který trůní uprostřed hromady dokumentů a papírových kelímků. Na stěnách visí vedle podobizen nejnebezpečnějších zločinců Colorada a Wyomingu fotky dětí, které se už celé roky pohřešují. Uprostřed se v zaprášeném rámečku pod prezidentovým portrétem vyjímá americká ústava. Napravo od ní je plakát z lesklého papíru s nápisem Ten Most Wanted a seznamem deseti nejhledanějších zločinců na světě. Odměny se pohybují od sto tisíc dolarů za nájemného vraha pracujícího pro drogové kartely Pabla Tomase de Limassol až po milion dolarů za překupníka radioaktivních látek slyšícího na jméno Robert S. Dennings. Parksová obdivně hvízdne. Kdyby se specializovala na takovouhle kořist, mohla by si pořídit kasino v Las Vegas. Bohužel ale stíhá křižující vrahy, za které ji od americké vlády žádné odměny ani rozhovory kupodivu nečekají.

Posadí se k počítači a připojí se k databázi hlídkujících laboratoří, které má FBI ve Spojených státech, Mexiku a Evropě. Tato pracoviště shromažďují hlášení o nezvykle násilných zločinech, které se policejním sborům celého světa nepodařilo objasnit, o odporných a opakovaných vraždách spáchaných sériovými vrahy, proti nimž toho obyčejní policisté mnoho nezmohou, snad kromě sčítání mrtvých. A to tím spíš, je-li oním zločincem křižující vrah, protože pokud chce člověk mít sebemenší šanci zahnat do kouta protivníka tohoto kalibru, musí proniknout do labyrintu jeho psychiky a najít východ dřív než on. S tím rizikem, že se v něm navždy ztratí.

To se málem stalo i Parksové, když stíhala Gilliana Raye, newyorského studenta, který si zaplatil dvouměsíční prázdniny v Austrálii. Strávil je stopováním na nekonečných silnicích klikatících se těmi nejvyprahlejšími pouštěmi na světě. Dva tisíce tři sta kilometrů žhavého písku, kamení a pustých rovin mezi Darwinem a Cape Nelsonem… Za dva měsíce po sobě zanechal jedenáct obětí, jejichž mrtvoly zůstaly vydány napospas mrchožroutům a hadům.

Otec Carzo otočí pákou skrytou pod oltářem a sleduje, jak se socha svatého Františka z Assisi sune po podstavci. Ve stěně se otevře úzká škvíra – tajný průchod do podzemí, o jehož existenci vědí jen manauští jezuité a on. Tajemství mu před několika měsíci svěřil otec Jacomino, jako by mu nějaká předtucha vnukla, že je Carzo bude potřebovat.

Kněz se protáhne škvírou a otočí další pákou, čímž za sebou průchod uzavře. Slyší, jak se socha sune po podstavci, pak se ozve tlumené cvaknutí a znovu se rozhostí ticho. Jak schází po schodech, zní z dálky čím dál jasněji jakýsi řev, výkřiky děsu a utrpení. Portugalština a latina. Uragán hlasů, jež si navzájem odpovídají, oslovují se a zase utichají. Vzhledem k zuřivosti, s níž jsou slova rozléhající se podzemím pronášena, nejspíš právě probíhá skupinová vymítací seance, zakázaný obřad, který se už od temných časů středověku dávno neprovádí.

Carzo sejde po schodišti dolů a octne se v bludišti chodeb vyhloubených do základů katedrály. Nechává se vést křikem a vydá se nejstarší a nejširší chodbou. Podzemí osvětlují pochodně omývající stěny svým svitem.

Kněz nasává okolní vzduch. Nad vůní posvátné pryskyřice teď výrazně převažuje pach zla. Jezuité šelmu zahnali na konec tohoto tunelu, ale ona ještě neřekla své poslední slovo.

Carzo pocítí vlahý průvan, který mu ovívá kotníky. Sklopí zrak. V kamenné zemi zejí otvory, z nichž nepřetržitě proudí vzduch z větracích šachet. Oddělení kobek. Zde portugalští dobyvatelé věznili domorodce a piráty Amazonky. Uvnitř cel rozeznává kněz zrezivělé řetězy a železné obojky, které žalářníci upevňovali zadrženým kolem krku. Prostrčí pochodeň skrz mříž. Podél stěn pobíhají krysy a vyděšeně přitom piští. Kněz natáhne ruku s loučí co nejdál a pročítá si nápisy vyryté na zdech: nadávky, slova na rozloučenou a řady čárek, které odsouzenci k smrti poškrtali předtím, než jim smyčka provazu vzala život. Otec Carzo se chystá přitáhnout ruku zpět, když vtom světlo pochodně osvítí jakousi postavu opřenou o zadní stěnu. Odstrčí tedy mříž a vstoupí do kobky. Na písčité zemi sedí mrtvola jezuity v černých šatech a prázdnýma očima hledí do tmy. Podle jeho pozice mu zlomila vaz a přerazila tělo jakási nelidská síla. Knězi se přes všechnu snahu nedaří tvář zkřivenou strachem identifikovat. Pak v ní konečně pozná bratra Ignacia Constenzu, učeného jezuitu, který se věnoval vymítačství a umění vycítit démony. Nešťastníkovi, stejně jako otci Alamedovi u vstupu do aztéckého chrámu, působením jakési nevýslovné hrůzy zbělely vlasy. Carzo zatlačí Ignaciovi víčka a odříká modlitbu za mrtvé. Pak vyjde z kobky a pokračuje chodbou.

Aby nepodlehl strachu, počítá vymítač metry oddělující jej od konce tunelu. Při dvanáctém kroku se chodbou rozezní nelidský řev. Carzo se zastaví a vdechuje pach fialek, který naplňuje podzemí. Vůně kadidla zmizela. Jezuité prohráli.

Carzo zaslechne kroky. V dálce spatří obrovskou postavu kráčející přímo k němu. Do srdce se mu vkrádá nevýslovný hnus, s jakým se ještě nikdy nesetkal. Cítí, jak mu cosi ničí duši stejně jako v aztéckém chrámu. Ta věc, jež se k němu blíží, je absolutním zlem. Postupuje dál a sfoukává při tom pochodně, jako by jejich světlo polykala. Kněz stojí jako zkamenělý. Jde k němu sama noc. Když se vůně fialek stane nedýchatelnou, podaří se vymítači probrat ze strnulosti, vrátí se do kobky, v níž spočívá bratr Ignacio, přikrčí se na konci cely a tvář si zakryje rukama.

Chodbou se rozléhá šramot, kvičení a pronikavý pískot doprovázející pohyb tlapek po písčité zemi. Přivřenýma očima spatří kněz příval krys, které škrábou prackami po podlaze ve snaze prchnout před blížícím se nebezpečím. Pár jich vběhne do kobky a začne ohryzávat jezuitovu mrtvolu. Carzo je odežene nohou. Hlodavci proběhnou mříží a připojí se ke smečce, jejíž pištění se vzdaluje. Opět se rozhostí ticho.

Skřípot bot. Chodbou zavane proud mrazivého vzduchu. Fialková vůně zesílí a uhodí Carza do nosu. Kněz tisknoucí ruce na obličej od sebe oddálí dva prsty, aby si bytost, která právě vstoupila do jeho zorného pole, pořádně prohlédl. Je oděna do černé mnišské kutny s kápí a na nohou má těžké poutnické boty. Carzo ztuhne. Je to Zloděj duší. Jeho tedy jezuité do katedrály vpustili.

Vymítači zběsile tluče srdce. Pár minut počká, vstane a vyjde z kobky. Zavětří. Šelma je pryč. Přidá do kroku. Na konci chodby jsou pootevřené dveře. Uniká z nich vůně voskovaného dřeva a prachu, odér archivů.

Carzo, jehož oči si pomalu zvykají na tmu, vstoupí do rozlehlé knihovny plné sloupů, převrácených regálů a lavic. Jakési průhledy z matného skla, úhlopříčně zabudované v tlustém stropě, zachycují vzdálené sluneční světlo a v širokých prašných kuželech je vrhají na zem. Vymítač z toho usoudí, že sál se zřejmě nachází někde pod základy města.

Na mramorem vykládané podlaze si všimne kosočtverců mozaiky, jejíž modravé obrazce vytvářejí latinský nápis: Ad Majorem Dei Gloriam. K větší slávě Boha. Nápis je zalit slunečním světlem, které o kus dál ozařuje další písmena, tentokrát černá jako saze. IHS, zkratka pro Iesus Hominum Salvator. Ježíš, spasitel lidí. Heslo jezuitů.

Carzo překračuje převrácené regály. Po zemi se válejí pergameny a rukopisy. Kněz stojí bez hnutí uprostřed hromad archivních spisů a naslouchá tichu. Náhle jeho pozornost upoutá pravidelné ťukání. Jde doprostřed sálu, tam, kde tmu projasňují kužely světla. Stojí zde psací stůl a velká otevřená kniha. Stránky rukopisu pokrývá obrovské množství krve. Pár kapek odkapává z lavice na zem.

Carzo vstoupí do světelného kuželu a knihu si prohlédne. Je to Traktát o peklech, nedocenitelný vymítačský rukopis, který se datuje z 11. století a jejž čísi roztřesená ruka otevřela na stránce rituálu temnot. Jde o velmi nebezpečný a tajemný obřad, k němuž se přistupuje jen v nejzazších případech v souboji s těmi nejmocnějšími démony.

Kněz napřáhne ruku nad rukopis. Kap. Na dlani mu přistane kapka krve a vykreslí na ní jasně červený obrazec. Zvedne oči a ucukne zděšením, když v příšeří spatří bledou tvář otce Ganze. Je zavěšen nohama za trám a má podříznuté hrdlo. Carzo zkoumá mučedníkův skelný pohled. Zračí se v něm stejný výraz naprostého děsu, jaký kněz četl v mrtvých očích bratra Ignacia. Děs vyvolaný Zlodějem duší.

Kněz se otce Ganza chystá sundat, když vtom do ticha kdosi zasténá. Otočí se a spatří lidskou postavu opřenou o zadní stěnu. Metr nad zemí visí s rozpaženýma rukama otec Jacomino a vypadá, jako by Carza ve tmě pozoroval.

Gillian Ray postupoval pokaždé stejně. Se svou andělskou tvářičkou a vypracovanou postavou surfaře jezdil všude stopem a vždycky se venkovany z buše nechal odvézt až na jejich odlehlé farmy. Celý šťastný se u nich pak najedl, napil, pochválil hostitelku, zadováděl si s dětmi a pak šel spát, načež brzy ráno všechny povraždil sekerou a vydal se zase na cestu. Aby zahladil stopy, zkracoval si na motorce cestu skrz buš až na další silnici, kde zase začal stopovat. Přestože na něj australské úřady uspořádaly skutečnou štvanici, vrah jim stále unikal a zabíjel své oběti v místech od sebe natolik vzdálených, že z toho vyšetřovatelé nebyli ani trochu moudří.

Maria Parksová si jednou všimla hlášení, jež došlo do bostonské hlídkující laboratoře, a poznala stopu toho, po kom pátrala už celé měsíce – obzvláště zneklidňujícího zabijáka, jehož tvář ani jméno neznala a který podle všeho využíval prázdniny v cizině k vybití svých vášní až pozoruhodně neměnným vražděním svých obětí. To bylo znamení, že Ray dosáhl cestovní rychlosti a pracovní postup, který dovedl k dokonalosti, jej naprosto uspokojuje. A právě díky tomu se Marie podařilo jej vystopovat – na základě vražd, k nimž došlo v Turecku, Brazílii, Thajsku a Austrálii. Od posledního zločinu, spáchaného v okolí Woomery, však Gillian Ray přidal ke svému pracovnímu postupu jeden detail, prvek, který vyšetřovatelé australské policie uvedli v hlášení, aniž mu přikládali zvláštní význam. Zatímco obvykle nechával Ray své oběti v pozici, v níž je zabil, všimla si Maria, že tentokrát je před odchodem naaranžoval na pohovku a křesla do obývacího pokoje a zapnul televizi. To naznačovalo, že se Ray začíná nudit a snaží se svůj scénář trochu ozvláštnit. Právě v okamžiku, kdy se jeho chování změní a napadne jej zkusit něco nového, je křižák nejnebezpečnější. Ve chvíli, kdy se jeho pracovní postup začne vyvíjet, totiž hrozí, že zmizí z dohledu. Proto Parksová neváhala a naskočila na první letadlo směřující do Austrálie.

Přistála v Alice Springs, obula si tenisky a hned u výjezdu z letiště začala stopovat. Musela to udělat, aby se Gillianu Rayovi co nejvíc přiblížila. Aby ve vlasech cítila teplý vítr a pod podrážkami horký asfalt, únavu rozlévající se jejími svaly, křeče v lýtkách a popruhy batohu zařezávající se do ramen. Aby s Gillianem Rayem sdílela to, co cítil pokaždé, když zaslechl, jak za ním zastavuje auto. To nádherné pálení, které vám zaplaví břicho a vstříkne do tepen dávku adrenalinu. Onu upíří žízeň, jež vám vysušuje hrdlo, a to rozkošně nesnesitelné sexuální vzrušení. Přesně to křižák, jako je Gillian Ray, při setkání s budoucí obětí prožívá.

Parksová jej pěšky pronásledovala řadu dní. Čím víc se k němu blížila, tím silněji cítila, jak jejich duše splývají. Mířil k oceánu a zanechával za sebou čím dál krvavější zločiny. Změnu, která se v něm odehrávala, Gillian nechápal a jeho pudy se mu začínaly vymykat z rukou. Zuřil. Přesně to mladá žena pochopila, když dorazila na místo jeho posledního zločinu – cítil frustraci a vztek. Gillian se proměňoval v něco jiného. A v tu chvíli se jí podařilo do vraha vstoupit.

Došlo k tomu za soumraku, když slunce viselo těsně nad trnitou savanou buše. Parksová právě nasedla do dodávky nějaké studentky, která jela do Perthu navštívit tetu. Byla mladá, hezká a opálená a vlasy měla svázané v šátku. Její šortky poodhalovaly stehna a ve výstřihu bavlněné halenky jí byla vidět ňadra. Parksová si ji pokradmu prohlížela a náhle pocítila silné vzrušení, jež jí vysušilo rty. Její mysl zaplnily obrazy smrti, nahé mrtvoly a krvavé maso. V ten okamžik si uvědomila, že srdce bijící v její hrudi nepatří jí, ale Gillianovi, a že její duše dostihla vrahovu. Měla co dělat, aby v sobě potlačila puzení, které ji přemáhalo, a pochopila, že ztrácí kontrolu. Zrychlila tempo, aby Gilliana dostihla, než dorazí k pobřeží.

Po čtrnácti dnech štvanice, během nichž stihl Gillian spáchat ještě tři vraždy, jej mladá žena na jedné opuštěné pláži poblíž Cape Nelsonu konečně dohnala. Mohl to být poslední zločin v černočerné noci, poslední znásilnění na chladném písku, poslední bodnutí dýkou do posledního břicha, a nazítří návrat do New Yorku, kde na něj čekala náruč jeho snoubenky Nancy a další nudný rok na univerzitě. Zase až do Gillianových příštích šílených prázdnin.

Vrah své oběti právě česal vlasy, když se k němu Parksová zezadu přiblížila. Přitiskla mu za ucho hlaveň pistole a zašeptala: „FBI.“ Ne příliš nahlas, jen tak hlasitě, aby přehlušila příboj. Přesně jak doufala, vytáhl Gillian dýku, jejíž čepel se zablýskla v měsíčním světle. Parksová tedy zavřela oči a vystřílela na něj z bezprostřední blízkosti celý zásobník. Slyšela, jak mu pod náporem střel praská lebka, a na písek stříká krev. Nasála pach jeho spáleného mozku. Pak se přinutila otevřít oči, prohlédnout si tělo a dotknout se jej, aby cítila, jak z něj uniká život. A díky slzám, jež jí vytryskly z očí, našla Maria konečně východ z bludiště.

Čím je Carzo starému jezuitovi blíž, tím lépe rozeznává celou scenérii. Zloděj duší vyzvedl polomrtvého otce Jacomina k trámu a za ramena, lokty a ruce jej k němu přibil. Hroty šesti truhlářských hřebíků pronikly klouby a zanořily se do sukovitého dřeva.

Kněz se zastaví pár centimetrů od těla zavěšeného ve vzduchu. Po starcově krku a hrudi stékají z ran potůčky krve. Vymítač se nad jezuitu nakloní. Do nosu ho uhodí silný zápach čpavku. Odhrne Jacominovi tuniku a vidí, že mu Zloděj duší několik centimetrů směrem dolů od pupku prořízl břicho a obnažil mu tak střeva, která vyhřezla z rány, ale nemohou se dostat ven. Pomalá smrt.

Náhle si Carzo všimne, že proud krve sílí, jako by starcovo srdce začalo bít rychleji.

„Otče Jacomino, slyšíte mě?“

Nebožák pomalu nadzvedne hlavu a Carzo se zahledí do jezuitových vyškrábaných očí.

„Otče Jacomino, to jsem já, Alfonso.“

Ozve se sípavý vzdech. Sálem zazní starcův chraptivý hlas.

„Bože můj, Alfonso. Už jde. Vrací se pro mě. Zabij mě, než mi vezme duši.“

„Kdo sem jde?“

„On. Vrací se pro mou duši, vezme si ji s sebou. Tak to dělají. Zardousí to člověku duši a vezme si ji s sebou. Nedovol mu to, Alfonso. Teď hned mě zabij, než ztratím víru a odnese mě to s sebou.“

„To nemohu udělat, otče Jacomino. Víte dobře, že nemohu.“

Ukřižovaný stařec se napřímí a vyrazí ze sebe dlouhý zoufalý nářek:

„Alfonso, já už nevěřím v Boha! Slyšíš mě? Má víra pohasíná, a jestli mě hned nezabiješ, budu se smažit v pekle!“

Pak Jacominovo tělo znovu klesne. Krev z jeho ran odkapává na zem. Carzo se k němu s uslzenýma očima nakloní a zašeptá:

„Otče, to vy svou duši vraždíte, když mě žádáte, abych vám vzal život. Pamatujte, že Bůh vás vidí a vaši víru posoudí podle toho, jak zemřete. Pamatujte také na to, že není jediné chyby, jediného zločinu, který by náš Pán nedokázal odpustit. Přejete si vyzpovídat se, než stanete před svým Stvořitelem?“

Jacomino zvedne hlavu. Zdá se, jako by jeho oči pátraly ve tmě.

„Na tyhle věci už nemáme čas. Zloději duší se vrátili a strašná nemoc se znovu šíří. Moje spása proti tomu, co ti prozradím. Budeš se za mě modlit. Budeš sloužit mše za pokoj mojí duše.“

„Otče, spasit vás může jen lítost a nikoli výčitky.“

„Zmlkni, blázne, nemáš ani ponětí o tom, co se blíží.“

Carzo ztuhne. Starcův hlas se změnil.

„Poslouchám vás.“

„Jezuitská misie v Manausu, stejně jako řada dalších po celém světě, slouží jako místo k přechovávání tajných zásilek, které předáváme Vatikánu. Tato kódovaná poselství vysílá jistý kardinál blízký papeži. Před lety se mu podařilo infiltrovat do tajného bratrstva, které hned po křížových výpravách kontaminovalo Vatikán a od té doby roste v jeho nitru jako nádor.“

„Spiknutí proti církvi? Jak se to bratrstvo jmenuje?“

„Černý dým Satanův. Je to sekta, která má kořeny v řádu templářů. Snaží se zmocnit svatopetrského trůnu. Zloději duší jsou jejich ozbrojenou složkou.“

„Vy snad členy Černého dýmu znáte?“

„Jejich tvář nikdy nikdo nespatřil. Dokonce ani ten kardinál, jehož identitu neznám. Jediné, co víme, je to, že obsadili většinu klíčových pozic ve Vatikánu a udržují blízké vztahy se satanistickými sektami po celém světě. Řídí se plánem starým několik století a celkem jde o třicítku kardinálů rozesetých po světě, kteří nyní získali takovou moc, že dokáží řídit konkláve. Vědí, že církev lidem lhala, a chtějí se zmocnit Vatikánu, aby tuto lež odhalili světu.“

„Jakou lež?“

„Všechno… Všechno je v Síni tajemství. Tajné místnosti, do níž vede vchod z velkého sálu vatikánských archivů. Tato místnost není zakreslena v žádném plánu. Tam je uložena zakázaná korespondence papežů a důkazy o spiknutí. Do Síně se dostaneš, když určitým způsobem přemístíš knihy v jednom z regálů… Musíš z polic vyndat sedm knih podle jisté kombinace latinských citací, jež se ke každému z těchto děl vztahují. Kardinál Černého dýmu mi předal kopii tohoto seznamu. V zájmu větší bezpečnosti jsem tento dokument nechal převézt na tajné místo ve Spojených státech. Musíš si ho tam vyzvednout.“

„Otče…“

„Mlč, Alfonso, už nemáme čas.“

Carzo Jacominovi otře čelo. Stařec už nemůže dál.

„Minulý týden jsem obdržel poslední naléhavou zprávu. Kardinál právě objevil něco vážného, co mi ještě stačil sdělit.“

„Co to bylo?“

„Vše se nachází ve spise, který jsem nechal uložit ve skříňce na manauském letišti. Prostřednictvím úschoven na letištích se předávají všechny tajné zprávy. Ve skříňce najdeš i letenku do Spojených států. Dnes večer jsem chtěl odletět, vyzvednout seznam citací a pokračovat v cestě na právě zahájený koncil. Ale na to už je pozdě.“

Carzo se chystá odpovědět, ale náhle mu kotníky ovane mrazivý průvan. Stařec ztuhne. Právě se otevřely dveře na samém konci knihovny.

„Bože můj, to je on, už jde!“

„Otče Jacomino, souvisí nějak ta lež, kterou Černý dým využívá, s metlou Olméků?“

Starý jezuita sebou trhne.

„Cos to řekl?“

„V jednom chrámu uprostřed džungle jsem objevil prastaré fresky. Zobrazují prvorozené lidi a archanděla Gabriela, jak indiánským kmenům předává oheň. Největší z těchto fresek popisuje příchod a smrt Krista plného nenávisti a zloby. Cosi, co osvobodilo strašné zlo. Souvisí s tím nějak ty dokumenty uložené v Síni tajemství?“

„Bože můj, je to ještě vážnější, než jsem myslel…“

Od mramoru knihovny se odráží zvuk kroků. Carzo se ohlédne a spatří, jak světelné kužely jeden po druhém zablikají a zhasnou. Nosními dírkami nasává vzduch. Vír, který nadzvedá archivní spisy poházené po zemi, doprovází omamná vůně fialek.

„Odejdi, Carzo. Odejdi a neohlížej se. To je jen jeho duch, ne však jeho schránka. Když si pospíšíš, nic proti tobě nezmůže.“

„Otče, neřekl jste mi, jak to bylo s Olméky. Co se to v pralese stalo? Otče? Otče!“

Jacomino zachroptí, a pak mu spadne hlava. Carzo položí nebožákovi ruku na vlasy a potichu odříká slova posledního pomazání. Sotva je dořekne, starcova hlava se s úsměvem zvedne. Pak změněným hlasem promluví:

„Kdo je tam?“

Vymítač o několik kroků ustoupí, zatímco bytost, jež se starce zmocnila, větří jeho pach.

„To jsi ty, Carzo? Copak ti ten starý blázen napovídal?“

„Zeptej se ho sám.“

Stařec se posměšně zachechtá.

„Tvůj přítel je mrtvý, Carzo, a já nedokážu číst v srdci mrtvých.“

„Tak vysvoboď jeho duši a já ti odpovím.“

„Pozdě.“

„Lžeš. Vím, že tu ještě je.“

„Jak bys to mohl vědět, ty blázne?“

Carzo zvedne oči a podívá se na ruce ukřižovaného, jež se zatínají okolo hřebů.

„Krvácejí mu dlaně, takže jeho srdce ještě bije.“

Starcovo hrdlo opět rozezvučí smích.

„To ano, ale už brzy zemře. A já pozřu jeho duši společně s tou tvojí.“

Kněz pomalu kráčí ke stolu, kde leží Traktát o peklech, a šelmu, která sleduje každý jeho pohyb, nespouští ani na okamžik z očí.

„Kampak jdeš, Carzo?“

Hlas šelmy prozrazuje znepokojení. Vymítač obejde stůl a otře z rukopisu krev. Rituál temnot. Text je napsán jazykem tak starým, že se jeho původ ztrácí v nedohlednu. Carzo hledá formuli, kterou potřebuje. Jakmile ji najde, soustředěně se snaží zahnat strach, který ho zachvacuje. Pak pozvedne ruku směrem k bytosti a silným hlasem zvolá:

„Amenach tah! Enla amalach nerod!“

Jacominovo tělo se při těchto slovech zkroutí bolestí.

„Au! To pálí! Co to děláš, Carzo?“

„Proč jsi mu vyškrábal oči?“

„To jsem nebyl já! Udělal si to sám kusem dřeva, než jsem pozřel jeho duši!“

„Víš, proč to udělal?“

„Carzo, to pálí!“

„Udělal to, aby se z jeho těla stalo tvé vězení. Žádný duch nemůže uniknout ze slepého těla, dokud toto tělo neskoná. Je to v rituálu temnot.“

Věc ohrne rty.

„Však on zemře, Carzo. Brzo zemře a já uniknu z jeho schránky a zmocním se té tvojí.“

„Jeho duše už ti nepatří. Vyzpovídal se ze svých hříchů a dostal poslední pomazání.“

„A co má být, Carzo?!“

„Provinil ses tím, že jsi posedl duši vykoupenou Bohem. Jeho smrt tě nevysvobodí. Amenach tah. Enla amalach nerod. Těmito slovy tě odsuzuji k věčnému uvěznění.“

Z Jacominových rtů vyjde útrpné chroptění.

„Někdo mě přijde vysvobodit, Carzo. Někdo najde těla tvých přátel a osvobodí mě.“

„Chodbu, která sem vede, kromě tebou zavražděných jezuitů už nikdo nezná. Při odchodu vchod navždy uzavřu a ty tu budeš řvát na věky věků.“

Po vynesení rozsudku odchází Carzo od nestvůry, která gestikuluje a snaží se vymanit z hřebů. Uprostřed místnosti jej ve tmě zastihne nenávistný výkřik:

„Ještě to neskončilo, Carzo! Slyšíš mě? Tohle je teprve začátek!“

Vymítač za sebou zabouchne dveře knihovny. Hlas šelmy jej pronásleduje až k východu z podzemí, a teprve když vystoupá po schodišti vedoucímu ke kůru katedrály, řev postupně utichá. Těsně předtím, než projde úzkým východem, Carzo mechanismus zničí. Cementový podstavec se s duněním otočí kolem své osy, socha za praskání zdviháků znehybní a vstup do hrobky jezuitů se tak jednou provždy uzavře.

Zvukový signál Parksové oznámí, že spojení s hlídkující laboratoří v Quanticu je navázáno. Prsty hbitě běhajícími po klávesnici zadá své heslo a spustí program identifikace na základě morfologických znaků. Na obrazovce se objeví formulář, v němž zaškrtne charakteristiky odpovídající Kálebově profilu: muž, věk mezi pětatřiceti a čtyřiceti lety, kavkazský typ, světlá pleť, hnědé vlasy, modré oči. Otisky prstů nejsou k dispozici, danou kolonku tedy přeskočí a zadá údaje o otiscích zubů. Vyplní také pole týkající se kostry a svalstva a upřesní vrahovy morfologické rysy: nos, bradu, rozestup mezi očima, tvar a polohu obočí.

Po vyplnění všech políček otevře Maria Crossmanovu složku a vyjme z ní fotografii Kálebova rozstříleného obličeje. Tento detailní snímek pak naskenuje a odešle do databáze. Poté spustí morfologický program, který na základě fotografie a vyplněného formuláře zrekonstruuje chybějící polovinu obličeje.

Nejprve spodní část: okrouhlá brada, čára rtů a prohlubně čelistí. Potom se před očima Parksové pomalu vykreslí samotné čelisti. A nakonec se zrekonstruují zuby, kolem jejichž skloviny postupně obrostou dásně zničené střelami.

Program několikrát pípne a přejde k horní části obličeje. Dle pozice očí a tvaru vlasů vymodeluje nos, spánky, oční jamky a čelo. Otevřené rány ve vlasech se před zraky Parksové zacelí a lebka se znovu spojí. Program pomalu rekonstruuje kůži, jež obaluje vychrtlou tvář. Nakonec vše propojí v jeden celek a zobrazí na monitoru konečný výsledek.

Když Maria spatří skutečný Kálebův obličej, sevře se jí hrdlo. Detailně si prohlíží hluboko posazené oči a husté obočí, jež se klene nad jeho chladným pohledem. Pak Parksová tuto tvář zbrázděnou nežity a jizvami zadá bez velkých nadějí do rešeršních modulů. Systém začne prohledávat policejní archivy celého světa. Na pravé straně obrazovky se objeví čtyři portréty, ale jakmile program vyhledávání zpřesní, podobizny zase zmizí. Na monitoru bliká odpověď: „No match found.“ Jak se dalo předpokládat, Káleb není nikde evidován.

Parksová zadá do systému vzorek vrahovy DNA a spustí v digitalizovaných archivech vědecké policie novou rešerši. Na obrazovce defilují stovky tisíc genetických vláken uložených v paměti systému. Program se na chvíli zastaví u deseti vzorků, jejichž první sekvence se hledané DNA podobají. Pak rychle proběhne poslední řetězce obsažené v paměti a oznámí neúspěch nového hledání. Parksová si promne spánky, zapálí si cigaretu a skrz okno pozoruje zatažené nebe. S povzdechem vypustí obláček kouře a její prsty se opět rozběhnou po klávesnici. Vzdá hledání podle osoby vraha a zaměří se na způsob provedení vražd. Vyžádá si od systému analýzu zločinců vedených v databázi v sekci „Mystičtí vrahové“, zúží však vyhledávání na hanobitele hřbitovů a psychopaty, jejichž vraždy napodobují náboženský rituál ukřižování. Hledá pokud možno vraha se zářezy v kůži a mnicha. Z obavy, že se tím vyhledávání příliš zpřísní, však změní názor a poslední dvě kritéria vymaže. Do pole „Období pro vyhledávání“ zadá deset let a stiskne enter.

Systém prochází záznamy uložené v paměti a zobrazí osmnáct výsledků. Parksová je jeden po druhém projde. Má před sebou satanistické zločiny, které prvního dne roku 2000 zaplnily přední stránky novin. Oné noci se všemožní mystici shromáždili v lesích a katakombách velkých měst a společně vzývali síly zla. Prostřednictvím obětních obřadů, při nichž ukřižovali několik panen a pobudů, se snažili získat Satanovu přízeň.

Parksová zadá do pole pro časové omezení rešerše posledních třicet let. Mezi padesátkou přibližně odpovídajících záznamů bliká čtrnáct výsledků. 1969-1972: čtrnáct vražd reverenda Parkuse Merryho, náboženského fanatika, který si vzal do hlavy, že Kristus se vrátil, a musel ho tedy honem ukřižovat, aby tu šťastnou novinu mohl zvěstovat světu. Podivuhodné na tom však bylo, že Kristus reverenda Merryho se rozhodl pro coming out v komunitě homosexuálů na západě USA. Výsledkem bylo čtrnáct vražd spáchaných na prostitutech undergroundové komunity gayů od San Francisca až po Velké pláně. Způsob provedení byl pokaždé stejný. Na chodníku nebo v gay baru se dal Merry s obětí do řeči, podal jí nějakou drogu a odvedl ji na opuštěné místo, kde ji ukřižoval, a pak odříkával modlitby a sledoval, jak se na kříži zmítá.

Čtrnáctou a poslední vraždu spáchal Parkus Merry 17. listopadu 1972 v okolí města Boise ve státě Idaho. Milý reverend, který byl dopaden ve chvíli, kdy svou oběť přibíjel ke kříži, poté jedenáct let plesnivěl v cele smrti. A pak ho jednoho rána za svítání přikurtovali k elektrickému křeslu.

Otec Carzo sedí na zadním sedadle starého taxíku s rozvrzaným pérováním a ze všech sil se snaží neusnout. Ve spáncích mu hučí. V ústech má kovovou pachuť a hlava mu pulzuje, jako by měla každou chvíli prasknout. Tak tomu po setkání s démonem bývá. Jako by se jeho metabolismus proměnil ve vysokou pec, najednou spálil všechny kalorie a vitamíny, které má v těle, a zanechal mu stravující hlad a žízeň. A k tomu prázdnou duši. Pocit, že je nahý uprostřed nekonečné pouště a připadá si nesmírně osamělý.

Carzo se dívá skrz špinavé okno, jehož klička se pohupuje v rytmu otřesů, a snaží se soustředit na proud automobilů jedoucích po Avenida Constantino Nery směrem k letišti. Od chvíle, kdy taxík opustil centrum Manausu, vystřídala koloniální čtvrti s pěknými, i když oprýskanými domy prašná hnědá hlína chudinských čtvrtí. Změť chatrčí z vlnitého plechu namačkaných na sebe takovým způsobem, až se zdá, jako by zeď jedné podpírala střechu druhé. Nikde žádné satelity ani klimatizace, záclony ani okna. Jen pár šňůrek falešných perel přede dveřmi a palety nastavěné na sobě sloužící jako schodiště. Žádné ulice. Nic než bahnitá strouha klikatící se mezi tisíci chatrčí nalepených na kopečky. Zde, uprostřed pralesních krys, rezavých hřebíků a jehel, si bosé manauské děti hrají na lupiče a fotbalisty.

Kněz zamrká. Vybledlá značka ztracená ve změti tabulí vyvedených křiklavými barvami oznamuje, že na letiště je to ještě osm kilometrů. Taxík si s pomocí klaksonu razí cestu mezi otlučenými pick-upy a starými rachotícími fiaty. Z tlumičů výfuků stoupá hustý černý dým.

Kněz si položí hlavu na opěrku a soustředí se na pachy vznášející se v taxíku. Cítí vyvanulý odér špinavého rozkroku a vlhkých stehen. Aby si trochu přivydělali, pronajímají manauští taxikáři svá auta prostitutkám z chudinských čtvrtí, které se pak celou noc střídají na zadních sedadlech. Polovina z každého čísla připadne řidiči, který vpředu spí, zatímco vzadu skřípou pod milenci pružiny.

Otec Carzo zavře oči. V kabině se vznášejí i jiné pachy, mnohem vzdálenější a lehké jako vzpomínky. Vůně růží a ibišku. Parfém krásných duší, jejichž památka se otiskla na sedadlo. Jednou z nich byla Maria, mladá prostitutka favel s velkýma hnědýma očima, která své tělo nabízela za pár kostek cukru a prošlé léky. Maria, která přes den rozlévala v chudinských čtvrtích polévku, ošetřovala dětem bosé nohy a potírala je jodovou tinkturou. Carzo náhle spatří tvář této mladé neznámé ve své mysli a trhne sebou. Otevře oči. Až doposud mu jeho schopnost cítit pachy ještě nikdy neumožnila vidět obličej a jméno osoby, které pach patřil. Zdálo se, jako by jeho dar sílil a stával se něčím jiným. Či spíše jako by do něj cosi proniklo a přidalo ke Carzovým schopnostem své vlastní. Vymítač zatřese hlavou, aby se probudil. Mariina tvář se rozplyne. Najednou auto prudce zabrzdí. Řidič zatroubí a zase zrychlí. Auto se otřásá. Za špinavým sklem šumí ubíhající stromy. Carzo má nesnesitelně těžká víčka.

Parksová típne cigaretu a rozhodne se rozšířit období pro vyhledávání na celé 20. století. Systém několik vteřin provádí požadovanou rešerši, a pak na monitoru zobrazí seznam výsledků. Celkem sto sedmdesát záznamů. Satanisté, sérioví vrazi z řad mormonů i kazatelé. A také mrtvoly, spousty mrtvol. Mladá žena projíždí seznam a zběžně prolétne několik záznamů.

19. dubna 1993: masakr sekty davidiánů ve Wacu ve státě Texas. Sedmdesát čtyři následovníků Davida Koreshe spáchalo během razie FBI sebevraždu.

12. června 1974: V jeskyních lidožravé sekty ve Wilmingtonu ve státě Arkansas bylo nalezeno třináct koster.

23. září 1928: Hromadná sebevražda sekty adventistů v Greensboro ve státě Alabama. Šedesátka šílenců, která objevila nebeskou bránu. Nejprve ukřižovali svého guru a následně se sami připravili o život tak, že se bradou narazili na řeznické háky.

Maria si prohlédne černobílou fotografii, kterou místní policie tehdy pořídila, a odfrkne si. Je na ní šedesát mrtvol vyrovnaných jako krávy ve skladišti jatek.

Náhle zavadí pohledem o nadpis jiného záznamu a srdce jí poskočí. Přestane sjíždět myší dolů a vrátí se o kousek výš. Záznam se zastaví uprostřed obrazovky.

26. srpna 1913: V klášteře v Kanabu ve státě Utah byla nalezena ukřižovaná stará jeptiška.

Parksová záznam rozklikne. Zobrazí se výstřižek z Kanab Daily News s datem 27. srpna. Na titulní straně se oznamuje, že v klášterním parku byla nalezena stará řeholnice přibitá ke kříži a s rozpáraným břichem. Jednalo se o sestru Angelinu z řádu poustevnic.

Parksové vyschne v krku a zadá do formuláře maximum kritérií, aby vyhledávání zpřesnila: jeptišky řádu poustevnic zavražděné a ukřižované v letech 1912-1913-1914; vrah se zářezy v kůži; mnich; poznávací znamení INRI. Systém provede výběr a zobrazí mapu západního pobřeží Kanady a Spojených států, na níž blikají čtyři červené body.

Duben 1913: první vražda v klášteře poustevnic na Mount Waddingtonu v Britské Kolumbii. 11. června téhož roku: vražda poustevnice v klášteře na hoře Rainier poblíž Seattlu. 13. srpna: další vražda v klášteře na Lassen Peak u Sacramenta. A pak, o dva týdny později, byla v Kanabu zavražděna sestra Angelina.

Parksová se probírá archivy Kanab Daily News. 28. srpna 1913, tedy nazítří po vraždě, se na titulní straně oznamuje, že šerifovi muži vraha sestry Angeliny zatkli, právě když se chystal překročit hranice státu. Maria si prohlíží černobílou fotografii doprovázející článek. Policisté na koních vedou na řetězu mnicha a dav význačných občanů Kanabu snímá cylindry, zasypává jej urážkami a plive mu do tváře.

Na další fotografii je provaz přehozený přes větev. Mnich sedí s rukama svázanýma za zády na koni a zástupce šerifa mu nasazuje smyčku kolem krku. Ačkoli je snímek rozmazaný a zašlý, všimne si Parksová, že se vrah do objektivu usmívá. Jeho úsměv jako by byl určen fotografovi stojícímu za stativem, či spíše těm, kteří si fotografii budou v dalších letech prohlížet. Mladá žena přikáže systému, aby snímek zvětšil.

Zatímco program přidává pár pixelů a zvyšuje kontrast, aby fotografii doostřil, vrátí se Parksová ke Kálebově portrétu, jejž před chvílí s pomocí morfologického programu vyretušovala. Pak spustí další program, který Kálebovy rysy dokáže omladit. Zabijákův obličej se před jejími zraky postupně rozjasňuje, nežity a jizvy mizí. Pak program oznámí, že na základě původních morfologických charakteristik provedl omlazení zhruba o patnáct let. Pozměněná fotografie se zobrazí na monitoru vedle černobílého snímku pořízeného v létě roku 1913. Káleb a vrah z Kanabu jsou toutéž osobou.

Otec Carzo stojí před prosklenou stěnou odletového terminálu manauského letiště a pozoruje letouny manévrující na letové ploše. Jsou tu stará zrezivělá letadélka obsluhující transamazonské linky, která do odlehlých měst amazonské nížiny přepravují jen náklad a hrstku pasažérů. O kus dál rozeznává stěnu stromů tvořící hranici pralesa. Reproduktory oznamují přistání letu společnosti Delta číslo 8340 z Quita. Carzo se podívá na hodinky. Už je čas. Kněz naposledy pohlédne směrem k Boeingu 767, který se vynoří z mlhy a zamíří na přistávací dráhu. Odstoupí od prosklené stěny a vykročí k řadám sejfů na druhém konci terminálu. V ruce tiskne starý klíč v okousaném pouzdru z červené gumy, který našel u otce Jacomina. Skříňka číslo 38.

Kněz si razí cestu davem cestujících. Informační tabule oznamují poslední výzvu k nástupu do čtyř transamazonských letadel směřujících do Belému, Iquitosu, Santa Fe de Bogotá a Guayaquilu. Páchnoucí dav ověšený klecemi na slepice a papírovými krabicemi ovázanými provázky se hrne k přepážkám. O kus dál se za neprůstřelným sklem rýsují luxusní sály pravidelných mezinárodních linek.

Cestou k úschovným skříňkám zahltí Carzovu mysl pach davu. Tisíce vůní a zápachů tvoří společně jediný příšerný odér, v němž se mísí výpary špíny a hnusu v jejich duších. Carzo uprostřed tohoto víru smradů zalapá po dechu. Kolem sebe vidí samé špinavé šíje, šklebící se ústa a les pohybujících se rtů, které štěbetají v hukotu davu.

Skříňka číslo 38. Potem zalitý kněz otočí klíčem v zámku. Ozve se cvaknutí. Uvnitř najde tlustou košili s podšívkou a bílou obálku, kterou si strčí do tašky. Vtom na šíji ucítí proud mrazivého vzduchu. Ohlédne se a spatří starou míšenku, která sedí sama uprostřed řady sedadel. V tu ránu mu vyschne v hrdle. Poznává tulačku z Manausu, která mu cestou do katedrály málem rozdrtila ruku. Má matné bílé oči. Oči slepců. Náhle stařena roztáhne rty a usměje se. Bože, vždyť ona mě vidí…

Šestá část

Carzo vykročí ke stařeně. Dav cestujících mu však zkříží cestu a zacloní výhled. Kněz se prodírá masou těl a zavazadel, ale když se dav rozestoupí, jsou křesla prázdná. Tulačka zmizela.

Vymítač se dopotácí na toaletu. Zamkne se v kabince a roztrhne obálku. Je v ní otevřená letenka do Spojených států a sto amerických dolarů v drobných. Náhle prásknou dveře a Carzo sebou trhne. Kdosi právě plouživým krokem vešel dovnitř. Kněz ucítí pronikavý zápach moči. Za dveřmi kabinky se zastaví bosé nohy, dvě staré ženské nohy se špinavými zahnutými prsty. Stařeniny ruce ohmatávají dveře. Postava nenávistně zasyčí a Carzovi se zježí vlasy na hlavě.

„Kam letíš, Carzo?“

Kněz si chce zacpat uši, ale vtom k němu zpoza dveří od toalet opět dolehne hluk z terminálu. Je slyšet smích. Dveře se zase zavřou. Carzo slyší ženský hlas a dětské hihňání. Otevře oči. Tulaččiny bosé nohy zmizely. Otisky, jež zanechaly na podlaze, však nikoli.

Vyjde ven z kabinky. Zamíří k umyvadlům, kde malá holčička stříká vodu z kohoutku na zem. Její matka se na Carza usmívá. Kněz si umyje ruce studenou vodou a opláchne si obličej. Vtom jím otřese bouchnutí dveří jedné z kabinek. Narovná se a pohlédne do zrcadla. Skrz kapičky vody třpytící se mu na víčkách spatří holčičku, která si suší ruce. Její maminka si zpívá v kabince, kam právě vešla. Carzovi se uleví. Musí přestat myslet. Zavře kohoutek a znovu zvedne oči k zrcadlu. Holčička je teď otočená k němu a matnýma bílýma očičkama si jej prohlíží. Ohrne rty a odhalí tak řadu zčernalých zubů.

„Tak kampak, Carzo?“

Když Parksová vyjede z Denveru a zamíří do hor, sníh, který předtím poletoval v mrazivém vzduchu, padá hustě a ve velkých vločkách. V Bakervillu už vrstva prašanu dosahuje téměř tří centimetrů, obyvatelé v botách podšitých kožešinou se hrbí pod poryvy větru a nosí si domů poslední zásoby.

Maria pokračuje po Interstate 70, jejíž klikatící se kontury postupně mizí v záplavě vloček. V Bighornu, kde se silnice stáčí na jih podél železničních kolejí, už ani nejsou vidět chodníky a škarpa. Projede posledními zátarasy, kde policisté varují motoristy, že bouře již překročila pohoří Laramie a aglomerace Boulderu leží pod třiceti centimetry prašanu.

Parksová teď jede po tlusté bílé přikrývce směrem na jih. Cestou si udělala jedinou zastávku na šálek kávy a cigaretu. Když konečně spatří světla Holy Cross City, už se snáší tma. Od chvíle, kdy se zešeřilo, osvětlují reflektory jejího terénního vozu úplnou zeď z vloček, které stěrače jen s námahou odhrnují z předního skla.

Nastaví klimatizaci na maximum, aby odmlžila přední sklo, a v dálce spatří majáčky kolony sněhových pluhů, které zprůjezdňují ulice a zanechávají za sebou na chodnících obrovské závěje. Na křižovatce se tři vozy z kolony odpojí a zahnou doprava na silnici vedoucí ke klášteru svatého Kříže. Poslední odhrnování sněhu před bouří. Při pohledu na tato třicetitunová železná monstra na pásech vybavená zesílenými nárazníky Maria usoudí, že bude lepší počkat, až se pluhy vrátí, a pak se teprve vydat nahoru ke klášteru.

Po pravé straně zahlédne bar pro motoristy, jehož neony blikají v mrazivém vzduchu. Zaparkuje šikmo k chodníku mezi dvě auta zasypaná sněhem. Nechá motor i stěrače běžet, položí si hlavu na opěrku a zahledí se na modré číslice hodin na palubní desce. 20:00:07. Než se pustí do stoupání ke klášteru, měla by si trochu zdřímnout, aspoň na pár minut. Chvíli se tomuto lákavému pokušení brání, snaží se soustředit na teplý proud vzduchu z klimatizace, který jí ovívá tvář, poslouchá chrastění řetězů auta projíždějícího kolem. Pak se podvolí a ponoří se do hlubokého spánku.

Parksová sebou trhne. Otevře oči a pohlédne na zářící číslice na palubní desce. 20:00:32. Usnula jen na pár vteřin, ale v krku má takové sucho, že jí připadá, jako by prospala celé hodiny. Zapne si kabát a natáhne rukavice. Pak otevře dveře, do kabiny vtrhne mráz a Maria se zašklebí.

Cestou k baru jí ve sněhu vržou boty. Vzduch je nasycen mentolem a zmrzlou kůrou. Vůní mrazu. Zatlačí do barových dveří. Uvnitř je to cítit přepáleným tukem a kávou. Je to jeden z těch protáhlých podniků s pultem z tvrdého plastu, na němž se vrší stojánky na sendviče a nádoby s omáčkami. Naproti prosklené stěně stojí řada lavic potažených koženkou a stoly z umakartu ošoupané od horkých konvic s kávou. Pár utahaných zákazníků přežvykuje mastné hamburgery a popíjí k nim kávu z papírových kelímků. Starý jukebox na samém konci baru vyhrává jakousi country-gospelovou melodii. Pokud Marie v bouřce nezamrzly uši, je to Ben Harper a The Blind Boys of Alabama.

Posadí se na jednu z lavic a očima hledá servírku. Šíji jí ovane proud vzduchu, lehká vůně parfému… Maria otočí hlavu k mladé ženě, která se právě posadila k jejímu stolu. Má hnědé vlasy, hezké šedé oči, bělostnou kůži a mezi sladce bleděrůžovými rty se jí blýskají krásné zuby.

„Přejete si?“

„Povečeřet s vámi. Strašně nerada jím sama.“

Ženin hlas dokonale ladí s půvabnými pohyby jejího těla. Je něžná a sebevědomá. Bez pobízení si sundá bundu a odhalí tak přiléhavý vlněný svetr. Na krku se jí leskne tenký zlatý řetízek s křížkem.

„Jmenuju se Maria. Maria Parksová.“

Mladá žena jí podá ruku a Parksová při stisku lehce zkřiví ústa. Neznámá má ledovou kůži, jako by právě přišla zvenku a neměla rukavice.

„A vy?“

„Jsem jeptiška ve službách Kongregace pro zázraky z Vatikánu. Vyšetřuju vraždy poustevnic a už od Bostonu vás sleduju, abych vás chránila.“

Mariina ruka, ještě stále svírající ruku spolustolovnice, se křečovitě zatne.

„Chránila před čím?“

„Jednak před vámi samotnou. A pak taky před poustevnicemi. Mario, vy si to neuvědomujete, ale jste v nebezpečí.“

„Co ode mě vlastně chcete?“

„Jestliže sama nejste jeptiška a neznáte pravidla, jimiž se místa, jako je klášter poustevnic svatého Kříže, řídí, máte velmi malou naději, že se vůbec dostanete dovnitř.“

„Jak to?“

„Poustevnice nejsou řeholnice jako každé jiné. Je to velice starý řád, který byl založen v Evropě na samém počátku středověku, a když se v polovině 19. století rozšířil do Spojených států, přinesl si s sebou i své středověké zvyky. Tyto strážkyně zakázaných rukopisů církve mají takový smysl pro tajemství, že si to ani nedokážete představit. Odpradávna se naučily mít se před každým na pozoru a nesnášejí, když do jejich záležitostí někdo strká nos.“

„Chcete tím říct, že by poustevnice dokázaly i zabít, jen aby svoje tajemství uchránily?“

„Řekněme spíš, že po dobu svého pobytu mezi nimi budete naprosto odkázaná na jejich společenství. Ony se o vás postarají, když se vám něco stane, ony přivolají pomoc, když se ocitnete ve smrtelném nebezpečí. Musíte pochopit, že kláštery poustevnic jsou staré stavby s hlubokým a temným podzemím. Řeholnice tam žijí bez elektřiny a tekoucí vody ve stejném odloučení jako v dobách středověku. Vnější svět a jeho zákony pro ně nic neznamenají. Neznají televizi, noviny ani internet. Věřte mi, Mario, na takových místech se může stát cokoli.“

„Co mi radíte?“

„Po západu slunce nikdy neopouštějte celu, protože poustevnice nikdy nespí. Počkejte, až začne bohoslužba, a pak pronikněte do zakázané knihovny a hledejte svazky, které zavražděná poustevnice studovala těsně před smrtí. Nacházejí se v tajném sále, kterému se říká Peklo. V těchto rukopisech najdete klíč k celé záhadě.“

„K jaké záhadě?“

„Po dlouhém a namáhavém vyšetřování jsme došli k závěru, že se církev už po staletí snaží za každou cenu ututlat jistou lež. Cosi, k čemu došlo během třetí křížové výpravy. Lež tak strašnou, že kdyby vyšla na světlo, celé křesťanství by zaniklo. Skutečné poslání poustevnic spočívá právě v tom ututlat onu velkou lež a zabránit Zlodějům duší, aby se jí zmocnili.“

„Zlodějům duší?“

„Když jsme se sestrami v klášteře svatého Kříže před několika týdny pátraly, našly jsme několik pasáží evangelia podle Satana, na nichž zemřelá poustevnice pracovala. Jsou to pergameny pocházející ze středověku, které tento přísně tajný řád už po staletí studuje. Poustevnice se snaží nalézt originál rukopisu. To proto ta bytost, která nás v Hattiesburgu zavraždila, poustevnice zabíjela.“

Parksové se zmocní panika.

„Co jste to řekla?“

„Prosím?“

„Právě jste řekla, že vás ta stvůra v Hattiesburgu zavraždila.“

„Ale no tak, Mario, vám to ještě nedošlo?“

Parksová se otočí k prosklené stěně a spatří svůj vlastní odraz. Lavice naproti ní je prázdná. Mladé ženě náhle vyschne v krku a otočí se zpátky k neznámé, která se na ni nepřestává usmívat. A pak si najednou vzpomene na onu opálenou tvář, kterou viděla ve spise o zmizelých z Hattiesburgu… a na tutéž tvář, rozežranou a shnilou, na kříži v temné kryptě… tvář sestry Mary Jane Barkové.

„Panebože, to není možný…“

Úsměv mladé jeptišky se začne scvrkávat, zatímco její obličej a rty pokryjí praskliny. Když znovu promluví, všimne si Maria, že se jí změnil hlas.

„Že to není možné? Zvláštní agentko Mario Parksová, nemáte dar vidět věci, které neexistují. Máte dar vidět věci, které ostatní vidět nedokážou. Chápete ten rozdíl?“

„Přestaňte s těma blbostma, Barková, nebo kdo sakra jste. Prolítla jsem ve sto čtyřicítce čelním sklem a od tý doby mám vize. Vídám mrtvoly a holčičky, kterejm někdo ve sklepě rozpáral břicho. Tak mě laskavě neotravujte se svejma teoriema o tom, co kdo vidí. Jste jenom další vize, a jakmile se elektrickej výboj v mým mozku, kterej vás vytvořil, zase vytratí, tak prostě zmizíte.“

„Dovolte mi jenom jednu otázku, Mario. Kde se podle vás bere ten proud vzduchu, který vás lechtá na tváři, když spolu takhle mluvíme?“

„Cože?“

„Ten jemný proud vzduchu, který rozechvívá vaše hezké hnědé kadeře. Kde se podle vás bere?“

Parksová si náhle uvědomí závan teplého vzduchu, který jí ovívá obličej. Pátrá po klimatizaci. Žádná tu není. Když jeptiška znovu promluví, má Maria pocit, jako by se její hlas ozýval zevnitř její vlastní lebky.

„Teď se podívejte na parkoviště. Právě jste přijela.“

Parksová se znovu otočí k průhledné stěně, přimhouří oči a skrz vločky spatří svůj terénní vůz. Z výfuku stoupá sloup bílého kouře. Za předním sklem, po němž jezdí stěrače, vidí sebe samu, jak spí s hlavou na opěrce s obličejem ozářeným bílým světlem stropní lampičky.

„Spíte, Mario. A ten proud vzduchu, který cítíte, to je klimatizace vašeho auta, která vám fouká do vlasů. Teď se musíte probudit a nesmíte už ztratit ani minutu. Bouře se blíží.“

Maria, dosud spící se zakloněnou hlavou s týlem na opěradle, se s trhnutím probudí a sevře volant. Venku dál tiše padá sníh. Za prosklenou stěnou baru vidí servírky v plné práci a hosty dojídající večeři. Ucítí jemnou vůni růží, která se vznáší v kabině, a potlačí polekaný vzlyk. Podívá se do zpětného zrcátka. Nikde nikdo.

Co se to se mnou proboha děje?

Stoupání ke klášteru svatého Kříže je pomalé a náročné. Parksová pevně drží volant, aby zvládla poryvy větru, které vozem otřásají, a sleduje navigátor GPS, jehož zářící displej působí uprostřed vší té běloby uklidňujícím dojmem. Podle přístroje ji od kláštera dělí pouhé tři kilometry. Ještě pár zatáček na úbočí rokle a bude v cíli.

Zapálí si cigaretu, aniž spustí oči ze silnice, a v duchu si rekapituluje vše, co o poustevnicích ví. Jejich den začíná ve tři hodiny ráno matutinem, po němž následuje dlouhé studium a rozjímání, a pak přijdou na řadu chvály. Tehdy si řeholnice mohou dopřát misku polévky a skývu ztvrdlého chleba. Poté se ponoří do četby a restaurování zakázaných rukopisů církve, které o první a o třetí hodině po východu slunce přeruší prima a tercie. S blížící se desátou hodinou se vrátí ke studiu, z něhož je vyruší ještě sexta, nona, nešpory a kompletář – řada vyčerpávajících modliteb doprovázejících západ slunce a temnou noc. Stejný rituál poustevnice opakují tři sta šedesát pět dní v roce, bez oddechu a odpočinku, bez volna či naděje na odlišný den. Navíc jsou vázány slibem naprostého ticha. Nikdy spolu nemluví, nedívají se na sebe, nesdělují si své pocity a nedávají si najevo náklonnost. Jsou to přízraky tiše přecházející sem a tam v klášterech starých jako sám svět. Proto není výjimkou, že některé z nich z neustálého skučení větru v cele nakonec zešílí. Říká se, že jsou pak přemístěny do útrob kláštera, kde je zavřou do vypolstrovaných cel s tlustými stěnami, které tlumí jejich křik.

Poustevnice, které navíc složily slib tmy, žijí v podzemí, kam nikdy nepronikne jediný paprsek světla. Prožijí čtyřicet let v naprosté tmě a nespatří za tu dobu ani světlo svíčky. Jejich oči jsou prý po letech strávených bez světla stejně bílé jako jejich pleť. Pak tyto vychrtlé a špinavé stařeny v temné kobce už jen pokojně čekají na poslední výdech. Parksová cítí, jak se jí svírá žaludek úzkostí. Na toto místo se teď sama chystá.

Navigátor několikrát pípne na znamení, že vůz dorazil do cíle. Tady silnice končí. Maria tedy cadillac zaparkuje a prohlíží si bránu rýsující se ve světle reflektorů. Těžká dřevěná vrata jsou orámována kamenným portálem, který jako by byl vytesán přímo do skály. Zvedne oči k vrcholu štítu a skrz padající sníh zahlédne hradby. Do kláštera je tedy zřejmě třeba vystoupat po schodišti, které začíná za bránou. Dveře jsou opatřeny zamřížovaným okénkem – jediným otvorem pro styk se světem, kterého se poustevnice zřekly. Za ním začíná středověk.

Parksová zhasne světla. Vůz zahalí tma. Kolem tiše padá sníh a skučí vítr. Zapne rádio, ladí stanice a hledá nějaký hlas. Přístroj prochází vlny a v reproduktorech to párkrát zapraská. Neodpovídá jediná stanice, dokonce ani velké vysílače z Denveru či Fort Collinsu. Jako by všechna velká města zapadla pod sněhové závěje.

Maria vezme do ruky telefon a pohlédne na displej. Poslední čárka zabliká a zhasne. Není tu signál – nejspíš vinou nadmořské výšky a bouřky. Vypne rádio, zkontroluje zásobník zbraně a strčí ji do tašky. Zapne si kabát a vyjde ven do zuřící bouře.

K portálu je to čtyřicet metrů. Jak Parksová postupuje sněhem, přepadá jí nepříjemný pocit, že ji jeptišky potajmu sledují. Ne, vlastně je přesvědčena, že ji celý klášter pozoruje, jak se blíží, jako by světlo reflektorů probudilo nějaké ďábelské síly, které teď udělají všechno pro to, aby se nedostala dovnitř. Nebo ven.

Přestaň blbnout, Mario. Třeba jsou to jenom hodný stařenky, který celý dny vyšívaj, křoupou u toho sušenky a popíjej heřmánkovej čaj.

Parksová došla až k bráně. Teď už se nemůže vrátit. Dveře jsou opatřeny těžkým kruhem s bronzovou hlavou položeném na kovovém soklu. Maria zkřiví ústa, když ji do dlaně štípne mráz, čtyřikrát klepadlem zabuší, přilepí ucho na dveře a poslouchá ozvěnu úderů v hloubi kláštera. Pár vteřin počká a zaklepe znovu. Při třetím úderu se dřevěná okenice s prudkým zaskřípěním otevře a propustí ven mihotavé světlo pochodně. Na Parksovou hledí dvě černé oči. Agentka přitiskne na mříž svůj průkaz FBI a zvýší hlas, aby překřičela skučení větru:

„Zvláštní agentka Maria Parksová, sestro. Vyšetřuji tu vraždu, ke které ve vaší kongregaci došlo. Jedu až z Bostonu.“

Řeholnice si průkaz chvíli prohlíží, jako by byl v nějakém neznámém jazyce. Pak její oči zmizí a na jejich místě se objeví vrásčitá ústa.

„Takové věci tu nemají co dělat, dítě. Jděte svou cestou a nechte nás na pokoji.“

„Promiňte, sestro, ale musím na tom trvat. Jestli ty dveře okamžitě neotevřete, budu se sem muset zítra ráno vrátit se stovkou po uši ozbrojených agentů, kteří váš klášter s radostí prohledají odshora dolů. Co byste tomu řekla?“

„Tento klášter se těší diplomatickému statutu svatého území Vatikánu a bez povolení Říma či naší představené matky Abigail do něj nesmíme nikoho vpustit. Přeji vám šťastnou cestu a ať vás Ježíš ochraňuje, kamkoli vás vaše kroky zavedou.“

Jakmile stará řeholnice začne zavírat okénko, rozhodne se Parksová vyložit karty na stůl.

„Jděte říct matce Abigail, že ten, kdo vaši poustevnici zavraždil, umřel v Hattiesburgu.“

Okenice se zastaví v půli cesty a opět zmizí. Za mříží se znovu objeví stařenina ústa.

„Co jste to řekla?“

„Káleb je mrtvý, sestro. Ale obávám se, že jeho duch je pořád mezi námi.“

Skrz skučení větru Parksová slyší, jak řeholnice horečně třese svazkem klíčů, které do sebe s chrastěním narážejí. Pak zástrčky jedna po druhé cvaknou a těžká vrata se se skřípotem otevřou. Maria si prohlíží řeholnici hrbící se ve dveřích. Kolik jí proboha může být?

Za ní stoupá do tmy obrovské schodiště. Je stejně staré a tmavé jako to, jež vedlo do krypty, v níž Káleb ukřižoval zmizelé z Hattiesburgu. Parksová zavře oči a nadechne se mrazivého vzduchu. Projde bránou a vstoupí na písčitou zem kláštera. Má při tom pocit volného pádu, jako by se náhle každá buňka jejího těla začala propadat zpátky v čase.

Uvnitř panuje tma černější než noc. Také vzduch se zdá být průhlednější a plamen pochodně jasnější a živější. Je tu cítit síra, záhony se zeleninou a močůvka. Pach středověku. Když se brána kláštera s vrznutím zavře, propadne mladá žena panice. Právě vstoupila do hrobky.

„Pojďte za mnou a hlavně mě neztraťte z očí.“

Poustevnice začne s praskající pochodní v ruce stoupat po schodišti ponořeném do tmy. V útrobách hory jsou vytesány stovky schodů. Parksová si šetří dech, aby sladila krok s řeholnicí, která zdolává schodiště s překvapivou hbitostí. Skoro se zdá, že kdyby jeptiška nedržela v ruce pochodeň, vyběhla by schodiště po čtyřech. Přestaň bláznit, Mario…

Parksová ztrácí ponětí o čase. Stehna a kolena ji pálí. Pár metrů před ní vrhá pochodeň na stěny obrovské stíny. Zdá se, že se její světlo vzdaluje, jako by poustevnice zrychlovala. Mladá žena přidá do kroku. Má strach, špatně se jí dýchá. Připadá si jako v den svých osmých narozenin, když vyhloubila tunel v písečné duně. Byl tak dlouhý a úzký, že jí z něj čouhalyjen nohy. Najednou se na ni duna zhroutila. Stejný dusivý pocit svírá Marie hrdlo i teď, zatímco se snaží udržet s poustevnicí krok.

Poslední schod. Dál vede stoupající chodba. Parksové to prozrazuje pálení v kotnících a sklon podrážek. Zrychlí, aniž spustí oči z plamene, rozechvívaného závany mrazivého vzduchu a odhalujícího těžké dveře cel. Náhle jí poskočí srdce a zježí se jí vlasy. Zahlédla ruce s dlouhými nehty svírající mříže. Za nimi číhají voskové tváře, které ji pozorují, jak prochází kolem. Je slyšet šepot. Maria opět zrychlí krok, aby dohnala vzdalující se louči. Chodba však ústí v další schodiště. Řeholnice je teď pár metrů nad ní. Parksová zakopne o první schod, tiše zakleje, narazí zády na dveře cely a na poslední chvíli se zachytí mříže jedné z nich. Za sebou ucítí jakýsi pohyb a zaslechne šustění látky. Uvědomí si svou chybu a chystá se vstát, když vtom jí cosi studeného sevře krk. Je to hubená paže, jejíž vystouplé kosti jí s překvapivou silou tisknou hrdlo. Maria lapá po dechu, snaží se rozepnout tašku a vytáhnout zbraň. Proč jsi rovnou nenechala v autě i zásobník, ty bláhová?

Stvoření, které ji škrtí, přitiskne hlavu mezi tyče a Mariinu tvář zaplaví smrdutý dech.

„Co jseš zač, ty jedna čmuchalko?“

Maria zápasí se zaseklým zipem své tašky a snaží se dostat ze sebe odpověď:

„M… Maria Parksová. FBI.“

„Ono to mluví? Panebože, ono to mluví!“

Stvoření zařve do tmy:

„Sestřičky, chytila jsem Satana! Chytila jsem Satana a on na mě promluvil!“

Po celé délce chodby se vzedme chichot, z ostatních cel se vynořuje řada bílých paží a k mřížím se tisknou tváře, z jejichž šklebících se rtů vychází dlouhé nenávistné skřeky:

„Zarduste ho, sestro! Nenechte ho uprchnout!“

Takhle nějak vypadá oddělení psychiatrické léčebny se zvýšenou ostrahou. To se Marie honí hlavou. Mlží se jí zrak a podlamují kolena. Konečně se jí podaří strčit ruku do tašky a sevřít pažbu zbraně. Letmo pohlédne doleva. Pochodeň tančí kdesi daleko ve tmě. Poustevnice zdolává schodiště, jak nejrychleji dovede. Parksová vytáhne zbraň, namíří ji ke stropu a vystřílí celý zásobník. V bílém odlesku střel s hrůzou spatří, že mříže se nyní hemží obličeji a nataženými pažemi. Stisk paže, jež ji škrtí, ani po výstřelech nepovolil. Již téměř v mdlobách nabije Maria další zásobník, přitiskne tomu stvoření hlaveň na obličej a zacvakne závěr.

„Dávám… Dávám ti tři vteřiny na to, abys mě pustila, a pak ti to naperu rovnou do zubní protézy!“

Na tváři cítí Maria poustevničin dech.

„Mě nemůžeš zabít, Parksová. Nikdo mě nemůže zabít.“

Maria se letmo ohlédne doleva. Pochodeň se přibližuje, tváře přitisknuté na mříže postupně mizí a vrčí při tom jako kočky. Chystá se zmáčknout spoušť, ale vtom to stvoření zašeptá:

„Tentokrát ti to prošlo, ale nikdy se z tohohle kláštera nedostaneš živá. Rozumíš, Parksová? Vetřela ses dovnitř, ale ven se nikdy nedostaneš.“

Potom tlak paže náhle povolí a bytost se s reptáním vzdálí. Mladá žena se svalí na zem vedle mříží a popadá dech. Zavře oči a naslouchá krokům blížící se poustevnice. Ta se nad ni skloní a rozzlobeně zasyčí:

„Přišla jste o rozum? Proč jste použila zbraň?“

Parksová otevře oči a pozoruje poustevnici, která si zlostí prská na závoj.

„Milá sestro, můžete mi laskavě vysvětlit, co dělají ty jeptišky v kobkách a jakých zločinů se dopustily, že si zaslouží tak nelidské zacházení?“

„Jaké řeholnice? O čem to mluvíte? Tyto cely se nepoužívají už přes sto let.“

„Jak to, že se mě teda jedna z vašich poustevnic pokusila zabít, zatímco ostatní ječely jak pominuté?“

„Ostatní? Jaké ostatní?“

Stará řeholnice nechápavě přiblíží pochodeň k mříži kobky. Zaprášená místnost je prázdná. Pět metrů čtverečních bez nábytku a zákoutí. Poustevnice v tichu podzemí opět promluví:

„Tyto kobky kdysi sloužily jako místo odpočinku pro ty z našich řeholnic, které v důsledku života v odloučení přišly o rozum. Zavíraly se sem, aby je ostatní jeptišky neslyšely křičet. Ale to bylo před více než sto lety. Pokud některé povolí nervy dnes, převážíme je do ústavu pro choromyslné v Holy Cross City. Jste si jistá, že je všechno v pořádku?“

Maria Parksová málem padne do mdlob. Má pocit, že přichází o rozum.

Jak se obě ženy přibližují k vrcholu, chodba se rozjasňuje. Šedá skvrna ve tmě představující východ se rozšiřuje a Parksová opět rozeznává vločky tančící pod širým nebem.

Do žen se opře mrazivý vítr. Maria přimhouří oči a spatří budovy obklopující klášterní klauzuru. Pískovcové sochy jsou zapadlé sněhem. Uprostřed dvora stojí obrovský ukřižovaný Kristus a s očima dokořán je sleduje. Parksová si jej pokradmu prohlíží a říká si, co asi poustevnice cítí, když tři sta šedesát pět dní v roce přecházejí po dlažbě kláštera před ledovými zraky této bronzové postavy.

Řeholnice vstoupí pod sloupy klauzury. Podle stop ve sněhu Maria usoudí, že má na nohou jen prošoupané kožené sandály. Poustevnice si oklepe podrážky o zem, aby z nich setřásla vrstvu prašanu. Pak projde kamenným portálem, kterým se vchází do hlavní budovy. Také Parksová si očistí špičky bot o vnější schodiště. S Kristovým pohledem v zádech vkročí do rozlehlé chodby, která je cítit prachem a voskem. Portréty slavných svatých na stěnách se střídají se sádrovými bustami a scénami z Pašijí. Maria v příšeří míjí nesčetné obrazy, na nichž se znovu setkává s pohledem ukřižovaného. Hněv a zoufalství – to jsou pocity, které se zračí v odlesku, jejž malíř zachytil v hlubině Kristových očí. Maria se rozhlédne kolem sebe. Kamkoli se poustevnice podívají, tam spatří přísné Boží oko.

„Matka Abigail vás očekává.“

Jakmile Parksová zaslechne poustevnici stojící na druhém konci chodby, trhne sebou. Jeptiška odloží pochodeň a zatlačí do těžkých dveří, jejichž škvírou je vidět kancelář se stěnami pokrytými starými tapiseriemi.

Vejde dovnitř a nasaje pronikavou vůni vosku, jež se vznáší v místnosti. V krbu praská oheň. Dveře se zavřou a Maria dojde po vrzajících parketách ke stolu z dubového dřeva, na němž stojí staré svícny se svíčkami pronikavě vonícími po medu. Matka Abigail prkenně sedí v křesle a pozoruje ji. Je to neuvěřitelně ošklivá stařena s rysy tak přísnými, jako by byly vytesány do ledu. Její tváře rýhují svislé tenké jizvičky připomínající rány, které si vlastními nehty způsobují šílenci.

„Kdo jste a co chcete?“

„Zvláštní agentka Maria Parksová, matko. Vyšetřuju vraždu, ke které ve vašem klášteře došlo.“

Abigail tuto odpověď přejde podrážděným gestem.

„Řekla jste řeholnici, která vás sem dovedla, že ten, kdo naši sestru zavraždil, zemřel v Hattiesburgu?“

„Ano, matko. Dostali ho agenti FBI. Jmenoval se Káleb. Byl to mnich.“

„Je mnohem víc než jen mnich.“

Matka Abigail si ustaraně povzdychne.

„A jak si můžete být jistá, že naši sestru zabil právě on?“

„Díky těm, kdo ho pronásledovaly. Jeptišky z Vatikánu mu byly v patách.“

„Chcete říct, že Mary Jane Barková a její sestry ho nakonec našly?“

„Ne, matko. Káleb je jednu po druhý unesl a ukřižoval.“

„A kde je teď?“

„V márnici nemocnice Liberty Hall v Bostonu.“

Matka Abigail se v křesle napřímí, jako by jejím tělem projel elektrický proud.

„Můj Bože, chcete tím snad říct, že jste ho nezpopelnili?“

„To jsme měli udělat?“

„Ano. Jinak se to vrátí. Vždycky se to vrací. Člověk si myslí, že je to mrtvé, ale ono se to vrací.“

„Co se vrací, matko?“

Starou řeholnici přepadne záchvat kašle. Přiloží si ruku k ústům, dokud kašel nepřejde. Když se znovu ujme slova, všimne si Parksová sípavého chrapotu na průduškách. Matka Abigail trpí rozedmou plic.

„Zvláštní agentko Mario Parksová, co kdybyste mi osvětlila přesný důvod své přítomnosti mezi námi?“

„Musím prostudovat rukopisy, na nichž vaše poustevnice pracovala těsně před vraždou. Jsem přesvědčená, že klíč k těm zločinům se nachází někde v knihovně vašeho kláštera.“

„Vidím, že nemáte ani ponětí o nebezpečí, jemuž se vystavujete.“

„To znamená ne?“

„To znamená, že abyste těm dílům vůbec mohla porozumět, musela byste je studovat nejméně třicet let.“

„Slyšela jste někdy o Zlodějích duší?“

Matka Abigail se v křesle přikrčí a Maria okamžitě zaregistruje záchvěv děsu v jejím hlase:

„Dítě, jsou slova, jež není radno vyslovovat uprostřed noci.“

„A co kdybychom nechaly těch hloupostí? Nejsme ve středověku a každému je snad jasné, že Bůh zemřel ve chvíli, kdy se Neil Armstrong poprvé prošel po Měsíci.“

„Kdože?“

„Ale nikdo. Moje chyba, špatně jsem se vyjádřila. Nepřišla jsem k vám slavit Halloween ani se učit lítat na koštěti. Vyšetřuju vraždu jeptišky z vaší kongregace. Další vraždu na dlouhém seznamu zabijáka, který podle těch čtyř zmizelých z Hattiesburgu prochází staletími a vraždí poustevnice jak na běžícím pásu. Takže máte na výběr. Buď mě do té knihovny pustíte, nebo se budu muset vrátit s povolením k prohlídce a stěhovákama, kteří všechna ta vaše satanistická lejstra převezou do pobočky FBI v Denveru.“

Nastane ticho. Parksová si povšimne plamínku nenávisti, který v očích matky představené zažehla. Jestli jsou poustevnice tak šílené, jak se říká, její osud se právě zpečetil.

„Zvláštní agentko Mario Parksová, jen láska k bližnímu mě nutí nabídnout vám pohostinství řádu do konce bouře. Řeholnice, která vás sem dovedla, vás doprovodí do cely, v níž přebývala naše zavražděná sestra. Je to v tuto chvíli jediná volná cela. Nic víc pro vaše vyšetřování učinit nemohu a vřele vám doporučuji, abyste z cely nevycházela, dokud nepřestane skučet vítr a padat sníh. Pro ty, kdo nevěří v Boha, nejsou tato místa příliš bezpečná.“

„To má být výhrůžka?“

„Nikoli, to je pouhá rada. Jakmile se bouře utiší, musíte odsud okamžitě odejít. Do té doby vás žádám, abyste mé sestry nerušila v rozjímání.“

„Matko, před vrahem, který zabil vaši jeptišku, není v bezpečí nikdo. Jestli ji má na svědomí nějaká sekta a jestli vás ta sekta ohrožuje, můžete si být jistá, že se vrátí, a vaše modlitby ji rozhodně nezastaví.“

„A vy si snad myslíte, že vaše zbraň nebo odznak to dokážou?“

„To jsem neřekla.“

Staré řeholnici v očích zajiskří zlost a narovná se v křesle. Zvýšeným hlasem promluví do tmy:

„Zvláštní agentko Parksová, církev je velice stará instituce plná tajemství a záhad. Již přes dvacet století vedeme lidstvo temnotami jeho osudu. Přežili jsme řadu herezí i rozpady říší. Svatí muži a ženy v našich opatstvích a klášterech se od úsvitu věků modlí, aby byla šelma přemožena. Stali jsme se svědky skonu miliard duší, poznali jsme mor, choleru, křížové výpravy a tisíc let války. A vy si vážně myslíte, že blížící se hrozbu dokážete zastavit úplně sama?“

„Můžu vám v tom pomoct, matko.“

„Nikdo jiný než Bůh nám nepomůže, mé dítě.“

Maria před zvoláním matky Abigail mimoděk ustoupila o několik kroků. Náhle se dveře kanceláře se skřípotem otevřou. Parksová se chystá následovat poustevnici, když vtom představená kláštera dodá:

„Věříte na aury?“

Parksová se pomalu otočí.

„Na co?“

„Na aury. Barvy duše, které vyzařují z těla a obklopují ho jako spektrální záře. Kolem vás vidím jen modrou a černou.“

„A co to znamená?“

„To znamená, že vás brzy zastihne smrt, zvláštní agentko Mario Parksová.“

„Nechám vám tu pochodeň a pár svíček. Šetřte si je a steklý vosk dávejte zpět k plameni. Je to jediné světlo, které máte.“

Parksová se zastaví ve dveřích a nasaje zatuchlý vzduch. Pak se otočí k jeptišce.

„A co vy?“

„Já?“

„Jak se dostanete zpátky?“

„S tím si nedělejte starosti. Jděte spát. Vrátím se po východu slunce.“

Po těchto slovech zavře řeholnice dveře a s cvaknutím zamkne na dva západy. Když šoupání jejích sandálů utichne, zaslechne Parksová napříč stěnami jakýsi vzdálený nářek a ztuhne. Je to lidský řev. Zavře oči. Jen nepropadnout panice, hlavně ne teď, uprostřed noci. A navíc v klášteře plném šílených stařen v nadmořské výšce dvou a půl tisíce metrů, kde široko daleko nikde nic není. Maria se pousměje. Venku zuří vichřice. To je ten domnělý nářek. Od kanceláře matky Abigail v přízemí vyšla v závěsu za řeholnicí po točitém schodišti dvaasedmdesát schodů. Musí se tedy nacházet někde mezi druhým a čtvrtým patrem budovy na straně vystavené bouři. Poryvy větru, kterým nestojí v cestě žádná překážka, se plnou silou opírají do kláštera jako do paluby nějakého plavidla. Parksová naslouchá zuřícím živlům a připadá si téměř stejně osamělá, jako když byla uvězněná v kómatu. Ticho uvnitř a vzdálený hukot světa zvenčí.

Na povrchu pochodně praskne bublinka vosku a vymrští kolem sebe hořící jiskry, které na zemi ještě chvíli žhnou. Maria je zašlápne botou. Pak napřáhne ruku s loučí a prohlíží si místnost, která se má až do konce bouře stát jejím útočištěm.

Stěny tvoří žulové bloky obílené vápnem, do nichž je upevněna řada železných věšáčků. Na zemi je namalovaný kříž s patkami ošoupaný nesčetnými podrážkami. Je to šafránovozlatý kříž, emblém poustevnic. Parksová se postaví do jeho středu. V zadní části cely nad slamníkem a nočním stolkem, na němž je naskládáno několik zaprášených knih, visí kalendář. Kamenný blok zapuštěný do stěny a dřevěná stolička po levé straně slouží jako psací stůl. Miska z popraskaného emailu a starý džbánek s vodou v pravém rohu plní roli koupelny. V zrcadle potečkovaném rzí se odráží krucifix přibitý k protější stěně. Scenerii doplňuje chladně šedá kovová skříň.

Do svícnů, které zdobí kamenný stůl, umístí Parksová asi deset svíček. Rozškrtne zápalku a pozoruje kuličku síry, která se jí vznítí mezi prsty. Pak svíčkyjednu po druhé zažehne a sykne bolestí, když jí zápalka začne olizovat prsty. Tma se zachvěje a místnost zaplní opojná vůně teplého vosku. Maria pokračuje v prohlídce. Není zde toaleta ani tekoucí voda. Žádné fotografie či sebemenší černobílá podobenka upomínající na poustevničin dřívější život. Žádná připomínka toho, čím byla, než oblékla kutnu, jako by se jí ve chvíli, kdy se za ní brány kláštera zavřely, vymazala paměť.

Mladá žena zkoumá trhací kalendář pověšený na stěně. Sobota 16. prosince, datum poustevničiny smrti. Od té doby nenašel nikdo odvahu utrhnout další list. Nejspíš z pověrčivosti. Maria nalistuje stránky až k dnešnímu datu. Opatrně štos odtrhne a pak je spočítá. Od poustevničiny smrti uplynulo třiašedesát dní. Otevře šuplík nočního stolku a hřbetem ruky tam listy shrne. Pak se posadí na slamník a začne si prohlížet knihy o zakladatelských mýtech náboženství, které stará řeholnice studovala pár hodin před smrtí. Zapálí si cigaretu a namátkou jednu z nich otevře.

Je to anglický rukopis z 19. století. Autor v něm popisuje nález tisíců hliněných tabulek objevených při vykopávkách starověkého mezopotamského města Ninive. Na jedenácté tabulce našli archeologové epos o sumerském králi Gilgamešovi. Ten se podle legendy vydal hledat jediného přeživšího obrovské pohromy, která v roce 7500 př. n. 1. postihla svět. Přívaly deště tehdy způsobily, že vody moří a oceánů zaplavily zemi.

Podle tabulek z Ninive varoval sumerský bůh Ea ve snu před nadcházející pohromou mytickou postavu jménem Utnapištim. Na Eův příkaz postavil Utnapištim obrovský koráb a nalodil na něj jeden pár od každého zvířecího druhu a jedno semínko od všech rostlin a květin světa. Parksová cítí, jak se jí svírá hrdlo. Vždyť čte o potopě ze Starého zákona, o tom, jak Noemova archa zachránila zvířata před Božím hněvem. Příběh o úsvitu světa.

Rozrušeně listuje dalším svazkem. Je jím překlad Šatapatha Bráhmany, jedné z devíti posvátných knih hinduistů ze 7. století př. n. 1. V tomto svazku, který poustevnice opatřila četnými poznámkami, se Noe jmenuje Manu a před blížící se potopou, kvůli níž měl postavit loď, jej varovala bohyně Višnu převtělená v rybu. V této zkáze nemá místo Boží hněv, nýbrž to, co hinduisté nazývají dechem Brahmy, tedy toho, jenž výdechem tvoří svět. Pak vzduch znovu vdechne a dílo tak zničí, nicméně novým výdechem svět opět stvoří.

Ať už se to má s Brahmovým dechem jakkoli, faktem je, že nebe se rozpálilo, sedm žhavých sluncí vysušilo zemi i oceány a po sedm dlouhých měsíců na zemi nepřetržitě pršelo. Zas a znovu se tu opakuje číslice sedm.

Parksová si od nedopalku zapálí druhou cigaretu. V další knize se perský Noe jmenuje Jima a o blížícím se nebezpečí jej zpraví bůh Ahura Mazda. Jima se s nejlepšími lidmi, nejkrásnějšími zvířaty a nejplodnějšími rostlinami uchýlí do pevnosti. Následuje strašná zima, po níž všechen napadlý sníh začne tát a svět pokryje silná vrstva zamrzlé vody.

Maria knihu odloží na slamník a otevře další. Je to sbírka kolegia etnologů shrnující sto let výzkumů mezi nejodlehleji žijícími kmeny světa. Po celém světě, od velkých australských pouští až po ty nejhustší pralesy jihoamerického kontinentu, se našly příběhy o potopě, k níž došlo několik staletí před narozením Krista. Jako by nejstarší kultury postihla jakási pohroma, z níž se sice postupem času stal mýtus, ale kdysi dávno se skutečně odehrála.

O tom si tedy řeholnice čítávala před spaním. Parksová se chystá zavřít poslední knihu, když vtom její pozornost upoutá věta, kterou poustevnice připsala na okraj:

Bezejmenné se vrací.

Bezejmenné se vždycky vrací.

Člověk si myslí, že je to mrtvé, ale ono se to vrací.

Člověk si myslí, že je to mrtvé, ale ono se to vrací… To zamumlala i matka Abigail, když Parksová zmínila Káleba.

Maria típne cigaretu v misce z pálené hlíny a zamíří ke skříni s pootevřenými dvířky. Uvnitř najde štos papírů, které poustevnice počmárala hororovými scénami – ukřižovanými stařenami, rozkopanými hroby a lesy křížů. Kresby se navlas podobaly těm, které měla v zápisníku Mary Jane Barková.

Ke každému náčrtku přikreslila řeholnice červený kříž obklopený plameny, jejichž konce tvořily zkratku INRI, Kristův titulus. Nad ni napsala poustevnice její význam a překlad:

IANUS NAZARENUS REX INFERNORUM

Janus, král pekel

Parksové se rozbuší srdce úzkostí. Toto je tedy pravý význam Kálebova tetování. Nikoli Ježíš, syn Boží, ale Janus, jeho dvojník, pán pekel. Bezejmenný.

Chystá se skříň zavřít, když vtom si na zemi všimne vyjetých stop, které vedou od nohou skříně a zase zpátky. Jako by tento kus nábytku někdo nesčetněkrát přemístil a znovu přistrčil přesně na totéž místo. Identický, donekonečna opakovaný pohyb. Parksová se opře o zeď a odstrčí skříň tak daleko, až se její nohy dotýkají konce vyjetých kolejí. Poté prozkoumá obnažený kus zdi. Je ze žuly a její výčnělky se Parksové zadírají do dlaní. Náhle však její ruce narazí na jiný povrch. Dojde si pro svíčku a pokračuje v průzkumu. Zatímco jinde je žula tvrdá a studená, zde náhle přechází v hladký a téměř teplý povrch. Maria na místo poklepe. Zní dutě. Nejspíš jde o zabílené prkno. Prsty jej vytrhne ze stěny a objeví výklenek o velikosti cihly vyhloubený do zdiva, které musela stará poustevnice trpělivě drolit na kousky, a pak se ho nenápadně zbavovat na dvoře kláštera. Tato tichá práce jí jistě zabrala dlouhou řadu nocí.

Parksová začne výklenek prohledávat, nahmátne zaprášenou kůži staré vazby opásané pruhem látky a odnese ji na světlo. Uvnitř je ukrytý svazek polorozpadlých pergamenů s roztřepenými okraji. Rozloží je na kamenný stůl a přiblíží k nim svícen tak, aby na ně posvítila, ale neožehla je. Potom se posadí na stoličku a začne potichu číst perem psané řádky, jejichž krasopisně vyvedená slova jí tančí před očima.

První pergamen je datován z 11. července nešťastného roku 1348, kdy vypukl strašný černý mor. Jde o tajnou zprávu zaslanou do Avignonu vrchním inkvizitorem Thomasem Landegaardem. Jeho Svatost papež Klement VI. jej pověřil vyšetřováním masakru poustevnic, k němuž během epidemie došlo v pevnosti Panny Marie Matterhornské, kláštera ležícího nad švýcarskou vískou Zermatt.

V Landegaardově zprávě se uvádí, že v noci z 14. na 15. ledna 1348 na tuto kongregaci ztracenou v horách zaútočili potulní jezdci, kteří umučili a povraždili všechny řeholnice s výjimkou jediné staré poustevnice. Té se podařilo uprchnout a odnést s sebou jistý prastarý rukopis. Evangelium podle Satana. Parksová vytřeští oči. Lze-li inkvizitorovým slovům věřit, pak jezdci matterhornské řeholnice povraždili jen proto, aby se tohoto rukopisu zmocnili. Po tomto evangeliu pátral i Káleb, když během své šílené jízdy napříč Afrikou a Spojenými státy vraždil poustevnice. Šlo o totožné zločiny, které dělilo sedm století.

Maria dočte dokument do konce. Oné lednové noci roku 1348 přeživší poustevnice zmizela. Putovala zřejmě po horských hřebenech a překročila italskou hranici, jelikož inkvizitor uvádí, že její mizející stopa vede tímto směrem. Co se stalo se záhadným evangeliem, které měla u sebe, není jasné.

Druhý pergamen, rovněž podepsaný Landegaardovou rukou, nese datum 15. srpna 1348. Byl zaslán po jezdcích z města Bolzana. Inkvizitor již čtyři týdny putuje po horských hřebenech ve stopách poustevnice, která tudy prošla před šesti měsíci. Jak jen mohla přežít ty strašné mrazy zimy roku 1348, kdy ledové vichry navíc roznášely choroboplodné zárodky smrtícího černého moru? To je Landegaardovi záhadou.

Odpověď se nachází o kus dál. Landegaard vysvětluje, že poustevnice nalezla útočiště v ostatních kongregacích rozesetých na druhé straně Alp – v pevnosti mariánek v Ponte Leone, u trapistů z opatství Maccagno Superiore, jehož stěny se tyčí nad ledovými vodami jezera Maggiore, v klášteře Santa Madonna di Carvagna nad jezerem Como, ve společenství karmelitánů z Pia San Giacomo a nakonec v Cima di Rosso a Matinsbrücku na tyrolské hranici. Krátce po jejím odchodu byly tyto kláštery a opatství napadeny, jejich obyvatelé byli mučeni a nakonec ukřižováni. Tato příšerná zjištění učinil Landegaard během nekonečných týdnů strávených v poustevničiných stopách. Potulní jezdci tedy onu ženu pronásledovali. Omyl. Z inkvizitorova hrozivého vyprávění vychází najevo, že po stopě staré řeholnice se před šesti měsíci vydal někdo jiný. Samotářský zabiják, predátor, který nepozorovaně pronikal do klášterů a noc co noc jejich obyvatele vraždil. Byl to mnich či spíše cosi nepopsatelného, co se skrylo pod mnišskou kutnu. Parksová se vrátí o pár řádek zpátky, aby se ujistila, že to, co si právě přečetla, není jen výplod její představivosti. Takže mnich.

Poslední útržky Landegaardovy zprávy se ztrácejí ve vláknině papíru. Marie se z nich podaří vyčíst, že inkvizitor oznamuje Jeho Svatosti, že poustevničina stopa se ztrácí v Dolomitech uprostřed velkého lesa z černých borovic, na jehož okraji stojí starý klášter obývaný kongregací augustiniánek. Tam se teď chystá. Parksová odloží pergamen a přejde k dalšímu.

3. září 1348. Třetí zpráva inkvizitora Thomase Landegaarda. Pergamen je hustě popsán písmem prozrazujícím úzkost. Parksová list potichu přečte.

Ach, Vaše Svatosti, od mého odjezdu z Avignonu uběhlo již tolik dní a do konce tohoto roku plného trápení zbývá už tak málo sluncí a ještě méně měsíců.

Co vám mohu říci o zpustošených místech, jimiž projíždíme, aniž bych propukl v pláč? Strašný černý mor zahaluje svou temnotou všechna naše tichá kamenná města a v jeho stopách se šíří tak odporný puch, že jej prý cítí i námořníci v Pireu.

Říká se, že zkáza se nyní rozšířila až na sever Evropy, zpustošila Paříž a nyní postupuje na Hamburk a k hradbám Nijmegenu.

Všemocný Bože, co se tedy stalo s Avignonem a Římem, jež jsou tak blízko ohniskům epidemie, o níž se ještě v předvečer mého odjezdu říkalo, že ji balzámy mastičkářek a výpary spáleného koření hravě porazí?

Vaše Svatosti, osvětluje Vaše moudrost stále svatý palác, nebo snad holubi s mými vzkazy přelétávají už jen nad troskami?

V cele zašustí papír. Parksová přejde k dalšímu pergamenu.

Pokud jde o vyšetřování, jež vedeme ve Vašem jménu, musím vám sdělit, že poustevničina stopa končí v klášteře augustiniánek, o němž jsem se zmínil v minulém listě odeslaném z Bolzana.

Abychom vystoupali do těchto odlehlých míst, celé hodiny jsme se na koních plahočili lesem tak tichým a hustým, že kopyta našich zvířat nevydávala žádný zvuk. Řídili jsme se vytím vlků a vzdáleným krákáním havranů, až jsme se konečně ocitli na rozlehlé mýtině, uprostřed níž se tyčily hradby kláštera.

Zatroubili jsme v tichu na roh, abychom o sobě dali vědět případným přeživším, načež jsme nechali rozbít trámy a vyrazit vrata. Koně jsme museli pobídnout ostruhami, protože hrabali kopyty a odfrkovali, jako by vycítili přítomnost pekelných sil.

Jak jsme se obávali, nevyšla nám mezi těmito opuštěnými stěnami v ústrety jediná živá duše. Místo jsme tedy pečlivě prohledali a v temných chodbách jsme latinsky provolávali Vaše jméno.

Otevřeli jsme všechny cely a nalezli jsme v nich zaschlé kaluže krve a tělesné pozůstatky.

Poté jsme prošli na klášterní hřbitov, kde jsme objevili čtrnáct čerstvých hrobů, z nichž třináct bylo otevřených.

Nechali jsme rozkopat i čtrnáctý hrob, který zůstal nedotčen, a právě uvnitř této jámy jsme konečně nalezli matterhornskou poustevnici. Ale po tom prokletém evangeliu, které odnesla s sebou, ani stopy. Nechali jsme tedy prohledat celou budovu a převrátit knihovnu vzhůru nohama. Marně.

Vrchní část dalšího pergamenu vypadá, jako by ji sežehl oheň. Inkoust v horku roztál, a tak jsou první dvě věty téměř nečitelné. Parksové se podaří rozluštit jen slova zármutek a děs. Pak líčení pokračuje.

Po hřbitovu jsme v pátrání pokračovali ve sklepení pevnosti. Tam jsme nalezli třináct těl z oněch třinácti hrobů. Třináct schránek ubohých augustiniánek, které vypadaly, jako by bloudily v temnotách, a pak teprve definitivně padly vyčerpáním.

Zcela záměrně píši „definitivně,“ protože všechny jeptišky byly oděny do rubáše, jako by do oněch třinácti hrobů byly nejprve pochovány, a pak vstaly z mrtvých, aby v těchto místech, kam neproniká světlo, společně strašily.

Je tu ještě něco, co mne znepokojuje. Většina mrtvol klečela před zdmi sklepení s rukama přitisknutýma k hrubému kameni, jako by tyto nemrtvé z posledních sil ohmatávaly stěny a něco za nimi hledaly.

Jak je zvykem, vynesli jsme jejich ostatky ven z kláštera a pohřbili je v lese, aby jejich zmučené duše nerušily ty, které odpočívají v posvěcené půdě hřbitova.

O představené těchto nešťastnic, matce Izoldě Trentské, nemáme bohužel žádné zprávy, jelikož jsme na hřbitově ani v registru kongregace nenašli nic, co by svědčilo o její smrti. Odešla po vyvraždění svých řeholnic narychlo z kláštera? Uprchla a odnesla s sebou v hadrech i evangelium? Ve chvíli, kdy píši tyto řádky, zůstává tento bod stejnou záhadou jako ostatní.

Vaše Svatosti, přestože v tomto okamžiku zatím nemám k těmto záhadám klíč, vzhledem k nepokoji, jenž se zmocnil našich duší, musím konstatovat, že jsou nepochybně dílem ďáblovým, jehož přítomnost je v těchto prostorách stále ještě patrná.

Vaše Svatosti, tyto řádky, které si brzy přečtete, pokud Váš palác unikl zkáze, svěřuji rychlému jezdci. Ostatní zprávy, budu-li Vám před svým návratem do Avignonu ještě muset nějaké doručit, poputují pod křídly mého posledního cestovního holuba.

Muži, kteří mě doprovázejí, byli příliš unaveni na to, abychom za zmírajícího světla pokračovali v cestě, a strávíme tedy noc zde. Budeme střídavě hlídkovat u strážného ohně, abychom ze svých srdcí vyhnali strach, který se nás zmocňuje.

Tato myšlenka se mi pranic nelíbí, jelikož ďábelská síla, jež augustiniánky povraždila, se jistě hned po západu slunce opět probudí. Alespoň však budu mít čisté svědomí a přikážu svým mužům hlídkovat na hřbitově, abych se ujistil, že poslední mrtví, kteří jsou tam pohřbeni, z něj za úplňku nevstanou.

Vaše Svatosti, líbám Vaše ruce a ruce Boží ať nás oba vedou – Vás ve Vašem boji proti temnotám, jež halí svět, a mě na ještě temnější cestě, jež mé kroky zavedla na tento hřbitov duší.

Parksová přejde k poslední zprávě. Inkvizitorovo písmo, doposud úhledné, je najednou neupravené a skloněné, jako by byl stižen jakýmsi obrovským děsem. Tento vzkaz byl napsán několik hodin po tom, který právě dočetla.

Vaše Svatosti, nad útrobami pekla, v něž se toto Bohem opuštěné místo proměnilo, právě vyšel měsíc. Navzdory ohni, který jsme zapálili v posvěceném úkrytu na hřbitově, se něčemu podařilo povraždit všechny muže mé družiny. Do paměti se mi vryl jejich pronikavý řev, který ze sebe vyráželi, když jim to stvoření páralo břicho. Jejich vrahem je jakýsi mnich. Mnich bez tváře a bez duše.

Uchýlil jsem se do nejvyššího sálu hlavní věže, a zatímco Vám píši tyto poslední řádky, vidím své mrtvé bratry, jak tu bloudí a hledají mne.

Zapřísahám Vás, Vaše Svatosti, věřte, že ač tato slova vzbudil děs, nejsou výplodem choré mysli. Už slyším, jak mí mrtví bratři stoupají po schodech a volají mé jméno. Zřejmě zahlédli mou tvář, když jsem je pozoroval z okna. Volají mě. Už jdou. Vaše Svatosti, mezi těmito stěnami se usídlil ďábel. Tady má cesta končí, zde zemřu. Než dveře povolí, svěřím svá poslední slova cestovnímu holubovi, kterého okamžitě vypustím ven. Pokud se k Vám tento list dostane, zapřísahám Vás, abyste sem vyslal svou skvělou gardu a přikázal jí, ať tento klášter srovná se zemí a zalije sklepení vápnem se svěcenou vodou.

Bože můj, dveře už povolují!

Ach Bože, už jsou tady!

Maria si ještě jednou přečte inkvizitorova poslední slova. Zde tedy skončilo pátrání tohoto svatého muže, v klášteře, kam se uchýlila a kde zemřela i stará poustevnice.

Vyčerpaná Maria se natáhne na slamník a zírá na strop. Napjatě naslouchá vzdálenému skučení větru. Přepadá ji jakási podivná otupělost. Chvíli se jí brání. A pak, aniž si to uvědomí, se ponoří do neklidného spánku.

Ve tmě praská pochodeň. Otec Carzo postupuje podzemím aztéckého chrámu. Je chladno. Fresky, které plamen ozařuje, pokrývá vrstva jinovatky. Prvorození, zničení ráje, pravěký posel, pyramidy a obrovská města, jež Olmékové vystavěli ke slávě Světla. Na konci ústí chodba ve velkou jeskyni. Uprostřed kruhu svící stojí postava. Kněz se k ní přiblíží. Bytost jej pozoruje.

Otec Carzo sebou ve spánku háže. Přichází další vize. Nad džunglí se klene večerní nebe, celé rudé, na hranici obzoru srpek slunce. Vyschlá koryta řek jsou plná zvířecích ostatků a mrtvých much. Stromy uschly vestoje a zemi pokrývá silná vrstva popela. Ani stopa po ptačím zpěvu či bzučení hmyzu. Strašná nemoc zvítězila.

Kněz kráčí mezi mrtvými stromy. Větve, které odhrnuje, aby si proklestil cestu, se lámou. Barvy zmizely společně se životem, který se v nich odrážel.

Vymítač postupuje dál a jeho sandály víří mračna popela. Přestože je horko, čelo i záda má suché. Sotva cítí popruhy batohu, jež se mu zařezávají do ramen. Pohlédne na vrchol obrovské pyramidy, která se rýsuje mezi mrtvými stromy. Je to Umaxaya, ztracené město, které strašná nemoc zpustošila, když se Olmékové odvrátili od Světla.

Vrstva popela pod Carzovými podrážkami se náhle zpevní. Došel k úpatí pyramidy. Zvedne oči a prohlíží si tři kříže na vzdáleném vrcholku stavby. Slunce na okraji obzoru vrhá na scenerii šarlatovou zář.

Kněz stoupá po schodech a vzduch se otepluje. Carzo se teď nachází nad džunglí a kolem dokola ji obhlíží. Mrtvé stromy a popel, kam oko dohlédne. K vrcholu už zbývá jen dvacet schodů. Rozeznává tváře ukřižovaných, kteří jej sledují. Dva umučení Olmékové mají od slunce příšerně sežehlá těla. Víčka už se jim rozpadla a oči se propadly do důlků, ale přesto ještě nejsou mrtví a usmívají se.

Carzo si prohlédne Krista přibitého uprostřed. Má stejnou tvář a stejné oči jako Spasitel z evangelií. Dokonce i stejnou bradku a špinavé dlouhé vlasy. Jen pohled je jiný. Čiší z něj nenávist a zášť. Ze rtů ukřižovaného vyjde bezbarvý hlas a Carzo ztuhne:

„Ještě to neskončilo, Carzo! Slyšíš mě? Tohle je teprve začátek!“

Kněz sebou trhne a narovná se v křesle. Motory hučí a stroj se lehce otřásá pod náporem turbulencí. Kabina letounu je ponořená v šeru, ale skrze plastové rolety na oknech proniká dovnitř zvláštní šedavý svit.

Carzo si na světelné tabuli přečte informace o letu. Boeing 767 opustil Manaus asi před osmi hodinami a momentálně přelétá nad teplými vodami Mexického zálivu. Za pár minut se ocitne nad Havanou. Carzo nadzvedne roletu a v dálce spatří světla kubánské metropole. Podívá se na hodinky. Ještě tři hodiny letu a on už teď nemůže spát. Natáhne ruku a stiskne tlačítko nad hlavou. Tvář mu ozáří bílé světlo stropní lampičky. Na stolečku má sendvič zabalený do celofánu, láhev minerálky a složku, kterou si vyzvedl ve skříňce na manauském letišti. Obsahuje asi třicet listů papíru a rozmazané fotografie pořízené v zapadlých koutech Austrálie a Spojených států i ve vypolstrovaných salonech přepychových paláců celého světa. Je tu katarský Sultan of Doha, bahrajnský Manama Palace, losangeleské Bello Horizonte i petrohradský Karbov.

Podle složky se v těchto místech na hony vzdálených od Říma konala poslední tajná setkání Černého dýmu. Sešla se na nich hrstka kardinálů v civilu, které objektivy přistihly, když vystupovali z limuzín. Carzo si ještě jednou prohlédne svazek fotografií přiložených ke spisu a vzdychne. Nic než rozmazané stíny a špatně zarámované siluety.

Zamyšleně obrátí v ruce tlustou vystlanou obálku, v níž byly fotografie uloženy. Zdá se, že je prázdná. Přesto má Carzo pocit, jako by v ní ještě něco zbylo. Prozkoumá její povrch a na několika místech ji stiskne. Náhle jeho prsty znehybní. Nahmatá tvrdší část. Uvnitř výplně je zřejmě schované něco, co bubliny prorazilo.

Carzo obálku roztrhne, vyndá z ní další, šedou a lehkou, a rozlepí ji. Obsahuje dvě fotografie a prázdný hrubozrnný papír. Kněz jej rozloží na stolečku.

Přejede po papíru rukou. Pod bříšky prstů cítí čáry a prohlubně, jako by do něj byly suchým hrotem vyškrábány neviditelné značky. Opatrně je překreslí obyčejnou tužkou, aby vystoupily na povrch. Objeví se jakýsi obrys – starobylá pečeť s patkovým křížem a lilií na levé straně. Kreslí dál směrem dolů. Chvíli není nic vidět a pak se objeví další znaky. Celkem je tu devět řádek zašifrovaných v kódu, jehož symboly jsou Carzovi povědomé.

Tužka se zastaví na konci poslední řádky a pak pokračuje směrem dolů. Zase bílé místo a pak cosi, co nejprve připomíná geometrický obrazec a postupně se před Carzovými zraky zpřesňuje. Čtyři ramena ve tvaru písmene V složená ze dvou překrývajících se trojúhelníků, nad nimiž je tečka. Pravý horní trojúhelník je plný. Uprostřed je umístěn stejný patkový kříž jako v pečeti. Carzo prodlouží tahy, aby odhalil postranní části obrázku, ale když se přibližuje spodnímu okraji papíru, zase tahy zkrátí. Na konci všech čtyř ramen patkového kříže, který se nachází i na pečeti, se objeví stejné překrývající se trojúhelníky. Carzo vyzvedne list na světlo lampičky a zprávu si prohlédne.

Pokud jej paměť neklame, je tato pečeť emblémem templářů pocházejícím z konce křížových výprav, kdy se řád usadil ve Francii několik let předtím, než upadl v nemilost a jeho členové byli povražděni.

Geometrický obrazec pod řádky je nepochybně jedním z křížů osmera blahoslavenství, templářského symbolu pro Kázání na hoře. Každý vrchol každého z trojúhelníků představuje jedno z osmi blahoslavenství, které Pán předal svým učedníkům. Původ tohoto záhadného kříže se však ztrácí v nedohlednu a jeho nejstarší stopa byla nalezena už na mexických tabulkách starých několik tisíciletí. Těmto křížům se začalo říkat „pyramidální,“ neboť se soudilo, že představují čtyři strany starých pyramid. Stejný kříž byl překvapivě nalezen i na březích jezera Titicaca v Bolívii a v některých aztéckých chrámech, kde symbolizoval předkolumbovského boha Quetzalcóatla.

Až do zatčení templářů v roce 1307 bylo v komturstvích řádu v oběhu osm takových křížů, jeden pro každé blahoslavenství. Kříž chudých, lkajících a tichých, kříž spravedlivých, milosrdných a čistých srdcí, kříž pokojných a pronásledovaných. Nejvyšší hodnostáři řádu tyto kříže nosili pod tunikou jako poznávací znamení, ovšem nejen proto… Tyto klenoty vykládané zlatem a rubíny sloužily především k výměně tajných vzkazů psaných v kódu založeném na geometrických obrazcích daného kříže. Proto byly templářské kříže tvořeny různými geometrickými částmi, oddělenými na některých místech plnou čarou. V těchto složitých kombinacích překrývajících se trojúhelníků se zasazenými rubíny a zlatým kosočtvercem ukazujícím na západ bylo skryto tajemství kódu.

Když biřicové francouzského krále za svítání 13. října roku 1307 současně prohledali nesčetná komturství řádu, ani jediný z těchto křížů kupodivu nenašli. Jako by se těsně před zahájením největší policejní akce v dějinách náhle propadly do země stejně jako obrovský poklad, který templáři nashromáždili. Inkvizitorům se podařilo nalézt jen několik účetních dokumentů a pergamen s vyobrazením kříže chudých, v němž byl plný pouze pravý horní trojúhelník. První z osmera blahoslavenství. Carzo má tedy před očima reprodukci této kresby nalezené v roce 1307 – líc prvního kříže, toho, jímž se řídí všechny ostatní.

Navzdory tomuto nákresu odolával kód templářů po staletí těm nejlepším křesťanským kryptologům. Po neustálém analyzování hypotéz a jejich porovnávání s nápisy, které uvěznění templáři vyryli do stěn kobek v Gisors a Paříži, nakonec viditelná část kódu pod lupou vatikánských matematiků a teologů vydala své tajemství. Šlo o abecední kód. Číslice chyběly, a tak se soudilo, že číselná část templářského kódu byla zřejmě vyobrazena na rubu kříže. Proto se nikdy nepodařilo rozluštit význam vzkazů, které členové řádu zanechali ve skále kobek. A proto se také nikdy nenašlo místo, kam před odjezdem ze Svaté země ukryli svůj poklad – skrýš, jejíž umístění bylo možno zjistit jen spojením všech osmi geometrických kódů vyrytých do osmi ztracených křížů. Tak vypadala mapa vedoucí k templářskému pokladu.

Od rozluštění abecedního kódu kříže chudých vatikánskými specialisty znala toto tajemství jen hrstka zasvěcených, mezi něž patřil i Carzo. Ostatní tabulky dostupné v esoterických příručkách a zednářských lóžích byly jen chabými kopiemi, v nichž ovšem chybělo to nejpodstatnější. Problém však spočíval v tom, že kresba byla po nálezu v roce 1307 pečlivě rozstřižena na čtyři části a ty byly následně uloženy v bankovních trezorech ve Švýcarsku, na Maltě, v Monaku a San Marinu. Bylo tedy záhadou, jakým způsobem se tak věrná kopie kříže chudých mohla v nadmořské výšce jedenácti tisíc metrů nad Mexickým zálivem ocitnout před Carzovými zraky. Ledaže by autorem kresby byl sám šťastný vlastník kříže ztraceného již celá staletí. Což znamenalo, že by musel být potomkem hodnostářů řádu templářů v přímé linii.

Otec Carzo sklopí stoleček vedlejšího sedadla a odloží si na něj část dokumentů. Potom otevře zápisník a obkreslí dvacet čtyři geometrické obrazce, z nichž se kříž chudých skládá. Ke každému z nich připíše příslušné písmeno abecedy. Pak začne zakódované řádky luštit. U každého symbolu otočí kříž tak, aby zlatý kosočtverec a vrchní bod ukazovaly správným směrem.

Jako všechny složité kódy byl i ten templářský vypracován tak, aby nešel rozluštit bez tabulky, ale zároveň byl s pomocí správného klíče snadno reprodukovatelný. Za necelých deset minut tak má kněz přeloženy první dva řádky. Jsou v latině:

NOVUS ORDO MUNDI

VENIT

Přichází nový světový řád. Vypadá to jako varování. Nebo heslo nějakého prastarého tajného společenství.

Rozluštit další čtyři řádky už je obtížnější. Carzovy první pokusy vedou jen ke shlukům písmen a slov, jež nedávají smysl a u nichž ani nedokáže určit, v jakém jazyce jsou napsána. Po dalším snažení se z šifry náhle vyloupnou první dvě slova a odemknou tak zámek, který uzavírá celé čtyři řádky. Text je kupodivu v angličtině – jazyce, který římskokatolická církev nikdy nepoužívala. Proto dalo knězi takovou práci tyto řádky rozluštit – předpokládal totiž, že text bude dál pokračovat v latině.

EDINBURGH

NEWS

CATHAY

PACIFIC

Carzo vraští obočí. Název skotského deníku a letecké společnosti v templářském kódu? Nejspíš jde o nějakou indicii kardinála Černého dýmu.

Vymítač přejde k posledním třem řádkům kódu. Tato část textu je ve francouzštině, jazyce nejstarší dcery církve. Kněz bez nesnází dešifruje poslední symboly a zvedne celý text na světlo, aby si jej přečetl:

NOVUS ORDO MUNDI

VENIT

EDINBURGH

NEWS

CATHAY

PACIFIC

LA FUMÉE NOIRE

GOUVERNE

LE MONDE

Černý dým vládne světu. Ano, skutečně je to varování. Něco se stane. Nebo se už stalo. Každopádně je tu cosi, co nastolí nový světový řád a uvrhne svět do rukou Černého dýmu. Před tímto bezprostředně hrozícím nebezpečím varuje kardinál, který se do bratrstva infiltroval, v tomto vzkazu, který měl Jacomino neodkladně doručit do Vatikánu. Připadl na tak závažnou informaci, že se musel uchýlit k použití templářského kódu a vyhlásit poplach prvního stupně. Tato informace se zřejmě nachází na oněch fotografiích, které jsou v obálce spolu s listem popsaným symboly.

Carzo zkoumá první snímek. Je na něm Fenimore Harbour Castle, chatka s doškovou střechou ležící uprostřed štěrkovitých vřesovišť v severním cípu Skotska. Podle spisu nalezeného ve skříňce v Manausu se zde konala poslední schůzka Černého dýmu před začátkem třetího vatikánského koncilu. Záběr je z obývacího pokoje. V koženém křesle otočeném ke krbu sedí jakýsi stařec a čte si noviny. Snímek je pořízen z profilu a lze na něm rozeznat jen starcovu siluetu, chomáč šedých vlasů a mokasíny značky Berluti. Mužova tvář je skrytá za opěrkou křesla. Carzo se chystá přejít k druhé fotografii, když vtom jeho pozornost upoutají noviny, které neznámý čte. Vezme si na pomoc lupu a luští písmenka: Edinburgh Evening News, pondělí 22. ledna. Přesně týden staré vydání. Polovinu první strany zaplňuje titulek vyvedený tučnými písmeny:

Dramatic air crash in northern Atlantic. Flight Cathay Pacific 7890 from Baltimore to Rome disappeared early in the morning above the oceán. Destroyer USS Sherman arrived on location. Found no survivor.

Kněz překládá a cítí, jak mu vstávají vlasy na hlavě:

„Tragické letecké neštěstí v severním Atlantiku. Letadlo společnosti Cathay Pacific na lince číslo 7890 z Baltimoru do Říma dnes v časných ranních hodinách zmizelo nad vodami oceánu. Okolí prohledal americký torpédoborec USS Sherman, ale nebyli nalezeni žádní přeživší.“

Vymítač zavře oči. Už si vzpomíná. Neštěstí, k němuž došlo v noci z neděle na pondělí, stále plnilo přední stránky novin. Jednak proto, že jeho příčiny zůstávaly záhadou, přestože potápěči amerického námořnictva vylovili v hloubce čtyř tisíc metrů černé skříňky. A dále proto, že se na palubě tohoto boeingu společnosti Cathay Pacific nacházelo jedenáct biskupů a kardinálů mířících na koncil, který právě začínal v Římě. Nešlo o ledajaké kardinály, byli to papežovi věrní, tvrdé jádro jeho nejbližších. Vraceli se z inspekční cesty po biskupstvích amerického kontinentu. Oficiálním cílem jejich mise bylo zjišťovat před koncilem pozice místních hodnostářů. Carzo však tušil, že byli pověřeni pátráním po něčem jiném.

Byl mezi nimi i kardinál palatýn, správce kancléřství apoštolských dopisů, druhá nejvýznamnější osoba mezi vatikánskými státními sekretáři. Další obětí byl skotský kardinál Jonathan Galway, který rozhodoval o finančních záležitostech církve. Dále Jeho Excelence monsignore Carlos Esteban de Almaguer předsedající všemocné organizaci Opus Dei, jejíž armáda kněží i laiků postupně pronikla do všech společenských sfér, aby v nich hlásala slovo Boží a přiváděla ztracené duše na správnou cestu. Při nehodě letu 7890 společnosti Cathay Pacific přišla o život ještě jedna osoba, která svou důležitostí daleko převyšovala ostatní. Tou osobou byla Jeho Eminence kardinál Miguel Luis Centenario, córdobský arcibiskup a předpokládaný nástupce Jeho Svatosti. Centenario měl v kurii nemálo nepřátel, ale těšil se i silné podpoře. Konklávisté se k němu přikláněli ve jménu nezbytného otevření církve jihoamerickému kontinentu, na němž žila celá třetina z miliardy a půl křesťanů rozesetých po světě. Jak jinak by tomu mohlo být v době, kdy víra opouštěla Starý kontinent, zatímco do kostelů na druhé straně Atlantiku proudily miliony věřících? Současný papež měl tedy v plánu předat moc do rukou jihoamerického preláta. Na toto řešení však Černý dým nehodlal přistoupit.

Otec Carzo si přejede rukou zpocené čelo. Na druhé fotografii je stejná scéna zachycená o okamžik později. Stařec, jemuž ani zde není vidět do tváře, už nemá nohu přes nohu a noviny si položil na klín. V záři plamenů drží v ruce sklenku whisky, v níž plavou kostky ledu. Carzo se zadívá na ruku držící sklenici. Na prsteníčku se třpytí šperk – velký pečetní prsten s ametystem. Vymítači připadá povědomý. Namíří na fotografii stropní lampičku a dá si ji blízko k očím, aby si erb prohlédl. Je na něm vyobrazen řvoucí zlatý lev na modrém pozadí. Znak druhého nejmocnějšího muže Vatikánu, camerlenga Campiniho.

Parksové se chvěje chřípí. Pach cely se změnil. Skrz výpary vosku, jimiž je vzduch prosycen, teď rozeznává zápach špíny a těla, o které jeho majitel nijak nepečuje. Mladá žena ztuhne. Zdá se, jako by se tento odporný pach zvedal odevšad a v jednolitých spirálách stoupal vzhůru.

Pomalu se probouzí a nadechuje. Sípe. Přepadne ji záchvat kašle. Otevře oči do šera. Stěny jsou rozmazané. Zdá se, že se jí zhoršil zrak.

Pohlédne směrem ke stolu a s hrůzou zjistí, že Landegaardovy pergameny jsou pryč. Cítí sucho v krku a napíná sluch, aby zachytila vzdálené skučení větru. Nic. Bouře ustala. Ne, ještě ani nezačala.

Zatřese hlavou, aby ten hlásek ve svém mozku umlčela. Pokusí se vstát, ale ztěžka dopadne zpátky na slamník. Náhle si uvědomí, že se její tělo ve spánku proměnilo – vidí obvod stehen a lýtek, tlusté a povadlé břicho a měkká vystupující prsa. Všimne si také vlastního pachu, směsice zápachu rašeliny, moči a špinavého rozkroku. Onoho pachu, který ji probudil a který stoupá z jejích podpaží a záhybů břicha.

„Co se to proboha děje?“

Když Parksová uslyší chraptivé skřehotání vycházející z jejích vlastních rtů, trhne sebou. Ty nohy, které se snaží dostat ven z postele, nejsou její. Ani ta stehna a boky jí nepatří, natožpak břicho. Jazyk v ústech se nedotýká jejích zubů. A ten hlas, který právě slyšela, rozhodně patří někomu jinému.

Maria zvedne oči ke kalendáři: sobota 16. prosince. Den poustevničiny smrti. Natáhne se ke stolku, do nějž uložila utržené listy, a s hrůzou pozoruje starou špinavou ruku plnou mozolů. Prohlíží vnitřek šuplíku. Listy zmizely.

Opře se a tentokrát se jí podaří vstát. Třesoucí se rukou rozškrtne zápalku, přiblíží obličej k zrcadlu, a když v něm spatří svůj odraz, ztuhne leknutím. Má šedivé vlasy, ztrhané vrásčité rysy, tlusté rty a drobná černá očka utopená pod hustým obočím. Sirka zapraská a zhasne. Maria cítí, jak se její paměť naplňuje cizími vzpomínkami.

Je 16. prosince. O dva měsíce dříve. Toho dne se poustevnice probudila s trhnutím. Vstala z postele a šla k zrcadlu. Stejně jako Maria se dotkla svého odrazu v zrcadle a zamumlala:

„Bože, usnula jsem a on je teď tady. Vstoupil do kláštera. Přišel si pro mě. Ach, Pane můj, dej mi sílu mu uniknout.“

Náhle si Parksová uvědomí, jaké v cele panuje teplo. Toho dne bylo příjemně. Vnímá také poustevničino srdce bušící hrůzou. Stařena ví, že zemře. V klášterní knihovně objevila jakési nesdělitelné tajemství, které si představené její kongregace po staletí předávají mezi sebou. Ale ještě před smrtí musí splnit jistý úkol. Musí dodržet slib.

Řeholnice zašmátrá na skříni, sundá z ní klíč, zasune jej do zámku a dá pozor, aby západka necvakla nahlas. Parksová ve snu přesně opakuje její pohyby.

Dveře se otevřou do studené chodby. Poustevnice vezme ze zdi pochodeň a protáhne se na schodiště. Schody pod její tíhou praskají a panikou se jí krátí dech. V prvním patře se zastaví před otevřeným oknem a nadechne se čerstvého vzduchu. Noc je klidná a podivně jasná. Očima poustevnice hledí Maria na bronzového Krista uprostřed dvora. Socha k ní otočí tvář a s úsměvem na ni pohlédne. Někde se něco pohne. Poustevnice vytřeští oči. Na dvoře se objevila postava oděná do černé sutany s širokou kápí. Při chůzi jakoby klouže nohama po dlažbě. Jeptiška ztuhne úděsem. Probere se ze strnulosti, seběhne po schodech do přízemí a projde kolem kanceláře matky Abigail. Ohlédne se. Bytost vstoupila do kláštera a kráčí chodbou směrem k ní.

Poustevnice běží dolů po točitém schodišti, jež sestupuje do hlubin pevnosti. Spěchá zkratkou do knihovny. Na konci přechází schodiště v úzkou chodbu. Řeholnice vykřikne bolestí. Zachytila se rukou o rezavý hrot. Mnichovy sandály klapou po schodech. Otře si krev do šatů a utíká dál. Cestou šmátrá roztřesenýma rukama po stěnách.

Bez dechu doběhne do velké místnosti, která je cítit dřevem a lihem k pálení. Vezme petrolejku, jejíž plamínek se třepotá za skleněným krytem, cosi zamumlá a vykročí do tmy. Svit lampy ozařuje řady psacích stolů a polic zarovnaných starými knihami. Na konci chodby poustevnice otočí kolečkem svítilny. Knot se prodlouží a pachy nasycenou tmu knihovny zaplaví světlo. Sundá skleněný kryt a posvítí na reprodukci Michelangelovy Piety – Panny Marie držící v rukou mrtvého Krista. Parksová vidí, jak poustevnice pokládá prsty na oči sochy. Pak řeholnice sípavě zašeptá:

„Tady musíte zatlačit. Slyšíte mě? Tady zatlačíte a průchod do Pekla se otevře.“

Maria sebou trhne. Poustevnice tento příkaz zamumlala, jako by o ní věděla. Náhle se plamen zachvěje. Za řeholnicí se něco pohne. Látka zašustí lehce jako vzdech. Rty jí zakryje čísi ledová ruka. Cítí, jak ji obklopuje mnichův smrad. Pochopí, že je vše ztraceno. Pieta a smutná tvář Panny Marie mizí v bílém záblesku. Prsty povolí, upustí lampu a její skleněný kryt se roztříští o zem. Ozve se mrtvolné chroptění. Stařena, do níž znovu a znovu bodá dýka, padne na kolena. Zavře oči. Mnich sklánějící se nad obětí si cosi brouká a dokončuje své dílo. Parksová cítí vzrušení. Poznala Kálebův hlas.

Maria se pomalu probouzí a v duchu zkoumá obrysy svého těla. Oddechne si. Vize skončila. Jediné, co tu nehraje, je její poloha. Jsou-li informace, které její mozek právě zpracovává, správné, pak musela ve spánku sklouznout ze slamníku.

Vdechuje pachy, které se kolem ní vznášejí. Smrad poustevnice a výpary teplého vosku, jimiž byla cela prosycena, jsou pryč. Místo nich teď cítí zvláštní vůni dřeva a lihu stejně jako ve snu. Suchý vzduch cely nahradilo výrazně chladnější ovzduší. Je tu také mnohem víc místa. Napne sluch. Z dálky k ní doléhá zvonkohra. Rukama ohmatává podlahu. Cement z cely zmizel.

Otevře oči a na poslední chvíli zadrží vyděšený výkřik. Klečí na zaprášeném parketu knihovny. Pohlédne na petrolejku, jejíž plamen září pod skleněným poklopem. Vstane. Venku dál zuří bouře. Vůně, chlad – vše je stejné jako ve snu. Mladá žena se kousne do rtů. Nejspíš ji postihl záchvat náměsíčnosti a zopakovala každý pohyb, který poustevnice oné noci učinila. K této jistotě se Maria upne. Jako důkaz, že její teorie dává smysl, ji něco zatlačí v kapse. Je to klíč, který poustevnice sundala ze skříně. Parksová jej nejspíš vzala ve spánku. Ano, to je ono, jinak to ani být nemůže. Je si tím téměř jistá. Náhle zkřiví ústa bolestí a vytáhne ruku z kapsy. Z místa mezi prostředníčkem a ukazováčkem vystřeluje palčivá bolest. Prohlédne si ošklivý škrábanec, který si poustevnice oné noci přivodila. Zranění ještě krvácí. Ováže jej kapesníkem a snaží se zklidnit. Opakovala pohyby zesnulé s takovou přesností, že se při běhu chodbou vedoucí do knihovny také odřela. Ano, tím se vše vysvětluje.

Velký kulový, drahoušku, vysvětlení je jinde a ty to moc dobře víš.

Sebere lampu a otočí kolečkem na maximum. Vzduch zaplaví pronikavý zápach petroleje. Natáhne ruku s lampou před sebe a pozoruje stíny tančící na okraji světelného kruhu. Náhle spatří reprodukci Michelangelovy Piety a ztuhne. Prsty se dotkne hladkého mramoru. Tvář Panny Marie. Michelangelo ji zpodobnil mladičkou, téměř dětskou, aby tak vyjádřil její čistotu a nesmrtelnost. Působí tak smutně, že Parksová téměř cítí její zármutek. A také hněv. Prsty přejede po chladných rtech a zastaví se na mramorových očích.

„Tady musíte zatlačit. Slyšíte mě? Tady zatlačíte a průchod vedoucí do Pekla se otevře.“

Tak tedy zatlačí. Oči Panny Marie se zanoří do mramoru. Ozve se cvaknutí. V parketu se objeví padací dveře. Průchod do zakázané části knihovny, onoho tajného místa, jež poustevnice nazývají Peklem.

Posvítí do průchodu a spatří žulové schodiště. Chvíli stojí bez hnutí a vdechuje výpary plísně a ledku, jež odtamtud unikají. Pak s lampou nad hlavou vstoupí na první schod a zmizí ve tmě.

Když došlápne na desátý schod, vyleká ji jakýsi hluk. Právě stoupla na pružinový mechanismus. Nad hlavou jí cosi zaskřípe. Těžké padací dveře s řachnutím zapadnou. Polekaně se zasměje.

U paty schodiště narazí Parksová na těžkou litinovou mříž uzavírající vchod do Pekla. Středověcí slévači přivařili ke každé tyči jedno gotické písmeno. Čtrnáct písmen navzájem spletených dává dohromady latinskou větu:

LIBERA NOS A MALO

Zbav nás od zlého. Klášter svatého Kříže byl postaven až v polovině 19. století, řeholnice si tedy mříž musely nechat zaslat některým ze svých mateřských klášterů v Evropě. A zakázaná knihovna byla zřejmě tajně dobudována až po oficiálním otevření kláštera.

Mladá žena se opře do mříže. Ta se s nekonečným skřípěním otevře a odhalí obrovskou kruhovou jeskyni, kterou kopáči vyhloubili krumpáčem. Toto titánské dílo jim jistě zabralo roky tvrdé dřiny.

S lampou v ruce postupuje Maria tmou. Stěny zakrývá jediná ohromná knihovna, jejíž dubová kostra se táhne po celém obvodu jeskyně. V policích jsou vyrovnány řady rukopisů. Parksová se snaží přečíst názvy, jež se vynořují ze tmy. Jsou tu prastaré filozofické traktáty o tajemných silách působících ve vesmíru. Díla v latině pojednávající o medicíně, potratech a alchymii. Rukopisy s vyraženou pěticípou hvězdou, jejichž názvy kdosi seškrábal, aby zamaskoval jejich ohavný obsah. Vymítačské příručky o mocnostech temnot. Čarodějnické lexikony, prokleté bible a zakázaná evangelia.

Římské číslice vyryté do tabulek ze zimostrázového dřeva umístěné v každé polici informují o století, v němž církev dané rukopisy získala. Další, méně přehledný systém řazení spočívá v řadě zářezů ve dřevě, které jsou vyryty pod každým z titulů. Jedná se zřejmě o jakýsi tajný kód, který poustevnice ohmatávají bříšky prstů, aby ve tmě snáze našly knihy, jež pak studují, přestože je na nich vyražen hanlivý znak démona. Tisíc pět set let tichého studia plného děsu. Jak by tyto nebohé ženy po životě v odříkání stráveném četbou takových hrůz v útrobách země vůbec mohly nezešílet?

Parksová si všimne, že v posledních policích je vyrovnaná řada baněk a zaprášených sklenic. Náhle spatří lidské plody, jejichž šklebící se obličejíčky a rozpadající se tělíčka se vznášejí v roztoku formalínu a kafru, a strne leknutím. Každá sklenice nese cedulku se jménem a datem. Mariaje postupně čte, jak se jedna po druhé vynořují ze tmy: sestra Harriet, 13. července 1891; sestra Mary Sarah, 7. srpna 1897; sestra Prudence, 11. listopadu 1913… Jména a data jdou po sobě jako epitafy této příšerné řady plovoucích mrtvolek.

Pod některé z nápisů byl připsán ještě jeden řádek. Je na něm kříž na znamení smutku a věta „Zemřela při porodu“. Vrátí se a spočítá všechny nápisy se třemi řádky. Je jich celkem třicet.

Na konci poslední police si Parksová všimne šesti svazků položených na sebe. Namátkou jeden z nich vytáhne a sfoukne z něj prach. Listy jí zapraskají mezi prsty. Je to soupis porodů za období 1870-1900. Stránku po stránce luští řádky pečlivě vyvedené perem namočeným v červeném inkoustu. Jsou tu jména a data. A také korespondence – desítky dopisů opatřených pečetí bohatých anglických a amerických rodin, které do kláštera svatého Kříže poslaly své dcery a pověřily matku představenou, aby je tu násilím uvěznila.

Sestra Jenny, 21. května 1892, zemřela při porodu.

Sestra Rebecca, 15. ledna 1893, zemřela při porodu.

Sestra Margaret, 17. září 1900, zemřela při porodu.

„Pane na nebi…“

Parksová konečně pochopí, kdo jsou ti malí tvorečci bez života, jejichž rozkládající se tělíčka se už přes sto let vznášejí ve formalínu. Tak tedy andělíčkářky. Takhle poustevnice rozšiřují své řady. Přijímají mezi sebe mladistvé matky, které jejich rodiny zavrhly, a pak jim v cele na slamníku s pomocí jehlic a lektvarů provádějí potraty a sterilizují je. A nakonec jim navléknou hábit. To proto poustevnice nikdy nevycházejí z kláštera. Z obavy, že ukryté ostatky budou jednoho dne nalezeny, se jejich ostudné potomstvo uchovává v zakázané knihovně. Kongregace zmrzačených šílených stařen mrzačí novicky.

Tak, Mario, teď odsud musíš vypadnout! Jestli ty starý sadistky přijdou na to, žes objevila jejich panoptikum, zapálej táborák a budou tě s pomocí pletacích jehlic celou noc rožnit na železným drátu. Pak tě šoupnou do formalínu a budeš se tu navěky věků vznášet ve tmě. Sakra, Mario, copak tohle vážně chceš?

Parksová zpozoruje těžký klášterní stůl trůnící uprostřed knihovny. U něj poustevnice pod vyhaslým pohledem lidských plodů tiše studují. Strana 71 soupisu potratů za období 1940-1960. Sklenice č. 701. Sestra Marguerite-Marie, zavražděná poustevnice, jež do kláštera vstoupila 16. listopadu 1957. Jak se dočista nezbláznit, když vás skelnýma očima a s hrdlem plným formalínu pozoruje mrtvola vašeho vlastního dítěte?

Přistoupí ke stolu, na němž stojí asi deset svícnů, a jeden po druhém zapálí všechny knoty.

Proboha, Mario, co blázníš? Musíš odsud okamžitě vypadnout, vrátit se do Denveru a nahlásit to FBI!

Ve světle svic spatří další svazky, které stará poustevnice nestačila před smrtí uložit zpátky do polic. Zaujme na lavici její místo a dotkne se stolu tam, kde nehty nešťastnice vyryly hluboké zářezy, když odhalovala strašné tajemství, jež se jí stalo osudným. Všude, kam pohlédne, je dřevo poznamenáno podobnými rýhami, novějšími i mnohem staršími, jako by celé generace poustevnic při studiu zakázaných děl křesťanství prožívaly stejné pocity hrůzy. Zavře oči. Ví, že je v nebezpečí.

Parksová si letmo prohlíží zaprášené svazky, které poustevnice pár hodin před smrtí opatřila poznámkami, nečitelnými větami, které se zřejmě řídí nějakým komplikovaným kódem z hieroglyfů a fonémů. Listuje stránkami. V každé z knih zakroužkovala řeholnice slova, která se neustále opakují, a ke každému z nich připsala poznámku na okraj. To vše tvoří obrovský rébus čítající tisíce stran. Parksová si odevzdaně povzdychne. Při studiu rukopisů zakázané knihovny poustevnice zřejmě narazila na nějaký detail, který upoutal její pozornost natolik, že se přestala věnovat ostatním úkolům. Cosi se táhlo textem jako červená nit a bylo natolik znepokojivé, že tomu věnovala celé měsíce studia.

Maria listuje rukopisy a pociťuje čím dál silnější rozrušení, jaké se stařeny nejspíš zmocnilo, když se blížila k rozluštění záhady. Zřejmě pozdě v noci vstala, aby mohla pokračovat v práci, zatímco její sestry spaly. Nakonec přišla tajemství na kloub a to ji stálo život.

Parksová se chystá odložit poslední svazek, když vtom z něj vypadne štos papírů a přistane na stole. Posbírá je a prohlédne si průsvitné listy počmárané symboly a neúplnými obrazci. Přiložením těchto znaků k ostatním neúplným symbolům lze dešifrovat celek. Je to skládací kód. Parksová namátkou vytáhne z jednoho rukopisu stránku a přiloží k ní jeden list. Symboly k sobě dokonale pasují, takže teď může poustevničiny poznámky přečíst. Znovu se tedy ponoří do četby a záhy pochopí, že slova, jež řeholnice zakroužkovala, označují ve skutečnosti jedinou ďábelskou bytost, jejíž jméno zní Gaal-Ham-Gaal. Je to vládce temnot, který uprchl z pekla a ztělesňuje absolutní zlo. To on se skrývá za všemi ostatními jmény. To on zplodil všechny ostatní démony. Parksová v šeru odříkává šeptem jako litanii jména těchto duchů zla, jejichž portrét načrtla poustevnice na okraj textu:

„Ničitel Abbadon, anděl zkázy přinášející Apokalypsu, kníže démonů sedmého řádu a vládce Studny duší. Kancléř pekel Adramelech. Nejvyšší generál pekelných vojsk Azazel. Belial, Loki, Mastema, Aštarot, Abrahel a Alrinach, vládci uragánů, zemětřesení a povodní.“

Maria dál listuje stránkami a přikládá průsvitné listy k okrajům. Čte dál:

„Leviatan, velký admirál pekel. Magoa a Maimon, mocní králové Západu. Samael, had, jenž přivodil Evin pád. Alu, Mutu, Humtaba, Lamastu, Pazuzus, Hallulaya a Attuku, sedm rytířů bouří, jež postihly Babylon. Tiamat a Kingu. Sutech, kníže démonů sužujících starý Egypt. U Peršanů to byl Arhiman a Asmug, u Turků Hutgin a Ascik Paša, u Číňanů Čen’Huang a Jen-Vang, u Indů Durga, Kálí, Rakšasa a Sittim.“

Litanie končí bohem slunce Huitzilopochtlim. Aztékové vyrvali srdce milionům zajatců a obětovali mu je, aby jeho světlo nezhaslo. Všechna ta jména zapsaná poustevničiným perem označují jediný vzorec zla, pohromu, která unikla z pekel, aby sužovala svět a jejíž jméno zní Gaal-Ham-Gaal.

Parksová si promne oči. Na stole trůní ještě jedna kniha, tlustá a těžká jako bible. Otevře ji na straně, kam poustevnice založila svatý obrázek. Je to začátek knihy Genesis. Příběh o stvoření světa.

„Na počátku stvořil Satan nebe a zemi…“

Když uslyší svůj vlastní hlas pronášet tato slova, trhne sebou. Vrátí se očima na začátek věty a pozastaví se nad slovem „Satan“, které ji při čtení zarazilo. Přejede po písmenech nehtem palce a ucítí v papíru žmolky, jako by kdosi text opatrně seškrabal a pečlivou rukou dokonale napodobující původní písmo dopsal na místo Boha Satanovo jméno. Vedle tohoto verše, stojícího u zrodu všech náboženství Písma, připsala poustevničina ruka řadu znaků klínového písma. Tento jazyk byl tak starý, že k jeho písemnému záznamu bylo nutno použít symbolů, z nichž každý označoval jeden zvuk nebo nástroj, kterým se tento zvuk dal vytvořit. Byl to jazyk starověkého království Sumerů, civilizace, jež více než 1500 let před Kristem náhle zmizela.

Parksová přečte název díla: Příběh Kainových dětí, úryvek ze Školy mysterií. Podle poznámek řeholnice rukopis po staletí koloval mezi kacířskými sektami a tajnými bratrstvy. A jednoho dne po obsazení bašty katarů křižáky Inocence III. se jej zmocnila církev. Kainovy děti.

Řeholnice se v pátrání dostala až do roku 8300 př. n. 1., na samý počátek dějin lidstva. Podle legend se Kainovo prokleté potomstvo v této zapomenuté době uchýlilo na smutné a ponuré místo u břehů současného Černého moře nesoucí jméno Acheron. Tam začalo kopat do útrob země a založilo temné království, nad nímž nikdy nevycházelo slunce.

Při kopání narazily Kainovy děti na bránu hlubin střežící vstup do podsvětí. Osvobodily tak Gaal-Ham-Gaala a jeho moc se pak rozšířila po celém zemském povrchu.

Maria přeskočí pár stránek rozežraných zubem času. O kus dál poustevničiny poznámky pokračují. Když Bůh viděl, že démoni unikli jeskyněmi acheronského království z pekla, rozhodl se své dílo zničit, než se jej síly zla zmocní. Seslal tedy na zemi déšť, který trval mnoho dní. Neutuchající mrazivá průtrž vylila oceány z břehů, vody Středozemního a Marmarského moře protrhly koryto Bosporu a vytvořily dnešní Černé moře. Biblická potopa postupně pohltila svět i acheronské jeskyně, kde Kainovy děti utonuly a brány hlubin se pod tlakem vod znovu uzavřely.

Na úsvitu posledního dne už Boží vody pokrývaly celou zemi a nad hladinu čněly jen ty nejvyšší hory. Démon, jehož Kainovy děti osvobodily z pekel, však potopu přežil, a když vody zase ustoupily, rozšířilo se zlo v hlubinách země.

Jsou to jen historky šílených stařen, snaží se Parksová přesvědčit sama sebe. Potom však objeví další listy, které poustevnice pečlivě uložila do průhledných obalů. Jedná se o studie amerických vědců z 20. století zabývající se obrovskou povodní, k níž mělo dojít v mezolitu v oblasti Černého moře. Parksová si studie zběžně pročte.

O tom, že k této přírodní katastrofě skutečně došlo, nebylo podle vědců nejmenších pochyb. V den, kdy skalnatý útes Bosporu pod tlakem potopy povolil, začaly do sladkých vod budoucího Černého moře, které bylo tehdy pouhým jezerem, proudit vody slané. Tento příval, představující čtyřnásobek síly Niagarských vodopádů, zvýšil za dva roky hladinu o sto třicet metrů. Pohroma zničila na sto tisíc kilometrů čtverečných země.

Na důkaz svých tvrzení odebrali archeologové vzorky půdy v sedimentačních vrstvách Černého moře. V hloubce přes dvě stě padesát metrů, odpovídající období 7500 až 7200 př. n. 1., byly sedimenty tvořeny schránkami sladkovodních měkkýšů. Nad touto vrstvou, až do hloubky odpovídající období 7000 až 6500 př. n. 1., tvořily usazeniny výhradně schránky mořských měkkýšů. Marmarské moře se tedy mezi lety 7200 a 7000 př. n. 1. skutečně vylilo do jezera.

V hloubce sto dvaceti pěti metrů objevili archeologové paleolitické pobřežní čáry ze štěrku a jílu. Byly to břehy pravěkého sladkovodního jezera, které se kolem roku 7100 př. n. 1. vylilo z břehů a dalo vzniknout Černému moři. Podle poustevničiných výzkumů právě toho roku Kainovy děti osvobodily Gaal-Ham-Gaala.

Parksová přejde k další vědecké zprávě. O dvanáct let později objevila ruská expedice sto metrů pod hladinou Černého moře síť jeskyní. Chodby těchto zatopených slují vedly tak hluboko do země, že žádný reflektor neumožnil prorazit tmu, v níž se ztrácely. Byli tam tedy vysláni podmořští roboti, ale už je nikdy nikdo nespatřil. Po nich tam poslali potápěče vybavené těžkými olověnými pásy a halogenovými baterkami. Předpokládalo se, že v takové propasti musí být vzduchové kapsy, které jim umožní doplnit kyslík. Vrátil se jediný z nich. Vynořil se na hladinu zpola zbavený smyslů a z úst a nosu mu na masku stříkala krev. Nešťastník stačil jen říci, že na samém dně propasti spatřil modravé světlo, v němž se rýsovaly obří siluety jakýchsi mořských příšer uvězněných v hlubinách. Pak potápěč v křečích zemřel. Parksová zavře oči. Ruští archeologové objevili jeskyně Acheronu.

Maria tiše zakleje a sebere ze země Bibli Kainových dětí, která jí vyklouzla z rukou. Položí svazek znovu na stůl a všimne si, že několik stehů vazby při dopadu povolilo. Zasune prsty pod kůži a ucítí nepravidelné okraje dalších pergamenů. Poustevnice je tam zřejmě ukryla, aby je nikdo nenašel. Každý večer skrýš rozpárala a své tajemné poklady z ní vyjmula. Za úsvitu ji zlatou nití navlas stejnou, jako byla ta původní, zase zašila.

Na povrchu pergamenů světélkují zvláštní červené linky. Vlastně se spíše zdá, jako by byly uvnitř, jako by se peru, jež je napsalo, podařilo proniknout až do nitra papíru, aniž na jeho povrchu zanechalo sebemenší stopu.

Jak Parksová vytahuje dokumenty ze skrýše, červené linky postupně mizí. Nejspíš nějaký optický klam. Když si je teď prohlíží zblízka, vidí, že pergameny jsou nepopsané, v prasklinkách papíru není po inkoustu ani stopa. Zvedne jeden z listů ke světlu svíčky. Neproniká jím téměř žádný svit. Podle hrubosti vlákna se zřejmě jedná o pergamen z Perugie vytvořený z toho nejkrásnějšího papíru. Ten byl obvykle určen pro posvátné texty či tajemství, která měla odolat zubu času. Tento pergamen však zůstal prázdný, nebyl na něm znát jediný tah pera či uhlu.

Parksová přiblíží list ke svíčce a ucítí, jak se mezi jejími prsty line pach spáleniny. Zakleje a otočí jej. Na pergamenu není po ohni ani stopa. Přitom je přesvědčená, že plameny papír na pár vteřin olízly. Přejede po něm prstem a rychle jej oddálí. Pergamen je v místě, kde se jej plamen dotkl, úplně žhavý.

Mladá žena oddaluje dokument od svíce a užasle přitom zírá, neboť červené čáry znovu vystupují na povrch. Jako by inkoust, jímž byly napsány, nesnášel světlo, či spíše jako by byl stvořen právě proto, aby byl vidět jen ve tmě.

Sfoukne nejbližší svíce a prohlíží si světélkující červené čáry. Pak dokument zakryje rukama, aby jej ještě více zastínila, a čte nahlas zprávu zářící do tmy.

17. října léta Páně 1307

My, Mahaud de Blois, představená poustevnic kláštera Panny Marie Matterhornské, zahajujeme dnešního dne překlad a přepis toho nejohavnějšího a nejstrašnějšího evangelia, kteréžto nám bylo uchovávati v těchto posvěcených místech.

Toto dílo, napsané prý vlastní rukou ďáblovou, nalezli biřici francouzského krále v pevnostech řádu templářů poté, co upadl v nepřízeň. Jelikož tito kacíři neprozradili nic z jeho tajemství, je nyní na nás, abychom jeho neblahý obsah prostudovaly.

Až svůj úkol splníme potud, pokud nám bude lze čisti, aniž bychom v něm vlastního rozumu zanechaly, bude toto dílo bezpečně převezeno mezi stěny trapistického kláštera v Maccagno Superiore, kde bude překryto několikerými vrstvami kůže a následně uzavřeno florentským zámkem opatřeným jedem, aby toho, kdož by se pokusil proniknout k jeho obsahu, stihla jistá smrt.

Potom my, matka Mahaud de Blois, se svolením papeže Klementa a monsignora biskupa Aosty přikážeme, aby bylo zakopáno v těch nejnepřístupnějších hlubinách naší matterhornské pevnosti.

Kéž Bůh vede naše oči a ruce při plnění tohoto nebezpečného úkolu a ať pod hrozbou natahování našich údů až do jejich úplného přetržení navždy zapečetí naše rty, aby se žádné z bezbožností obsažených na těchto stránkách nikdy nedostaly k uším světa.

Parksová přejde k druhému pergamenu. Strne, když pochopí, že tento dokument je jedním z fragmentů evangelia, které matterhornské poustevnice ve středověku opsaly. Úryvek začíná varováním:

EVANGELIUM PODLE SATANA

POJEDNÁVAJÍCÍ O NEVÝSLOVNÉ ZKÁZE,

MRTVÝCH RANÁCH A OBROVSKÝCH POHROMÁCH.

ZDE ZAČÍNÁ KONEC, ZDE KONČÍ POČÁTEK

ZDE DŘÍMÁ TAJEMSTVÍ BOŽÍ MOCI.

OHNĚM BUDIŽ PROKLETY ZRAKY, JEŽ JE SPATŘÍ.

Na počátku stvořila věčná propast, Bůh všech bohů a průrva, z níž vše vzešlo, šest miliard vesmírů, aby zapudila nicotu. Každému z těchto šesti miliard vesmírů pak dala soustavy, slunce a planety, všechno a nic, plno a prázdno, světlo a tmu. Poté jim vdechla svrchovanou rovnováhu, podle níž žádná věc nemůže existovat, aniž by současně s ní existovala jí opačná nevěc.

Z nicoty věčné propasti vzešly postupně všechny věci. Každé věci odpovídala její nevěc, a tak ve všech šesti miliardách vesmírů nastal soulad.

Aby však tyto nesčetné věci samy mohly plodit další věci, jež by dávaly život, potřebovaly nositele absolutní rovnováhy, opak všech opaků, matici všech věcí a všech nevěcí, dobro a zlo.

Věčná propast tedy stvořila nadvěc, nejvyšší dobro, a nadnevěc, absolutní zlo. Nadvěci dala jméno Bůh. Nadnevěci dala jméno Satan. Tyto duchy velkých opaků pak obdařila vůlí věčně proti sobě bojovat, aby se všech šest miliard vesmírů udrželo v rovnováze.

Nakonec se všechny věci propojily a nerovnováha již nikdy nenarušila rovnováhu, jež je podpírala. Věčná propast viděla, že to je dobré, a zase se uzavřela. Tisíc staletí uplynulo v tichu vesmírů, které rostly a rostly. Pak ale přišel den, kdy Bůh a Satan, kteří teď sami vládli všem šesti miliardám vesmírů, dosáhli tak vysoké úrovně znalostí a nudili se do té míry, že navzdory zákazu věčné propasti se první z nich rozhodl sám vytvořit další vesmír. Byl to vesmír nedokonalý a ten druhý se jej snažil všemi prostředky zničit, aby tento šestý miliardtý první vesmír, nemaje protikladu, nezničil uspořádání všech ostatních.

Od této chvíle se zápas mezi Bohem a Satanem odehrával jen uvnitř tohoto vesmíru, s nímž věčná propast nepočítala, a rovnováha ostatních vesmírů se tak začala hroutit.

Šustot papíru. Parksová přejde k poslednímu pergamenu popsanému světélkujícím inkoustem. Úryvek o stvoření světa. Jako by se ti, kteří toto evangelium sepsali, řídili kostrou oficiální Bible a objasňovali přitom, co se stalo ve skutečnosti.

Prvního dne, kdy Bůh stvořil nebe, zemi a slunce, aby jeho vesmír osvětlovalo, stvořil Satan prázdno mezi zemí a hvězdami a pak uvrhl svět do tmy. Druhého dne, kdy Bůh stvořil oceány a řeky, jim Satan dal schopnost se vzedmout a Boží dílo zaplavit.

Třetího dne, kdy Bůh stvořil stromy a lesy, stvořil Satan vítr, aby je zpřelámal, a když Bůh stvořil rostliny, jež léčí a ulevují, stvořil Satan rostliny vlastní, jedovaté a vyzbrojené ostny.

Čtvrtého dne stvořil Bůh ptáka a Satan stvořil hada. Pak Bůh stvořil včelu a Satan sršně. Pro každý druh, jejž Bůh stvořil, dal Satan vzniknout predátorovi, aby jej zničil. Když pak Bůh rozptýlil svá zvířata po zemském povrchu a obloze, aby se tam množila, obdařil Satan svá stvoření drápy a tesáky a přikázal jim Boží stvoření zabíjet.

Šestého dne, kdy Bůh usoudil, že jeho vesmír je připraven k plození života, stvořil dva duchy k obrazu svému a nazval je mužem a ženou.

V odpověď na tento zločin zločinů narušující uspořádání vesmírů Satan tyto nesmrtelné duše proklel. Zasel do jejich srdce pochyby a zoufalství a lidstvo, jež se mělo zrodit z jejich spojení, odsoudil k smrti, čímž Bohu osud jeho díla uloupil.

Sedmého dne Bůh pochopil, že boj proti jeho protějšku je marný, a vydal tedy lidi pozemské zvěři, aby je sežrala. Poté uvěznil Satana v hlubinách tohoto chaotického vesmíru, s nímž věčná propast nepočítala, a od svého díla se odvrátil. Satan se tak ocitl sám a počal lidi trýznit.

Evangelium podle Satana

Uvěznění Gaal-Ham-Gaala

Šesté zjevení Knihy zaklínadel

Parksová znovu pročítá poslední dvě věty pergamenu a začne se v chladu knihovny třást zimou. Démon Gaal-Ham-Gaal, ten pán pekel, jehož Kainovy děti vysvobodily z hlubin světa, ten neporazitelný tvor rovný Bohu, není nikdo jiný než Satan.

Parksová uloží pergameny popsané světélkujícím inkoustem zpět do vazby a znovu vezme do ruky příběh Kainových dětí. Když se Gaal-Ham-Gaal osvobodil ze řetězů, rozšířil se jeho ďábelský duch po celém světě, aby trýznil lidi. Maria sleduje démonovu stopu v těch nejodlehlejších civilizacích, kde jeho přítomnost v podobě strašných pohrom a smrtících epidemií zanechala v paměti lidí nesmazatelné jizvy. Od Austrálie, kde se vyobrazení Gaal-Ham-Gaala našla na stěnách jeskyní, přes Afriku a náhorní plošiny And až po velké planiny Severní Ameriky, všude nalezly expedice archeologů doklady těchto pohrom, které lidstvo postihly v raných dobách: přílivové vlny, zemětřesení a sopečné výbuchy. Jako jakási podivná a strašná nemoc, lepra stromů, jež otravovala lesy a zabíjela lidi.

A tak černý démon s tisíci jmény postupně ničil paměť lidí a zanechával v náboženstvích a myslích ještě hlubší otisk než Bůh. Až se jednou Bůh, který už nehodlal jeho pikle dále snášet, rozhodl znovu jej uvrhnout do hlubin.

Uplynulo několik staletí, aniž by o démonovi kdo slyšel. Stopa, kterou v náboženstvích zanechal, se začala postupně vytrácet, stejně jako vzpomínka na hrůzu, kterou vzbudil v srdcích lidí.

Poustevnice zjistila, že Gaal-Ham-Gaal byl znovu osvobozen za vlády faraona Thutmose III., zakladatele Školy mysterií, v níž se tajně sdružovali všichni vědci, filozofové a alchymisté Egypta a řeckého světa. Thutmose je všechny shromáždil v temném sále velké pyramidy v Sakkáře, aby vzývali neviditelné mocnosti, které jim měly odhalit tajemství vesmíru. Pyramidu v Sakkáře si nevybral náhodně. Už odpradávna se věřilo, že tato stavba symbolizuje prvotní pahorek, z nějž velký egyptský bůh Atum stvořil svět. Podle astrálních výpočtů velekněze Imhotepa, který pyramidu nechal vztyčit, se Sakkára nacházela v samém středu díla stvořeného bohem Atumem a sloužila mu jako základna. Imhotepova pyramida tak tvořila tajnou bránu mezi viditelným a neviditelným. Byla průchodem spojujícím dvě dimenze, jež v žádném případě nesměly existovat vedle sebe, neboť by hrozilo, že nastane strašný chaos, který způsobí zánik světů.

Právě tuto bránu spatřili učedníci Thutmose III. v podzemí pyramidy, když ve tmě odříkávali zaklínadla. Průchod do pekel se znovu otevřel a Gaal-Ham-Gaala osvobodil. Démon přinesl Egyptu zkázu. Způsobil, že se Nil na více než rok vylil z břehů a na zaplavená pole se snesl déšť škorpionů.

Parksová horečně pročítá poslední poustevničiny poznámky a dává dohromady příběh Kainových dětí s tím, co se řeholnice dozvěděla z evangelia podle Satana. Gaal-Ham-Gaal o sobě dal naposledy vědět na samém počátku našeho letopočtu, kdy jeho syn nahradil na kříži Krista. Ježíš, syn Boží, a Janus, syn Satanův. Příběh Kainových dětí přečkal staletí a koloval mezi tajnými bratrstvy a satanistickými sektami. Kult Januse a Gaal-Ham-Gaala zatím živil oheň velkých herezí, jež posléze otřásly křesťanstvím. Kvůli tomuto příběhu byly oné lednové noci roku 1348 povražděny matterhornské poustevnice. Tato sedm set let stará stopa se ztrácela kdesi za Alpami v temné pevnosti uprostřed Dolomit, kde se evangelium podle Satana vytratilo z paměti lidí.

V tenkém koženém pouzdře najde mladá žena několik středověkých rytin a uhlových kreseb zhotovených notáři inkvizice během ponurých tajných procesů, při nichž byli vrazi řeholnic souzeni.

První rytina, datovaná do roku 1412, dokumentuje proces s potulným mnichem polapeným v Kalábrii poté, co povraždil kongregaci poustevnic v Cervione. Druhá pochází z roku 1511, kdy byla zmasakrována kongregace poustevnic ve španělské Zaragoze. V roce 1591 došlo k dalšímu krveprolití, tentokrát v kongregaci poustevnic v Santo Domingu. Vyšetřování se ujala španělská inkvizice. Vrah byl pokaždé odsouzen k těm nejhorším mukám a co nejpomalejší smrti. Lámali jej kolem, čtvrtili, věšeli a smažili ve vařícím oleji. Pak mu usekli hlavu, aby nemohl najít východ z hrobu. Po několika letech však vraždy začaly nanovo v jiné části světa.

Parksová porovnává pod lupou tváře odsouzených, tak jak je notáři inkvizice zvěčnili při vynesení rozsudku. Stále stejná tvář nepatří nikomu jinému než Kálebovi.

Parksová se tak začetla, že si ani neuvědomila, jak čas letí. Když zvedne oči, všimne si, že svíce jsou zpola vyhořelé a u jejich paty se vytvořily spirály ztuhlého vosku. Podívá se na hodinky. 4:30. Jestli nechce, aby ji tu poustevnice přistihly, bude si muset pospíšit.

Zavře příběh Kainových dětí a uloží jej zpátky na polici knihovny. Od úst se jí vznese obláček bílé páry. Ochladilo se. Rukopisy teď pokrývá tenká vrstvička jinovatky. Ve tmě se ozve vzlyk. Maria se obrátí a spatří postavu sedící na místě, kde před chvílí seděla ona sama.

Stará zavražděná řeholnice přejíždí zářezy, které její nehty vyryly do dřeva. Parksová pozoruje nešťastnici, která mezi dvěma vzlyky zašeptá pár nesrozumitelných slov, a roztřesenou rukou sjíždí k pažbě zbraně. Stařena pomalu zvedne hlavu. Přestože jí z obličeje zbyly už jen zčernalé cáry masa, čte Parksová v těch mrtvých očích tolik smutku a bolesti, že ji okamžitě přejde strach. Chystá se otevřít ústa, když vtom na ni řeholnice upřeně pohlédne. Z jejích rtů vyjde chraptivý, chrčivý hlas.

„Vidíte mě?“

Maria kývne. Poustevnice zavře oči.

„Co teď budete dělat?“

„Nahlásím to úřadům.“

„To už nestihnete, nebohé dítě.“

„Cože?“

Maria sebou trhne. Ve tmě vysoko nad ní se ozve bouchnutí. Padací dveře knihovny. Z poustevničiných rtů vyjde šílený smích a Parksová se celá roztřese.

„Už jde.“

Mary namíří zbraň ke stropu.

„Kdo?“

„Přestaňte bojovat, dítě, a vyprázdněte tuto zbraň do svých úst, ať vás mohu vzít s sebou do pekla. Proti tomu, kdo přichází, stejně nic nezmůžete.“

Tichem se rozléhají vzdálené kroky. Kdosi vstoupil na schodiště vedoucí do zakázané knihovny. Parksová našlapuje jako kočka se zbraní namířenou směrem k blížícím se krokům.

„Proboha, sestro, řekněte mi, kdo to sem jde!“

Pohlédne ke stolu. Řeholnice zmizela. Mříž zavrže v pantech, Maria se ve tmě přikrčí a namíří na vchod do jeskyně.

Cosi vstoupí do knihovny a obrovský stín rozechvěje plamen svic. Postava je oděna do černé kutny a na nohou má sandály. Její obličej se zcela ztrácí pod mnišskou kápí. Planoucíma očima si prohlíží police. Parksová si přitiskne ruku na ústa. Bože, to snad…

Mnich prsty zlehka přejíždí po hřbetech rukopisů a pomalu postupuje podél knihovny. Pak se zastaví. Našel, co hledal. Vytáhne z polic tlustý svazek a položí jej na stůl. V plápolajícím světle svic Parksová sleduje, jak párá vazbu a vyndává z ní obálku. Snaží se zadržet dech a říká si, kolik tajných dokumentů poustevnice tímto způsobem během staletí asi skryly. Nepochybně tisíce.

Mnich roztrhne obálku, vytáhne z ní list papíru, začne jej ve světle svic luštit a pak zvedne hlavu. Planoucíma očima pátrá ve tmě. Parksová strne. Bytost vycítila její přítomnost. Natáhne kohoutek zbraně a vystoupí ze stínu.

Mnich spatří zbraň namířenou jeho směrem, ale nelekne se. Maria má na mušce neviditelný prostor, který tuší mezi zabijákovýma planoucíma očima, a sleduje, jak pomalu zvedá paže, jako by se chtěl modlit.

„Tak jo, ty hajzle, udělej mi tu radost a pohni ještě jednou rukama, ať ti to můžu naprat do tý tvý kápě.“

Je slyšet sípání. Mnich chraptivě dýchá.

„Kdybych skutečně byl tím, za koho mě máte, nebyla by vám tato zbraň k ničemu.“

Ten hlas… Maria cítí, jak jí ruce svírající pažbu zbraně vlhnou.

„Kdo jste?“

Muž si pomalu sundá kápi a odhalí tak ztrhanou, ale usmívající se tvář. Parksová povolí prst na spoušti.

„Jsem otec Alfonso Carzo, vymítač ve službách vatikánské Kongregace pro zázraky. Přijel jsem z Manausu a jsem tady, abych vám pomohl, zvláštní agentko Mario Parksová.“

„Jak to, že víte, kdo jsem?“

„Já toho o vás vím spoustu, Mario. Vím, že máte dar vidět to, co jiní nevidí. Že jste objevila tajemství, které jste nikdy objevit neměla. A také to, že se teď nacházíte ve velkém nebezpečí.“

„A co kdybyste mi ještě ukázal, co jste si to vzal z knihovny?“

„Seznam řeckých a latinských citátů. Dokument, který nám při našem dalším vyšetřování bude velice užitečný.“

„Při našem vyšetřování?“

„Všechny otázky vám zodpovím potom, Mario. Teď si musíme pospíšit.“

Parksová chce něco dodat, ale vtom k nim skrz silnou skálu dolehne vyzvánění klášterních zvonů. Carzovi ztuhne tvář.

„Co to je, otče? První ranní bohoslužba?“

„Ne, to je něco jiného.“

Vymítač zvedne oči ke stropu a poslouchá tóny, které se odtamtud ozývají.

„Bože, zvoní na poplach.“

„Cože?“

„Spustily poplach.“

Vysoko nad nimi se ozve rachot. Padací dveře knihovny se otevřou. Ozve se šramot. Někdo se řítí ze schodů. Kněz Mariu s překvapivou silou chytí za paži.

„Je-li vám život milý, pojďte se mnou.“

Když ji kněz táhne tajným průchodem za policemi knihovny, Parksová konečně pochopí, co se vlastně děje. To hemžení a povyk nad nimi, to je smečka poustevnic, která se řítí dolů po schodišti a nenávistně při tom štěká.

Maria utíká podzemím, jak nejrychleji dovede. Několikrát na mokré zemi uklouzne a neupadne jen díky knězi, který jí svírá paži. Uběhli ve tmě přes čtyři sta metrů a mladá žena je přesvědčená, že řeholnice už jejich pronásledování vzdaly. Popadá dech, snaží se zpomalit a nechává se knězem táhnout, ale otec Carzo ji nutí udržovat tempo.

„Hlavně nezastavujte.“

V tu chvíli zaslechne Parksová v dálce klapot sandálů. Kněz ještě zrychlí.

„Utíkejte! Utíkejte, seč vám síly stačí!“

Parksová napíná sluch a přes sípání vlastního dechu slyší hluk doprovázející klapání sandálů. Křik a vrčení. Poustevnice se přibližují. Jak mohou ty staré řeholnice běžet tak rychle? Ony neběží, ale cválají.

Ve tmě se znovu ozve Carzův hlas.

„Ne, Mario! Neohlížejte se!“

Pozdě. Nedokázala odolat, podobně jako malá holčička, kterou pronásleduje příšera. Po tom, co spatří, se jí málem podlomí nohy. Pochodně. Stařeny se zkrouceným tělem závratnou rychlostí cválají na všech čtyřech a vrčí při tom jako divá zvěř. V čele smečky vyskakuje vztekle štěkající matka Abigail. Maria při tom pohledu vyjekne hrůzou.

V dálce rozeznává šedé světlo. Srdce se jí rozbuší ještě zběsileji. V bělobě svítání se rýsuje východ z podzemí. Zatne zuby a ještě zrychlí. Snaží se nevnímat štěkot blížících se poustevnic. Stvoření cválající sklepením však náhle ztichnou. Klapou sice dál sandály, ale už neštěkají. Šetří si dech, aby svou kořist dostihly před východem z tunelu.

Náhle Abigail zrychlí a odtrhne se od smečky. Parksová slyší, jak matka představená cvaká pár metrů za ní čelistmi. Připadá si jako vyčerpaná malá holčička a cítí, jak ji opouštějí síly. Chce se jí zastavit a kleknout si na zem. Otec Carzo ji však nutí běžet dál.

„Vydržte, Mario, už tam budeme.“

K východu zbývá pouhých třicet metrů. Mladá žena už necítí pálení křečí v nohou ani únavu zaplavující její svaly. Srovnává krok s knězem a vydechuje ústy jako sprinterka.

Tma se rozjasňuje a vrčení matky představené se mění ve vzteklý štěkot a nakonec v polekané kvičení. Klapání sandálů postupně ustává a na jeho místo nastupuje povyk, jehož ozvěna se nese sklepením, zatímco Parksová a otec Carzo konečně vyběhnou ven.

Svítání barví do ruda hory pokryté sněhem. Bouře pominula. Z tunelu zní vzteklý štěkot a útrpný řev. Když Maria sbíhá s knězem ze svahu vedoucího k parkovišti a boty se jí noří do prašanu, má dojem, že se poustevnice právě začaly navzájem požírat.

Sedmá část

Interstate 70. Maria Parksová si s čelem opřeným o okénko limuzíny FBI prohlíží Skalnaté hory, jejichž zasněžené vrcholky rudě ozařuje soumrak. Crossman a otec Carzo na zadních sedadlech poslouchají praskání z reproduktorů.

Parksová a Carzo těsně unikli poustevnicím a za rozbřesku dojeli skrz závěje do Holy Cross City. Odtamtud zavolali do pobočky FBI v Denveru. Crossman už byl na místě. Převezli je do bezpečí a v pozdním odpoledni byl do kláštera ve vrtulnících vypraven tým agentů. Tuto operaci teď mladá žena a kněz sledují v přímém přenosu v praskání rádia. Je slyšet hučení přistávajících helikoptér. Ve sluchátkách zní rozkazy. Ve sněhu vržou boty elitních agentů FBI obkličujících klášter. Vozem zazní hlas velitele jednotky.

„Blue, tady Blue 2. Agenti vysazeni.“

S čelem položeným na skle Maria slyší, jak Crossman mačká knoflík na vysílačce.

„Tady Blue. Akce.“

Výbuch. Cosi zapraská. Federálové s pomocí kumulativních střel vyhodili do vzduchu portál kláštera. Je slyšet šepot a kroky. Dech v mikrofonech. Zatímco jedna z jednotek postupuje podzemím vedoucím do knihovny, většina agentů rychle vybíhá schody kláštera.

Parksová odhaduje postup jednotky podle zvuků podrážek. Vyběhli první část schodiště a teď zdolávají stoupání podél kobek, kde se ji to stvoření pokusilo uškrtit. Parksová zavře oči. Crossman a Carzo vzadu ani nedutají. Podrážky znovu klapou o zem. Jednotka vybíhá druhou část schodiště.

„… toho zatraceného schodiště, Parksová?“

Maria zaslechne ledový hlas ředitele FBI a trhne sebou.

„Cože?“

„Ptám se vás, co je na vrcholu toho zatraceného schodiště, které ne a ne skončit.“

„Zatracená klauzura.“

Parksová upřeně hledí na zasněžené vrcholky, které ubíhají za oknem. Nechce se na ně přestat dívat. Jinak by ji mohly pohltit zvuky ozývající se z reproduktorů. Zahlcují jí uši, a kdykoli mohou spustit vizi, která by ji do kláštera vrátila. Jen to ne. Crossman znovu stiskne knoflík vysílačky.

„Tady Blue. Podle mých informací ústí schodiště do klauzury.“

Agenti dorazili na vrchol schodiště. Je slyšet skučení větru. Znovu se ozve hlas velitele jednotky:

„A dál?“

Crossman pustí knoflík vysílačky.

„A dál, Parksová?“

„Je tam bronzovej Kristus, portál a dlouhá chodba. Schody vedou k celám poustevnic, ale tam je nenajdou.“

„Takže?“

„Ať jdou rovnou do knihovny a připojej se k tý druhý jednotce.“

Crossman předá informace jednotce na schodišti a zkontaktuje velitele oddílu, který postupuje podzemím.

„Blue 3, tady Blue. Podejte hlášení.“

Praskání. Je slyšet šepot zvláštního agenta Woomaka.

„Tady Blue 3. Jsme v tunelu, čtyři sta metrů od vchodu. Výsledek negativní.“

„Sakra, Woomaku, třese se vám hlas. Co se děje?“

„To byste musel vidět, šéfe.“

„Co tam je, Woomaku?“

„Ta krev, šéfe. Panebože, je tady krve jak na jatkách…“

Druhá jednotka právě dorazila do klášterní knihovny.

„Blue, tady Blue 2. V podlaze knihovny jsou padací dveře. Schodiště.“

Crossman podrážděně pustí knoflík vysílačky.

„Kurva, Parksová, co je to zase za posraný schodiště?“

„To je průchod, kterej vede do Pekla.“

„Fakt? To jim mám fakt říct?“

„Tak říkaj poustevnice zakázaný knihovně.“

Crossman znovu zvedne vysílačku.

„Blue 2, tady Blue. Dejte se schodištěm a spojte se s Woomakovou jednotkou. A pohněte kostrou.“

„Přijímám, Blue.“

Podrážky agentů klapou na schodišti. Praskání. Z podzemí se znovu ozve Woomakův hlas:

„Jéžišmarjá…“

„Do prdele, Woomaku, řekněte mi, co vidíte!“

Maria pozoruje vrcholky. Vize se blíží. Světlo už se zatmívá. Cítí, jak se plast dveří pod jejími prsty mění v něco jiného, tvrdšího a hrubšího, podobného kameni. Zavře oči.

Záblesk.

Tma. Woomak právě vstoupil do zakázané knihovny. Parksová zasténá. Několik agentů stojících za ním si sundá ochrannou kuklu a zvrací na stěny jeskyně. Woomakův hlas zadrmolí:

„Blue, tady Blue 3. Našli jsme je. Poustevnice jsou tady, šéfe.“

„No a?“

Mříž zavrže v pantech. Do Pekla právě dorazila druhá jednotka. Maria otevře oči a ze všech sil zatne pěsti, aby vizi zaplašila. Zacpe si uši, aby neslyšela Woomakův hlas. Obrazy strašlivě zohavených mrtvol se rozplývají. Přinutí se sledovat zasněžené vrcholky ubíhající za oknem.

Praskání přestalo. Limuzína tiše uhání po Interstate 70. Tabule oznamuje, že k denverskému letišti zbývá jedenáct mil. Parksová pohlédne do zpětného zrcátka. Od chvíle, kdy se spojení s denverským klášterem přerušilo, má Crossman pevně sevřené rty a se ztrhanými rysy ve tváři nepřítomně hledí před sebe. Ticho prořízne zvonění mobilního telefonu. Crossman hovor přijme. Nepronese jediné slovo. Pak zavěsí a odkašle si.

„Na místo dorazila desítka koronerů, kteří sbírají zbytky těl a snaží se pochopit, co se tam vlastně stalo. Zatím našli ekvivalent čtrnácti mrtvol. Říkám ekvivalent, protože koronerům se nedaří dát dohromady celé mrtvoly. Mají kusy paží, ruce, prsty a rozcupované nohy, ale nemůžou přijít na to, ke kterému tělu ty kusy masa patří. Proto se vás s dovolením musím na rovinu zeptat: Co se tam nahoře vlastně stalo?“

Ticho. Otec Carzo pohlédne řediteli FBI do očí.

„Pane Crossmane, věříte v Boha?“

„Jen v neděli. Proč?“

„Protože existují síly, které přesahují naše chápání, snažíme-li se je vysvětlit výhradně rozumem.“

Crossmanovy rty se zkřiví v ledový úsměv. Vytáhne z kapsy obálku a položí ji na knězův stolek.

„Dobrá, otče, když na to chcete jít takhle, tady máte ty dvě letenky první třídy do Ženevy, které jste chtěl rezervovat. Letadlo společnosti Lufthansa odlétá v 18 hodin ze Stampeltonu. Takže máte akorát dost času na to, abyste mě přesvědčil, že vás mám i se svojí agentkou nechat odletět. Potom se buď v klidu usadíte do letadla, nebo půjdete sedět někam úplně jinam za maření federálního vyšetřování.“

Nastane ticho. Pak se ozve Carzův hlas:

„V posledních měsících obrovsky vzrostl počet případů posedlosti ďáblem, a proto si myslíme, že jedno z nejstarších křesťanských proroctví se začíná naplňovat.“

„Jestli mluvíte o návratu Satana, můžu vám dát jeho adresu. Pracuje na Wall Street a každé léto jezdí surfovat do Kalifornie.“

„O těchto věcech raději nežertujte, pane Crossmane. Šelma existuje a vaši agenti se o tom teď přesvědčili na vlastní oči. Satan na sebe však bere mnoho podob a stejně jako Bůh k dosažení svých cílů s oblibou využívá lidí.“

„Souvisí to proroctví nějak s tím evangeliem, které církev ve středověku ztratila?“

„Víme, že se do Vatikánu infiltrovalo tajné bratrstvo kardinálů. Tato lóže si říká Černý dým Satanův. Evangelium patří jim a udělají všechno pro to, aby se jej zmocnili.“

„Co v tom rukopise je?“

„Lež. Něco, co papežové po staletí tají a co se Černý dým snaží vytáhnout na světlo boží a svrhnout tak křesťanství. Jsou to fanatici. Satanističtí kardinálové. Nezajímá je moc. Jde jim výhradně o nastolení chaosu. Domníváme se, že se k převzetí moci nad církví pokusí využít nadcházejícího koncilu.“

„Můžete mi dát nějaké jméno?“

„Přísaháte, že se tato informace nedostane z této limuzíny?“

„Děláte si legraci? Myslíte si, že mám právo nechat si něco takového pro sebe? Každopádně vám zaručuju, že tu informaci nezveřejníme.“

Carzo vytáhne z kapsy sutany obálku obsahující templářský kód. Na okamžik zaváhá a pak ji Crossmanovi podá. Ředitel FBI list rozloží a během několika vteřin jej přelétne očima. Pak si prohlédne fotografie a zkoumavě zvedne zrak ke knězi.

„To je vzkaz z minulého týdne. Jeho autorem je vatikánský kardinál, který se infiltroval do Černého dýmu. Používá šifrovací kód založený na geometrických symbolech.“

„No a?“

„Kardinál se v tomto vzkazu zmiňuje o nehodě letounu společnosti Cathay Pacific na lince číslo 7890.“

„Na trase Baltimore-Řím?“

„Ano. Udává také jméno jednoho skotského listu. Edinburgh Evening News. To jsou noviny, které čte stařec na fotografii. Je to vydání ze dne následujícího po havárii.“

„Nechápu.“

„Tyto záběry byly pořízeny na Fenimore Harbour Castle v severním výběžku Skotska. Tam se podle našich informací konalo poslední setkání Černého dýmu před koncilem. Nazítří po nehodě.“

„Pořád vás nechápu.“

„Ale chápete, pane Crossmane.“

Ředitel otevře notebook a jeho prsty se rozběhnou po klávesnici. Připojí se k databázi FBI a vyjede z ní seznam cestujících, kteří při neštěstí přišli o život. Znovu zvedne zrak ke Carzovi.

„Děláte si legraci?“

„Vypadám na to?“

„Chcete snad říct, že si ten váš Černý dým objednal atentát za letu, aby se zbavil pár kardinálů směřujících na koncil?“

„To nebyli jen tak ledajací kardinálové, pane Crossmane. Při tom neštěstí zahynula vatikánská smetánka. Papežovi věrní, kterých, a to mi věřte, není mnoho. Mou pozornost však upoutalo především jméno kardinála Miguela Luise Centenaria, protože právě on si získal přízeň členů konkláve a byl předpokládaným papežovým nástupcem.“

„Což znamená, že Černý dým tenhle atentát zorganizoval, aby se zbavil jediného uchazeče o svatopetrský trůn, který mohl volbu vyhrát?“

„A že kandidát Černého dýmu je teď v případě konkláve jediným možným kandidátem.“

Nastane ticho.

„A kdo je ten stařec na fotografii?“

„Kardinál camerlengo Campini.“

„Ten, co přebírá ve Vatikánu veškerou moc, když papež umře? Chápete, co to znamená?“

„Ještě aby tak Jeho Svatost zemřela a Svatý stolec se uprázdnil.“

„V tom případě vám musím s lítostí oznámit, že papež zemřel včera v poledne římského času. Jestli je ta vaše historka pravdivá a to bratrstvo vážně nechalo letadlo Cathay Pacificu přepravující jediného možného nástupce papeže spadnout, má teď Černý dým volné ruce k tomu, aby do čela církve nechal zvolit jednoho ze svých členů. Vzhledem k tomu, že kardinálové se tak jako tak sjeli na koncil, svolat konkláve už bude jen formalita.“

Zatímco Carzo zavírá oči a bojuje s mdlobami, vytáčí Crossman telefonní číslo pro nejnaléhavější případy. Do ticha několikrát zazní vyzváněcí tón. Pak se konečně ozve čísi hlas.

„Ústředí Langley, slyším.“

„Tady Stuart Crossman. Spojte mě s ředitelem CIA.“

„Pan Woodward teď někde v Arizoně chytá ryby.“

„Cože?“

„Má volno, pane Crossmane.“

„Tak mu řekněte, ať se na ryby vykašle a urychleně se vrátí do práce. Máme problém.“

„Nezavěšujte, přepojím vás na jeho mobil.“

Chrčení. Z dálky se ozve hlas Stanleyho Woodwarda:

„Tak co, Stuarte, co se děje?“

„Máme na krku kód H.“

„Státní převrat? Kde, prosím tě? Afrika? Jižní Amerika?“

„Řím. Vatikán.“

Nastane ticho.

„Děláš si legraci?“

„Okamžitě se vrať, Stane. Je to naléhavý.“

Vatikán, 1 hodina v noci

Monsignore Ricardo Ballestra se s trhnutím probudí a posadí se na posteli. Právě se mu zdálo, že se po světě šíří smrtelná pohroma, která pustoší celá města. Noční můra byla tak strašlivá, že má dojem, jako by pokračovala i ve skutečnosti.

Na radu svého kardiologa se prelát pomalu nadechuje nosem, aby snížil tlak krve pulzující v jeho tepnách. V paměti se mu zachytávají úlomky noční můry.

Pohroma postihla nejprve tažné ptáky – tisíce čápů a hus velkých. Ti po návratu z Afriky nakazili oblasti mírného pásu. Někteří podlehli již během letu. Nemoc, kterou přenášeli, je náhle zabila nad oceánem. Další se udusili v obrovských sítích, které nechali představitelé zemí severní polokoule natáhnout ve vzduchu, aby invazi zastavili. Převážná většina této armády však doletěla až na pobřeží a pohroma se pak rychle rozšířila na venkov i do měst.

Nemocnice se záhy přeplnily a k zadržení epidemie bylo nutné dát celé oblasti urychleně do karantény. Na pomoc byla povolána i armáda, jejímž úkolem bylo střílet na uprchlíky pokoušející se překročit zátarasy. Během posledních dnů velkého neštěstí bylo vidět stíhací letadla shazující na Paříž, New York a Londýn řízené střely a bomby s tuhým palivem, aby čtvrti zdecimované nemocí srovnaly se zemí. Vlády asijských zemí nechaly evakuovat obyvatele hlavních měst a pak metropole jadernými náložemi vymazaly z mapy světa. Poté všechno naráz umlklo a na světě zavládlo hrobové ticho.

Ballestra si vzpomíná, že na konci snu bylo z Říma jedno velké tiché mrchoviště, nad nímž poletovaly tisíce motáků. Náměstí svatého Petra a kupole baziliky byly pokryty trusem a v ulicích věčného města se tísnily rozkládající se mrtvoly. A v tu chvíli se objevila šelma, mnich, nad nímž se vznášelo mračno krkavců. Kráčel po Via della Conciliazione směrem k papežskému paláci.

Monsignore Ballestra zpoza oken své kanceláře sledoval, jak se blíží. Když šelma překročila řetězy střežící svatý palác, snesl se na Vatikán mrazivý vichr a v dálce Ballestra spatřil, jak se Tiber vylévá z břehů. Lepkavý příval jeho rudých vod směřoval k bazilice, protékal mezi sloupy a zatopil chodníky. Jako by celé město začalo krvácet. Pak se mnich zastavil uprostřed náměstí a svatopetrské zvony se naráz rozezněly.

Ballestra pohlédne na budík. 1:02. Už je to téměř třináct hodin, co byla Jeho Svatost nalezena ve své posteli mrtvá, bez dechu a s očima dokořán. Tento den plný smutku je zřejmě příčinou noční můry, která jej přepadla.

Ballestra zhluboka dýchá, aby ze sebe setřásl hrůzu, která mu stále svírá hrdlo. Vybavuje si neklid, který se Vatikánu zmocnil, když zaznělo polední zvonění. Hluboké ticho, jež ve městě obvykle vládlo, postupně zaplnil šum prelátů a šustot sutan. Duchovní přecházeli sem a tam po náměstí a diskrétně novinu šířili. Jen zasvěcenci chápali, co se děje. Zato novináři, zavření v tiskové místnosti, kde jim kardinál Camano vyprávěl historky o ektoplazmě a paranormálních jevech, neměli o ničem ani potuchy. Teprve když se římský lid počal shromažďovat na svatopetrském náměstí, začaly v tiskových agenturách celého světa cvakat faxy.

Monsignore Ballestra vklouzl do fronty prelátů přešlapujících v chodbách apoštolského paláce, aby se s nebožtíkem rozloučili. Když líbal zemřelého na čelo, překvapilo jej, jakje jeho kůže teplá. Zřejmě za to mohlo zapnuté topení, které oddalovalo nástup mrtvolné ztuhlosti. Když se chtěl zase narovnat, pocítil na krku těsně u nehybných pootevřených rtů mrtvého nepatrný závan vzduchu. Chvíli hleděl na nebožtíkova ústa a čekal na znamení. To však nepřišlo. Nejspíš to byl jen průvan. Přestože však Svatý otec skutečně vypadal mrtvý, nemohl se Ballestra zbavit dojmu, že jeho schránka není prázdná. Poslední vteřiny přítomnosti duše. Sotva znatelný rozdíl mezi tělem, jež právě zemřelo, a mrtvolami, které už nesou do hrobu. Když Ballestra starcovo čelo políbil, zdálo se mu, že papež ještě žije. Či spíše že se mu nedaří zemřít.

Pomalu se narovnal a všiml si, že papežovy nosní dírky jsou pokryty podivnou popelavou vrstvičkou. Podobným práškem se na začátku půstu dělá věřícím na čele kříž. Náhle stiskl Campini Ballestrovi rameno. Kardinál odešel a ptal se při tom sám sebe, zda to, co viděl, nebylo jen výplodem jeho představivosti. Když papežská apartmá opouštěl, právě dorazili balzamovači. Chystali se Jeho Svatost vyprázdnit, než bude jeho schránka vystavena na sametovém katafalku uprostřed baziliky. Ať už se to Ballestrovi líbí nebo ne, papež je mrtvý a ve velké knize církve se obrací list. A je to list temný, neboť síly zla právě začínají běsnit.

To vše se prelátovi honí hlavou, když se pokouší zaplašit zbytky noční můry. Chystá se znovu ulehnout a vytěžit z noci ještě pár hodin spánku, když vtom prořízne ticho zvonění telefonu. Ballestra zašmátrá na nočním stolku, zvedne sluchátko a zamumlá:

„Prefektura vatikánských archivů, u telefonu monsignore Ballestra.“

Ozve se praskání. Pak promluví vzdálený přerušovaný hlas.

„Monsignore, tady otec Alfonso Carzo.“

Monsignore Ballestra rozsvítí lampičku a nasadí si brýle.

„Alfonso? Kde jsi byl? Kardinál Camano tě všude hledá. Byli jsme mrtví strachy.“

„Volám z mezinárodního letiště v Denveru. Za chvíli letím do Evropy.“

„Svatý stolec je prázdný, Alfonso. Jeho Svatost nás včera náhle opustila.“

„Tato špatná zpráva se mi už donesla. Ve skutečnosti je však ještě mnohem horší, než si dovedete představit.“

„Jak by mohla být horší?“

„Pozorně mě poslouchejte, monsignore. Jezuiti z Manausu byli zavražděni. Těsně před smrtí mi jejich představený stihl prozradit, že se uvnitř Vatikánu chystá spiknutí. Jde o tajné bratrstvo, které si říká Černý dým Satanův.“

Ballestra chvíli mlčí.

„To je velmi starý příběh, Alfonso. Myslím, že teď není ta správná chvíle na to jej oprašovat.“

„Já si naopak myslím, že není vhodnější hodiny, monsignore. Ale nejdřív potřebuji, abyste otevřel tajné papežské archivy. Musím za každou cenu zjistit, co matterhornské poustevnice objevily těsně předtím, než zemřely.“

„Alfonso, archivy podléhají nejpřísnějšímu utajení, stejně jako zjevení Panny Marie nebo sedm pečetí konce časů. Nikdo s výjimkou Jeho Svatosti k nim nemá přístup. Stejně nikdo neví, kde jsou uloženy.“

„Najdete je v Síni tajemství, monsignore.“

„Mé dítě, pověst o té síni je jen pohádka. Všichni o ní mluví, ale nikdo neví, zda vůbec kdy existovala.“

„Existuje. Představený manauských jezuitů mi řekl, kde se nachází, a předal mi klíč potřebný k jejímu otevření.“

„Klíč?“

„Právě vám ho posílám faxem.“

Ballestra vstane z postele a přejde k psacímu stolu. Fax se zapne. Z tiskárny vyjede list, který archivář zběžně prolétne.

„Řecké a latinské citáty?“

„Každý pochází z jednoho svazku umístěného ve velké knihovně archivů. Tyto svazky je třeba posunout, aby se vchod do síně otevřel.“

Ballestra si povzdechne.

„Alfonso, i kdyby ta síň existovala a skutečně obsahovala tajné papežské archivy, určitě budou opatřeny voskovou pečetí s otiskem prstenu Jeho Svatosti. Každý, kdo tuto pečeť poruší, bude okamžitě vyobcován z církve. Tím spíš v těchto těžkých časech, kdy je Stolec prázdný.“

„Monsignore, já ty informace nutně potřebuji. Je to otázka života a smrti.“

„Ty to nechápeš. Jestli mě někdo přistihne, jak si ta tajemství čtu, celá moje kariéra je ohrožena.“

„Promiňte, ale to vy mě nechápete. Je-li to, čeho se obávám, skutečně pravda a pokud se Černý dým znovu šíří, je ohroženo mnohem víc než naše kariéra.“

Monsignore Ballestra hledí na světelný ciferník budíku.

„Uvidím, co se dá dělat. Kam ti můžu zavolat?“

„Zavolám vám sám. Pospěšte si, monsignore, protože čas běží a já…“

Carzův hlas přehluší dlouhé praskání. Ballestra se zakaboní.

„Alfonso?“

„… jedna důležitá věc: mějte se na pozoru před kardinálem… to on zřejmě… slyšíte…?“

„Haló? Otče Carzo?“

Spojení se přerušilo. Zkamenělý Ballestra chvíli zírá na telefon a ptá se sám sebe, před kým ho Carzo asi chtěl varovat. Pak si opět vybaví mračna krkavců poletující nad Vatikánem a krev Tiberu zaplavující uličky. Dnes v noci už nemá cenu pokoušet se usnout.

Vatikán, 1:30

Monsignore Ballestra prochází obrovskými sály vatikánské knihovny se sloupořadím, kam generace archivářů ukládají psanou paměť lidstva. Do nedohledna se táhnou police zaplněné řadami svazků, které pořídili opisovači minulých staletí, aby jejich obsah uchránili před zubem času. Jsou tu tisíce uměleckých děl, jejichž originály pokojně odpočívají v podzemních sálech.

Ocelová mříž na konci prvního sálu chrání vstup do kruhu vyhrazeného přísežným archivářům. Když se Ballestra přiblíží, dva obři v modrých kabátcích a třírohém klobouku srovnají halapartny a mříž zvednou. Za ní se nachází schodiště ošoupané nespočtem podrážek vedoucí do tajných archivů. Do tohoto bludiště sklepení a temných sálů ukládají archiváři po staletí ty nejtajnější církevní listiny.

U paty schodiště se monsignore Ballestra opře do železných dveří. Za nimi se objeví obrovský sál plný knihoven a trezorů. V tuto časnou ranní hodinu, kdy archiváři ještě nenastoupili do služby, je místnost prázdná. Vzduch je plný prachu a vůně vosku na parkety. Prelát se postaví doprostřed sálu. Zde by se podle instrukcí manauského jezuity měl nacházet vchod do Síně tajemství.

Podle legendy byl tento tajný sál zbudován ve středověku jako skrýš pro poklady přivezené z křížových výprav. Jeho stavitele tu stráže zazdily, aby se tajemství nikdy neprozradilo. Mezi papeži se předává prostřednictvím papežské pečeti. Pokaždé když papež zemře, vyhlásí kardinál camerlengo sede vacantis, tedy prázdný stolec – období zármutku a svolání konkláve, během nějž nesmí být přijato žádné důležité rozhodnutí. Kardinálové vyřizují běžnou agendu, zatímco camerlengo jde do papežských apartmá a zapečetí trezor obsahující papežovy dopisy a tajemství, která má právo číst jen jeho nástupce.

Každý z těchto dokumentů je opatřen voskovou pečetí s vyraženým otiskem papežova prstenu. Ve chvíli, kdy camerlengo prohlásí papeže za mrtvého, tento prsten zlomí. Po dobu, po kterou je svatý stolec neobsazen, tak nikdo nemůže porušit pečeť tajných dokumentů a znovu je zapečetit.

V okamžiku, kdy je zvolen papežův nástupce, odlijí vatikánští zlatníci prsten s hlavou nového pontifika. Nový papež se následně v camerlengově doprovodu vydá do apartmánů a je přítomen otevření trezoru, aby se přesvědčil, že během konkláve nebyla žádná z pečetí porušena. Rozpečetí ty listiny, s nimiž se chce seznámit, a poté je znovu zapečetí vlastním prstenem. Má tak jistotu, že se k dokumentům nedostal nikdo jiný, a navíc ví, který papež listinu četl naposled a kdy se tak stalo. Stačí, aby si otisk vyhledal ve velké knize pontifikálních pečetí, a snadno zjistí, kterému papeži pečeť patřila.

Díky tomuto důmyslnému systému mohli papeži po staletí předávat svým nástupcům tajemství, k nimž se neměl dostat nikdo jiný než právě oni. Zjevení dvanácti velkých mysterií, varování Panny Marie, tajný kód Bible, sedm pečetí konce časů a důvěrné zprávy o vatikánských spiknutích. Pokud se některý papež například obával o svůj život a chtěl před nebezpečím varovat svého nástupce, zanechal mu vzkaz, který se díky mechanismu papežských pečetí předával dál po celá staletí.

Papeži si ovšem předávají tajemství tak často, že se trezor občas zaplní. Tehdy Jeho Svatost projde tajnou chodbou spojující jeho apartmány se Síní tajemství a část těchto dokumentů uloží do alkoven svých předchůdců. Proto je tento záhadný sál, který generace prelátů hledaly pod hrobkou svatého Petra, v katakombách či římských stokách, opředen tolika mýty. A do něj Ballestra za okamžik vstoupí. Tato myšlenka jej na nejvyšší míru zneklidňuje. Blíží se k obrovské knihovně pokrývající celou zadní stěnu. Zde je uložena většina originálů církevních rukopisů. Stojí před databankou archivářů.

Zastaví se před policemi a soustředí se. V dálce vyzvání chrám Panny Marie Větší. Odpovídají mu zvony baziliky Svatého Vavřince za hradbami. Archivář vystoupí se seznamem citací, který mu otec Carzo poslal, na schůdky ze zimostrázového dřeva, jimiž je knihovna vybavena, a snadno najde díla, jimž citáty odpovídají. Jednu po druhé o pár centimetrů povytáhne sedm zaprášených knih. Jejich hřbet pokaždé s charakteristickým cvaknutím uvolní součástku starého kolečkového mechanismu.

Ballestra sestoupí ze schůdků a vysune sedmou knihu, na niž lze dosáhnout ze země. Po celé knihovně cosi zapraská. Následuje nekonečné skřípění kladek a nábojů kol vycházející odkudsi ze stěny. Archivář o pár kroků poodstoupí a sleduje, jak se těžká knihovna zahalená oblakem prachu v půli rozevírá a uvolňuje tak cestu do Síně tajemství, z níž jako výdech obra vyjde závan zatuchlého vzduchu.

Monsignore Ballestra zadržuje dech, jako by se obával, že řídký vzduch chodby je napuštěn nějakým jedem, a vejde mezi rozevřené stěny knihovny. Má přitom nepříjemný pocit, že překračuje jakousi neviditelnou hranici mezi dvěma protikladnými světy.

Sotva vkročí na druhou stranu, všech sedm svazků se s vrzáním kůže zase vrátí na své místo. Pak se ozve několik tlumených cvaknutí a knihovna se se skřípěním zavře. Ballestrovi vyschne v krku a ohlédne se za sebe. Světla sálu archivů mizí. Stěny knihovny se s cvaknutím zavřou, soukolí naposledy zaskřípe a znehybní, kovové klíny zapadnou a mechanismus zase zablokují. Toto automatické zamykání potvrzuje domněnku, že do síně vede ještě jedna chodba. Vchod z knihovny v tom případě slouží výhradně jako vstup do síně, ale nelze jej použít jako východ. Při této úvaze se monsignore Ballestra přistihne, když rozsvítí elektrickou baterku.

Oproti jeho očekávání neústí tajný průchod přímo do síně, nýbrž do úzké chodby, která se zřejmě klikatí pod Vatikánem. Je to tunel výšky člověka, který středověcí architekti zpevnili pomocí těžkých trámů.

Monsignore Ballestra postupuje podzemím a napočítá dvě stě kroků směrem k bazilice. Poté ozvěna jeho sandálů zesílí, tma kolem něj se rozšíří a vzduch se ochladí. Síň tajemství. Ballestra se zastaví, otočí se kolem své osy a světlem baterky obkrouží celý sál.

Síň je větší, než si představoval. Měří čtyřicet metrů na délku a dvacet metrů na šířku. Je to nízký sál s klenutým stropem, jehož oblouky se spojují ve dvě řady pilířů dost silných na to, aby udržely tlak několika tisíc tun. To naznačuje, že komnata byla kdysi vykopána v základech již stojící baziliky svatého Petra a že si stavitelé dali záležet na tom, aby ji dobře podepřeli a předešli tak riziku, že se v podlaze stavby objeví pukliny, jež by existenci tajného sálu prozradily.

Ballestra tápe ve tmě a baterkou svítí na četné fresky zdobící stěny z bílé žuly. Scény vytvořené v nějakém jiném století zobrazují souboj archandělů se silami zla. O kus dál vyprávějí obrovské obrazy s popraskaným povrchem o významných procesech inkvizice a seancích mučení, jemuž byli podrobováni kacíři. Je tu vyobrazeno natahování na skřipec, při němž se trhaly šlachy, lis na kosti, železná maska rozpálená do běla a rošt, na kterém se podezřelým smažily paže. Jejich spálené maso se potíralo tukem a ten z nich pak stékal na zem.

Ballestra posvítí mezi sloupy. V mramorových alkovnách se ukrývají těžké psací stoly z masivního dřeva a purpurem potažené police. Zde jsou uloženy tajné archivy všech papežů od Lva Velikého až po Jana Pavla II. Ballestra si všimne třicítky alkoven z černého mramoru, které zřejmě slouží k archivaci dokumentů, které po sobě zanechali vzdoropapeži a zavržení pontifikové. Ti, kteří byli pomazáni neprávem, zatímco na svatopetrském trůně už vládl jiný papež. Ti, kteří nedostáli důstojnosti svého poslání a zneužili své pravomoci. Traviči, smilníci a odpadlíci.

Ballestra prochází podél bílých a černých stél staletími až k alkovně papeže Lva Velikého, jemuž vděčíme za založení dvou nejtajnějších řádů církve – archivářů, mezi něž patří i Ballestra, a poustevnic. Tehdy to vše začalo.

Ballestra poklekne a odhrne sametový závěs chránící tajnou korespondenci Lva Velikého. V kuželu baterky se objeví svitky a pergameny. Archivář je jeden po druhém vyjme a položí na stůl. Když je opatrně rozvinuje, papír mu praská mezi prsty. Dokumenty jsou tak staré, že z inkoustu, jímž byly napsány, zbylo jen pár modravých odlesků.

Archivář začne nejprve zkoumat tajné dopisy, které v roce 452 zaslal Lev Attilovi, když Hunové ohrožovali Řím. Jsou to stručné listy, v nichž papež dojednává setkání na mantovských výšinách.

Následující zpráva nese datum 4. října 452, tedy nazítří po setkání. Lev Veliký se právě vrátil do Říma se dvěma povozy plně naloženými pergameny, které mu Attila na znamení úcty předal. Hunové se jich zmocnili při plenění klášterů Orientu. Lev se zavře do svých apartmánů a vyjde ven až za týden, zcela vyčerpaný a pohublý.

Ballestra zašmátrá v alkovně, najde několik dalších svitků a zlomí jejich pečeť. Lev Veliký do nich uložil stránky popsané poznámkami, které si dělal při četbě jednoho prokletého rukopisu nalezeného v Attilových povozech. Text obsahuje takové ohavnosti, že se jej papež rozhodl poslat co nejdál od Říma. Svěřil jej tedy mladému řádu archivářů, který nedávno založil a jehož první členové dílo převezli do starého kláštera poblíž Aleppa, kde upadlo v zapomnění.

Před zavřením alkovny rozvine Ballestra poslední pergamen, na jehož papíru rozpraskaném působením času je uložena jakási závěť. Vlastně jde spíš o varování, které Svatý otec pod pečetí absolutního tajemství zanechal svým nástupcům.

Dopis nese datum 7. listopadu 461. Byl tedy napsán pouhé tři dny předtím, než Lev Veliký zemřel. Řádky již téměř zmizely a v rýhách vyrytých perem zůstal na několika místech jen inkoustový prach. Ballestrovi se podaří vyčíst, že Jeho Svatost tu svým budoucím následovníkům popisuje strašlivý obsah rukopisu nalezeného v Attilových vozech. Jedná se údajně o svědectví Kristovy smrti, evangelium, které závažným způsobem uráží Stvořitele, neboť příběh mesiáše nahrazuje jiným. Podle tohoto textu popřel Kristus na kříži Boha a proměnil se ve řvoucí a rouhající se šelmu, kterou museli Římané zbavit života ranami holí. V okamžiku jeho smrti se na obloze objevila znamení a z kříže se zvedl hustý černý dým, který vystoupal k oblakům. Byl to černý dým Satanův.

Archivář doširoka rozevře oči, když jeho zrak padne na rytinu, kterou papež vytvořil na měděný plát. Je to reprodukce portrétu zdobícího předsádku rukopisu, na níž je vyobrazen jakýsi Kristus, který ústy zkřivenými nenávistí a utrpením proklíná dav a nebe. Pod rytinu opsal Lev také překroucený význam titulu, který Římané přibili nad obličej té věci: Ianus Nazarenus Rex Infernorum. Janus, král pekel. Ballestra sebou trhne, když si přečte název, který Lev Veliký tomuto bezejmennému rukopisu dal. Evangelium podle Satana. Archivář zavře oči. To, co všichni považovali za neblahou legendu, onen mesiáš z temnot řvoucí na kříži a evangelium, které je pramenem zla a svědectvím jeho příběhu, je tedy pravda.

Ballestra se o kus vrátí a jednu po druhé prohledá alkovny nástupců Lva Velikého. Na psacích stolech rozvine nespočet pergamenů a ve světle baterky je pročte. Stopu rukopisu nakonec najde v alkovně Paschalise II.

Evangelium podle Satana bylo pečlivě uschováno v klášteře poblíž Aleppa, kam je Lev s doprovodem vyslal a kde leželo v zapomnění po sedm staletí. Až do roku 1104, kdy byla uspořádána první křížová výprava. Tehdy je jistý Vilém ze Sarkopi, hlavní velitel zadního voje vojska normanského prince Bohemunda, nalezl zpola zahrabané do písku uprostřed koster jeho strážců. Sarkopi poslal list do Říma, aby uvědomil papeže. Tento dopis s datem 15. září léta Páně 1104 teď Ballestra nahlas čte.

Vaše Svatosti, dnešního dne jsme poblíž Aleppa objevili klášter z mazaniny, jehož kongregaci složenou z pouhých jedenácti duší zřejmě postihla jakási podivná nemoc. Zde překresluji znak tohoto bratrstva, abyste mohl zjistit jeho původ. Podle mnichů, kteří mne doprovázejí, se však tento erb nepodobá žádnému jinému. Jako by tento řád nebyl nikdy existoval či jako by se byl zrodil tajně na přání jakýchsi mocných prelátů. Ještě podivnější se nám však jeví skutečnost, že jediným účelem této kongregace se zdá býti střežení prastarých rukopisů, jejichž depozitář jsme nalezli v klášterních jeskyních.

Mezi těmito svazky, jež nesou znaky Orientu a znamení šelmy, se nachází dílo ještě ďábelštější než ostatní. Leželo uprostřed kruhu mrtvol, které jako by se jej do posledního dechu snažily chránit.

Představený tohoto bratrstva stačil před smrtí zanechat v písku varování. Kost jeho prstu zůstala na konci posledního písmene, které ještě dokázal napsat. Díky nehybnému a suchému ovzduší, jež tu vládne, zůstal tento nápis neporušen. Zde je to, co se mi z něj podařilo vyčíst poté, co mi jeden z mých italských kopiníků přeložil jeho obsah. Zpráva v písku byla totiž napsána jazykem janovských žoldnéřů.

Zapraskání papíru. Ballestra pročítá řádky, které Sarkopi opsal podle nápisu vytvořeného o sto let dříve do písku.

„13. srpna 1061. My, bratr Guccio Lega z Palisandrie, rytíř z řádu archivářů ve službách Svatého stolce, tímto oznamujeme, že naše společenství postihla nevyléčitelná choroba. Jsem posledním přeživším. Dnešního dne umírám a přikazuji tomu, kdo nalezne mé ostatky, aby s rukopisem, jejž jsem umístil do středu našich mrtvol, zacházel nanejvýš opatrně. Je to dílo zhouby a musí být okamžitě převezeno do nejbližší křesťanské pevnosti, jejíž hradby jej dokáží uchránit před bezbožnými zraky. Odtamtud musí být za přísného dohledu dopraveno do Říma, kde jen Jeho Svatost osobně bude moci rozhodnout o jeho dalším osudu. Vyslovuji přání, aby se nikdo neodvážil spáchat nenapravitelnou svatokrádež, jakou by otevření tohoto prokletého díla znamenalo. Pokud tak někdo učiní, ať jeho oči spálí žár a jeho duše ať je navždy pošpiněna.“

Ballestra upustí pergamen na zem a rozrušeně pročítá třetí list dopisu vyslaného Sarkopim do Říma.

Vaše Svatosti, podle příkazu jsem dal rukopis zašít do plátěného obalu a nyní je v doprovodu stráží na cestě do Akkonu, který král Balduin právě vyrval z rukou Arabů. Tam budu čekat na vaše rozkazy ohledně toho, jak s tímto dílem dále naložit. Rukopis obsahuje tolik hanebností a ohavností, že se odvažuji tvrdit, že právě on má na svědomí smrt svých strážců.

Ballestra pokračuje v pátrání v alkovně Paschalise II. a vytáhne svitek ovázaný provázkem. Je to vzkaz napsaný přímo papežovou rukou. Listopad 1104. Poté co se Jeho Svatost seznámila s obsahem listu zaslaného Sarkopim, přikázala veliteli posádky Akkonu nechat jej uškrtit a vyslat jeho jednotku do boje v první linii, aby jeho žoldnéři našli v boji smrt hodnou těchto služebníků Božích. Rukopis má být následně zazděn v podzemí pevnosti, dokud jej někdo nepřijede vyzvednout.

Když Ballestra list odkládá, téměř slyší, jak se kožená smyčka se sípěním stahuje kolem hrdla mladého rytíře, jehož jediným zločinem bylo to, že vynesl na povrch něco, co mělo navěky zůstat skryto v zemi. Vidí, jak šípy Saracénů prorážejí brnění mužů vydaných napospas nepříteli při útoku, z nějž neměli šanci vyváznout živí.

V dalších alkovnách nenachází archivář o evangeliu žádné další zprávy po osmdesát následujících let. Dobytí Akkonu Saladinovými vojsky v roce 1187 však mělo vzpomínku na něj brzy oživit.

Ztracenou nit nachází Ballestra v alkovně určené tajné korespondenci papeže Celestýna III. Červenec 1191. Třetí křížová výprava, vedená Richardem Lví Srdce, se po téměř ročním obléhání znovu zmocnila Akkonu. Jakmile se Saladinova vojska dala na útěk, pronikli do pevnosti křižáci, mezi nimiž byli i rytíři řádu templářů vedení velmistrem Robertem de Sablé.

Řadu dní obraceli templáři město naruby a pátrali po ztracených relikviích a zapomenutých klenotech. Byli to odborníci na tajné skrýše a skryté sály a znali všechny techniky, které Arabové i křesťané používali k ukrývání pokladů. A tak nakonec našli i evangelium, které dal zesnulý velitel posádky zazdít v podzemí pevnosti.

Pár hodin po nálezu se z ohňů, v nichž křižáci pálili mrtvoly, zvedl černý dým. Robert de Sablé vyslal do Říma poštovního holuba se vzkazem, který Ballestra právě našel v Celestýnově alkovně.

Vaše Jasnosti,

Akkon padl a my jsme v jeho zdech nalezli rukopis se zvláštní vazbou, který nám připomíná jiné dílo, jež sem prý dovezla první křížová výprava vedená Bohemundem. Ať už se jedná o pověst či skutečnost, nic to nemění na tom, že rukopis byl zazděn v podzemí s takovou opatrností, s jakou by si zedníci, jimž byl úkol přidělen, počínali snad jen při ukrývání pokladu či něčeho prokletého. Tento nález, který neobsahuje zlato ani stříbro, přesahuje rámec mého poslání. Proto si Vás o něm dovoluji zpravit, abyste pro něj mohl vyslat družinu archivářů, kteří si s ním jistě budou vědět rady.

Než se připojím k vojsku Richarda Lví Srdce, musím ještě prohledat levé křídlo pevnosti. Zůstanu zde tedy po dobu nezbytnou k tomu, aby Vaše Svatost zajistila navrácení rukopisu do míst, jež nejsou tolik vystavena hanobitelům a bytostem bez duše.

Dne 13. července léta křížové výpravy 1191

Robert de Sablé, velmistr řádu templářů

Ballestra vyndá z alkovny Celestýna III. další náruč pergamenů. Jako odpověď na Sablého zprávu doneslo do Akkonu 21., 22. a 23. července nespočet kopií jediného dopisu tolik poštovních holubů, že templář okamžitě pochopil závažnost svého objevu. Papež jej v listu varoval, že dílo nesmí být za žádnou cenu otevřeno. Současně mu sdělil, že na moře se již vydala družina archivářů, kteří se o převoz rukopisu postarají. Nakonec Jeho Svatost Sablému poděkovala za oddanost a jako náhradu za jeho útrapy mu slíbila tisíc odpustků.

Robert de Sablé vzal vše na vědomí a provedl jednoduchý výpočet. Vzhledem k tomu, že vzdálenost mezi Akkonem a Římem nelze překonat po moři dříve než za měsíc a poštovní holubi už z této lhůty ukousli čtyři dny a tři noci, které jim zabral let na místo, zbývá mu něco přes tři týdny k tomu, aby se přesvědčil, zda mu tajemství obsažená v rukopise nemohou nějak posloužit k vlastnímu prospěchu, než navždy zmizí ve vatikánských skrýších. Potvrdil tedy Svatému otci přijetí listu, se svými nejlepšími templáři se zavřel do podzemí pevnosti a dal se do studia evangelia.

Ballestra zaměří kužel baterky do alkovny Celestýna III. a objeví další dokumenty uložené v těžké obálce opatřené voskovou pečetí. Obsahuje padesátku pergamenů popsaných poznámkami, které si Sablé dělal, když jeho oči v podzemí akkonské pevnosti rukopis studovaly.

Templářovo zprvu pyšně zdobné písmo přechází po několika stranách ve škrabopis naznačující, že tato slova napsal v záchvatu strašlivého děsu. Sablé píše, že evangelium je prokleté a jeho temné řádky podávají svědectví o odporné šelmě, která na kříži nahradila Krista. Ježíš, syn Boží, a Janus, syn Satanův. Sablé také tvrdí, že učedníci, kteří byli přítomni Kristovu zřeknutí se Boha, podřízli hrdlo římským vojákům, kteří na ukřižování dohlíželi. Pak se zmocnili Janusovy mrtvoly a uprchli s ní. Nakonec Sablé oznamuje, že hodina příchodu šelmy se blíží a že není hory dost vysoké na to, aby zvedající se vichr zastavila.

Ballestra konstatuje, že Sablého poslední pergameny jsou popsány maličkým písmem bez mezer a odstavců. V nepřetržitém sledu mikroskopických písmenek bez teček a čárek templářský velmistr sděluje, že na posledních stránkách evangelia objevil tak strašné tajemství, že se je ani neodvažuje napsat. Pak oznamuje, že toho dne vysílá družinu templářů na jisté tajemné místo nacházející se na severu Svaté země, kde se podle něj nachází důkaz jeho tvrzení. Sablého poslední slova představují tak zoufalý výkřik, že když je Ballestra potichu vysloví, pochopí, že templář přišel o rozum:

„Bůh je v pekle. Vládne démonům. Vládne zatraceným duším. Vládne přízrakům, které bloudí v temnotách. Všechno je lež. Ach Bože! Všechno, co nám řekli, je lež!“

Archivář se nakloní, aby zjistil, co zbývá v alkovně papeže Celestýna III. Rozrušeně rozváže provázek posledního pergamenu. Jedná se o dopis, který Vatikánu několik hodin před smrtí zaslal Umberto Brescia, kapitán archivářů a velitel družiny vyslané do Akkonu pro evangelium.

Ballestra se posadí se zkříženýma nohama na zem a naslouchá vlastnímu hlasu, který se nese tmou, jako by napříč staletími promlouval sám Brescia a před odesláním dopisu do Říma si jej naposledy pročítal.

Vaše Svatosti, v Egejském moři jsme přestáli prudkou bouři a na sklonku třiatřicátého dne plavby naše plachty konečně dorazily k břehům Svaté země. Když jsme obeplouvali haifský výběžek, spatřili jsme, jak od Akkonu stoupají k nebi sloupy černého dýmu. Na naše plachty dopadala mračna popela a z odporného zápachu přinášeného větrem jsme pochopili, že tyto ohně stravují lidský tuk.

Na míli od přístavu cosi s podivným bouchnutím narazilo do kostry lodi. Naklonili jsme se přes zábradlí paluby a s hrůzou jsme zjistili, že si naše příď razí cestu oceánem mrtvol natěsnaných na sebe tak, že mezi těly už téměř nebylo vidět hladinu.

Konečně se nám podařilo vplout do akkonského přístavu, z jehož vod stoupal kouř. Hrad vypadal v obležení tohoto popelavého oparu jako nějaká pekelná pevnost. Z jeho hradeb shazovali démoni odění v brnění další mrtvoly. Při pohledu na toto kruté řádění jsme zašeptali, že Akkonu se zmocnil ďábel.

U hradeb jsme požádali o přijetí velmistrem templářů, jehož jste o našem příjezdu zpravil ve svém listě. Jezdec odcválal do jižní části města, kde si templáři zřídili hlavní stan. Byli jsme nuceni čekat celou hodinu, než odtamtud dorazila zpráva, že jsme očekáváni na úpatí pevnosti. Robert de Sablé se s námi sešel na skalnatém výběžku ukrytém před zraky zvědavců. Znal jsem jej, neboť naše cesty se v Římě a v Benátkách častokrát zkřížily. Proto mne znepokojilo, když jsem seznal, jak viditelně zestárl. Zpočátku jsem to přičítal válkám a odporným popravám, jichž se řád stal svědkem. Když jsem však Sablého objal a políbil, nedbaje při tom pachu spáleného masa, jenž vycházel z jeho šatu, spatřil jsem v jeho zarudlých očích, že se možná dopustil čehosi ještě nenapravitelnějšího než zločinů spáchaných v tomto předpeklí. Zde tedy podle svého nejlepšího vědomí přepisuji několik útržků našeho rozhovoru ve stínu hradeb. Nejprve jsem mu řekl:

„Pro Krista, Roberte, zapřísahám vás, abyste mi bez okolků zodpověděl otázku, kterou vám teď položím. Dopustil jste se toho těžkého zločinu a otevřel jste evangelium, které mám převézt do Říma? A pokud ano, je tento nerozvážný čin příčinou nenávisti a šílenství, které se tu rozpoutalo? Jestliže tomu tak je a vy jste skutečně spatřil tyto stránky, na něž nesmí nikdo pohlédnout, nemá-li jeho oči spálit oheň, obávám se, že jste osvobodil síly, které vás přesahují. Poslouchám vás. Dopustil jste se nenapravitelného?“

Když jsem uslyšel hlas vycházející z templářových úst, celý jsem se roztřásl.

„Prchněte, blázne, neboť ve stínu těchto hradeb zemřel sám Bůh.“

„Co jste to řekl, nešťastníče?“

„Řekl jsem, že Bůh je mrtvý a nadchází vláda šelmy. Jděte a povězte tomu svému papeži, že všechno je lež. Lhali nám, Umberto. Duše se věčně smaží v pekle a Bůh je tím, kdo udržuje oheň, který je spaluje.“

Pak rozpřáhl paže, aby urazil nebe, mí archiváři si zakryli tvář a já ho zapřísahal, ať mi evangelium odevzdá, jinak že dám přivolat inkvizici, aby z hradeb Akkonu ďábla vymýtila. Vypadal znepokojeně, zřejmě svých slov zalitoval a slíbil mi, že do setmění dopraví rukopis na naši loď. Nevěřil jsem mu ani slovo a teď, po návratu na palubu, vám píši tento list, abych se s vámi podělil o své obavy.

Papír zapraská. Ballestra rozvine poslední pergamen Bresciovy korespondence.

Vaše Svatosti, do setmění zbývá ještě několik hodin, během nichž posílíme stráže na lodních můstcích a budeme čekat, zda Sablé dodrží slovo. Spíše se však obávám, že pošle pár zabijáků ze svého řádu, aby nám rozpárali břicha a naše mrtvoly pak shodili na hranice těl planoucí v mlze.

Odmítám zanechat prokleté evangelium v rukou toho, kdo jeho vinou zemře. Odevzdávám náš osud do rukou Božích a tento list svému nejlepšímu poštovnímu holubovi, abyste i v případě, že zemřeme, mohl přijmout kroky nezbytné k obnovení pořádku v Akkonu a vyhnání strašlivého démona, jenž se za těmito posvátnými hradbami usídlil.

Dne 20. srpna roku křížové výpravy 1191, vlastní rukou napsal Umberto Brescia, rytíř řádu archivářů ve službách Říma

Zde kapitánova korespondence končí. Podle zprávy vyslané téže noci velitelem haifské posádky byla na širém moři spatřena goeleta v plamenech unášená vlnami, která se s celou posádkou a nákladem potopila dříve, než k ní stačily dorazit záchranné šalupy. Ballestra zavře oči. Je mu jasné, k čemu oné noci došlo. Sablé skutečně přišel o rozum a ostatní templáře strhl s sebou, takže se také oddali uctívání sil zla.

Ballestra pohlédne na hodinky, jejichž ručičky ve tmě slabě svítí. Prohlíží síň už přes čtyři hodiny a ještě mu zbývá projít desítku alkoven. Spěšně rozvine několik hald pergamenů a horečně je ve světle baterky pročítá.

Během století následujícím po masakru archivářů akkonskými templáři nepadne o evangeliu podle Satana ani zmínka. Je to období velkého trápení a obrovského zármutku, kdy křižáci postupně ztrácejí poslední křesťanské državy. Templáři však v tomto období nabyli neuvěřitelného bohatství a shromáždili tak obrovský poklad, že brzy vzbudil zášť a závist jejich mocných dlužníků.

V průběhu tohoto století se řád templářů infiltroval do Vatikánu, získal na svou stranu biskupy a kardinály a prozradil jim strašnou lež, kterou Sablé při četbě evangelia podle Satana odhalil. Tito preláti udrželi své přestoupení na jinou víru v tajnosti a začali snovat plány s cílem převzít moc nad církví.

Ballestra rozvine další pergameny a se zatajeným dechem se dovídá o pokoutném spiknutí, z něhož se zrodila všemocnost řádu.

Dne 16. června 1291, téměř na den přesně sto let od dobytí Akkonu křižáky Richarda Lví srdce, se pevnosti definitivně zmocnila vojska egyptského sultána al-Ašrafa. Bitva zuřila řadu týdnů, během nichž templáři, johanité a němečtí rytíři zapomněli na vzájemné půtky a společně se snažili zadržet obrovskou přesilu muslimů, kteří průlomy v hradbách pronikali do města.

Po Akkonu padla i Saida a Bejrút, Svatá země byla ztracena a křížové výpravy skončily. Tehdy se templáři dopustili osudné chyby a usadili se ve Francii, kde vládl jejich nejzarputilejší nepřítel, král Filip IV. Sličný, který vůči nim měl nesmírné dluhy.

5. června 1305. Papežem je zvolen Klement V., který se usazuje v Avignonu. Je přítelem francouzského krále. Kolem templářů se stahuje smyčka. V dopise z 11. srpna 1305 nařizuje papež inkvizici zahájit vyšetřování řádu pro podezření z piklů s démonem.

12. října. První hlášení inkvizitora Adhémara de Monteil tvrdí, že se templáři zřekli Boha a místo něj uctívají kozohlavého Bafometa, jehož hlava zdobí medailon, který příslušníci řádu tajně nosí pod tunikou. Monteil také uvádí, že se řád infiltroval do Vatikánu. Jeho hodnostáři se prý scházejí v tajných sálech svých zámků a chystají převrat uvnitř církve. Ještě závažnější však je podle zprávy skutečnost, že velmistr řádu Jacques de Molay údajně vlastní podivné a prokleté evangelium objevené během křížových cest, kterému řád vděčí za obrovskou moc a neuvěřitelné bohatství. Inkvizitoři tedy prohledají archivy z této doby a najdou list, který kapitán Umberto di Brescia zaslal z Akkonu pár hodin předtím, než Sablého templáři jeho muže pobili.

Tato odhalení osud řádu zpečetí. Papežovi a královi lidé se tajně sejdou ve Švýcarsku a rozhodnou, že jej sprovodí ze světa. Dohoda zní tak, že král si výměnou za evangelium ponechá templářský poklad. Jakmile je vše domluveno, jsou 13. října 1307 za svítání všichni templáři zajati a uvrženi do žaláře.

Ballestra posvítí do alkovny Klementa V. Zbývají v ní čtyři pergameny. Namátkou jeden z nich uchopí a rozváže provázek.

15. října 1307, tedy dva dny po zatčení templářů, předají za soumraku na jistém zámku poblíž Annecy zvědové francouzského krále evangelium emisarům Jeho Svatosti. Ještě téhož večera putuje rukopis po horských hřebenech do kláštera Panny Marie Matterhornské.

Další pergamen je tajný list naléhavě vyslaný poustevnicemi 21. října 1307, tedy pět dní poté, co evangelium dorazilo na místo. Ve spěšně napsaném dopise se oznamuje, že v celách byla nalezena těla čtyř oběšených řeholnic. Pátá mrtvola byla objevena na úpatí hradeb. Šlo o pět poustevnic pověřených otevřením evangelia. Pátou obětí byla matka představená Mahaud de Blois. Než se řeholnice vrhla do propasti, znetvořila se vlastními nehty a zkrvavenýma rukama napsala na stěnu cely slova, která Kristus pronesl těsně předtím, než zemřel: „Bože můj, Bože můj, proč jsi mě opustil?“ Pak si perem namočeným v inkoustu vypíchla oči a skočila z okna.

Ballestra si otře pot z čela. Co se tato služebnice Páně asi dočetla, že to její duší otřáslo natolik, že ztratila víru i chuť žít? Odpověď se nachází v předposledním dokumentu uloženém v alkovně Klementa V. Je jím pergamen pocházející z křížové výpravy Richarda Lví srdce, který inkvizitoři nalezli v tajných templářských archivech.

Dokument je datován z 27. července 1191, tedy čtyři dny poté, co Sablé rukopis přečetl. Ballestra cítí, jak se mu stahuje hrdlo. Právě v tomto pergamenu je ukryt klíč k záhadě.

Učedníci, kteří byli svědky Kristova zřeknutí se Boha, uprchli s Janusovou mrtvolou k hoře Hermon, kde těsně pod vrcholem objevili jeskyni. Ukryli se do skály a zde sepsali evangelium podle Satana. Templáři vyslaní na sever Galileje Sablém sem docválali za svítání na svých k smrti vyčerpaných ořích a jeskyni objevili.

Autorem pergamenu, který Ballestra právě čte, je templářský seržant Hubertin de Clairvaux. Oznamuje v něm Robertu de Sablé, že se svými muži pronikl do hloubi skal a narazil na velkou kruhovou jeskyni, jejíž stěny byly popsány ďábelskými nápisy. Vzadu nalezli zeď z mazaniny, na níž byl krvavými písmeny opsán Kristův titulus v podobě překroucené uctívači Satana. Clairvaux vypráví, že přikázal zeď zbořit. Jakmile se v ní objevila první prasklina, vyšel z ní žhavý a sžíravý závan, který v mžiku zabil čtyři z jeho mužů.

Když jed vyvanul, vstoupili přeživší rytíři do části jeskyně, kterou stoupenci popření zazdili, a našli tam žulový náhrobek, uprostřed kterého kdosi vytvořil lůžko z větvoví. Spočívala na něm lidská postava zabalená v rubáši, skrze nějž prosvítaly hromádky lidských kostí. Clairvaux popisuje, jak templáři pohřební roucho roztrhli a kostru z něj vysvobodili. Mezi zápěstními kůstkami a kostmi kotníků se slabě leskly veliké hřeby, vlivem kyselého ovzduší zcela zrezivělé. Klouby a kosti mrtvoly byly na několika místech zpřelámané. Kolem lebky roztříštěné kameny spatřili vyděšení templáři ovinutou trnovou korunu, jejíž osten prorazil mučedníkovi nadoboční oblouk. Ležela před nimi Janusova mrtvola. Clairvauxovi templáři v jeskyni nalezli nezvratný důkaz toho, co Sablé četl v evangeliu. Tentýž důkaz objevila poustevnice Mahaud de Blois v templářských archivech. Ballestra zavře oči. Co ohavnějšího vůbec mohla tato nebohá středověká řeholnice plná pověr a posvátné bázně zažít? Když ony řádky pročítala, celá její víra se musela zhroutit. Tomuto pocitu Ballestra dokonale rozumí, neboť i jeho vlastní víra je otřesena a jeho duch se chvěje jako stěžeň zmítaný bouří.

„Bůh je v pekle. Vládne démonům. Vládne zatraceným duším. Vládne přízrakům, které bloudí v temnotách. Všechno je lež. Ach Bože! Všechno, co nám řekli, je lež!“

Ballestra se zachvěje, když uslyší sám sebe pronášet tato slova, která zašeptal i Robert de Sablé, když v podzemí akkonské pevnosti přicházel o rozum. O čtyři dny později mu byl doručen dopis zaslaný Hubertinem de Clairvaux z jeskyní hory Hermon. Z tohoto vyprávění dnes zbývá už jen pár vybledlých řádků, které si Ballestra pročítá.

Clairvaux píše, že v okamžiku, kdy chtěli členové výpravy vynést Janusovy ostatky ven, vyvalily se ze stěn jeskyně proudy škorpionů a jedovatých pavouků a vrhly se na hanobitele. Templář popisuje strašný řev svých druhů, který dlouho dozníval v útrobách země, zatímco běžel na světlo a cítil, jak mu do krve proniká jed.

Když se dostal ven, našel ještě sílu načmárat těchto pár řádek a vsunout je do brašny svého oře, kterého pak pobídl do boků v naději, že najde cestu zpět do Akkonu. Pak si v zoufalství z toho, co viděl, přiložil hrot meče na hruď a nabodl se na něj.

V této pozici našli jeho mrtvolu akkonští templáři. Na Sablého rozkaz vyvolali sesuv půdy, aby zasypali vstup do jeskyně, kde odpočívaly Janusovy ostatky. Poté řád přestál století křížových výprav a masakrů, století bídy a krve, během nějž usiloval o jediné – nashromáždit poklad, který by mu umožnil uplatit kardinály konkláve a dosadit do čela církve svého papeže. Papeže antikrista, který by křesťanství rozprášil a Kristovo království nahradil vládou šelmy. Janusova vyslance.

Ballestra zkontroluje baterky v digitálním diktafonu a začne šeptat do mikrofonu. Prochází teď zatykače a obvinění vznesená proti templářům podepsaná rukou Klementa V.

Na úsvitu dne 13. října 1307 vpadly tři tisíce lučištníků do příbytků templářů rozptýlených po království. Zvědi francouzského krále infiltrovaní do Vatikánu současně podřízli hrdla kardinálům, kteří přestoupili na prokletá pravidla řádu. Hrstka prelátů, kterým se podařilo udržet svou příslušnost k řádu v tajnosti, však zůstala ušetřena. Tito kardinálové přešli do ilegality a založili tajné bratrstvo, které nazvali Černý dým Satanův. Zatímco papežství v této době přesídlilo z Říma do Avignonu, bratrstvo se dál rozrůstalo ve Vatikánu.

Ballestra rozvine bergamský pergamen, na němž Klementův iluminátor vyobrazil erb Černého dýmu – krvavě rudý kříž obklopený plameny, jejichž konce se proplétají a tvoří čtyři písmena prokletého Janusova titulu. Aramejský symbol věčného zatracení, emblém Zlodějů duší.

Vytáhne další dva pergameny pocházející z tajných templářských archivů a potichu je do mikrofonu přečte.

Dne 18. března 1348. Při procesu, jehož rozsudek byl předem znám, byl poslední velmistr řádu templářů Jacques de Molay odsouzen k upálení na hranici za to, že odvolal svá přiznání. Když stál bez hnutí v plamenech, proklel krále i papeže a Svatého otce vyzval, aby se do roka dostavil před soud Boží. Nikdo kromě Klementa V. nebral tuto výhrůžku vážně. Právě on je autorem prvního varovného dopisu adresovaného nástupcům prostřednictvím papežské pečeti. Tento dopis s datem 11. dubna 1314 nachází Ballestra v alkovně papeže Inocence VI. Inocencův věhlasný předchůdce v něm sděluje, že ve Vatikánu se rozrůstá tajná lóže a kardinálové, kteří začali uctívat Satana, plánují spiknutí proti Svatému stolci. Klement V. ve svém dopise vypráví o zatčení templářů, prokletém evangeliu, jež bylo v jednom z jejich doupat nalezeno, a o kletbě, kterou poslední velmistr řádu vyřkl na hranici. Klement také varuje, že Černý dým Satanův získává ve Vatikánu čím dál větší moc a že příští papežové musejí ostražitě sledovat znamení ohlašující návrat šelmy. Na závěr papež přikazuje zahájit interní vyšetřování, které se potáhne několik staletí. Úkolem každého papeže bude obohatit spis o výsledky vlastního pátrání a předat jeho obsah prostřednictvím papežské pečeti svému nástupci.

Další pergamen. Dne 20. dubna 1314, devět dní po zahájení vyšetřování, Klement V. po podivné agonii v Roquemare náhle umírá. Z poznámek tehdejšího camerlenga se lze dočíst, že Svatý otec byl nalezen na svém lůžku bez hnutí, s vytřeštěnýma očima a nosními dírkami pokrytými jakousi záhadnou látkou podobnou popelu.

„Ježíši Kriste…“

Zděšen tím, co se právě dozvěděl, rozlomí Ballestra voskovou pečeť desítky dalších pergamenů, náhodně vytažených z hromady archivů s papežskou pečetí. V dokumentu s datem 11. dubna 1835 objeví seznam papežů, kteří zemřeli za stejně podivných okolností jako Klement V Papežů nalezených na lůžku bez hnutí, s vytřeštěnýma očima a nosními dírkami pokrytými vrstvou popela, je celkem dvacet osm.

Vedle tohoto úmrtního seznamu je zde také dokument sepsaný Řehořem XVI., v němž jsou vypsány tiché příznaky této podivné nemoci, která se po staletí znovu a znovu vrací. Patří k nim teplá kůže, „nebožtíkovy“ vytřeštěné oči a pocit, že jeho duše je ještě přítomná. Ten měli všichni, kdo mu přišli vzdát poslední hold.

„Pane můj, to snad ne…“

Tři dny po sepsání tohoto pergamenu nalezl Řehořův camerlengo Jeho Svatost bez hnutí, s očima dokořán a popelem v nosních dírkách. Napadlo jej odebrat vzorek této látky a uschovat ho do hermeticky uzavřené nádoby. Ta pak po staletí dřímala v temných archivech Síně tajemství.

Ballestra si otře z obličeje krůpěje potu a vylomí poslední alkovny. Rozvinuje pergameny a rozčileně je odhazuje za záda. Konečně najde, co hledá. Z hnědé obálky opatřené pečetí Pia X. vyjme tři listy a opatrně je rozloží.

Červenec 1908. Vládnoucí pontifex pokračuje ve vyšetřování zahájeném Klementem V. a přidá k seznamu zavražděných papežů zprávu vypracovanou v nejvyšší tajnosti týmem švýcarských lékařů na základě analýzy vzorku odebraného o století dříve camerlengem Řehoře XVI. Ve zprávě se uvádí, že tento výměšek je výsledkem působení pomalého jedu, který oběť uvrhne do stavu vědomé letargie podobné hlubokému kómatu. Bezvědomí je tak hluboké, že kdokoli nešťastníka vyšetří, dojde nevyhnutelně k závěru, že skonal. Jde o kataleptický jed. Tímto způsobem kardinálové Černého dýmu vládnoucí pontifiky po staletí vraždí. Ballestrovi nad tím vším zůstává rozum stát. Kolik zaživa pohřbených papežů takto zemřelo hlady a žízní, s očima vytřeštěnýma do tmy? A kolik z těchto živých mrtvých se probudilo, když jed přestal účinkovat, a začalo s řevem škrábat do těžké žulové desky, kterou byli zatíženi? A co je vůbec nejhorší – kolika nebožákům byly od chvíle, kdy se součástí pohřebního ritu papežů stalo balzamování, zaživa vypreparovány vnitřnosti?

Ballestra upustí baterku a o několik kroků ustoupí. Musí se odtud za každou cenu dostat a uvědomit camerlenga o tom, že se Černý dým Satanův chystá převzít kontrolu nad konkláve. Ačkoli ne. Camerlenga ne. Spíš šéfredaktora listu Osservatore romano. Nebo ještě lépe – informuje list Corriere della Sera nebo La Stampa či jakýkoli významný americký deník, Washington Post nebo New York Times. Ano, musí to učinit, i kdyby to mělo znamenat vyzrazení tajemství, které možná zpečetí osud církve a způsobí její zánik. Cokoli je lepší než nechat členy Černého dýmu, aby na svatopetrský stolec dosadili někoho ze svých řad.

Ballestra se sehne pro diktafon. Vtom ucítí v týle závan vzduchu. Chce se otočit, ale už to nestihne. Krk mu nadlidskou silou sevře čísi paže. Záda mu probodne čepel dýky a pak jej oslepí bílý záblesk. Zatímco čepel vyjíždí z masa, aby se do něj mohla opět zanořit, hledá Ballestra modlitbu, kterou by mohl oslovit toho Boha, v nějž tolik věřil. S nesmírným zármutkem však zjišťuje, že jeho víra je mrtvá, stejně jako bude za chvíli mrtev on sám. Vyrazí ze sebe chraptivý nářek, jehož ozvěna se ztratí v klenbě.

Podzemí bolzanské pevnosti. Otec Carzo pustí Mariinu paži. Běží dál. Parksová křičí jeho jméno a vztahuje k němu ruku. Carzo se vzdaluje. Maria běží, seč jí síly stačí, ale bolí ji nohy. Už nemůže dál. Zpomaluje. Za zády slyší dech matky Abigail.

Řeholničiny ruce jí sevřou krk a Maria vykřikne hrůzou. Prsty se zanoří do masa. Parksová padne na kolena. Na tváři cítí poustevničin dech a na krku její tesáky. Po bradě stéká šílené stařeně teplá tekutina. Maria se pokouší znovu vykřiknout, ale zvuk zanikne v krvi, která jí plní plíce. Pak se na ni vrhnou i ostatní poustevnice. Vrčí, štěkají, koušou. Sežerou ji. Maria napřahuje ruku směrem k východu z tunelu. V dálce vidí otce Carza, který se již dostal na denní světlo. Kněz se ohlédne. Na tváři má úsměv.

Parksová se s trhnutím probudí a hučení motorů ji přenese zpět do reality. Prohlíží si svůj odraz ve skle. Daleko pod letadlem se ve světle úplňku třpytí mrazivé vody severního Atlantiku. Podívá se na hodinky. Letí už přes sedm hodin. Obzor začíná bělat a křivku země lemuje růžové vlákno. Otočí se k otci Carzovi, jehož doširoka otevřené oči jako by pátraly ve tmě. Zdá se, že se od začátku letu nepohnul ani o milimetr. Parksová se při vzpomínce na noční můru, která se pomalu rozpadá, hryzne do rtů. Protáhne se.

„Tak, otče, teď mi hezky vysvětlíte, co budeme ve Švýcarsku dělat, nebo vyskočím z letadla.“

Carzo sebou lehce škubne, jako by jej otázka Parksové vytrhla z hlubokých úvah.

„Co chcete vědět?“

„Všechno.“

Carzo se otočí a rozhlédne se po letadle. Cestující jsou natažení na sedadlech a spí. Kněz se uklidní.

„Jak už jsem řekl, posílali mě z jednoho konce světa na druhý vyšetřovat případy hromadné posedlosti doprovázející vraždy poustevnic.“

„Případy čeho?“

„Hromadné posedlosti. Posedlí byli roztroušení po světě, ale vyznačovali se stejnými příznaky a pronášeli navlas stejná slova, přestože se nikdy nesetkali.“

„Chcete tím říct, že je posedl ten samej démon v několika zemích zároveň?“

„Tak nějak. Posedli je démoni sedmého řádu, Satanova osobní stráž. To jsou velice vzácné případy posedlosti. Jako reakce na každou z těchto démonických posedlostí se navíc objevil opačný případ, tedy vtělení anděla. Tělo postiženého upadlo do hlubokého spánku a jeho ústy začal promlouvat Boží duch. Tyto případy příznivých posedlostí se vyznačovaly všemi stigmaty utrpení Krista – ranami na rukou, nohou a boku, otiskem trnové koruny na čele, lebce a nadobočním oblouku. To jsou úkazy, které my vymítači označujeme jako případy zpřítomnění.“

„Stává se to často?“

„Naposledy církev podobný úkaz zaznamenala v lednu roku 1348 v Benátkách. Na těle dívenky jménem Toscana se náhle objevila Kristova stigmata. Hlubokým hlasem a s pláčem varovala před nadcházejícím černým morem. Z jejího zmučeného těla prý vycházela vůně růží. To je další příznak, kterým se tyto úkazy liší. Bytosti zasažené zpřítomněním vydávají vůni růží, zatímco posedlí voní po fialkách.“

Po chvíli ticha Parksová opět promluví:

„A proto si myslíte, že se každou chvíli naplní nějaký církevní proroctví?“

„To je tak. Proroctví se naplňuje a my to víme. Teď ale musíme za každou cenu zabránit tomu, aby se završilo. Ovšem abychom jej mohli zastavit, musíme ho nejprve pochopit. A proto potřebujeme najít evangelium podle Satana.“

„A co s tím mám co dělat já?“

„Narazila jste na tajemství, která jste nikdy neměla odhalit. Takových, kteří věděli tolik co vy, a přesto zůstali naživu, zatím nebylo mnoho.“

„Bez vaší pomoci bych už byla mrtvá.“

„Kdo ví. Měla jste každopádně zemřít dávno předtím, než jste se dostala do kláštera poustevnic. Za to, že se tak nestalo, vděčíte své tvrdohlavosti. A také svému daru.“

„Cože?“

„Mario, vidíte věci, které ostatní vidět nemohou. Proto se vám podařilo dostat se po stopě Zlodějů duší tak daleko. Proto vás také Káleb nezabil, když vás měl v temné kryptě ve své moci.“

Parksová se usilovně snaží nedat najevo znepokojení, zatímco v ní vymítač čte jako v otevřené knize.

„Jak to, že o mně tohle všechno víte?“

„Církev je velice dobře informovaná instituce.“

„Co ještě víte?“

„Téměř všechno.“

„To znamená?“

„Vím, že pracujete v FBI v sekci profilů, v oddělení křižujících vrahů. Vím, že ve stopování cestujících zabijáků jste světová jednička. Vstupujete do nich, zmocňujete se jejich myšlenek, stáváte se jimi.“

Mladá žena polkne doušek vody, aby spláchla knedlík úzkosti v krku.

„Co dál?“

„Vídáte mrtvé a berete prášky na spaní. Měla jste vážnou nehodu, po níž jste strávila několik měsíců v hlubokém kómatu. Po tomto šoku začaly vaše vize.“

„Médiový reakční syndrom. To je všechno?“

„Všechno, co potřebujeme k tomu, abychom evangelium našli dříve než kardinálové Černého dýmu.“

„Pořád nechápu, jak bych vám mohla pomoct.“

„Budeme pokračovat v pátrání Thomase Landegaarda, abychom zjistili, co se stalo onoho únorového dne, kdy evangelium zmizelo.“

„To je ten inkvizitor, kterýho papež poslal vyšetřovat masakr matterhornskejch poustevnic?“

„Tam vše začalo. Tam tedy budeme muset znovu začít i my.“

„A jak to chcete provést?“

„Tak, že využiji váš a svůj dar. Zhypnotizuji vás, abyste se do Landegaarda vtělila.“

Nastane ticho. Parksová se snaží pospojovat jednotlivé informace, které se dovídá.

„Vy tvrdíte, že mě Káleb v kryptě nezabil, protože mám to, čemu říkáte dar.“

„Samozřejmě, jinak už byste tu nebyla.“

„Fajn. Když to se mnou myslel dobře, proč mě teda ukřižoval?“

„To bylo jen takové divadlo. Vaši kolegyni Rachel zabil Káleb jen proto, aby vás vylákal z lesa. Nebo spíš aby vás do něj vlákal. Jinak by nikdy neriskoval a neodpověděl na inzerát, který ta nešťastnice den před svou smrtí nechala otisknout v hattiesburských novinách.“

„Copak Káleb věděl, že mu je policie na stopě?“

„Takhle on neuvažuje. Řekněme spíš, že vycítil vaši přítomnost a věděl, že ho začnete pronásledovat.“

„To jsou nesmysly!“

„Bohužel ne, Mario. Káleb věděl, že jedině vy jej dokážete najít během několika hodin, zatímco běžní policisté by les prohledávali týdny. Nezabil vás, aby vás přinutil dovést ho po stopě poustevnic až k evangeliu podle Satana. Jste jediná, kdo rukopis může vypátrat. A Káleb to ví.“

„A proto teď sedím v tomhle letadle? Mám vypátrat nějakej prokletej rukopis, kterej církev ztratila v temným středověku? Prosím vás, otče, vždyť já už ani nevím, kterou rukou se dělá znamení kříže!“

„Víte o tom, že Herodes původně zaplatil Třem králům za to, že zavraždí Krista?“

„No a?“

„Bůh je dovedl k jesličkám, kde se právě narodil Jeho syn, aby uvěřili. Mohl je nechat zemřít žízní na poušti nebo sežrat potulnými psy. Ale neučinil tak. Dovedl je až ke Kristu, aby se káli a Heroda zradili.“

„A co tím chcete říct?“

„Že cesty Boží jsou nevyzpytatelné, mé dítě. Využívat k dosažení svých cílů nevěřící je umění, které má tento zvláštní stařec zvlášť v oblibě.“

Vatikán, 7 hodin ráno

V bazilice klečí kardinálové a tiše hledí na mrtvolu monsignora Ballestry přibitou mezi mramorové sloupy hrobu svatého Petra k dubovému kříži, který vrah vztyčil pomocí lan. Archivářovy ruce a nohy jsou prokláté velkými hřeby. Z ran a otevřeného hrdla mu ještě stékají potůčky krve. K vraždě tedy muselo dojít před krátkou dobou.

Nešťastníka objevila střídající hlídka, která narazila na tratoliště krve pod oltářem. Velitel švýcarské gardy nechal probudit kardinála camerlenga Campiniho. Ten zase vzbudil Camana, načež se v kancelářích rozezvučely telefony svolávající prefekty všech devíti kongregací.

Preláti utvořili kruh kolem Ballestrovy mrtvoly, kterou švýcarská garda právě sundala z kříže a položila na mramor. Camano se jedním kolenem opře o zem, skloní se nad mrtvolu a osloví velitele hlídky, obra s psí tlamou a studenýma očima.

„K vraždě došlo přímo zde?“

„Kromě kaluže pod obětí jsme tu nenašli žádné stopy krve. Víme jen, že stráž u brány archivů viděla monsignora Ballestru kolem půl druhé hodiny ranní vcházet dovnitř, ale ven už nevyšel.“

„Byl tedy zabit tam?“

„To jsme předpokládali, ale v sálu archivů jsme nenašli jedinou stopu. Žádná krev ani známky zápasu.“

Zaražený Camano se konečky prstů dotkne Ballestrových víček. Připadají mu podivně povadlá. Opatrně je nadzvedne palcem a ukazováčkem. Po bílých spáncích mrtvoly stečou tenké proužky krve. Kardinálové zděšeně šeptají. Camano se nakloní a zkoumá prázdné oční jamky. Takto trestala inkvizice ve středověku ty, kteří se dopustili zločinu čtení zakázaných knih.

Kardinál Camano položí Ballestrovi ruku na bradu a zatlačí, aby rozevřel čelisti znehybněné mrtvolnou ztuhlostí. Archivářovo hrdlo je plné sražené krve. Camano posvítí baterkou do ústní dutiny a spatří kus jazyka uříznutého u kořene. Když jej vrah o tento kus masa připravil, Ballestra ještě žil. Tento trest býval kdysi udělován těm, kteří objevili nějaké tajemství, aby je nemohli vyzradit. To nasvědčuje domněnce, že vrahův pracovní postup se řídil ritem Nejsvětější inkvizice. Může tedy jít buď o duchovního, nebo o specializovaného historika. Nejspíš je obojím zároveň. Kardinál si otře prsty do Ballestrovy sutany a povzdychne si.

„Tak kde byla vražda spáchána?“

„To se nám nedaří zjistit, Vaše Eminence. Zdá se, že byl z místa činu nějak dopraven a nikoli odvlečen.“

„Aniž za sebou vrah zanechal jedinou stopu krve? Přecházel svatopetrské náměstí s mrtvolou na zádech a vaše stráže si ničeho nevšimly?“

Velitel švýcarské gardy bezradně rozhodí rukama. Camano zkoumá Ballestrovy sandály. Rýhy v podrážkách vyplňuje vlhká hlína a drobné kamínky.

„Ví někdo, jestli dnes v noci pršelo?“

Velitel stráží zavrtí hlavou. Camano pokračuje v prohlídce a všimne si, že na archivářově sutaně se zachytily chuchvalce prachu. Prohrábne mrtvole rukou ve vlasech a ve světle baterky si ji prohlédne. Ulpěla na ní sádra a staré pavučiny, jako by Ballestra před smrtí chodil podzemím. Camano se skloní a ucítí zvláštní zápach spáleného masa, který se nad mrtvolou vznáší. Odhrne Ballestrovu sutanu a kruh kardinálů se otřese. Z archivářovy hrudi zbylo jen ohořelé maso, do něhož vrah žhavými želízky vypálil čtyři písmena. INRI. Velitel švýcarské gardy je v příšeří baziliky nahlas přeloží:

„Ježíš, král židovský.“

„Nikoli. Janus, král pekel.“

Camano vstane, postupně pohlédne na všechny kardinály a dodá:

„Což značí, drahé Eminence, že Černý dým Satanův se znovu šíří po světě a jeho členové učiní vše pro to, aby ovládli konkláve. A chcete slyšet, co je na tom nejpikantnější?“

Z řad prelátů se zvedne mručení.

„Nejpikantnější na tom je, že tak jak tu teď stojíme, my, nejmocnější vatikánští kardinálové, je velice pravděpodobné, že má slova právě poslouchá nejméně jeden člen Černého dýmu.“

„Co navrhujete?“

„Vzhledem k tomu, že všichni kardinálové se kvůli koncilu již dostavili na místo, navrhuji zrušit obvyklou dobu smutku a svolat konkláve okamžitě po papežově pohřbu.“

„Nebude to hrát do karet našim nepřátelům?“

„Já se naopak domnívám, že naší jedinou šancí, jak si nad konkláve udržet moc, je přinutit členy Černého dýmu, aby vyložili karty na stůl dříve, než měli v plánu. Tak by se mohli dopustit chyby a prozradit se. Když potom své hlasy sjednotíme a během několika hodin zvolíme důvěryhodného papeže, prohraje Černý dým celou partii.“

Po chvíli ticha se kardinál Campini váhavým tónem zeptá:

„A pokud jde o Ballestrovu mrtvolu, máme informovat četníky?“

„Římskou policii? A co takhle rovnou FBI? Zakrátko začne konkláve a brány Vatikánu se zavřou. Vraždu tedy budeme muset vyšetřit interně. Vyjádřil jsem se dost jasně, pánové? Nikomu ani slovo. A pokud jde o vás, veliteli, zaručte se mi za svou švýcarskou gardu, nebo nechám otevřít velvyslanectví v Teheránu, jen abych vás tam poslal.“

„Po takových tajemstvích obvykle zůstává spousta mrtvol, Vaše Eminence.“

Kardinálové sebou trhnou, když uslyší ženský hlas, který právě dozněl. Rozčilený Camano posvítí baterkou na postavu, která kráčí hlavní lodí a klape při tom podpatky. Kužel světla ozáří vysokou hnědovlasou ženu v černém kostýmu a bílém plášti. Za ní postupují bazilikou čtyři četníci a policisté v civilu.

„Kdo jste a co chcete?“

„Komisařka Valentina Grazianová, Vaše Eminence. Mí nadřízení mě pověřili ochranou vašich oveček. Asi už jste pochopil, že u těch vražd, které se snažíte ututlat, to bohužel neskončí.“

„Je mi líto, mé dítě. Je sice hezké, že jste Římanka a komisařka k tomu, ale Vatikán je nezávislý stát a bez písemného povolení Jeho Svatosti nemáte nejmenší právo do něj vstoupit.“

„To bude teď v době smutku dost těžké získat. Budeme se tedy muset obejít bez něj.“

Camano přistoupí k mladé ženě, aby jí zakryl výhled na Ballestrovu mrtvolu, a vdechne její zneklidňující vůni.

„My si asi nerozumíme. Tento zločin je interní záležitostí podléhající výhradně jurisdikci svrchovaného státu Vatikán. Budu vás tedy muset požádat, abyste odsud okamžitě odešla.“

„To vy jste mi špatně rozuměl, Vaše Eminence. Vaše ctěné soudy jsou oprávněny rozhodovat ve věcech rušení sňatků či výjimek z dogmat, ve věcech trestněprávních ovšem nikoli. Můj návrh zní takto. Budete-li s římskými civilními úřady spolupracovat, zaručuji vám naprostou diskrétnost.“

„A když odmítnu?“

Soudní lékaři v ohňostroji blesků pořizují detailní záběry mrtvoly.

„Když odmítnete, zaplní zítra fotografie mrtvoly monsignora Ballestry titulní strany velkých světových deníků. Celý svět si přečte dlouhý seznam zavražděných poustevnic, který Vatikán už týdny tutlá.“

„Ale to je prachsprosté vydírání, paní Grazianová. Ujišťuji vás, že o něm budu informovat vaše nadřízené.“

Mladá žena si povzdechne.

„Buďte tak laskav, Vaše Eminence. Říkejte mi Valentino.“

S obličejem přitisknutým na sklo sleduje Parksová oceán, jehož vlny se rýsují v šeru. Uprostřed šedých vod narážejí desky pobřežního ledu do obrovských ledovců. Pak se zdá, jako by hřeben vln zamrzl a v dálce Maria rozeznává nepravidelné břehy Grónska. Podívá se na hodinky. Zbývají ještě čtyři hodiny letu. Po nich přijde neznámo, výlet do pekla po stopách poustevnice, která zemřela ve středověku.

Parksová sebou bolestně trhne. Při pomyšlení na mrazivou cestu, která ji čeká a z níž není návratu, se jí vybaví, jak si jednou zašla s přáteli na večeři do restaurace a tam si od nějaké cikánky nechala předpovědět budoucnost. Myslela si, že tu příhodu už dávno zapomněla. Došlo k ní měsíc před nehodou karavanu. Když jí tenkrát věštkyně drsnými prsty sevřela ruku, otřásla se hnusem. Její přátelé chvilku vtipkovali na její účet. Pak Maria ucítila, jak jí cikánka tiskne ruku čím dál pevněji, a úsměv jí ztuhl na rtech. Zvedla oči a v jasnovidčině pohledu zahlédla plamínek děsu. Smích jejích společníků v tu ránu utichl a u stolu se rozhostilo hrobové ticho.

Pak cikánka odvrátila zrak a její zuby začaly vydávat prapodivné zvuky.

Proboha, ona snad má epileptickej záchvat. To si Maria pomyslela, když se věštkyně sesula na zem.

Parksová hledí okýnkem do noci. O týden později se cikánce podařilo přelstít dozorce psychiatrické léčebny, kam byla umístěna, a telefonicky se s ní spojila. Maria se jí zeptala, co oné noci viděla. Po dlouhém váhání jí žena odpověděla, že spatřila pět těl ukřižovaných v kryptě. Znovu nastalo ticho. Poté se ve sluchátku opět ozval cikánčin vyděšený hlas:

„Pozorně mě poslouchejte, nezbývá mi moc času. Zloději duší se blíží. Hledají vás. Čtyři ženy zmizí. Vyšetřováním pověří vás. Nesmíte zajít hluboko do lesa. Slyšíte mě? Hlavně nezacházejte hluboko do lesa!“

„A proč?“

„Protože tou pátou ukřižovanou jste vy.“

Parksová zamáčkne slzu. O několik dní později spáchala nešťastnice sebevraždu. Zůstaly po ní zápisníky plné kreseb a skic vize.

Osmá část

Byly na nich ukřižované stařeny, rozkopané hroby a lesy křížů. A k tomu několik nákresů pevnosti položené na vrcholu jakési hory. Klášter. Ten, v němž kdysi žily matterhornské poustevnice.

Maria zavře oči. Otec Carzo měl pravdu. Když Káleb čtyři zmizelé z Hattiesburgu unesl a pohodil jejich šaty na kraji lesa, dobře věděl, že té noci zavolá šerif Bannerman právě jí. Proto zabil Rachel.

Vzpomínání Parksovou tak vyčerpá, že usne. Když se po několika hodinách probudí, oznamuje pilot klesání směrem k Alpám.

Benátky, 13 hodin

V přístavišti paláce Canistro se z motorových člunů, v jejichž kouřových sklech se odráží kalná voda laguny, vyloďují muži v pláštích s obličeji ukrytými pod stříbrnými maskami. Přijíždějí v nepravidelných rozestupech a na různých plavidlech, aby nebudili pozornost. Neznají se, své protějšky nikdy nespatřili ani neslyšeli jejich hlas.

Rozhodli se uspořádat setkání v Benátkách, protože je tu v plném proudu karneval. Nikoho jistě nezarazí, když se v hemžení davu v kostýmech, který zaplavil uličky a mosty a noc protančí na soukromých plesech, mihne sedm černých plášťů.

Když v historických kostýmech kráčejí po přístavišti, nikdo netuší, že majordomové právě přijímají sedm z nejmocnějších křesťanských kardinálů. Ti okamžitě po vyhlášení koncilu opustili svá biskupství v Austrálii, Brazílii, Jihoafrické republice a Kanadě. Ať už se jejich každoroční setkání koná v některém z nejhonosnějších paláců světa či naopak v té nejzapadlejší venkovské chalupě, nikdo nesmí tušit, co je důvodem jejich přítomnosti na těchto místech, o nichž se pokaždé rozhoduje až na poslední chvíli. Proto zásadně cestují inkognito a na tajné schůzky řádu přicházejí v převlečení a se zkreslovačem hlasu. Proto se navzájem neznají a nechtějí znát. Toto opatření je pro Černý dým životně důležitou nutností.

Majordomové zavedou kardinály do soukromých salonků, kde se před začátkem schůzky podává pohoštění. Preláti se beze slova posadí do velkých křesel a kolem nich se tiše míhá služebnictvo.

O hodinu později dorazí na rychlém motorovém člunu, který po zastavení nechá běžet motor, samotný velmistr Černého dýmu. Čtyři příslušníci švýcarské gardy v kostýmech harlekýnů přistaví můstek a hlídkují, zatímco prelát mizí v paláci. Komoří jej doprovodí do hladomorny, kam byli všichni kardinálové odvedeni, jakmile byl ohlášen jeho příjezd. Preláti ztichnou. Povstanou a ukloní se před příchozím. Pak zaujmou místa kolem hranatého stolu, který služebnictvo prostřelo k obědu. Tiše vychutnávají křepelky na víně a zákusek. Když velmistr usoudí, že se již dostatečně najedli, zazvoní stříbrným zvonečkem. Číše vína zůstanou na stole a cinkání příborů utichne.

Velmistr si odkašle a promluví do zkreslovače hlasu instalovaného v masce.

„Drazí bratři. Nadchází chvíle, kdy papež z řad Černého dýmu konečně usedne na svatopetrský trůn.“

Ve shromáždění se zvedne šum a masky na sebe navzájem spokojeně pokyvují.

„Nejprve však musíme získat kontrolu nad konkláve, které začíná dnes večer. Na tento krok se již dlouho připravujeme, udílíme řadu jmenování a štědře kardinály obdarováváme. Většinu z nich však tyto pozornosti nechávají chladnými. Tyto staré sutany věrné uzurpátorovu trůnu však v žádném případě nesmějí ovlivnit volbu ve svůj prospěch. Ve svém hotelovém pokoji najdete adresy jejich rodin a blízkých. Neprodleně je předejte svým lidem, aby ještě stačili vyvinout náležitý tlak. Postaráme se o to, aby členové konkláve byli srozuměni s tím, že na jejich volbě závisí osud jejich nejbližších.“

„A co ti, kteří nemají rodinu?“ zeptá se jeden z kardinálů.

„Takových je jen hrstka. Musíme zařídit, aby se konkláve nemohli zúčastnit.“

„Nebude tolik infarktů najednou vypadat podezřele?“

„Naši nepřátelé vědí, že existujeme, ale neznají naši identitu. Využijeme tedy jejich strach a zármutek k tomu, abychom dosáhli svých cílů.“

Kardinálové přemýšlejí o tom, co bylo právě řečeno. Poté se velmistr opět ujme slova.

„Ještě něco. Minulé noci se prefektovi tajných vatikánských archivů podařilo proniknout do Síně tajemství. Obáváme se, že nás odhalil, a proto jsme jej museli nechat zavraždit a jeho mrtvolu ukřižovat v bazilice.“

„Proč jsme ho raději někam neuklidili?“

„Kvůli strachu, drazí bratři. Strach je naším nejcennějším spojencem a objevení toho hlupáka jej probudilo v srdcích našich nepřátel. Teď je jim jasné, že jsme schopni udeřit v samém srdci Vatikánu. Zbývá vyřešit problém číslo jedna, tedy otázku našeho evangelia. Musíme je za každou cenu najít dříve než naši nepřátelé. Podle našich informací v Evropě právě přistál vymítač z Kongregace pro zázraky. Je s ním ta agentka FBI… Jak že se jmenuje?“

„Maria Parksová, velmistře. V klášteře poustevnic v Denveru odhalila mnoho tajemství. Představuje pro náš řád další velkou hrozbu.“

„Je to nutné zlo. Nezapomínejte, že v současnosti je naší jedinou nadějí na nalezení evangelia. Na otce Carza a na tu Parksovou proto musíme soustředit veškeré úsilí. Postarejte se o to, aby se jim nic nestalo až do té doby, než evangelium najdou.“

„A pak?“

„Pak už bude pozdě.“

Nastane ticho.

„Než se rozejdeme, je tu ještě poslední věc. Jedna z číší, z nichž jste dnes večer pili, obsahovala smrtelnou dávku onoho jedu, jímž naše bratrstvo tak proslulo. Byla to Jidášova číše.“

Poslední poznámku doprovází série zděšených výkřiků, neboť jeden z kardinálů na druhém konci stolu právě vztáhl ruce k hrdlu a teď lapá po dechu.

„Armondo Valdezi, kardinále a arcibiskupe Sáo Paula, obviňuji vás z velezrady Černého dýmu. To vy jste jezuitskému otci Jacominovi prozradil existenci Síně tajemství. Tím jste se zachoval nejen jako zrádce, ale i jako idiot, protože vaší vinou se teď budeme muset uchýlit k použití síly tam, kde jsme mohli dosáhnout svého pomocí lsti.“

Kardinálovi Valdezovi se podaří vstát a strhnout si masku. Odhalí tak svůj obličej zkřivený bolestí. Z úst se mu vyvalí kaluž černé krve a kardinál se sesune na zem. Několikrát ještě škubne nohama, přestože mozek je už mrtvý.

Parksová a otec Carzo se vypůjčeným terénním vozem řítí směrem na Zermatt. Jak auto sviští zatáčkami, přepadá mladou ženu pocit, že působivá a chladná masa Matterhornu doslova drtí obzor. Otočí se ke knězi, který vypadá ustaraně a smutně. Když před hodinou přistáli na letišti v Ženevě, zavřel se do telefonní budky v terminálu s tím, že mu má jeho informátor ve Vatikánu předat veledůležitou zprávu. Parksová sledovala, jak vytáčí číslo, čeká, až informátor odpoví, a krátí si při tom čekání ťukáním na sklo. Pak se jeho tvář zachmuřila, a když vyšel z budky, pochopila Maria, že právě ztratil přítele.

Zermatt. Parksová s Carzem nechají automobil na opuštěném parkovišti pod sjezdovkami a vydají se koňskými stezkami po předhůří Matterhornu. Je pošmourno a vrcholky postupně mizí pod silnou pokrývkou mlhy. Boty v prašanu vržou. Udýchaná Parksová otevře ústa a chce prohlásit, že už neujde ani metr, když vtom se kněz zastaví a ukáže kamsi do mlhy.

„Je to tam nahoře.“

Maria zvedne oči. Ať stěnu zkoumá jak chce, vidí před sebou jen zamrzlou šedou skálu.

„Víte to jistě?“

Carzo přikývne. Maria přimhouří oči a rozezná velice staré hradby, z nichž vystupuje šedá masa. Celou stěnu si pozorně prohlédne. Ve zledovatělé skále není žádný záchyt. Vydá ze sebe povzdech, který se okamžitě promění v mrazivý obláček páry.

„Odkdy je ten klášter opuštěnej?“

„Od vyvraždění poustevnic už ho nikdo neobýval. S výjimkou jedné kongregace trapistických sester, která se sem uchýlila za druhé světové války.“

„Proč tam nezůstaly?“

„Americká armáda po válce vyhodila bránu kláštera do povětří. Uvnitř našli vojáci jejich oběšené a zohavené mrtvoly. Zřejmě se navzájem pozabíjely. Ty, které nezemřely, potom zešílely a sežraly mrtvoly svých obětí. Pak se samy připravily o život.“

„Stejně jako poustevnice ze svatýho Kříže?“

Kněz neodpovídá.

„Pěkně děkuju, to jste mi fakt zvedl náladu. Kudy se dostaneme nahoru?“

„Tamtudy.“

Obejdou stěnu a spatří ocelové tyče zapuštěné do skály. Začnou po nich lézt k vrcholu a kov je při tom mrazí do dlaní.

Carzo s Parksovou přecházejí po ledovém spoji, který přemosťuje rozsedlinu tak hlubokou, že člověk snadno dostane závrať. Projdou těsně podél hradeb až k průrvě široké právě tolik, aby jí mohl bokem projít jeden člověk. Když se jí Parksová po knězi protáhne, vítr, který fičí venku, náhle ustane. Mrazivý vzduch uvnitř kláštera je nehybný.

Parksová zavře oči. Poslouchá ozvěnu svých kroků na cementu a vdechuje pach mokré zeminy a prachu. V chodbě je cítit také kůže. Ano, vůně kůže dokonce převažuje, jako by zakázané rukopisy, které byly v klášteře po staletí ukryty, prosákly do jeho stěn. Paměť kamenů. Parksová zaměří pozornost na pochodeň, kterou Carzo právě zažehl. Plamen se zachvěje v průvanu, jako kdyby se v některém z horních pater otevřely dveře.

Postupují mírně stoupající širokou chodbou. Parksová si prohlíží strop a náhle zpozoruje nesčetné naoranžovělé kuličky, které jako by louče při průchodu zažíhala. Ozve se šustot křídel. Tunelem zazní pronikavý pískot. Ultrazvuk.

„Sakra, Carzo, hned tu zatracenou pochodeň zhasněte!“

Kněz se instinktivně zastaví a zvedne pochodeň. Nejprve se zdá, jako by se světlo ztrácelo v jakémsi hustém listoví, které pokrývá strop i zdi. Pak začne stěna z listí zuřivě vířit vzduch jako nějaký les křídel a tlam plných tesáků.

„Dobrý Bože, zakryjte si obličej a utíkejte!“

Když se netopýři začnou odlepovat od stěn, zdá se, jako by se strop a zdi sesouvaly. Otec Carzo si razí cestu pochodní. Tunel zaplaví pach spáleného masa. Omámená Parksová chytí vymítače za sutanu. Vtom ucítí, jak se jí do vlasů zaplétají drápy. Lekne se, odjistí zbraň a třikrát zblízka vystřelí zvířeti přímo do tlamy. V uchu jí třikrát zaduní a po šíji stečou tekutiny z netopýrova těla.

„Nezastavujte se, jinak jsme ztraceni!“

Parksová cítí, jak se její útroby bouří. V žádném případě se nenechá zaživa sežrat upíry, kteří pak ohlodají její mrtvolu až na kost. Poslechne tedy Carzův pokyn, vztekle zařve a ze všech sil kněze postrčí dopředu.

Řím, 14 hodin

Komisařka Valentina Grazianová za sebou zavře dveře pokoje monsignora Ballestry. Ve vzduchu se vznáší pach staroby. Pohlédne do místnosti ponořené v šeru. Většinu pokoje zabírá velká červeně potažená postel, nad níž visí krucifix ozdobený seschlými větvičkami. Napravo stojí těžká skříň z masivního třešňového dřeva, odkládací stolek ze stejného materiálu a koupelnový kout oddělený závěsem. Pak je tu ještě psací stůl s hromadou spisů, počítačem a tiskárnou.

Podle hlášení nočních stráží prošel monsignore Ballestra mřížovanou bránou archivů kolem půl druhé v noci. To je doba poněkud neobvyklá pro studium. „Ne tak úplně,“ namítl v bazilice kardinál Camano a dodal, že Ballestra trpěl nespavostí, a tak často využíval nočních hodin k dohnání zpožděné práce. Valentina pokývala hlavou, aby kardinál nabyl dojmu, že mu na to skočila. Jakmile vyšla z baziliky, zavolala na ústřední komisařství, abyjí dodali seznam archivářových příchozích i odchozích telefonních hovorů v době mezi dvacátou první hodinou a jednou hodinou ranní. Pazzi na druhém konci vztekle odpověděl:

„A nemám rovnou napíchnout Bílej dům?“

„Potřebuju jenom vědět, jestli oběti někdo volal v hodinách, který vraždě předcházely. Jestli to byl kardinál, astronaut nebo kanadskej dřevorubec, na to kašlu.“

„Valentino, poslal jsem tě tam, abys zajišťovala ochranu členů konkláve, a ne abys to rozmazávala jako v Milánu a Trevisu.“

„Hele, Guido, kdybys vážně chtěl, aby to proběhlo v tichosti, poslal bys sem kohokoli jinýho. Ale ne mě.“

„Stejně si dávej bacha. Tentokrát nevyšetřuješ soudce ani podplacený politiky. Tohle je sakra Vatikán! Takže na ty kněze buď slušná, a když projdeš kolem nějaký sochy, tak se hezky pokřižuj. Jinak tě přeložím do Scorta de Palerme, kde budeš zajišťovat ochranu napravenejm mafiánskejm kmotrům.“

„Přestaň na mě dělat bububu a pošli mi to, co po tobě chci.“

„Valentino, neštvi mě. A jak si tím vůbec můžeš být tak jistá?“

„Čím?“

„Že to byla vražda.“

„To by ten člověk musel bejt asi hodně zoufalej, aby si sám podřízl krk, vyškrábal oči a nakonec se dvanáct metrů nad zemí ukřižoval, nemyslíš?“

„Dobře, já ti to teda pošlu, ale slib mi, že budeš hodná.“

Za deset minut přišla Valentině textová zpráva se seznamem hovorů, které monsignore Ballestra přijal pár hodin před smrtí. Nejvíce jich spadalo mezi dvacátou první a dvacátou druhou hodinu. Šlo většinou o interní vatikánské hovory, bylo tam několik telefonátů z Říma a dalších italských i evropských měst. To bylo v těchto pohnutých hodinách po papežově skonu zcela pochopitelné. Mezi dvacátou druhou a dvacátou třetí hodinou přijal kardinál šest hovorů. A pak dlouho nic až do 1:02. Tento telefonát z mezinárodního letiště v Denveru archiváře probudil uprostřed noci. Aby se o tom přesvědčila, podívá se Valentina, na kdy měl Ballestra nařízený budík. Pět hodin. Stařec byl ranní ptáče, ale nespavostí zdá se netrpěl.

Komisařka prohlíží stopy, které po sobě Ballestra na odchodu zanechal. Peřiny jsou rozestlané a jeho noční svršky jsou pohozené vedle pantofli, které si spěšně zul. Stihl si jen navléci sutanu a obout sandály. Komisařka přejede rukou po vnitřku umyvadla. Ani kapka vody. Totéž platí pro kohoutek a zubní kartáček, jehož štětin se Valentina dotkne palcem.

Zdvihne těžký skleněný flakon a nasaje parfém, který z něj vychází. Je to silná kolínská s vůní ambry, jejíž výpary se vznášejí ve vzduchu. Monsignore Ballestra si přece jen našel pár vteřin, aby si pokropil tvář oblíbeným parfémem. Pak odešel a zapomněl lahvičku zavřít.

Komisařka si všimne bezdrátového telefonu na odkládacím stolku. Posadí se na kraj postele, stiskne tlačítko bis a přečte si číslo na displeji. 789-907. Poslední číslo ze seznamu, který jí vrchní inspektor Pazzi obstaral. Je to vatikánské telefonní číslo a bylo vytočeno o půl šesté ráno, tedy více než čtyři hodiny poté, co Ballestra zmizel v archivech. Valentina chvíli poslouchá oznamovací tón, a pak kdosi zvedne sluchátko:

„Archivy. Přejete si?“

Švýcarský přízvuk jako vyšitý. Komisařka zavěsí a s povzdechem položí sluchátko na stolek. Jsou tu dvě možnosti. Buď se sem Ballestra před smrtí ještě vrátil, aby někomu zavolal. Ale jak to, že jej v tom případě nikdo neviděl vyjít živého z archivů? Anebo telefon v jeho pokoji použil někdo jiný. Někdo, kdo věděl, že je mrtvý. Kupříkladu jeho vrah.

V okamžiku, kdy už Parksová a otec Carzo ztrácejí naději, že někdy doběhnou na konec tunelu, dorazí konečně k dubovým dveřím bývalého klášterního refektáře. Za neutuchajícího náporu kousanců a škrábanců se jim podaří protáhnout dovnitř a zabouchnout před vřeštícím hejnem netopýrů dveře. Několik zvířat se však prchajícím přichytí na záda a dostane se do jídelny s nimi. Dvě z nich se zahryzla Carzovi do ruky a do krku. Pustí se, až když je Maria zastřelí. Ostatní za třepotu křídel vzlétnou ke stropu. Parksová na ně zacílí jako při tréninku a zasadí jim do břicha dvě 9 mm kulky. V refektáři se rozhostí ticho.

Zatímco kněz zapaluje několik loučí, Parksová poklekne a porozhlédne se po místnosti. Refektář je vyhlouben ve skále v délce více než dvou set kroků a má asi šedesát kroků na šířku. Po celé délce sálu se táhnou čtyři řady těžkých stolů. Zde se středověké poustevnice scházely a v tichosti polykaly čočku, která tvořila jejich každodenní stravu.

Na samém konci sálu stojí na červeně potaženém stupínku dřevěné křeslo, které zub času bůhvíproč ušetřil. Napravo od něj trůní v prachu a krysích výkalech lavice a stolička překryté prostěradlem. Sedávala tu poustevnice, která do hluku misek a úst plných kaše odříkávala četbu pro daný den – děsivé epištoly a úryvky z Evangelií.

Parksová zavře oči a cítí, jak tyto staré pachy postupně zaplavují její nosní dírky. V uších jí znějí dávno zapomenuté zvuky. Její mysl postupně malátní a knězovy kroky utichají.

Když oči zase otevře, otec Carzo je pryč a refektář ozařuje slabé světlo. V mrazivém vzduchu se vznáší pronikavá vůně vosku a olejových lamp. Za stoly spatří poustevnice a málem vykřikne úžasem. Šoupou dřeváky po podlaze a nesou si k ústům kaši, kterou pak s hlasitým srknutím vcucnou. Parksová pohlédne na křeslo, v němž teď sedí řeholnice neurčitého věku. Má zavřené oči a zdá se, že spí. Vedle stupínku drmolí pověřená poustevnice epištoly. Jedna z jeptišek, kterou zřejmě rozčílila dotěrnost ostatních sester, zavrčí jako zvíře. Ostatní plná ústa odpovědí smrští posměšků a šíleného smíchu, který se dohlížející sestře ani s pomocí bičíku nedaří umlčet. Maria poslouchá všudypřítomné vrčení, kňučení a chrčení, když vtom se ve věži rozezní poplašné zvonění. Ztuhne jí krev v žilách. Dveře refektáře se rozletí. Dovnitř vběhne udýchaná poustevnice. Ostatní řeholnice upustí lžíce a otočí se na matku představenou, která právě otevřela oči. V tu chvíli Parksová pochopí, že této noci byl klášter napaden. Je 14. ledna 1348 po první večerní bohoslužbě.

Poustevnice se s řevem vyřítí z jídelny a Parksová si zakryje tvář. Cítí všechna ta těla a pachy, které se o ni otírají. Náhle ztuhne. Rameno jí svírá čísi ruka.

Valentina posvítí lampou na stůl monsignora Ballestry. Pod papíry poblikává červené světlo. Přemístí hromadu písemností a objeví záznamník, jehož displej signalizuje dvě nahrané zprávy. U prvního telefonátu je uveden čas 1:02, druhý – výchozí hovor do archivů – byl nahrán v 5:30. Valentina cítí, jak se jí zmocňuje vzrušení. Zvonění Ballestru vyrušilo uprostřed noci, takže než sluchátko zvedl, stihl se spustit záznamník. Otázkou zůstává, proč přístroj nahrál i odchozí hovor o půl šesté ráno. Archivář nejspíš omylem zmáčkl nějaké tlačítko. Ledaže by si nahrával všechny hovory, aby si záznamy telefonátů mohl přehrávat nebo si zapsat datum schůzky poté, co zavěsil. Možná měl strach a činil tak z opatrnosti.

Valentina vezme do ruky sluchátko a vytočí číslo ústředního komisařství. Na druhém konci se ozve úředník.

„Haló?“

Záznamník se automaticky spustí a začne hovor nahrávat. Valentina se spokojeně usměje.

„Tady komisařka Grazianová. Nějaké zprávy?“

„Ne, komisařko, ale máte neodkladně zavolat inspektoru Pazzimu.“

Valentina zavěsí. Displej záznamníku teď ukazuje tři nahrané zprávy. Poslední záznam smaže a stiskne tlačítko play, čímž spustí přehrávání telefonátu z Denveru z jedné hodiny ranní. Přístroj několikrát pípne. Pak se ozve archivářův kovový hlas.

Valentina si rozhovor poslechne až do chvíle, kdy Carzův hlas přehluší praskání. Pak chvíli se zavřenýma očima naslouchá tlukotu svého srdce. Pokud to, co právě slyšela, není výplodem její představivosti, pak se z obyčejného kriminálního případu stává organizované spiknutí uvnitř Vatikánu. To jí může zajistit vysněné místo vrchní inspektorky. Nebo naopak studený box v márnici.

Prohlédne si fax. Archivář možná nevěděl, že u moderních faxů zůstává několik naposledy přijatých zpráv uloženo v paměti. Valentina zmáčkne tlačítko pro opakování tisku. Z přístroje vyjede list papíru a komisařka jej odebere. Bingo. Sedm citátů ze sedmi rukopisů ze sálu archivů, které je třeba posunout. Strčí si seznam do kapsy a stiskem tlačítka přejde k dalšímu automaticky nahranému odchozímu hovoru z půl šesté. Záznamník se spustí.

Nejprve vyzvání oznamovací tón. Mezi jednotlivými signály zní v přístroji šumění. Valentina mimoděk zadoufá, že uslyší Ballestrův hlas, ale pak si vzpomene na jeho zohavenou mrtvolu ozářenou blesky soudních lékařů v bazilice. Ozve se ještě jeden tón. Pak kdosi zvedne sluchátko.

„Vatikánské archivy. Přejete si?“

Valentina sebou trhne. Poznává švýcarský přízvuk i hlas, který jí odpověděl, když na telefonu stiskla tlačítko bis. Neznámý z půl šesté odpoví:

„Hotovo.“

Nastane ticho.

„Kdo je u telefonu?“

„Já.“

„Vy?“

„Ano.“

„Odkud voláte?“

„Z jeho pokoje.“

„Zbláznil jste se? Okamžitě zavěste a zahlaďte po sobě všechny stopy. Máte seznam těch citátů?“

„Hledám ho.“

„Tak ho proboha najděte a vypadněte, než si vás někdo všimne.“

Cvaknutí. Hlas z archivů zavěsil. Valentina si vychutnává nádhernou závrať, která se jí zmocňuje. Ballestra vlezl do pasti, ale předtím zjistil něco, co se mu stalo osudným. Zbývá zjistit, co to bylo. Proto se ovšem komisařka bude muset vydat do vatikánských archivů.

„Probuďte se, Mario.“

Parksová otevře oči a spatří tvář otce Carza, který se nad ní sklání.

„Už nikdy nezavírejte oči, dokud vám neřeknu.“

„Proč ne?“

„Protože v této místnosti byly poustevnice oné noci umučeny k smrti a taková místa nejsou pro ty, kteří je dokážou oživit, příliš bezpečná.“

„Vypadalo to jako sen.“

„Nebyl to sen.“

„Cože?“

„Mario, musíte si uvědomit, že během transů se vystavujete smrtelnému nebezpečí. Váš dar způsobuje, že tam nejste jen v myšlenkách. Vy jste tam úplně celá. V každém okamžiku vám hrozí, že ve vizi uvíznete nebo se nějak zvrtne.“

Parksová pomyslí na příšernou bolest, kterou pociťuje pokaždé, když znovu prožívá muka obětí sériových vrahů. Otec Carzo má pravdu. Ona své vizi jen nepřihlíží. Je její součástí.

Nechá se knězem dovést až ke stupínku a posadí se do křesla, jehož červotoči rozežraná kostra pod její váhou zavrže. Otec Carzo otevře taštičku a naplní injekční stříkačku průhlednou tekutinou.

„Co to je?“

Kněz Marie ováže paži a zatlačí píst stříkačky, aby z ní dostal vzduchové bubliny.

„Droga, kterou mám od šamanů. Působí jako uvolňovač svalů. Čarodějové kmene Yanomani tuto látku používají, když se chtějí spojit s lesními duchy. Vám pomůže, abyste se uvolnila, a omezí dopad vizí na vaši psychiku.“

Maria se zašklebí, když jí jehla propíchne kůži. Tekutina, která se šíří jejími žilami, ji tak pálí, že skoro nedokáže sledovat, jak postupuje tělem a rozpouští se v organismu. Potom pálení přestane. Mysl jí začne otupovat. Hledí na otce Carza, jehož tvář teď ozařuje zvláštní namodralé světlo. Zdřevěnělými ústy se zeptá:

„A co teď?“

„Stará poustevnice, která té noci s evangeliem podle Satana uprchla, se jmenovala matka Gabriella. Podle nalezených archivů se vedení kongregace po sebevraždě matky Mahaud de Blois ujala ona.“

„Mahaud, to je ta, co se vrhla dolů z hradeb, když si přečetla evangelium?“

„Ano. Lze předpokládat, že onoho večera, kdy Zloději duší klášter napadli, seděla v tomto křesle právě ona.“

„Já jsem ji viděla.“

„Prosím?“

„Před chvilkou, během tý vize. Byla tam.“

„To nám pomůže navázat s ní spojení.“

„S ní?“

„Chci říct s její myslí. Nebo spíš s její vzpomínkou.“

„Nechápu.“

„Na povrchu země se nachází řada zvláštních míst, která jsou stále silně poznamenána tragickými událostmi, jichž se stala svědky. Domy, ve kterých straší, zakleté lesy a kláštery, jako je tento. Jejich zdi si ještě pamatují hrůzy, které lidé dávno zapomněli.“

„Paměť kamenů?“

„Něco na ten způsob.“

„Myslela jsem, že chcete navázat spojení s inkvizitorem Landegaardem.“

„Až potom. Nejprve potřebuji zjistit, k čemu toho dne vlastně došlo. Musíte ovšem mít na paměti, že oné noci 14. ledna 1348 všechny poustevnice s výjimkou matky Gabrielly zemřely. V žádném případě nesmíte zasahovat do běhu událostí, jichž budete svědkem. Musíte se soustředit výhradně na ni. Pokud cokoli z toho, co se stalo, nějak pozměníte, může matka Gabriella zemřít. A vy zemřete s ní.“

Parksová mlčí.

„Jste připravená?“

Navzdory úzkosti, která ji zaplavuje, Maria přikývne.

„Zavřete oči. Chci, abyste vyprázdnila svou mysl. Chci, abyste z ní vyhnala všechen strach a hněv.“

Mladá žena se snaží uvolnit napětí ve svalech.

„Teď chci, abyste poslouchala jen můj hlas. Od této chvíle už nic jiného nehraje roli. Jedině můj hlas vás teď povede labyrintem vize. Čím hlouběji se budete nořit do hypnózy, tím slaběji hlas uslyšíte. Každé z mých slov však bude nadále působit na vaše podvědomí. Proto je velice důležité, abyste za zvuku mého hlasu usnula. Jedině on vás bude moci přivést zpátky, pokud se náš pokus nepodaří.“

Maria podléhá otupělosti, ale ještě se jí podaří pronést několik slov, která plavou na povrchu její mysli.

„Co mám dělat, když budu v nebezpečí?“

„Pst. Už nesmíte mluvit. Jestliže se ocitnete v nebezpečí, sevřete ruce v pěst a já vás přivedu zpátky. Teď se soustřeďte na matku Gabriellu. Sedí na vašem místě. Ruce má položené tam, kde vy. Máte to?“

Zvedá se vítr. Hlas otce Carza se ztrácí a Parksová cítí, jak jí těžkne břicho, ňadra v podprsence povolují, stehna měknou a maso jí visí na pažích. Džíny a bundu nahradí šaty z hrubé látky. Její bedra se rozšiřují a rozkrok se zužuje. Cítí, jak se jí v ústech oddělují zuby a pokrývají se kazy. Záhyby v její kůži zaplaví nakyslý zápach. Stejný octový pach jako ten, který ji probudil v klášteře svatého Kříže.

Maria Parksová se postupně zmocňuje těla matky Gabrielly a opět slyší škrábání lžic, šoupání dřeváků a chichot poustevnic sedících za stoly. Otevře oči a spatří bledé světlo pochodní. Je 14. ledna roku 1348, kdy propukl strašný černý mor. Onoho večera matka Gabriella, ukolébaná třaslavým hlasem poustevnice předčítající v lavici litanii démonů, na chvíli usnula. Během těch pár vteřin odpočinku se jí zdálo o chrličích, z nichž tekla proudem dešťová voda, o mrtvolách pohozených v potocích a o potulných psech, kteří ve smečkách bloudili městy zpustošenými morem. Zahlédla také podivné jezdce oděné v mnišské kutny s kápí, kteří drželi v rukou pochodně a s povolenou uzdou mířili ke klášteru. Když k ní dolehlo bouchnutí dveří refektáře, s trhnutím se probudila. Poustevnice, která vběhla dovnitř, zmateně gestikulovala a ukazovala přitom do tmy. Tohoto večera matka Gabriella pochopila, že jezdci jsou na cestě k nim.

Jakmile jsou kardinálové informováni o tom, že konkláve bude neprodleně zahájeno, nechá kardinál camerlengo zavřít těžkou vatikánskou bránu a oddělí tak tiché preláty od davu věřících, kteří neustále proudí na náměstí svatého Petra. Poté nařídí postavit ke vstupu do baziliky švýcarskou gardu, aby usměrňovala frontu poutníků, kteří přišli pokleknout před papežovy ostatky. Nekonečná řada se táhne až k mostu Sant‘ Angelo a navzdory nepřetržitému mrholení se v nejbližších dnech rozhodně nezkrátí.

Komisařka Valentina Grazianová se skrz dav protlačí k budově archivů. Předloží propustku a projde kordonem stráží, jejichž halapartny zkrápí kapky deště.

Regály s knihami i sochy jsou potaženy černým suknem, takže Valentina má pocit, jako by procházela hřbitovem. Když ji důstojník držící stráž u mříže, za níž se nacházejí vyhrazené archivy, uvidí přicházet, přikáže strážím, aby zkřížily halapartny. Pak napřáhne ruku a vezme si od Valentiny propustku.

Zatímco si důstojník dokument pročítá, přemýšlí komisařka o tom, kde už tuhle buldočí tlamu viděla. Pak strne. Ten kolos v kabátci, který propustku ze všech stran zkoumá, není nikdo jiný než velitel švýcarské gardy Vatikánu, jehož impozantní siluetu zahlédla po boku kardinála Camana při svém parádním entrée do baziliky. Velitel se jí vryl do paměti, protože ji zarazilo, jak zvláštně ustoupil, když se k němu přiblížila. Jako kdyby nechtěl, aby si zapamatovala jeho tvář. Podezřelé také bylo, že důstojník takového významu marní čas u mříže od archivů, zatímco v bazilice právě začínají smuteční obřady.

Velitel gardy si Valentinu změří pohledem, který se jí jen stěží podaří opětovat. Má studené nelidské oči. Naznačí jí, aby zůstala, kde je, přijme hovor a cosi do telefonu zašeptá. Komisařka rozbalí žvýkačku a strčí si ji do úst, aby zakryla netrpělivost. Kolos moc dobře ví, že propustka je pravá, jelikož ji sám podepsal. Snaží se jen získat čas, aby jeho lidé mohli dokončit úklid v tajných archivech.

Valentina přežvykuje a trpělivě čeká pod dozorem opodál stojících stráží s halapartnami. Zazvoní telefon. Velitel hovor přijme a vyslechne odpověď. Valentina má ruce v kapsách bundy sevřené v pěst. To mu určitě nevolá státní sekretariát, ale spíš jeho komplic, aby jej informoval, že důkazy jsou odstraněny. Přestaň blouznit, Valentino, ten pitomej obr v sukýnce jenom dělá svoji práci a to je celý.

Velitel zavěsí a podá propustku komisařce.

„Dávejte si pozor, slečno. Po těch schodech se to smeká a já bych nerad, abyste ve tmě uklouzla a zlomila si ten svůj krásnej vaz.“

Valentina sebou trhne, když uslyší kolosův švýcarský přízvuk. To on zvedl sluchátko, když na Ballestrově telefonu stiskla tlačítko bis a když mu archivářův vrah zavolal z pokoje oběti.

„Nějakej problém?“

„Cože?“

Když na ni kolos znovu upře zrak, Valentina málem upadne do mdlob.

„Jste úplně bledá.“

„Mám jenom trochu horečku. Asi na mě leze chřipka.“

„Tak to byste se měla vrátit domů, dokud je ještě čas,“ odpoví opět s oním dokonalým švýcarským přízvukem.

V jeho pohledu zahoří plamínek ironie. Valentina by přísahala, že je v něm ještě něco jiného. Záblesk čiré zlomyslnosti. Nebo dokonce šílenství. Ten člověk je blázen. Je to magor, má o kolečko míň, kape mu na karbid. Proboha, Valentino, vždyť vidíš, že o všem ví a na konec schodiště určitě poslal stráže. Jak si to sakra představuješ? Myslíš, že tě nechá dojít po stopách Ballestry až k jeho mrtvole?

Valentina se už už chce vrátit, ale obr náhle odvrátí pohled a dá strážím znamení, aby zvedly mříž. Mladé ženě se podlamují kolena. Měla by odsud vypadnout. Vymyslet si narychlo jakoukoli výmluvu a okamžitě to nahlásit na policii, aby ty lumpy zastavila. To chceš uprostřed smutečních obřadů nasadit želízka veliteli švýcarský gardy? A jaký máš důkazy? Hlas se švýcarským přízvukem nahranej na nějakým pitomým záznamníku? Sakra, Valentino! Švýcarskej přízvuk maj všichni, když jsou to Švýcaři. Tak už přestaň blbnout! Kdyby poslechla svůj instinkt, zarazila by tomu chlápkovi podpatek do koulí a vzala nohy na ramena. Místo toho však její nohy kráčejí směrem k zejícímu chřtánu schodiště, zatímco se mříž se skřípěním oceli zvedá.

Otec Carzo klečí naproti Parksové zmítající se v křesle a dělá si starosti. Začátek transu se povedl a zdálo se, že mladá žena pokojně usnula. Před chvílí se jí však obličej začal stahovat děsem a svaly na pažích se pod řemeny napínají. Ale hlavně je tu něco, co vymítač právě zpozoroval, ačkoli si to odmítá připustit. Parksová stárne. Nejdříve jí povolily rysy a kůže se zbrázdila vráskami. Teď jí povadá krk a celý obličej se propadá, jako by se rozpouštěl.

Carzo se pokouší přičíst toto zdání plápolavému svitu pochodní. Když však Parksové začnou šedivět vlasy, musí si přiznat, že se proměňuje. Náhle Maria vykřikne zvučným hlasem, který jí nepatří:

„Ustupte, zatracenci! Sem nesmíte vstoupit!“

Tato slova volá matka Gabriella z vrcholu hradeb na jezdce, kteří se chystají k útoku na klášter. Jsou mezi nimi potulní mniši bez boha a pána, lupiči a kacíři, kteří v časech moru, kdy zákon meče nahradil zákon Boží, dočista zdivočeli.

Plameny požáru ničícího vísku Zermatt olizují střechy, stravují trámy domů a vrhají svou záři i na okolní hory. Jezdci povraždili obyvatele a cestou zapalovali statky, aby tomu, co se má stát nahoře, nebyli přítomni žádní svědci.

Pod srázem stojí asi stovka koní. Zvířata dupou a hrabou kopyty do země. Matka Gabriella varování zopakuje. Když mniši uslyší její křik nesoucí se po skalnaté stěně, zvednou hlavu. Oči jim v měsíčním světle planou jako démanty. Parksová hledí na tento les svatojánských mušek očima matky Gabrielly, která se vyklání z hradeb. Pak někdo z tlupy promluví. Jeho hlas zní mrtvě.

„Shoďte nám lana, ať můžeme vylézt nahoru! Shoďte nám lana, nebo pozřeme vaše duše!“

Poustevnice se seběhly na hradbách a hlasitě křičí. Matka Gabriella musí zvýšit hlas, aby je umlčela. Pak znovu zařve na jezdce:

„Co pohledáváte v těchto místech, vy, kdož rabujete a zapalujete ohně jako nějací potulní psi?“

„Hledáme evangelium, které nám bylo uloupeno a které neprávem přechováváte za těmito zdmi.“

Matka Gabriella se otřese. Už chápe, kdo jsou ti mniši a jakého rukopisu se dožadují.

„Díla uložená v tomto klášteře patří výhradně církvi a jsou do jednoho opatřena pečetí šelmy. Pokud tedy nevlastníte oficiální příkaz k vydání rukopisu podepsaný Jeho Svatostí papežem Klementem VI. vládnoucím z Avignonu, jděte dál svou cestou.“

„Mám něco lepšího, ženská jedna. Příkaz k útoku podepsaný samotným Satanem. U všech démonů, kteří nás vedou, shoďte nám lana, jinak nás ještě budete prosit, abychom vám vzali život!“

„Přicházíte od ďábla, tak se k němu tedy zase vraťte a vyřiďte mu, že poslouchám jedině příkazy Boží!“

Podél hradeb se zvedá křik Zlodějů duší. Zdá se, jako by jich byly tisíce a jako by o sebe jejich hlasy donekonečna navzájem narážely. Pak se rozhostí ticho. Řeholnice se znovu nakloní přes hradby. To, co spatří, ji zamrazí až do morku kostí. Zloději duší se nehty zarývají do spár v žule a šplhají po zamrzlé stěně kláštera tak snadno, jako by se po ní plazili.

„Mario, už se musíte probudit.“

Otec Carzo mladou ženou zatřese. Parksová přerušovaně a sípavě dýchá.

Matka Gabriella utíká. Vede poustevnice do podzemí kláštera. Těsně než zmizí v tajném průchodu, ohlédne se. Několik sester zkamenělých hrůzou zůstalo pozadu. Některé se vrhají ze srázu, aby unikly svému osudu. Těm, které v slzách klečí, zatímco stíny přelézají zeď, lámou Zloději duší vaz a shazují je do propasti.

Carzo nadzdvihne Parksové víčka. Její oči změnily barvu. Droga jí roztáhla zorničky a její pohled se zdá být mrtvý, jako by se její vědomí zcela rozpustilo ve vědomí poustevnice. Jde o nesmírně vzácný případ splynutí myslí, s nímž se Carzo setkal jen u některých posedlých v nejvyšším stadiu nemoci. Ze všech sil Parksovou zatřese. Musí za každou cenu najít způsob, jak ji z transu probrat, jinak hrozí, že skončí přikurtovaná k posteli v psychiatrické léčebně s myslí navždy uvězněnou v duši staré řeholnice, která je už přes šest století mrtvá.

„Mario Parksová, slyšíte mě? Už se musíte probudit!“

Vymítač uskočí, neboť ruka Parksové náhle vystřelí z opěrky a s překvapující silou mu stiskne ruku. Pokouší se vysvobodit ze sevření, které mu drtí prsty. Vtom uslyší dutý hlas vycházející z ženiných nehybných rtů a ztuhne hrůzou.

„Bože můj, už jsou tady…“

Matka Gabriella a její poustevnice se uchýlily do zakázané knihovny pevnosti. Mezi zaprášenými regály a krby, v nichž zapálily hromady roští, vytvořily řetěz, po kterém si předávají rukopisy. Poslední jeptiška hází zakázané rukopisy do ohně.

Matka představená je nechá pracovat, otevře tajná dvířka a protáhne se jimi do další tajné místnosti. Jakmile se za ní průchod zavře, poklekne a uvolní z podlahy žulovou desku, pod níž se nachází skrýš. Vyndá z ní několik truhel, položí je na zem a odemkne je. Vytáhne uzlíčky z voskovaného plátna a lněné látky a vybalí z nich úlomky kostí a lebku ověnčenou trnovou korunou. Roztřesou se jí ruce. Vzpomíná si… Stalo se to před čtyřiceti lety. To ona našla pod hradbami mrtvolu matky Mahaud de Blois. To ona smyla nápis, který zesnulá napsala vlastní krví na stěny své cely. Jakmile matka Gabriella v evangeliu podle Satana odhalila příčinu toho strašného činu, okamžitě uvědomila papeže. Ten do Svaté země obsazené muslimskými vojsky vyslal tajnou výpravu složenou z dominikánů a archivářů. Jezdci našli vchod do jeskyní v hoře Hermonu. Dobře se vyzbrojili proti pavoukům a škorpionům, kteří se ve svatyni hemžili. Objevili Janusovu mrtvolu a rozdělili si jeho ostatky mezi sebe, aby každý z nich dopravil svou část na určené místo. Garda pak tyto ostatky převezla na Matterhorn a svěřila je poustevnicím. To se stalo před čtyřiceti lety.

Matka Gabriella uloží lebku do koženého ranečku, zastrčí si ostatky pod hábit a připojí se k poustevnicím, které dál krmí oheň v krbech obsahem knihoven.

Vzduch je prosycen pachem spálené kůže. Řeholnice sledují, jak jejich představená hází kosti do ohně. Pochopí, že je vše ztraceno. Zadrží tedy slzy a dají se zase do díla. Právě se chystají poslat si nejvzácnější rukopis knihovny, když se ode dveří sálu ozvou rány.

„Bože můj, už jsou tady…“

Matka Gabriella s tváří ozářenou plameny k sobě přitiskne evangelium, jehož červený vodotisk svítí v šeru. Smutně hledí do ohně, zatímco dveře začínají pod údery beranidla povolovat. Je jí jasné, že plameny rukopis nestihnou strávit. Vloží ho tedy do plátěného pouzdra a společně s Janusovou lebkou jej vhodí do odpadové šachty. Poslouchá, jak balíčky sjíždějí po kamenné skluzavce, která o dvě stě metrů níž ústí v jámu vyhloubenou ve skále. Pak uslyší křik poustevnic a ztuhne hrůzou. Dveře povolily.

Matka Gabriella se ohlédne. Vůdce Zlodějů duší kráčí přímo k ní. V ruce svírá zkrvavenou dýku, s níž právě rozpáral břicho poustevnici, která se mu pokoušela bránit v cestě. Představená kláštera cítí jeho smrad. Na nohou má těžké jezdecké boty a jeho tvář se ztrácí pod širokou kápí. Do tmy září jen jeho oči a těžký stříbrný medailon, který mu bije o hruď. Je na něm vyobrazen kozohlavý démon uvnitř pěticípé hvězdy. Emblém uctívačů šelmy. Jeho zápěstí a paže jsou až k loktům poznamenány zářezy čepele. Jizvy tvoří krvavě rudý kříž obklopený plameny, jejichž zkroucené konce představují Kristův titulus.

„Kdo jste, pane?“

Z mnichovy kápě se ozve hrobový hlas:

„Mé jméno je Káleb. Jsem Poutník.“

Poustevnice cítí, jak se její mysli zmocňuje obrovský děs. Ví, že takový démon s ní nebude mít slitování. Sama se tedy vrhne na jeho dýku. Káleb s ní však na poslední chvíli uhne. Matka Gabriella vykřikne bolestí. Je zraněná. Káleb ji udeří pěstí do krku. Udělají se jí mžitky před očima a sesune se na zem. Na rtech cítí Kálebův dech.

„Nemějte strach, matko Gabriello, už brzy zemřete. Nejdřív mi ale povíte, kde se nachází evangelium.“

„Mario, slyšíte mě?“

Carzo se hryže do rtů, aby nevykřikl. Parksová mu nepřestává svírat prsty. Kněz sklopí zrak a zpozoruje, že na ženině předloktí se objevil velký šrám, z nějž na zem odkapává krev. Splynutí myslí se stává nevratným.

„Kam nás to vedou? Bože můj, kam nás to jen vedou?“

Vymítač ze všech sil zaryje Parksové nehty do zápěstí, aby ho pustila. Její ruka se rozevře. Kněz si promne rozbolavělé prsty, roztrhne obal sterilní stříkačky a natáhne do ní obsah další lahvičky. Je to protilátka, která by Parksové měla způsobit nervový šok, a tak ji přimět k návratu. Žíly v pohublém mase pod kůží pulzují. Carzo jí podváže paži a naslepo zabodne jehlu. Žíly jsou tak tvrdé, že se mu do jedné z nich podaří proniknout až napotřetí. Vtlačí do ní polovinu obsahu stříkačky. V tu chvíli se z úst Parksové ozve zběsilý řev, jako by se vzpouzela jakési neviditelné síle.

Zloději duší prohrabali popel a prohledali ohniště v naději, že najdou zbytky evangelia. Pak přeživší poustevnice odvlekli do refektáře a přivázali ke stolům. Matku Gabriellu připoutali ke křeslu, aby jí ze strašné podívané nic neuniklo. Řeholnice nejprve pálili žhavými uhlíky a pak je doběla rozpálenými čepelemi stáhli z kůže. Když z nich nedostali žádnou odpověď, vyškrábali jim oči a kleštěmi jim zpřelámali prsty na rukou. Poté jim palicí roztloukli prsty na nohou a do všech údů jim zarazili velké rezavé hřeby.

„Mario, snažně vás prosím, probuďte se!“

Většina poustevnic už mučení podlehla. Ostatní zešílely a řvou tak hlasitě, že jim Zloději duší musejí podříznout hrdlo, aby jejich křik umlčeli. Pak se vyřádí na matce Gabrielle, nechají ji ležet na stole a vyběhnou z refektáře prohledat klášter. Rozhostí se ticho. Kolem praskají pochodně. V šeru pobíhají pištící krysy a lížou kaluže krve.

Parksová uvězněná v těle staré poustevnice cítí bolest. Matka Gabriella, jejíž tělo pokrývají otevřené rány, zadržuje dech, aby rychleji zemřela. Ale nedaří se jí to. Začne tedy zkoušet pouta a strne. Jeden špatně utažený uzel povolil. Zatáhne a podaří se jí vysvobodit zakrvácenou ruku. Několik minut se na stole kroutí a zatíná zuby, aby nevykřikla. Pak vstane a položí zmrzačené nohy na dlaždice refektáře. Přejde sál. Dveře. Postupuje chodbami, asi po sto metrech se dobelhá k obrovské tapiserii z mortlakeské dílny, nadzdvihne ji a zanechá na stěně krvavou šmouhu. Ozve se cvaknutí. Tajný východ. Stará poustevnice se jím protáhne. Stěna se opět zasune.

„Mario, slyšíte mě?“

Točité kamenné schodiště sestupuje do nitra skály. Poustevnice projde kolem zapovězených sálů, na chvíli se zastaví a skrz zdi poslouchá vzdálený křik Zlodějů duší, kteří na sebe volají z jedné místnosti do druhé. Něco objevili. V ohništi nalezli ohořelé kosti. Teď budou hodiny prohledávat regály a zkoumat zdi, než zjistí, že evangelium je pryč. Pak se vrátí do refektáře mučit uprchlou vězeňkyni.

Matka Gabriella jde dál. Parksová spolu s ní syčí bolestí, potácí se tmou a při každém kroku jen stěží vydrží muka a nevykřikne.

Sejde po schodišti, odbočí úzkou chodbičkou, dojde až k odpadní šachtě a začne horečně prohledávat smetí. Náhle její staré ruce nahmatají plátěné pouzdro a kožený uzlík. Vyleze pozpátku zase ven a dá se chodbou, která se mírně svažuje do údolí. V tu chvíli Parksová pocítí, jak se od ní její mysl odpoutává. V ten okamžik začne také ustupovat bolest, která sužuje její tělo. Maria zůstane sama a pozoruje starou poustevnici, která se belhá k východu z tunelu. Trhne sebou. Vzdálený hlas ve tmě na ni volá:

„Parksová, u všech svatých, probuďte se!“

Protilátka se šíří Mariinými žilami a její tělo před Carzovýma očima mládne. Kůže na obličeji se zpevňuje a vlasy černají. Pak se jí propadne hrudník, narovná se a zalapá po dechu, jako by se topila. Bože, vždyť ona se dusí…

Carzo ji postrčí dopředu a ze všech sil ji bouchá do zad, aby ji přiměl k dýchání. Parksová škytne. Její hruď se nadzvedne a Maria ze sebe vyrazí dlouhý vyděšený výkřik.

Valentina si v tajných vatikánských archivech sundá lodičky s vysokými podpatky, aby nepošlapala stopy, a chvíli vychutnává hřejivý dotek parket. Pak si navlékne gumové rukavice a postupuje mezi regály z cedrového dřeva, na nichž jsou naskládány řady chronologicky seřazených složek a pergamenů. Ticho, které zde panuje, ji znepokojuje. Má pocit, jako by procházela opuštěnými odděleními obchodního domu, v němž zůstala zavřená přes noc. V tomto sále jsou údajně archivovány záznamy z procesů s Galileem a Giordanem Brunem i Kolumbova řeč pronesená v Salamance před učenci univerzity, kteří odmítali uvěřit, že Země je kulatá.

Komisařka dojde doprostřed místnosti a odevzdaně si povzdychne. Jestliže chce mezi tisíci rukopisů seřazených v regálech najít oněch sedm Carzových titulů, má na pár let o zábavu postaráno. Nejprve musí zjistit, v které části sálu se nacházejí. Pokud si dobře vzpomíná, řekl otec Carzo Ballestrovi, že se rukopisy nacházejí ve velké knihovně archivů. Valentina se otočí kolem své osy a napočítá celkem šest knihoven. Největší z nich pokrývá celou zadní stěnu.

S pochodní v zubech přejede prstem po podlaze u prvních knihoven. Ani zrnko prachu. Pak zamíří k šesté. Je tak vysoká, že pro přístup k horním patrům je nutno vystoupit na jeden ze čtyř přistavených žebříků na kolečkách. Až sem odráží parket světlo věrně jako zrcadlo. Čím víc se však komisařka blíží ke knihovně, tím je odraz světla matnější. Podlaha se zřejmě mění. Nebo parkety v této části už nejsou navoskované. Pokrývá je vrstva prachu sílící úměrně s tím, jak se kužel světla přibližuje ke knihovně.

Valentina se skloní a přejede po parketu prstem. Na rukavici se jí zachytí černé částečky a vlákna pavučin. Zdá se, jako by se na tomto místě otevřel nějaký velice starý průchod a parket zašpinil.

S pomocí pochodně v prachu brzy najde otisky sandálů. Paprsek světla je jeden po druhém odhaluje a pak se zastaví na nejvzdálenější stopě. Je jí jen polovina, druhá část sandálu mizí pod knihovnou. Když se průchod otevřel, kdosi stál přímo v mračnu prachu, které z něj vyšlo.

„Jste si jistá, že se tam chcete vrátit?“

Parksová pomalu přikývne. Ve spáncích jí ještě buší krev děsem, který prožila při své první hypnotické seanci. Carzo si povzdychne.

„Ta vaše stigmata mi dělají starosti.“

„Moje co?“

Kněz ukáže Parksové na paže. Z rány, která jí z transu zbyla, už je jen tenká jizvička ve tvaru srpku měsíce.

„Co to je?“

„Rána, která se objevila ve chvíli, kdy se matky Gabrielly dotkla Kálebova čepel. Začala se zacelovat přesně v okamžiku, kdy jste se probudila. To znamená, že váš dar je ještě silnější, než jsem předpokládal. Vaše transy se podobají extrémním případům posedlosti. Kdybych to věděl dřív, nikdy bych vás za Zloději duší neposlal. Proto se vás teď ptám, zda jste si opravdu jistá, že chcete navázat spojení s vrchním inkvizitorem Landegaardem. Mohlo by to být nebezpečné.“

„Dokud nedorazí do bolzanskýho kláštera, tak ani ne. U poustevnic v Denveru jsem četla jeho tajný zprávy.“

„Pouze jejich část. Bůh ví, zda naše milé knihovnice celé dlouhé pasáže náhodou nezničily.“

„Proto jste mě tam chtěl poslat, ne?“

„Ano.“

„Tak jdeme na to. Ale tentokrát bez drog.“

Otec Carzo vytáhne z tašky čtyři řemeny vybavené širokými smyčkami a pevnými sponami.

„Co to děláte?“

„To jsou fixační řemeny používané v psychiatrických léčebnách.“

„Já bych radši želízka.“

„Myslím to vážně, Mario. Když jste byla ve spojení s matkou Gabriellou, málem jste mi rozdrtila ruku, a to byla jenom neškodná stařenka. Teď vstoupíte do mysli vrchního inkvizitora v nejlepších letech, statného třicátníka, který jedním úderem pěstí skolí býka.“

Vymítač upevní Parksové řemeny kolem paží a kotníků a těsně je utáhne, aniž mladá žena byť jen na vteřinu pocítí, že je připoutaná. Přitom však končetinami nedokáže pohnout ani o milimetr.

„To je ale vynález!“

„Je to zkonstruováno tak, aby neklidní pacienti neměli pocit, že jsou k lůžku připoutáni. Omezí se tak zbytečný stres. Já tyto řemeny používám u svých pacientů ve vrcholném stadiu posedlosti. Zatím si na ně nikdo nestěžoval.“

Parksová se pokusí o úsměv, ale strach ji přemáhá natolik, že to nedokáže.

„A jak mě tentokrát přivedete zpátky, když se to pokazí?“

„Ještě nevím, ale něco vymyslím.“

Nastane ticho.

„Jste připravená?“

Maria zavře oči a kývne.

„Dobrá. Posílám vás teď do roku 1348 dne 11. července. V tento den měl Landegaard, vyslaný papežem Klementem VI. zjistit, proč se matterhornské poustevnice neozývají, dorazil do kláštera.“

„Tak si Klement přece jen všiml, že tady něco nehraje…“

„Pst, už mlčte. V době, v níž se probudíte, Evropu téměř rok pustoší černý mor. V Itálii a ve Švýcarsku za sebou tato metla zanechala stovky tisíc mrtvých, vylidněná města a venkov, kde už znělo jen krákání havranů a vytí vlků.“

Carzova slova se jako mlha vkrádají Parksové do mysli. Cítí, jak se její vědomí postupně rozpouští. Má dojem, že se její tělo prodlužuje, jako kdyby přehnaně natahovala ruce a nohy.

„1348. Najaře tohoto roku smutku a zoufalství odjíždí Landegaard se svými notáři, povozy sloužícími jako cely a vlastní gardou z Avignonu na okružní jízdu po klášterech a opatstvích, aby zjistil, která z nich strašnou pohromu přežila. Jeho kruté poslání je dvojí. Nejenže má ověřit, zda tato společenství nadále existují, ale musí se také ujistit, že je beznaděj a samota nedohnaly k obcování s ďáblem. Má tedy veškerou pravomoc vyšetřovat a posílat na hranici ty mnichy a řeholnice, kteří budou usvědčeni ze sejití z pravé cesty.“

Carzův hlas se postupně vzdaluje a Parksová má pocit, že se její tělo přestalo prodlužovat. Její paže se teď obalují svaly tvrdými jako provazce. Za praskání chrupavek a šlach se jí vzdouvají ramena. Její krk i obličej sílí a zatímco se její vědomí rozplývá, zcela zřetelně pociťuje, jak jí tloustnou nohy. Pak se jí zúží pánev a břicho se zpevní jako kámen. Mezi stehny jí vyroste pohlavní úd. Na hladině její mysli se vznáší Carzův hlas:

„Než usnete, musíte vědět ještě jednu věc. Abyste do Landegaardovy mysli mohla plně proniknout, musíte pochopit, co v těchto bouřlivých dobách znamená být inkvizitorem. V roce 1348 jsou tito papežovi služebníci především vyšetřovateli, hledači pravdy. Navzdory své pověsti mučí jen málokdy a upalují jen v nejkrajnějších případech. Proto když jsou pověřeni vyšetřováním nějakého zvlášť ožehavého případu v bratrstvu zasaženém ďáblem, mají ve zvyku vydávat se za zbloudilé pocestné. Tato technika jim umožňuje do daného společenství vniknout a stát se očitým svědkem hrůzností, z nichž je obviňováno.“

Carzův hlas se vytrácí a Maria cítí, jak jí nosní dírky zaplavuje směsice pachů. Závan potu a špíny, kterou se nepodařilo smýt kamencem ani pískem. Pak ucítí oblečení. Drsná a hrubá látka, která ji škrábe do kůže, je cítit vlhkostí a ohněm.

„Takové mise mohou trvat pár dní, ale i několik týdnů. Není výjimkou, že inkvizitor je odhalen a zavražděn členy kongregace, do níž pronikl. Vrazi jeho mrtvolu obvykle rozčtvrtí a její kusy pak zakopou na různá místa. Když za pár dní s vozy a strážemi dorazí další inkvizitor, myslí si provinilci, že uniknou spravedlivému trestu. Neznají ovšem jeden důležitý zvyk této podivné Boží policie. Když se převlečený inkvizitor ocitne ve smrtelném nebezpečí nebo učiní důležitý objev, vyryje do kamene u východu z kláštera nebo do dvanáctého sloupu klauzury vzkaz v kódu, který dokážou rozluštit jen ostatní inkvizitoři.“

Parksová přechází na druhou stranu, okolní vesmír se opět rozšiřuje a ve vzduchu poletují další pachy. Některé z nich jsou nádherné a patří mezi nejživější, jaké kdy pocítila. Vůně teplých kamenů a mokré trávy, hub, máty a jehličí. Toho dne pršelo a půda nasáklá vodou ze sebe vydávala všechny vůně, které v ní byly ukryté. Maria napne sluch, aby zachytila Carzův hlas šeptající do větru:

„Inkvizitor s sebou proto nosí pouzdro s pětadvaceti kladívky, jejichž topůrka jsou ukována do tvaru jednotlivých písmen a umožňují mu vytepat vzkaz přímo do kamene. Dvacátým pátým kladívkem vyrazí inkvizitor do sloupu svůj znak, a tím vzkaz podepíše. My ovšem víme, že vzhledem ke svému přísně tajnému poslání získaly povolení používat tento postup v případě ohrožení i poustevnice. Klášter Panny Marie Matterhornské neodolal zimě a staletím, a tak v něm musíte hledat především tyto značky. Ty, které za sebou na útěku zanechala matka Gabriella, i ty, které cestou vyryl Landegaard, aby členkám řádu sdělil, že sleduje její stopu vedoucí do hor. A nezapomeňte, že čas hraje proti nám a že se musíte za každou cenu vrátit dřív, než Landegaard z kláštera odjede…“

Ticho. Šumění větru. Kapky padající ze stromů na odumřelé listí. V dálce burácí hrom. Koně hrabou ve svahu kopyty a odfrkují. Carzův hlas utichá a to, co zbývá z Mariina vědomí, registruje nové vjemy. Dupání kopyt, opratě, které drží v chlupatých rukou plných mozolů, silná sukovitá předloktí a svalnatá stehna svírající boky koně.

Přestože toho dne pršelo, kapky dopadající na jeho promočenou sutanu ani burácení hromu nevyrušily vrchního inkvizitora při odpočinku, když se svěšenou hlavou a shrbenými zády spal na hřbetě svého koně. Thomas Landegaard otevře oči, spatří rudou zář zapadajícího slunce, narovná se a zhluboka se nadechne vzduchu prosyceného vůní borovic a kapradí. Na obzoru se v mlze rýsují hřebeny tyčící se nad vískou Zermatt. Landegaard se pousměje. Dá-li Bůh, vyspí se dnes v opravdové posteli, v břiše kýtu kůzlete, které před několika hodinami skolil jeden z jeho lučištníků. Inkvizitor nerušeně sní o těchto prostých radostech a nemá ani tušení o tom, co jej tam nahoře ve skutečnosti čeká.

Valentina klečící na parketu sálu tajných archivů zatřese lakem ve spreji a nastříká jej v souvislé vrstvě na stopy, které Ballestrovy sandály zanechaly v prachu. Jakmile látka na povrchu otisků zaschne, rozestaví před ně tabulky očíslované od jedné do sedmi, a tak vyznačí, kudy archivář prošel. Potom vytáhne digitální fotoaparát a rychle pořídí sérii snímků.

Pak přejede prstem po prvních dvou stopách. Jsou čisté a hluboké a jedna vedle druhé se rýsují ve světle baterky, které se odráží od naleštěného parketu tak dokonale, že na něm nemůže být sebemenší smítko prachu. Přesně zde tedy archivář nehybně stál, když se průchod otevíral.

Další stopy jsou na úrovni paty a špičky hlubší. To znamená, že se archivář pohyboval. Valentina na otisk posvítí. Odraz zmizel, což znamená, že když sem Ballestra došlápl, bylo už toto místo pokryto prachem z průchodu.

Několik centimetrů od knihovny je další dvojice hlubokých stop vedle sebe, prach je sešlápnut vespod otisku, parket matný. Prelát se na tomto místě těsně před vstupem do průchodu znovu zastavil, na pár vteřin zaváhal a pátral očima ve tmě. Opět zazní blesk Valentinina fotoaparátu. Špička poslední Ballestrovy stopy mizí pod knihovnou. Ballestra vstoupil do průchodu a regály se za ním zase zavřely.

Mladá žena rozloží seznam citací a přehlédne knihovnu. Měří čtrnáct metrů na délku a šest na výšku, pojme tedy přinejmenším šedesát tisíc rukopisů. Začne rychle počítat. Z knihovny obsahující šedesát tisíc svazků jich má vybrat sedm, takže má šanci… jedna ku 8752, že připadne na ten správný. Až všech sedm knih najde, bude muset přijít na to, v jakém pořadí je má vytáhnout z regálů, přičemž existuje 823 853 možností. Šance, že náhodou připadne na tu správnou kombinaci, je tedy jedna ku… sedmi stům miliardám. Žádný jiný trezor na světě, dokonce ani ty nejlépe střežené švýcarské banky, opancéřovaná sklepení americké národní banky či betonová sila Světové banky, se nemohou pochlubit tak dokonalým bezpečnostním systémem, jakým je tento středověký mechanismus. Nehledě na to, že ke změně kombinace stačí knihy nahradit jinými sedmi svazky a vytvořit nový seznam sedmi citací. Valentina žasne. Archiváři po staletí den co den tyto tisíce knih přemísťovali a zase vraceli na své místo, aniž by hrozilo sebemenší riziko, že některý z těchto pohybů mechanismus aktivuje.

Komisařka se porozhlédne po sále. Jako v každé knihovně musí se i zde nacházet úplný soupis všech titulů. Prochází mezi regály a konečně si všimne svitu počítače. Na monitoru běží spořič. Nepřetržitě na něm defiluje jedna věta: Salve Regina, Mater Misericordiae – začátek modlitby Zdrávas královno v latině. Valentina stiskne klávesu a počítač probudí. Obrazovka se zachvěje a zobrazí žádost o heslo.

„Sakra, to snad ne! Hrajou si na špiony nebo co?!“

Sáhne pod stůl v naději, že tam najde schovaný papírek s heslem. Nic. Rozhodne se tedy zkusit štěstí. Zadá pár dat, římských číslic a náboženských pojmů, které ji napadnou. Na obrazovce se pokaždé objeví hlášení o nesprávném hesle. Už to začíná vzdávat, ale pak se jí na tváři objeví úsměv.

„Panebože, kéž by to vážně bylo tak jednoduchý.“

Horečně vyťuká na klávesnici zprávu ze spořiče. Salve Regina, Mater Misericordiae. Stiskne klávesu enter. Ozve se vrnění pevného disku a Valentině se rozbuší srdce

„Grazie, signore…“

Na monitoru naskočí plocha počítače. Valentina klikne na ikonku databáze. Objeví se tisíce titulů v latině a řečtině. Nad seznamem je pole pro vyhledávání. Valentina zadá první citát. Počítač zavrní a procesor začne na pevném disku hledat svazky obsahující tuto větu. Po chvíli se ozve zvukový signál. Na obrazovce naskočí dvanáct rukopisů odpovídajících zadání. Komisařka si výsledky přečte. Většina titulů větu pouze cituje, ale jen ve dvou svazcích je v přesném znění součástí původního textu. Jde o latinský rukopis a jeho řecký překlad. Citát zaslaný Carzem je v latině, Valentina tedy klikne na první odkaz. Na monitoru se zobrazí detailní záznam: Prima Secundae, druhý díl Teologické sumy svatého Tomáše Akvinského. Podle databáze archivářů se v knihovně nacházejí všechny čtyři svazky tohoto rozsáhlého díla. Přesné umístění tohoto dílu bliká vedle jeho názvu: řada č. 12, třetí patro, police č. 6.

Valentina zadá do počítače další citát a na monitoru se okamžitě objeví její překlad. „Tehdy se z nebe snesou zásoby many.“ Je to úryvek z Baruchovy Syrské apokalypsy, spisu z období pozdního judaismu napsaného sto let před narozením Ježíše Krista. Řada č. 50, jedenácté patro, police č. 4. Stejný postup opakuje Valentina u všech citátů a výsledky si z monitoru opisuje na papír. S široce otevřenýma očima luští na obrazovce překlad poslední citace: „A pak jsem uviděl, jak z vod povstala šelma a zkazila zemi. V jejím břiše bilo srdce nejvyšší bytosti, muže hříchu, syna zatracení. Toho, jenž se v Písmu nazývá Antikrist a který se opět vynoří z nicoty, aby sužoval lidstvo.“

Úryvek z Apokalypsy podle svatého Jana. Řada č. 62, první patro, police č. 2. Je to poslední dílo na seznamu, to, které odblokovaný průchod otevře.

Valentina se vrátí ke knihovně, přisune těžké schůdky před dvanáctou řadu a vystoupí na úroveň třetího patra. Se svítilnou mezi zuby brzy najde svazky vázané v černé kůži tvořící Teologickou sumu Tomáše Akvinského. Sevře knihu mezi prsty a pomalu ji k sobě přitáhne. Napne sluch a dolehne k ní vzdálené prasknutí připomínající zvuk napjatého kotevního lana.

Valentina nechá rukopis přečnívat ven z police a posouvá schůdky postupně k dalším svazkům. Pokaždé když knihu vysune, se ozve stejné cvaknutí charakteristické pro mechanismy se soukolím. Pak dá schůdky stranou a prohlíží si Apokalypsu podle svatého Jana, na niž lze dosáhnout ze země. Zadrží dech, pomaličku rukopis povytáhne a uvolní tak poslední mechanismus, který otřese všemi policemi. Ustoupí o několik kroků dozadu. Z hloubi stěny se ozývá nekonečné skřípění kladek a nábojů. Pak se těžká knihovna otevře, zahalí Valentinu mračnem prachu a obklopí ji proudem teplého vzduchu.

Je tomu již více než měsíc, co vrchní inkvizitor Landegaard se svými vozy, šlechtickou gardou a notáři vyjel z Avignonu. Vydal se na sever, projel Grenoble a dorazil do Ženevy. Odtud se chce přes alpské průsmyky vrátit do Itálie. V kapse má složený lísteček se seznamem kongregací, které má prověřit, rozsetých od břehů jezera Serre-Ponçon až k dalekým Dolomitům. Celkem čtrnáct klášterů a opatství, která se Jeho Svatosti přestala hlásit.

Šestou zastávkou na této pouti po Alpách je Matterhorn. Jde zároveň o zastávku nejnebezpečnější. Landegaard matku Gabriellu zná osobně a má pro tento tichý řád sloužící nejvyšším zájmům církve slabost. Na druhé straně však dobře ví, že za jeho zdmi je uloženo evangelium podle Satana a Janusovy ostatky, tedy relikvie, jež z něj činí oblíbený terč nesčetných nepřátel víry. Mlčení poustevnic poté, co se touto oblastí přehnala morová rána, je o to znepokojivější. Proto je inkvizitorova pozornost zaměřena právě na šestou etapu cesty. Snažil se Svatého otce přesvědčit, že bude lepší, když zamíří rovnou sem. Klement však namítl, že trmácet se na koni až na Matterhorn bez jediné zastávky v ostatních kongregacích nacházejících se při cestě by mohlo obrátit pozornost na skutečné poslání, jímž jsou poustevnice pověřeny.

Několik hodin po odjezdu z města papežů minul inkvizitor se svým doprovodem poslední otevřené hroby v kraji Provence, kde vyčerpaní kopáči zalévali mrtvoly vápnem. Pak už projížděli jen opuštěnými vesnicemi a vylidněným venkovem a nepotkali jedinou živou duši.

Ticho a pocit osamělosti se postupně zmocnily i samotné výpravy, která se teď blíží k vísce Zermatt. Už několik mil se ve vzduchu vznáší podivný zápach zčernalých krovů a vychladlého ohně a jezdci roztahují nosní dírky ve snaze zjistit, odkud přichází.

Landegaard si jako první všimne ohořelých trosek vesnice. Čtyři stráže, které vtipkovaly na konci průvodu, naráz ztichnou, když se jim odhalí pohled na smutnou podívanou. Vnitřky stavení strávil oheň a stodoly zasypaly celé rodiny. Jejich kostry teď Landegaard nachází v sutinách. Zdvihne oči ke klášteru, jehož hradby se rýsují v rudé záři zapadajícího slunce. Kolem věžiček krouží mračno krkavců. Landegaard beze slova nasedne na koně a vydá se koňskou stezkou šplhající vzhůru po úpatí Matterhornu.

Landegaard zastaví koně na dostřel šípu od kláštera a vzhlédne k vrcholu stěny a opuštěným hradbám. Přiloží ke rtům roh a čtyřikrát dlouze zatroubí. Krkavci na šeřícím se nebi se rozletí. Napíná sluch v naději, že zaslechne skřípání kladek. K jeho uším však doléhá jen krákání ptáků a skučení větru. Jak očekával, nevynoří se z mlhy žádná lana, aby družinu vytáhla na vrchol.

Landegaard sleduje střílny. Nikde nikdo. Otočí se k notářům, aby do registrů zapsali, že se Matterhorn neozývá, a vtom zahlédne o kus dál pod skálou ležící tmavé postavy. Pobídne koně ostruhami, ten hrábne kopyty a vykročí vpřed.

Landegaard se blíží k postavám a náhle ztuhne v sedle. Vidí, že seschlá těla jsou oblečena do hábitu poustevnic. Na zemi leží jedenáct roztříštěných mrtvol. Podle rozmístění těl se zdá, že se jeptišky jedna po druhé zřítily ze stejného místa na hradbách. Inkvizitor zvedne zrak a vysoko nad sebou spatří ve zdivu zábradlí. Bylo zhola nemožné přes ně přepadnout, pokud by jej člověk nepřelezl nebo jej někdo neshodil dolů.

Landegaard se skloní k mrtvolám. Kůň zatím nervózně hrabe kopyty. Nešťastnice mají tak zčernalou kůži, že tu musely mrznout celou zimu. Vlivem chladu jim zmrzly tělesné tekutiny. Jakmile sníh začal tát, jejich mrtvoly se mumifikovaly. To vysvětluje ten zatuchlý pach roznášený větrem a poměrně zachovalý stav, v němž se ostatky nacházejí.

Vrchní inkvizitor sesedne z koně a nakloní se nad jeptišku, jejíž skelné oči zůstaly vytřeštěné, zřejmě v důsledku prožité hrůzy. Tu nepochybně způsobila závrať při pádu… Nikoli. Děs v ní vyvolalo něco jiného. Landegaard odhrne poustevnici límec. Něčí silná čelist jí sežrala krk až na šlachy. Konečky prstů v rukavicích zkoumá ránu. Na vlka je příliš široká, na medvěda moc úzká. Vzhledem k mrazu nemohlo k takovému hryznutí dojít až po smrti a žádná jiná část těla nebyla podobně postižena. Řeholnice tedy muselo pokousat něco, co se na ně vrhlo ještě na hradbách, zakouslo se jim do hrdla a shodilo je dolů. V mase změklém vlivem tání se něco zaleskne. Landegaard vytáhne z kapsy kleštičky, zanoří je do rány, vyndá nástroj a zvedne jej na světlo. Upřeně se zahledí na konec nástroje. Před jeho zraky svítí v záři paprsků zapadajícího slunce lidský zub.

Komisařka Valentina Grazianová postupuje tajnou chodbou klikatící se pod Vatikánem. Je taková tma, že má pocit, jako by plavala v moři inkoustu. Touto tmou kráčel Ballestra před několika hodinami vstříc svému osudu. Aby jeho stopy lépe viděla, nasadila si komisařka brýle s nočním viděním, jejichž čočky propůjčují tmě v tunelu modravý nádech. Může se tak řídit otisky archivářových bot na zemi i tepelnými značkami, které jeho ruce zanechaly na stěnách.

Mladá žena vdechuje vůně a pachy, jimiž je vzduch v tunelu prosycen. Jsou tu cítit staré kameny a mokrá hlína. Na hladině těchto nehybných starých pachů se vznáší směs skořice a tabáku – Ballestrova toaletní voda. Hluboké stopy, které čas od času přerušují archivářův pomalý a pravidelný krok, svědčí o tom, že se při chůzi několikrát zastavil, aby si podzemí prohlédl.

Když se ozvěna jejích kroků vzdálí a stěny chodby se rozestoupí, nastaví Valentina noční brýle na maximální výkon. Zkoumá plánek vatikánského podzemí vytištěný na milimetrovém papíře. Základy města jsou prošpikovány katakombami vykopanými ještě za starých Římanů. Některé velice staré chodby pocházejí z Neronovy doby a navzájem propojují několik míst v centru města, kupříkladu zbytky římského senátu a císařský palác. Další podzemní chodby, většinou zasypané, spojují sedm římských pahorků. A nakonec jsou tu ještě chodby vybudované jako poslední, které vedou mezi budovami náležejícími k Vatikánu a církevními stavbami nacházejícími se za jeho hradbami.

Komisařka na plánku marně hledá chodbu, kterou se vydala a jež by měla být vytečkována pod dlažbou svatopetrského náměstí. Jede prstem po mapě. Soudě podle kroků, které ve tmě napočítala, a podle dvou míst, kde se chodba stáčí, by se Síň tajemství měla nacházet někde pod bazilikou. Aby bylo možné dostat se tak rychle a pouhými dvěma zatáčkami z archivů do baziliky, musela být chodba vykopána pod dlažbou náměstí. Na mapě však v tomto místě není po katakombách ani stopa.

Ještě větší záhadou je skutečnost, že tento obrovský tunel vyhloubený v základech baziliky není nikde zakreslen, zatímco vatikánské jeskyně, kam se pohřbívají papežové, jsou na průřezu, který teď Valentina rozkládá, vyznačeny velkými světlými skvrnami. To znamená, že Síň tajemství i chodba, která do ní vede, byly vykopány v nejpřísnějším utajení. Tajemství přečkalo staletí a jeden stařec kvůli němu zemřel.

Mladá žena dojde do středu místnosti. Jsou-li její výpočty správné, nachází se teď přímo pod hrobem svatého Petra, pár metrů od místa, kde na katafalku odpočívá papež, s nímž se přicházejí rozloučit nekonečné zástupy věřících. Komisařka přitiskne ucho na středový sloup Síně tajemství a zaslechne vzdálené tóny velkých varhan šířící se základy baziliky. Představuje si, jak se vysoko nad ní pomalu sunou věřící směřující ke katafalku. Záplava bludných duší postupuje dopředu za zvuků Pergolesiho Stabat Mater, jejíž tóny linoucí se dýmem z kadidelnice se podobají vzlykům.

Valentina otevře oči a prohlédne si místnost. Mezi sloupy se do nedohledna táhnou tabernákly potažené rudým sametem. Zdá se, že v nich někdo něco hledal. V žule nad alkovnami jsou vyryta jména jednotlivých křesťanských papežů. Komisařka nadzdvihne několik závěsů. Alkovny jsou prázdné. Jak řekl Carzo Ballestrovi, sem se odpradávna ukládají nejožehavější církevní tajemství. Podle kaluže krve pod alkovnou svatého Pia X. se zdá, že právě zde vrah archiváře dostihl. Valentina sleduje krvavé šmouhy vedoucí do zadní části síně. Za skly nočních brýlí se pod alkovnou cosi zablýskne. Sehne se a na rtech se jí ve tmě rozzáří úsměv. Ballestrův vrah byl natolik zaujat vystěhováváním Síně tajemství, že si ani nevšiml digitálního diktafonu, který jeho oběť nechala ležet v prachu. Sebere jej a stiskne tlačítko play. Z přístroje vyjde zvukový signál. Poté do tmy zazní Ballestrův vyděšený šepot.

„Mario?“

Mladá žena přerušovaně dýchá a z pootevřených úst jí stoupá hustá pára. Carzo se třese zimou. Teplota v refektáři začala před několika minutami prudce klesat, jako by klášter pohlcovala vlna chladu. Ne, je to něco jiného, něco, co se Carzo snaží ignorovat, stejně jako si odmítá připustit, že barva stěn i pachy se proměňují. Znovu se objevuje zápach hnoje a vlny. Spolu se vzpomínkami na poustevnice se v proudech vzduchu opět tvoří lidské pachy. Klášter se probouzí. Carzo ztuhne, když uslyší šepot, který teď zaplňuje ticho. Tlumené výkřiky, útržky hlasů a chvalozpěvy. A k tomu šoupání podrážek, odbíjení zvonů a bouchání dveří. Jako by trans, v němž se Parksová nachází, vrhal do minulosti i kněze, stěny, pachy a všechno ostatní.

„Mario, slyšíte mě?“

Stále má zrychlený dech. Od úst jí stoupá bílá pára. Kněz si všimne, že spící Parksové na čele pulzuje žíla. Právě s něčím bojuje.

Náhle Carzo uslyší, jak řemeny, jimiž má mladá žena spoutány paže, nahlas zapraskají. Sklopí zrak a ztuhne. Na předloktí se jí pod tlakem, který její svaly vyvíjejí na kůži, dělají modřiny. Pokusí se zatřást Parksové rameny, ale její klouby jsou tak ztuhlé, že se mu nepodaří pohnout jí ani o milimetr.

„Mario, zachází to příliš daleko! Musíte se vzbudit!“

Parksová otevře oči. Má úplně rozšířené zorničky. V tichu vibruje její hlas.

„Už se blíží. Ach Bože, už se blíží…“

„Hovoří k vám monsignore Ricardo Pietro Maria Ballestra, narozený 14. srpna 1932 v Toskánsku. Jméno matky: Carmen Campieriová. Jméno otce: Marcello Ballestra. Tajné archivářské jméno: bratr Benedetto de Mesine. Tyto skutečnosti uvádím na důkaz toho, že jsem autorem této nahrávky.“

Komisařka Valentina Grazianová si diktafon přitiskne k uchu, aby Ballestrův šepot lépe slyšela.

„Dnes v jednu hodinu v noci mě probudil telefonát otce Alfonsa Carza. Právě odjel z Amazonie, kde vyšetřoval extrémní případy posedlosti. V troskách aztéckého chrámu prý objevil prastaré fresky. Byly to basreliéfy popisující biblické scény. To potvrzuje svědectví conquistadorů o tom, co viděli, když po Kolumbovi přistáli na americkém pobřeží. Domorodci, kteří jim vyšli v ústrety, je vítali jako bohy. V cestopisech se praví, že bílí muži tu už kdysi dávno byli a domorodci jejich návrat očekávali. To by svědčilo ve prospěch teze četných vědeckých studií, které tvrdí, že katoličtí misionáři dopluli do Ameriky mnohem dříve než Španělé. Byl tu však jeden háček. Na freskách, které Carzo spatřil v amazonské džungli, nebyl vyobrazen Kristus z Písma, ale spíše jeho satanský dvojník – divoká šelma, kterou předci Aztéků ukřižovali na vrcholu jedné z pyramid. Stvoření, které přivodilo zánik jejich civilizace. Janus, syn Satanův. Metla Olméků.“

Valentina zvýší hlasitost, aby přehlušila šustění papírů, které Ballestra obrací.

„Po Carzově telefonátu jsem v podzemí baziliky objevil Síň tajemství, po níž marně pátralo tolik mých předchůdců. Zde je uložena tajná korespondence, kterou si pontifikové po staletí předávají prostřednictvím papežské pečeti. Zlomil jsem tyto pečeti, a tak jsem se dozvěděl o existenci rozsáhlého interního vyšetřování, které má za cíl odhalit činnost Černého dýmu, spiknutí kardinálů, jejichž moc se řadu staletí šíří v samém srdci Vatikánu. Toto bratrstvo se již přes šest set let snaží vypátrat evangelium podle Satana, rukopis, který údajně obsahuje důkazy o obrovské lži, jejíž odhalení by církev zničilo. Podařilo se mi zjistit, že Černý dým osnuje nekalé plány a vraždí také proto, aby se zmocnil jisté lidské lebky, jejíž zranění jsou údajně jasným důkazem toho, že evangelisté lhali.“

Valentina zavře oči. Je to ještě vážnější, než si myslela.

„V rukopise se praví, že když se Kristus na kříži zřekl Boha, odnesli učedníci Janusovu mrtvolu do jeskyní na severu Galileje. Tam sepsali své evangelium, a pak na sever poslali misionáře, aby šířili slovo Antikrista. Podle dokladů evangelizace, které po sobě zanechali, nyní víme, že tito misionáři přešli Mongolsko a Sibiř. Pak překonali ledy Beringova průlivu a podél pobřeží Pacifiku zdolali celý americký kontinent. Tak se dostali k pobřeží Mexika, Kolumbie a Venezuely. Tuto tezi předložili američtí vědci jako možné vysvětlení skutečnosti, že se potopa a mýty o stvoření vyskytují v civilizacích, které se nikdy nesetkaly. Církev tehdy tuto teorii šmahem zavrhla. A přitom to věděla… Ach Bože…“

Šustění papíru. Ballestra rozvinuje další pergameny.

„V alkovně papeže Hadriána VI. jsem právě našel staré zápisníky vázané v kůži podobné oněm palubním deníkům, do nichž průzkumníci Nového světa zaznamenávali své objevy… Valladolid, admirálské plavidlo Hernána Cortése… V jednom z těchto zápisníků je založena velice stará námořní mapa pokrytá silnou vrstvou vosku, do níž jsou zakresleny plavební trasy řídící se větrem a hvězdami. Ve vazbě druhého zápisníku je schovaná další mapa, tentokrát suchozemská. Je pokryta aztéckými a mayskými symboly a krvavě rudými kříži, které označují řadu záhadných míst rozesetých po vrcholcích And a náhorních plošinách Mexika.“

Praskání papíru. Ballestra dokumenty luští a něco si sám pro sebe mumlá. Potom v diktafonu opět zazní jeho hlas:

„Ve stejné alkovně jsem právě objevil Cortésovy dopisy adresované španělské inkvizici a duchovním z univerzity v Salamance. Ve chvíli, kdy Cortés list píše, se on a jeho conquistadoři nacházejí v srdci aztécké říše, kterou si mají podle rozkazu podmanit lstí. Cortés hlásí, že císař Montezuma je považuje za bohy, kteří kdysi přislíbili, že se vrátí. Španělé se tak těší neskonalé pohostinnosti svých nepřátel. Ti jim také umožní zúčastnit se prazvláštního náboženského obřadu. Aztécký chrám, kde se rituál odehrává, zdobí těžký žulový kříž, nad nímž visí zakrvácená trnová koruna i samotný obřad je obdobou mše svaté. Kněz v šatech pokrytých peřím slouží mši před oltářem a vyslovuje při tom posvátná slova ve směsici dialektů. Je mezi nimi i turečtina a latina. Ale to není všechno. Když se obřad blíží ke konci, spatří Cortés, jak aztécký kněz vkládá do dvou zlatých pohárů kusy lidského masa a červenou tekutinu připomínající krev. Pak se věřící před conquistadorovýma očima seřadí do dvou front a jeden po druhém poklekají před kněze ke svatému přijímání.“

Ballestra se odmlčí. Pak jeho hlas opět prořízne ticho. Zní vyčerpaně.

„Ach Bože, Aztéky tedy skutečně dávno předtím, než k nim dorazily Kolumbovy karavely, obrátili na víru kacířští misionáři. To vysvětluje i objev, který otec Carzo učinil v aztéckém chrámu, a dokládá, že stoupenci popření Boha skutečně překonali Beringův průliv a dostali se až na pobřeží Mexika. To oni probudili v Aztécích víru v to, že Janus byl metlou Olméků a že jej musejí uctívat, pokud nechtějí, aby je postihl stejný osud jako jejich předky. To je to, co se církev po staletí snaží ututlat. To je ta velká lež.“

Valentině začíná docházet, do jaké bryndy se zamotala. Slyší, jak Ballestra prohledává další alkovny.

„Ach Bože, to se mi snad zdá…“

Šustění papíru. Archiváři se zlomí hlas.

„Právě držím v rukou důkaz, že kardinálové Černého dýmu od 14. století vraždí papeže a snaží se zmocnit evangelia podle Satana, aby tuto lež odhalili. Jejich první obětí se stal papež Klement V. Byl otráven 20. dubna 1314. Podle dokumentů, které jsem právě našel v posledních alkovnách, se Černý dým během necelých pěti století dopustil na papežích celkem osmadvaceti vražd.“

Ozve se cvaknutí. Archivář položil diktafon na zem, aby měl volné ruce. Jeho hlas na chvíli přehluší šustění pergamenů, které horečně rozvinuje. Teď našel znalecký posudek z roku 1908. Pročítá jej a současně ho komentuje do diktafonu.

„Jed užívaný bratrstvem je silné neuroleptikum, které oběť uvrhne do kataleptického stavu blízkého smrti. Zatím neexistuje analýza, která by tuto látku dokázala odhalit, nicméně látka zanechává jistou stopu, kterou ten, kdo ví, co hledá, snadno najde. Jde o uhelnatou usazeninu v nosních dírkách oběti. Přesně takové jsem si všiml u právě zesnulého papeže.“

Valentina slyší bouchnutí pochodně, kterou archivář upustil na zem.

„Ach Bože, musím tuto lež za každou cenu dostat na světlo, než se Černý dým zmocní Vatikánu…“

Jeho kroky se vzdalují. Je slyšet, jak si v dálce něco mumlá, a pak se přiblíží k diktafonu. Šustění sutany. Sklání se. Rána. Zadušený výkřik. Mokré kovové zvuky. Rány dýkou. Poslední sten rozléhající se pod klenbou. Ticho. Valentina odlepí diktafon od ucha. Tady Ballestrova cesta končí. Skloní se, aby si lépe prohlédla stopy jeho agonie, když vtom její oči za brýlemi s nočním viděním postřehnou modravou postavu proplétající se mezi sloupy Síně tajemství.

Landegaard uloží otřesný nález do kapsy a přikáže strážím, aby s pomocí lan a závěsných šroubů s okem vytvořily na stěně cestu, po níž vyzdvihnou notáře a jejich kufry s registry. Sám se odmítne nechat tahat jako nějaká mula, naváže se v pase na lano a pustí se do výstupu vlastními silami.

„Do toho, chlapi, už jsme blízko!“

Inkvizitor vyleze na vrchol hradeb, chytí se jednoho ze stráží, který mu podává ruku, a překročí zábradlí. Pak se nakloní nad sráz a navádí vyděšené notáře, které stráže vlastníma rukama vytahují nahoru. Mrtvoly poustevnic pod nimi vypadají, jako by zíraly na nebe.

Když se celá družina shromáždí nahoře, zamíří Landegaard k těžké železné bráně kláštera. Přiloží oko k okénku, které zůstalo otevřené. Na druhé straně je rozlehlá místnost s nabílenými stěnami. Na chodbách se nic nehýbe a až na skučení větru v oknech, která poustevnice zapomněly zavřít, není slyšet sebemenší zvuk.

Landegaard odemkne zámek inkvizitorským paklíčem, a pak své muže rozdělí. Hrstka stráží prohledá horní patra a inkvizitor se s gardou vydá po schodišti vedoucím do tajných sálů kláštera. Tam Landegaard objeví vyražené dveře a převrácené knihovny a pochopí, že došlo k nejhoršímu.

Poklekne před krbem a prohlíží si hromady popela v ohništi, které víří průvan. Soudě podle krystalků ledu v komíně jsou ohniště už řadu měsíců vyhaslá. Pohrabáčem popel opatrně rozhrne a rukou v rukavici z něj vytáhne zbytky ohořelého papíru a kousky kožené vazby. Prstem přejede silnou vrstvu sazí pokrývající kozlíky na dřevo. Jeho nosní dírky snadno identifikují původ této lepkavé usazeniny. Je cítit kůží, do níž se vážou rukopisy. Inkvizitor se otočí k převráceným regálům. Když se poustevnice ocitly v pasti, do písmene vyplnily pravidlo zakázaných knihoven, které zní: Než díla vydat napospas nepříteli, raději je všechna zničit.

Landegaard se dál probírá popelem. V zadní části ohniště nachází tvrdé bílé úlomky. Sebere je a tiše si je prohlíží. Vypadají jako kosti. Pak objeví mnohem větší vzorek a vyjme jej kleštěmi. Je to seschlý a rozdrolený kus lidské holeně, kterou oheň během několika minut sežehl. Zastrčí úlovek do sametového pouzdra a vrátí se, aby prozkoumal podlahu. Otisky sandálů překrývají stopy bot patřících jezdcům, kteří svými zablácenými podrážkami poskvrnili tato posvátná místa. Další otisky sandálů končí u zdi, v níž inkvizitorovo zkušené oko odhalí nenápadnou zárubeň tajných dveří. Jemně se příčky dotkne a brzy najde kyvadlový mechanismus, kterým se dvířka ovládají. Stěna se se skřípěním pantů vyklopí. Tajná místnost. V prachu jsou tytéž otisky sandálů. Otevřená skrýš ve zdi. Uprostřed místnosti spatří Landegaard otevřené truhly a kusy voskovaného plátna. V tu chvíli pochopí, že kosti, které našel v ohništi, pocházejí z Janusovy kostry. Inkvizitor však má jistotu, že v popelu nebyly zuby ani čelistní kloub, a k této jistotě se upne. S trochou štěstí se poustevnici, která ostatky odnesla, Janusovu lebku podařilo zachránit. Pokud ovšem při nájezdu nakonec nezemřela a obě relikvie nepadly do rukou nepříteli. To by znamenalo pohromu, jaká v dějinách církve nemá obdoby. Pokud by totiž tajemství obsažená v evangeliu byla odhalena v těchto časech moru a chaosu, celá křesťanská civilizace by se během pár týdnů zhroutila. Města a celé světadíly by se ocitly v krvi a plamenech, nadešel by zánik království a říší. Armády žebráků by zapalovaly kostely a věšely duchovní na stromy. Pak by se vydaly do Říma svrhnout papeže. Na svět by se sneslo tisíc let temnot. Nastala by vláda šelmy.

Landegaard se chystá odejít z tajné místnosti za svými muži, když vtom v horních patrech kláštera kdosi dlouze zatroubí na roh. Zdá se, že muži vyslaní do této části stavby něco zajímavého objevili.

Zabiják postupuje Síní tajemství, jako by se jen zlehka dotýkal země. Je oděn do mnišské kutny s kápí, která mu zcela zahaluje obličej.

Valentina se ukryje za sloup a vytáhne berettu. Vloží do závěru náboj a zbraň odjistí. Pak napne sluch. Mnich se pohybuje neslyšně.

Když usoudí, že se zabiják přiblížil na méně než padesát metrů, vystoupí zpoza sloupu a zamíří na postavu, která se k ní v modravém světle nočních brýlí blíží:

„Stůjte! Policie!“

Mnich na výzvu nereaguje. Valentina cítí, jak se jí stahuje žaludek. Buď je ten chlap hluchej, nebo pitomej. Zdvihne kohoutek zbraně.

„Poslední varování: Okamžitě zastavte, nebo střelím!“

Mnich roztáhne ruce a komisařka ve tmě zahlédne záblesk čepele. Zaplaví ji silná vlna vzteku a děsu.

„Dobře mě poslouchej, ty hajzle. Buď tu zbraň okamžitě pustíš, nebo tě vodbouchnu jak psa.“

Mnich zvedne hlavu. Komisařka vidí, jak se mu ve stínu kápě blýskají oči. Cítí, jak se jí stahuje močový měchýř. Zabiják se usmívá.

Komisařka rychle za sebou vystřelí čtyři rány. Zasáhnou mnicha do ramene. První z nich jej okamžitě zastaví. Další tři jej přinutí ustoupit o pár kroků dozadu. Valentina slyší nábojnice dopadající na zem. Když zvedne oči a pohlédne skrz kouř stoupající ze závěru zbraně, zjistí, že mnich dál kráčí směrem k ní. Přinutí se zklidnit zběsile bušící srdce a namíří zbraň muži na hrudník. Pak zakročí jednou nohou jako při tréninku a vystřelí devět celoplášťových nábojů, které mnichovi roztrhají hruď na kousky. Při každém výstřelu vystříkne z rány proud krve. Muž padne na kolena. V prachu přistane sedm doutnajících nábojnic. Když Valentina otevře oči, pálí ji v nosních dírkách pach střelného prachu. Náhle spatří, jak se mnich pomalu zvedá, a otřese se. Zavrávorá a pak se s rukou na ranách opět rozejde.

Bože, to není možný…

Mladá žena uvolní palcem prázdný zásobník. Ten dopadne na zem. Mnich je od ní sotva deset metrů. Nabije nový zásobník a okamžitě jej vystřílí, přičemž z plna hrdla zakřičí:

„Tak už sakra chcípni, ty jeden hajzle!“

Kápě se tříští pod palbou nábojů, které mnichovi rozbíjejí obličej na tisíc kousků. Muž se zapotácí, upustí dýku, padne na kolena a zhroutí se.

Valentina vyndá druhý vyprázdněný zásobník, nabije poslední střelivo a zaklapne závěr, aby do komory zasunula kulku. Celá udýchaná pomalu kráčí směrem k zabijákovi. Namíří na zkrvavenou kápi a vystřelí ještě čtyři rány, které zaburácejí do ticha. Když si je jistá, že se mnich už nezvedne, propukne v pláč.

Ochlazuje se. Otec Carzo si prohlíží nafialovělé značky, které kožené řemeny vykreslují Parksové na předloktích. Mladá žena stále sípe. Je tu ovšem jistý rozdíl. Rytmus její zvedající se hrudi tomuto dechu vůbec neodpovídá. Zdá se, jako by skrze ni dýchalo něco jiného, co se postupně zmocňuje jejího těla. Či spíše jako by to nad Parksovou získávalo kontrolu a čím dál víc se… zpřítomňovalo. Ano, a právě proto Carzovi ztuhne krev v žilách, když Parksová stáhne svaly v obličeji. To, co v Parksové roste, nad ní získává převahu.

„Mario?“

Je slyšet jen hluboký chraptivý sípot. Kožené řemeny se pod tlakem předloktí natahují. Carzo se otočí. Barvy refektáře se proměňují a na zdech se znovu objevují staré tapiserie, které je zdobily ve středověku. Jejich motivy teď překrývají světlé obdélníky, které na stěnách zanechaly. Těžké závěsy plné prachu a vzpomínek. Náhle Carzo v dálce uslyší troubení na roh a trhne sebou. Otočí se zpátky k Parksové a zjistí, že jej upřeně pozoruje.

„Mario?“

Kněz se mladé ženě zadívá do očí. Ty však nejsou její.

„Proboha, Mario! Musíte se hned probudit! Už vás zase ztrácím!“

Ticho. Pak ve tmě zazní roh. Carzo zaslechne na schodišti pevnosti kroky jezdeckých bot a strne.

„Mario?“

Hrdlo Parksové rozvibruje hluboký melodický hlas:

„Mé jméno zní Thomas Landegaard. Jsem vrchní inkvizitor pro oblasti Aragonie, Katalánska, Provence a Milánska.“

„No tak, Mario, udělejte to pro mě a probuďte se.“

Řemeny s prasknutím povolí, mladá žena vstane a vykročí k jídelním stolům.

Valentina nechá mnichovu mrtvolu v Síni tajemství a sleduje krvavé stopy, které zanechal na zemi, když po ní vlekl mrtvého Ballestru. Na konci síně se dá tajným východem ve stěně, který zůstal otevřený.

Jak komisařka stoupá po schodech, znějí v tichu čím dál hlasitěji tóny velkých varhan. Na vrcholu schodiště vyjde z chodby ven a prohlíží si úzký klenutý tunel, v němž se ocitla. Poznává osvětlenou alkovnu, v níž spočívají ostatky svatého Petra. Nachází se tedy v chodbě přístupné veřejnosti, která vede pod hrobem baziliky. Schová zbraň a vystoupá po několika schodech, které ji dělí od povrchu.

Jakmile vyjde ven a ocitne se uprostřed zástupu poutníků, spustí varhany první takty Janových pašijí Johanna Sebastiana Bacha. Opře se o sloup. Po uzavřeném ovzduší síně teď z výparů kadidla a ohlušujících tónů duchovní hudby málem upadla do mdlob. Před oltářem je vystavena papežova tělesná schránka obklopená kordonem švýcarských stráží ve slavnostních uniformách. U rakve klečí čtyři řady kardinálů v purpurových kněžských rouchách. Dav věřících prochází kolem této armády prelátů, obejde katafalk a pomalu se vrací k východu.

Valentina se zády opírá o sloup a přemýšlí o tom, co by tento rozjímající a zarmoucený dav asi udělal, kdyby najednou zakřičela, že má důkaz toho, že papež byl zavražděn a že za tím stojí kardinálové. Zavře oči, aby přestala vidět přízraky, které kolem ní obcházejí. Kdyby to do zvuků varhan skutečně zakřičela, tisíce anonymních tváří by se po ní nejspíš ohlédly. V domnění, že zešílela, by se na ni usmály a zase se zařadily do tichého procesí. Pak by si pro ni pomalu došla švýcarská garda a odvedla ji ke svému veliteli. Kdepak. Vrhli by se na mě a zaživa by mě sežrali.

Valentina se zachvěje. Proto raději nic neříká a nechává se proudem davu unášet k východu. Ještě se ohlédne přes rameno a vidí, jak velitel stráží cosi šeptá klečícímu camerlengovi Campinimu. Stařec poslouchá se skloněnou hlavou. Pak pošeptá veliteli do ucha pár slov. Zdá se, že zuří. Kolos vstane a dá jednomu oddílu stráží znamení. Jednotka se k němu připojí a zmizí v tajných dveřích.

Mladá žena si razí cestu lokty, aby se k východu dostala rychleji, ale tlačenice je taková, že výsledkem jejího snažení jsou pouze nevraživé pohledy a káravé mručení. Když po deseti minutách konečně vyjde na deštěm bičované prostranství před chrámem, oddíl švýcarské gardy už zaujal pozice. Na vrcholu schodiště stojí velitel a sleduje dav. Ne, podrobně zkoumá každý obličej. Valentina se ve větru, který na náměstí vane, třese zimou. Chce se vrátit, ale dav jí v tom brání. Schová se tedy pod deštník. Usměje se na poutníka, který jí nabízí pomoc, a přitiskne se k němu na dobu, než procesí projde kolem stráží. Cítí, že se na deštníku zastavil kolosův pohled. Dává si pozor, aby poutníkovu paži netiskla příliš silně, a pokračuje dál. A je to, sešla ze schodiště. Ztratí se v davu a rychle se ohlédne přes rameno. Kolos se dívá jinam. Pustí se tedy poutníka a protáhne se mezi sloupy stojícími po obvodu náměstí. Potom se rozběhne po mokrém chodníku uličky Borgo Santo Spirito a několika kroky se dostane na most přes Tiber. Tady na hustém dešti si s drkotajícími zuby zapne mobil a zavolá na soukromé číslo Maria Canaleho, šéfredaktora deníku Corriere della Sera.

Jakmile tmou zazní poplašné troubení, vyběhne inkvizitor se svou gardou po schodišti vedoucím do horních pater kláštera. Ocitne se v široké, mírně stoupající chodbě. Na jejím konci jsou dveře od refektáře. Landegaard je rozrazí ramenem tak rázně, že málem vypadnou z pantů.

Trubač klečí v prachu. Ostatní členové oddílu jsou zsinalí. Zavražděné poustevnice jsou konopnými provazy přivázány ke stolům refektáře. Jakmile se oteplilo, začaly se nafouklé mrtvoly rozkládat, a tak teď z jejich šatů stékají potůčky tělesných šťáv a mísí se se zaschlou krví na dřevě. Jejich pach se prolíná s výpary zplesnivělé polévky přilepené na dně misek.

Landegaard přechází od stolu ke stolu a dlouze si těla prohlíží. Když spatří, jaká strašná muka poustevnice zakusily, stáhne se mu žaludek. Řeholnice mají vyškrábané oči, vyrvané jazyky, zneuctěná pohlaví a údy stažené z kůže. Tyto krajní metody mučení používá občas i Nejsvětější inkvizice. V tomto případě však trýznění doprovázela tak nespoutaná nenávist a zuřivost, že jeho pachatelem nemohl být nikdo jiný než Satanovi přisluhovači a žoldáci. Těm, kteří řeholnice těmto mukám podrobili, nešlo jen o to přimět je k doznání. Chtěli se jim i za něco pomstít, jako kdyby je samotné kdysi někdo podobným způsobem vyslýchal. Landegaard zapátrá v paměti. Inkvizice použila mučení tohoto druhu naposledy před čtyřiceti lety v žalářích francouzského krále. Celé měsíce tam mučili templáře, dokud se nedoznali ke svým zločinům.

Inkvizitor se otočí k jednomu ze strážců, který mu podává medailon nalezený v prachu. Landegaard si šperk ovine kolem rukavice a prohlíží si motiv, který ho zdobí. Pětiramenný kříž s kozohlavým démonem uprostřed. Symbol Zlodějů duší.

Landegaard ohledá ostatní mrtvoly ležící v refektáři. Mezi tvářemi rozmačkanými na kaši a zmučenými těly se marně snaží nalézt ostatky matky Gabrielly. Je tu celkem čtrnáct mrtvol. Když k tomu připočte oněch sedm nešťastnic, které Zloději duší zaživa shodili z hradeb, přišlo té noci o život jedenadvacet Božích služebnic. Landegaard přistoupí k jednomu z notářů, který právě našel klášterní registr. Až na jednu řeholnici, která začátkem zimy zemřela na chřipku, chybí jen matka představená. Stráže po ní nenašly žádnou stopu.

Inkvizitor dojde k poslednímu stolu. Je prázdný a pokrytý zaschlou krví. Sehne se a sebere kousky konopného provazu spadlé na zem. Na tomto stole matku Gabriellu současně s ostatními poustevnicemi mučili. Když se jim nepodařilo dostat z ní odpověď, zřejmě odešli prohledat pevnost. Řeholnice toho využila a uprchla.

Landegaard zkoumá pohledem stopy zaschlé krve na zemi. Stará řeholnice v sobě nalezla sílu vstát a přejít refektář až ke dveřím vedoucím do klauzury.

Inkvizitor sleduje její stopu na chodbě a zastaví se před obrovskou tapiserií z mortlakeské dílny. Tady otisky končí. Inkvizitor tapiserii nadzdvihne a spatří krvavé šmouhy, které tu řeholnice zanechala, když šmátrala po stěně. Přiloží prsty na otisky. Ozve se cvaknutí. Ve stěně se otevře průchod a zavane z něj proud ledového vzduchu. Za ním je schodiště sestupující do tmy – tajná chodba, jakou jsou vybaveny všechny křesťanské opevněné kláštery a opatství a kterou architekti nazývají únikovým východem. Kongregace mají rozkaz prchnout touto cestou v případě smrtelného nebezpečí. Několik kilometrů od kláštera chodba patrně ústí na povrch. Tudy matka Gabriella uprchla.

Valentina přechází po mostě přes Tiber a poslouchá v mobilním telefonu vyzváněcí tón. Chvíli nikdo neodpovídá a pak Mario hovor konečně přijme. Šéfredaktor deníku Corriere z jejího hlasu ihned vycítí, že něco není v pořádku, a přeruší ji:

„Ty mi asi nevoláš kvůli dešti, co?“

„Jsem v prdeli, Mario.“

„Tak povídej.“

Komisařka mu ve stručnosti vysvětlí situaci. Když skončí, Mario se na chvíli odmlčí.

„Dobře. Okamžitě zavolám do tiskárny, aby zastavili rotačky a změnili titulní stranu.“

„A co mám dělat já?“

„Přijď za mnou za deset minut na terasu hotelu Abruzzi před Pantheonem. A přines ten Ballestrův záznam.“

„A proč ne do redakce?“

„Říkalas, že si myslíš, že lidi z Černýho dýmu jsou ti v patách?“

„Jo.“

„Tak to by bylo moc nebezpečný. Jestli je součástí toho spiknutí i camerlengo, určitě bedlivě sleduje, kdo se pohybuje kolem budov hlavních římskejch deníků. Takže buď jak myška, pohybuj se pořád v davu a upaluj k Pantheonu.“

Nastane ticho.

„Valentino?“

„Jo?“

„Jestli Černej dým papeže vážně zavraždil, jseš ve smrtelným nebezpečí. Tak si dávej bacha a drž se dál od pouličních lamp.“

„Mario?“

Otec Carzo sleduje, jak mladá žena kráčí refektářem a prohlíží si stoly. Náhle se sehne. Našla něco na zemi. Když zvedne ruku, je prázdná. Maria ji přesto zkoumá. Pak postupuje dál a upírá zrak na podlahu, jako by sledovala jakousi dávno zmizelou stopu. Přede dveřmi prožranými červotočem, které vedou do klauzury, se Parksová zastaví a zavětří. Carzo ji následuje. Maria znehybní u zdi a dotkne se jí konečky prstů. Ozve se cvaknutí. Stěna zajede dovnitř. Vezme si od Carza pochodeň a posvítí na nesmírně staré schodiště sestupující do tmy.

„Kam vede ta chodba, Mario?“

S pochodní, kterou mu právě podal jeden z jeho strážců, se Landegaard vydá chodbou a sleduje poustevničiny stopy až ke schodišti. O kus níž se stará řeholnice opřela o stěnu. Podle množství krve tu matka Gabriella stála dlouho. Zřejmě v sobě hledala sílu jít dál.

Landegaard máchne pochodní ve snaze najít další stopy a plamen tiše zasyčí. Postupuje čím dál hlouběji do nitra skaliska. Stěny pokrývá námraza. Připadá mu, že už takhle jde celé roky, když konečně došlápne na poslední schod. Chodba se stáčí a zužuje. Náhle si inkvizitor všimne užšího průchodu, který odbočuje z hlavní chodby, a vdechne pach odpadků, který z něj vychází. Odpadní šachta kláštera. Napřáhne ruku a posvítí na její stěny. Stopy zamrzlé krve. Matka Gabriella šla tudy. Inkvizitorovi se na rtech mihne úsměv. Vzpomíná si, že v tajných sálech kláštera viděl poklop zakrývající šachtu. Sem poustevnice s největší pravděpodobností Janusovu lebku i evangelium vhodila, než se jí Zloději duší zmocnili.

Landegaard udělá několik kroků hlavní chodbou a najde stopy, které po sobě poustevnice zanechala při návratu z odpadní šachty. V průvanu, který čím dál víc ohýbá plamen pochodně, ujde ještě kilometr a sleduje přitom zvětšující se bílý bod východu v dálce. Poustevnice ztratila tolik krve, že inkvizitor musí každou chvíli narazit na její mrtvolu. To se však nestane. Bůh ví, jaká síla ji udržela při životě, ale nakonec to přežila.

Zakrátko už Landegaard pochodeň nepotřebuje. Uhasí plamen botou, louč hodí za rameno a několika dlouhými kroky dojde k těžké mříži, která uzavírá vchod do tunelu. Na zrezivělých tyčích i na zámku je trocha krve, kterou tam poustevnice zanechala, když se do něj snažila zasunout klíč. Landegaard zámek paklíčem otevře a strčí do mříže. Před ním se tyčí vrcholky Alp.

Oslepující třpyt sněhu vžene Landegaardovi slzy do očí. Přejede rukou po plochém kameni vztyčeném u vstupu. Kdyby tudy sám prchal, právě sem by umístil vzkaz určený inkvizitorům.

S pohledem upřeným na bílá skaliska Alp ohmatá prsty žilkování skály v místě, kde poustevnice skutečně vyznačila razidlem, kam se bude ubírat dál. Do opevněného kláštera Maccagno Superiore, trapistické kongregace, jejíž opatství leží nad ledovými vodami jezera Maggiore. Mniši – stahovači kůží – se zde v tichosti věnují jirchářskému řemeslu. U nich nechaly poustevnice rukopis překrýt několika vrstvami usně a zavřít jej na zámek opatřený jedem. Do obálky pak mniši vtiskli onen zvláštní červený filigrán, který září jen ve tmě.

Na inkvizitorových rtech zmodralých zimou se objeví úsměv. Zvedne roh, který mu visí za opaskem, a z plna hrdla na něj zatroubí. Zatímco se ozvěna odráží od vrcholků hor, sleduje Landegaard očima stezku vedoucí po hřebeni. Čtyřicet mil zamrzlé cesty plné nástrah se klikatí až ke vzdáleným maďarským hranicím. Je to ta nejnebezpečnější trasa. Tudy poustevnice před šesti měsíci uprchla s vyschlou lebkou a starou knihou pod paží.

Je tma. Měsíc a hvězdy zalévají vrcholky zvláštním modravým světlem. K smrti vyčerpaná Parksová se právě svalila na stélu, kam stará poustevnice vytepala svůj cíl. Z této staré ploché desky, po které Landegaard přejel prsty, už zbývá jen starý kus kamene zarostlý mechem.

„Mario, jste v pořádku?“

Mladá žena v průvanu drkotá zuby a cítí, jak jí Carzova ruka svírá rameno. Upne pozornost na tento dotek. Z vize, která právě skončila, jí ještě buší krev ve spáncích. V její mysli se vznáší Landegaardův pach. Maria se předkloní a vyzvrací se. Nejen kvůli jeho zápachu, ale i při vzpomínce na jeho tělo. Jako by její ruce a nohy ještě nedokázaly najít obvyklou velikost. Maria? Landegaard. Náhle dostane křeč a zlomí se v pase. Když vstane, kněz na ni starostlivě pohlédne.

„Nebojte, Carzo, už jsem zpátky.“

Maria sebou trhne. Její hlas na tom není o mnoho lépe než tělo.

Valentina si prorazí cestu jednolitou masou věřících a vydá se doleva osamělými římskými uličkami.

Za deset minut dojde na náměstí Piazza Navona, kde ji zachytí další procesí. Postupuje oceánem svící, jejichž plameny tu a tam ozáří plačící tvář či spící dítě. Předejde dav a na okamžik se zastaví, aby se nadechla vůně teplého pečiva linoucí se ze stánku prodavače vaflí. Ve chvíli, kdy se za ní moře svíček zavře, se Valentina otočí a strne. Na druhém konci náměstí se objevili dva mniši, kteří teď hladce postupují mezi věřícími. Mají velké kápě, pod nimiž jim ve svitu svic slabě planou oči. Valentina ujde několik metrů a znovu se otočí. Mniši jsou v polovině davu. Zdá se, jako by klouzali po zemi a přítomní si jich vůbec nebyli vědomi. Bože, to jsou oni…

K smrti vyděšená Valentina přidá do kroku a vydá se úzkou uličkou vedoucí k Pantheonu. Málem vykřikne bolestí, když si mezi dlažebními kostkami vymkne kotník. Zuje si boty a dá se zase do běhu bez ohledu na ledovou vodu prosakující punčochami. Bez dechu zamíří k pouličním lampám, které svítí v dálce. Její běh probouzí štěkot psů, kteří jako by chtěli Zloděje duší na její příchod upozornit. Přestaň blbnout, Valentino, a radši utíkej!

Těsně před Pantheonem se ohlédne a skrz provazy deště pátrá očima ve tmě. Nikde nikdo. Vklouzne do stínu jedné ze soch a přehlédne náměstí. Spatří Maria, který několik metrů od hotelu Abruzzi vystupuje z taxíku. Ztuhne. Mniši se vynořili na druhé straně Pantheonu a jdou směrem k němu. Místo aby se díval před sebe, vytáčí šéfredaktor něčí číslo na mobilním telefonu. Mario, prosím tě, zvedni oči…

Mniši už jsou jen třicet metrů od něj. Valentina vidí, jak jeden z nich vytahuje zakřivenou čepel, která se zaleskne pod lampou.

„Mario! Proboha zdrhej!“

Její řev se ztrácí v poryvech větru. Teď už od něj mnichy dělí pouhých deset metrů. Mario stojí v dešti a znovu vytáčí číslo, poprvé se zřejmě spletl. Přitiskne si telefon k uchu, aniž zvedne hlavu, a vykročí vpřed. Valentina se chystá vyrazit do deště, když vtom se jí na pásku rozvibruje telefon. Přijme hovor, a když v telefonu uslyší Mariův hlas, vytrysknou jí slzy.

„Valentino, tak kde se touláš?“

„Mario! Pozor! Před tebou!“

Šéfredaktor ztuhne.

„Cože? Co říkáš?“

„Sakra, Mario! Ty mniši! Zabijou tě!“

Novinář zvedne oči ve chvíli, kdy mu mnichova dýka mizí v břiše. Upustí telefon, ohlédne se na Valentinu a ta mu vyrazí na pomoc. Na to už je však pozdě. Mnich vytáhne čepel, otře ji do Mariova obleku a otočí se k ní.

Devátá část

Jezero Maggiore, Itálie, 21 hodin

Otec Carzo a Parksová se terénním vozem řítili tmou a za celou dobu spolu nepromluvili jediné slovo. Po třech hodinách jízdy napříč Švýcarskem a průsmykem svatého Gotharda dorazili tam, kam Landegaard se svou družinou o sedm století dříve putoval deset dní.

Zaparkovali na břehu jezera Maggiore a vydali se k ohořelým ruinám opevněného kláštera Maccagno Superiore. Ze středověké trapistické pevnosti, která dlouho chránila Milánské knížectví před Barbary, zbývaly už jen čtyři rozbořené budovy a pár metrů hradeb zarostlých trním. Kromě nich tu ještě byla zřícenina klauzury, kde si místní děti při ohýnku vyprávěly strašidelné příběhy.

Carzo se otočil k Marie. Ta s nepřítomným pohledem ukázala na starou kapli s oprýskanými zdmi v těsném sousedství trosek klauzury. Vešli dovnitř. Parksová se posadila na staré křeslo pro kněze sloužícího mši. Nohy rozežrané zubem času pod její vahou zapraskaly. Stejně zapraskalo i křeslo poustevnice v refektáři Panny Marie Matterhornské. Také potah byl stejný – zaprášený červený samet vydávající pach mrtvých staletí.

„Jste připravená?“

„Ano.“

Parksová se podívá ven střílnami ve stěnách. Úzkým průhledem je vidět měsíc odrážející se na hladině jezera Maggiore.

„Teď zavřete oči.“

Maria se naposledy rozhlédne po hrubě omítnutých stěnách a převrácených modlitebních lavicích. Pak zavře oči a otevře svou mysl Carzovu hlasu.

„Posílám vás na toto místo deset dní po matterhornském masakru. Podle cestovních záznamů dorazil Landegaard a jeho muži do maccagnské pevnosti 21. července roku 1348 za svítání. Víme, že tu došlo k něčemu, s čím Landegaard nepočítal. Ale nevíme, co to bylo. V událostech tohoto dne se však zřejmě skrývá klíč, který nás dovede k evangeliu. Buďte velice opatrná, Mario. Je nám známo, že Landegaard nebyl v těchto místech vítán a málem tu přišel o život. Proto musíme za každou cenu zjistit, co se mezi maccagnskými trapisty a inkvizitorem odehrálo a proč…“

Knězův hlas utichá a mladá žena znovu cítí, jak se jí protahuje tělo, ruce pod kůží rostou a nohy se prodlužují. Hruď jí zarůstá chlupy a svaly sílí. Nakonec ucítí vzdálený zápach špíny stoupající z podpaží a rozkroku. Stejně jako na Matterhornu, také zde se v teplém vzduchu vznášejí i jiné pachy a vůně. Postupně se skládají dohromady jako tahy štětce na obraze. Příjemná vůně teplého kamení, medu a kopřiv. A pak zvuky – hučení úlu, šplouchání vody o oblázky, dusot kopyt na kamenité cestě, bzučení hmyzu a odfrkování koní šplhajících vzhůru. Mariino vytrácející se vědomí zažívá stejné pocity, jako když do Landegaardova těla vstoupila poprvé. Poznává dotek otěží v jeho rukou a boky koně, které se mu třou o stehna.

Toho dne bylo úmorné teplo. Pražícímu slunci ani žíznivým komárům se však nepodařilo vyrušit vrchního inkvizitora z odpočinku. Zase spal na koni, záda měl shrbená a bradu položenou na hrudi. Náhle se Thomas Landegaard napřímí, otevře oči a pohlédne do hlubokých vod jezera Maggiore. V dálce se v rudé záři zapadajícího slunce rýsují věže opatství Maccagno Superiore.

Landegaard a jeho družina měli za sebou deset dní cesty po hřebenech spojujících Matterhorn se strmými vrcholky Ticina. Tváře měli všichni zarudlé od slunce a chladného horského vzduchu. Šestého dne za svítání se vůz s jedním z notářů zřítil do propasti. Landegaard se vztyčil ve třmenech a naklonil se nad sráz, zatímco roztříštěný dvoukolák odskakoval od skály. Ani se neohlédl na přeživší členy družiny a přikázal jim pokračovat v cestě.

Smrákalo se. Jezdci už hodiny vyhlíželi klášter mariánek Ponte Leone, jehož věžičky se měly každou chvíli objevit na obzoru. Pak konečně dorazili k jeho ohořelým hradbám a rozbili si zde smutné tábořiště. Landegaard prověřil sloupy klauzury a našel nápisy, které hledal. Poustevnice se tu zastavila a pár hodin zde pobyla, aby si ošetřila rány. Když mariánky objevily relikvie, které přepravovala, musela nešťastnice opět vyrazit směrem na Maccagno. Jakmile Landegaard našel na dveřích kláštera ukřižované mariánky, snadno si domyslel, co po jejím odchodu následovalo. Zloději duší byli poustevnici v patách.

Časně ráno se Landegaardovi muži vydali zase na cestu. Z výšin sestupovali hluboko do údolí k jezeru Maggiore. Bylo čím dál tepleji. Celou cestu až k hradbám Maccagna je inkvizitor hnal kupředu a povolil jim jen několik krátkých přestávek.

Parksová ve spánku zasténá. V inkvizitorově paměti právě objevila těchto deset smutných dnů strávených namáhavým putováním. Teď se konečně blíží k opevněnému klášteru a probouzí se na svém oři.

U hradeb inkvizitor zatáhne za uzdu a zvedne ruku. Vozy jedoucí za ním se se skřípěním kol zastaví. Landegaard naslouchá tichu. Není slyšet sebemenší vánek či havraní zakrákání. Zvedne se ve třmenech a třikrát zvolá na hradby: „Kdo tam?“ Jeho slova se odrazí od stěny a utichnou ve vzduchu plném poletujícího hmyzu. Landegaard napne sluch. Nic se neozývá. Ukáže tedy na padací most za mřížovou bránou. Lučištníci přiloží k rameni kuše a připraví se ke střelbě. Vtom se zpoza hradeb ozve slabý hlásek a zeptá se, kdo to k nim v čase moru přichází. Překvapený Landegaard trhne udidlem, jeho kůň se postaví na zadní a zvíří kopyty mračno prachu. Inkvizitor zvedne zrak a na cimbuří spatří lebku s tonzurou. Přiloží si ruce k ústům a zvolá:

„Hej hola tam na hradbách! Mé jméno zní Thomas Landegaard. Jsem vrchním inkvizitorem pro oblasti Aragonie, Katalánska, Provence a Milánska. Mým posláním je objíždět horské kongregace a prověřit, zda se v těchto Božích baštách neděje nic nepatřičného. A upozorňuji tě, ctěný mnichu, že mor se přesunul na sever a není jediný důvod, abych tu musel krákat jako havran, aby ses laskavě uráčil spustit most a přijmout vyslance Avignonu.“

Po boku první tonzury se vynoří další. Vítr donáší k Landegaardovým uším hlasy trapistů, kteří se vášnivě dohadují. Už se chce rozčílit, ale vtom se na cimbuří znovu objeví první tonzura.

„Vaše Excelence, naše kongregace byla s Boží pomocí ušetřena. Měl byste raději okamžitě pokračovat v cestě ke klášteru Santa Madona di Carvagna nad jezerem Como. Před měsícem nám nějací tuláci oznámili, že do řad našich cisterciáckých bratří zasela morová rána smrt a zoufalství.“

Landegaard se s úsměvem otočí ke svým mužům. Ti mu jej oplatí. Pak inkvizitor odpoví:

„To je mi přinejmenším podezřelý protitah, bratře trapisto. Vězte, že inkvizitorovi mého postavení je názor nějakých tuláků na to, jakým směrem se mám při plnění svého poslání dát, naprosto lhostejný. Okamžitě spusťte most, ať se ujistím, že vás pohroma opravdu ušetřila. Pokud tak neučiníte, postarají se o to má beranidla!“

Na cimbuří se to najednou tonzurami jen hemží. Inkvizitor jich napočítá šestnáct. Nejméně tucet dalších máchá rukama a zmateně pobíhá sem a tam. Pak se ozve vrzání řetězů a neviditelné ruce zvednou mříž. Landegaard před sebe rozestaví lučištníky a pobídne koně ostruhami.

S vozy v závěsu vjede inkvizitor do pevnosti a prohlíží si trapisty shromážděné na dvoře. Stojí před ním čtyřicet starých špinavých a ustrašených mnichů, kteří pohromu jako zázrakem přežili díky havranímu a psímu masu. Svědčí o tom mršiny a lebky poházené po zemi. V prachu leží i kočičí kostry a téměř rozložené krysí ocasy. Kromě nich jsou tu ještě ostatky sov, kterým starci ohlodali kosti, aby zahnali hlad. K takovým ubohým nechutnostem tedy hrdé maccagnské jircháře dohnal mor. Ale ačkoli jsou trapisté viditelně pohublí, pod sutanou se jim stále rýsuje malé břicho. Něco tu nehraje. To břicho a ten podivný svit v očích.

Lučištníci zaujmou pozice, Landegaard se skloní k jednomu členu stráží a ten mu něco pošeptá do ucha. Pak se narovná v sedle a otočí se k mnichům.

„Pramen, který přivádí vodu do vašeho kláštera, prý otrávila mrtvola nakažená morem. Čekám na vaše vysvětlení.“

Reakcí na jeho slova je jen hrobové ticho. Konečně se z řad mnichů ozve chraptivý hlas:

„Ctěný pane, ohřívali jsme si sníh a pili dešťovou vodu.“

Jeden z notářů otevře tlustou knihu vázanou v kůži a položí ji Landegaardovi na klín. Inkvizitor prolistuje několik stran.

„Vaše vysvětlení mohu uznat, pokud jde o letošní sníh, ovšem podle záznamů rychtářů z Coma a Carvagni přineslo jaro všeho všudy jen čtyři bouřky.“

Znovu se rozhostí ticho.

„Vyhrňte si laskavě rukávy a ukažte mým notářům ruce.“

Mniši poslechnou a odhalí tak četné zářezy, které křižují jejich špinavé paže. Dehydratace přinutila trapisty nařezávat si žíly a sát vlastní krev. Stráže začnou natahovat páky kuší, aby napnuli tětivy. Mniši padnou do prachu na kolena a prosí inkvizitora, aby je ušetřil. Landegaard je jediným trhnutím uzdy umlčí.

„Tyto věci nechť posoudí Bůh, který jistě bude shovívavý k tomu, co naše duše musely v těchto časech zkázy zakusit. Mezi zdejší stěny mne však nepřivedly vaše poklesky. Hledám starou poustevnici, která uprostřed zimy uprchla ze svého kláštera na Matterhornu. Vím, že tudy prošla, a čekám, co mi o ní povíte.“

Nastane ticho. Landegaard ztrácí trpělivost.

„To jste snědli i vlastní jazyk? Podle mých záznamů je představeným vaší kongregace otec Alfredo z Toleda. Ať přede mě předstoupí.“

V klečící kongregaci to zašumí. Pak se připlazí shrbený starý mnich. Bojácně uhýbá pohledem.

„Done Alfredo, dobře se známe ze semináře v Pise. Pokud mne paměť neklame, pod silnou vrstvou pudru jste tehdy skrýval ošklivý šrám ve tváři způsobený nožem nějakého lupiče. Teď se mi ale zdá, že vás hlad a žízeň jizvy dočista zbavily!“

„Čas léčí, Vaše Excelence. To on mi od něj pomohl.“

Landegaard práskne bičíkem a roztrhne mnichovi kůži. Prach skropí sprška krve. Nešťastník propukne v pláč a zakryje si tvář rukama.

„Tady máte to ošklivé zranění zpátky, lháři!“

Na ostatní mnichy, kteří do sebe navzájem narážejí koleny, inkvizitor vybafne:

„Poslouchejte, stádo sviní! Řekněte mi, co se stalo s otcem Alfredem, než kámen dopadne z ruky na zem. Jinak vás podrobím výslechu svých katanů.“

Z řady klečících mnichů se ozve roztřesený hlas:

„Vaše Excelence, otec Alfredo odešel před měsícem na pravdu Boží.“

„A co bylo příčinou jeho smrti, smím-li se zeptat?“

„Nic než vůle Boží. Když zesnul, bděli jsme nad ním, a pak jsme jej pochovali do země.“

Landegaard tázavě pohlédne na své notáře. Starý Ambrosio, který je dobře obeznámen s ohavnostmi lidské duše, si promne bradku. On ani inkvizitor nevěří jedinému jejich slovu.

„Odveďte mne tedy na hřbitov a ukažte mi jeho hrob.“

Landegaardovi se cosi zableskne u nohy. Zraněný mnich vytáhne dýku a ožene se po inkvizitorovi. Ten postaví koně na zadní. Pohyb vychýlí čepel z dráhy a nůž se koni zanoří do šíje. Vzduchem zasviští náboj z kuše a zasáhne trapistu do krku. Landegaard seskočí z koně hroutícího se do prachu a nechá obklíčit zbylé mnichy. Ponechá je pod dozorem, nařídí otevřít hrob otce Alfreda a podle očekávání zjistí, že je prázdný. Přikáže tedy svým mužům, aby klášter prohledali odshora dolů.

Po několika minutách zazní z podzemí lesní roh. Landegaard se připojí ke svým mužům, kteří v klášterní spíži právě našli představeného, ovšem bez končetin. Inkvizitor si zakryje nos a ústa kapesníkem a prohlédne si mrtvolu. Řezy v nebožákově těle jsou zasypány hrubou solí, aby se maso nezkazilo. Den po dni odřezávali mniši z boků a tučných partií otce Alfreda kusy masa. Při představě, jak ta stará bezzubá ústa maso přežvykují, se Landegaard otřese odporem.

Inkvizitor dal mnichy celou noc mučit, aby je přiměl promluvit o strašném osudu, který přichystali poustevnici. Uprostřed řevu se nakonec dozví, že dorazila k bráně kláštera třináctý den po útěku ze svého kláštera. Zavolala na hradby, že přichází od Matterhornu, a požádala o nocleh. Trapisté ji však nevpustili dovnitř, hodili jí jen pár kusů chleba a zasypali ji nadávkami. A také sprškou plivanců.

Nejmladší člen zvrhlé kongregace, jemuž právě drtí kosti, řve bolestí a přiznává, že slyšel, jak poustevnice cosi tepe do kamenné desky stojící poblíž padacího mostu. Potom ji viděl odcházet směrem na východ.

„A pak? Co se stalo pak?“

Inkvizitor zasype trapistovi rány hrubou solí a muž vykřikne bolestí.

„Mluv, proklatče!“

„O dva dny později zvolali dva jezdci u brány, že hledají poustevnici uprchlou z Matterhornu. Odpověděli jsme jim, ať si jdou po svých, ale oni začali lézt na stěnu, jako kdyby měli místo nohou kozlí kopyta.“

„Nepřestávej, ty pse! Dozvěděli se, kterým směrem se poustevnice vydala, když jste ji vyhnali?“

„Přisámbohu, Vaše Excelence! Donutili nás, abychom jim to prozradili!“

„Jak to, že vás ušetřili?“

Trapista propukne v šílený smích, zvedne se a plivne inkvizitorovi do tváře.

„Hádej, ty jedno Boží nedochůdče! Zřekli jsme se víry v Pannu Marii a uctívali ďábla, aby nás nechali při životě!“

Zatímco katani ztracence dál mučí, spěchá Landegaard k mříži. Brzy najde skálu, do níž poustevnice vytepala název další zastávky na cestě. Horečně prsty ohmatává kámen. Náhle ztuhne.

„Bože můj! Cisterciácký klášter Santa Madonna di Carvagna!“

„Probuďte se, Mario!“

„Nešťastnice. Vrhla se moru přímo do chřtánu.“

Hluboký hlas vycházející Parksové ze rtů tuto větu bez přestání opakuje. Má oči obrácené v sloup a zakloněnou hlavu opřenou o křeslo. Carzo jí už několik minut zkoumá puls. Uvízla hluboko v transu a malá modrá žilka, kterou kněz sleduje, pulzuje čím dál rychleji. Náhle se Maria začne zmítat v křečích. Carzo jí musí dát injekci adrenalinu, aby povzbudil její srdce, jehož rytmus právě překročil hranici sto sedmdesáti pěti úderů za minutu.

„Držte se, Mario. Přivedu vás zpátky.“

Parksová pocítí v tepnách pálení adrenalinu a konečně se s řevem probere. Otevře oči a zalapá po dechu, jako by se topila. Zalívá ji pot. Carzo ji neobratně přitiskne k sobě, aby ji zahřál, a pomalu ji kolébá. Mladá žena je k smrti vyděšená.

„Co se stalo, Mario? Co jste viděla?“

Hlasem, v němž ještě doznívá Landegaardův témbr, popisuje Maria nevěřícně zírajícímu otci Carzovi konec vize. Landegaard neměl s lidožrouty slitování a nechal je zaživa pohřbít. Pak klášter zapálil a odjel se svou družinou po hřebenové stezce, kterou se pár měsíců předtím vydala i poustevnice, směrem na Dolomity.

Carzo ucítí, jak Parksové stékají po tváři slzy, a přitiskne ji k sobě ještě pevněji. Přihlížela řádění inkvizice a bude nějakou dobu trvat, než její mysl prožitou hrůzu vstřebá.

„Říkala jste, že poustevnice měla namířeno do cisterciáckého kláštera Santa Madonna di Carvagna, je to tak?“

„Ano.“

„Dobře, to stačí. Už s tím musíte přestat, jinak vás ty transy připraví o život.“

„Takže to necháme být?“

„To nesmíme. Ale teď už vím, že poustevnice nesvěřila rukopis žádnému z klášterů, kde požádala o nocleh.“

„Možná že se jí podařilo předat ho cisterciákům z Carvagni?“

„Myslím, že to nebylo jejím záměrem. A alespoň v jedné věci řekli trapisté z Maccagna Superiore Landegaardovi pravdu.“

„V čem?“

„Carvagnský klášter toho roku skutečně postihl mor. Z archivů víme, že poskytli přístřeší jedné těhotné ženě, a pak teprve zjistili, že je nakažená. Jestliže poustevnice na bránu tohoto kláštera zaklepala, nemohl jí nikdo otevřít, protože už jej obývaly jen mrtvoly. Pojedeme tedy rovnou do Bolzana, kde Landegaarda a jeho muže zastihla smrt a kde církev stopu rukopisu definitivně ztratila. Tam se ztrácí i stopa poustevnice.“

Parksová si vzpomene na inkvizitorův poslední dopis, který četla v knihovně poustevnic v Denveru. Psal v něm papeži, že duchové jeho stráží právě prorážejí dveře hradní věže, kam se uchýlil.

„Ale… Tohle nezvládnu znova prožít.“

„Nebojte se, Mario. Nejsem takový blázen, abych vás poslal k Landegaardovi těsně před smrtí. To byste nevydržela.“

Parksová se tiskne ke knězi a poslouchá tlukot jejich srdcí v tichu. Ví, že jí lže. Znovu jí vytrysknou slzy.

„Ale abych našla evangelium, stejně budu muset vstoupit do poustevnice.“

„Budu tam s vámi.“

„Ne, Alfonso. Až augustiniánky pohřbí její mrtvolu, budu sama hrabat nehtama do hlíny. Budu úplně sama a ty to víš.“

Carzo cítí na tváři její dech. Hledí do jejích vyděšených očí. Pak se Mariiny rty spojí s jeho.

„Mario…“

Chvíli se snaží odolávat. Potom zavře oči a polibek jí oplatí.

Řím, 22 hodin

Kardinál Patrizio Giovanni sedí na zadním sedadle limuzíny, která jej právě vyzvedla u Kolosea, a dělá si starosti. Ve Vatikánu panuje podivné ticho. Nad městem se vznáší pocit prázdna a očekávání, jako by církev zadržovala dech. Dav poutníků neustále proudící na svatopetrské náměstí nedělá větší hluk než armáda duchů. Nejvíce však kardinála Giovanniho v limuzíně pracně si razící cestu procesím znepokojuje skutečnost, že od papežovy smrti neprobíhá nic tak, jak by mělo. Vůbec se nedodržují zvyklosti a svaté zákony církve. Před několika hodinami kardinál Campini dokonce oznámil, že Jeho Svatost bude okamžitě pochována a obvyklé období smutku před konkláve se ruší. K něčemu podobnému už nedošlo celá staletí.

Starý camerlengo vystoupil uprostřed odpoledne na koncilu a oznámil novinu přítomným kardinálům. Své rozhodnutí zdůvodnil nepokoji, které církví zmítají, a nutností co nejdříve zvolit nového papeže. Giovanni si vybavuje šum, který řadami prelátů proběhl. Campini koncil podle kánonu 34 apoštolské ústavy Universi Dominici Gregis rozpustil a následně svolal kardinály na konkláve, které bude zahájeno neprodleně po papežově pohřbu. Od této chvíle se v Římě rozhostilo hrobové ticho. Jako by do Vatikánu něco proniklo a přebíralo nad ním kontrolu.

Kardinál Giovanni si skrz zamlžená okna limuzíny prohlíží mokré uličky starého města. Ve voze je cítit kůže a starý slad. Je to veterán bentley patřící kardinálu Angelu Mendozovi, státnímu sekretáři Vatikánu a premiérovi církve. Hned po camerlengově projevu položila Mendozova vrásčitá ruka na Giovanniho lavici obálku, zatímco účastníci koncilu komentovali Campiniho oznámení a sálem se neslo hučení. Giovanni předstíral, že si dál balí své věci, a obálku zakryl. Pak pohlédl na starého preláta, který se za šustění sutany vzdaloval, a teprve když se ocitl sám, obálku otevřel. Uvnitř byl jen lístek, na nějž Mendoza načmáral pár slov v latině, která znamenala: „Hlupák má v hlavě oči, kdežto moudrý chodí ve tmě.“

Giovanni se nad touto verzí citace z knihy Kazatel, v níž Mendoza zaměnil podměty, krátce pousmál. „Moudrý má v hlavě oči, kdežto hlupák chodí ve tmě,“? tak zní původní verze této maximy. Když teď Giovanni lístek znovu rozloží, stejně jako poprvé ve svém hotelovém pokoji po návratu z koncilu, a čte věty napsané červeným inkoustem, které mu tančí před očima, už se neusmívá. Písmena jsou vyvedena světélkujícím inkoustem viditelným jen ve tmě, zatímco původní text zmizel. Tato technika je podpisem rytířů z řádu archivářů, kteří ke sdělování tajemství stále používají toto umění poustevnic. Giovanni si znovu přečte červené řádky, které jako by se na papíru vznášely:

Ve 22 hodin vás moje limuzína vyzvedne na Via di San Gregorio před domem číslo 12.

S nikým o tom nemluvte.

Jste v nebezpečí.

Giovanni dokument složí a zasune do kapsy sutany. Kardinál Mendoza je druhou nejmocnější osobou ve Vatikánu, věrným přítelem právě zesnulého papeže a členem staré gardy. Právě on Jeho Svatosti před půlrokem doporučil, aby Giovanniho v den jeho jedenapadesátých narozenin jmenoval kardinálem, a tak z něj učinil nejmladšího knížete církve. Zároveň se stal i kardinálem nejnaivnějším. Giovanni nevěděl, jak se mezi těmito starými kraby plnými zloby pohybovat. Brzy však pochopil, že nejlépe bude důvěřovat tomu, díky komu se stal tím, kým je. Proto jej Mendozův vzkaz tak znepokojuje. Stejně jako ticho, které ve Vatikánu panuje.

Giovanni otevře oči. Limuzína se zastavila před slepou ulicí, na jejímž konci svítí neony restaurace. Před služebním vchodem čeká pod deštníkem její majitel.

„Tady je to.“

Když se z reproduktoru ozve řidičův kovový hlas, prelát sebou lehce trhne. Otočí se k okénku, které jej od něj odděluje. Šofér se ani neohlédne. Giovanni otevře dveře a podívá se na svou mokasínu mizící v kaluži. Vystoupí z limuzíny, vůz hladce nastartuje a odjede.

Kardinál vstoupí do uličky. Majitel mu jde naproti a zamumlá:

„Jste Kazatel?“

„Prosím?“

Giovanni pozoruje chladné oči muže čekajícího na odpověď. Chystá se mu ji dát, ale vtom v uličce zpozoruje postavy. Jsou to čtyři muži. Tvář nejbližšího z nich se mihne ve světle neonů, Giovanni jej pozná a ustoupí o krok zpět. Tím mužem je kapitán Silvio Cerentino, velitel osobní stráže zesnulého papeže.

„Co se to tady u všech všudy děje? Co dělají švýcarské stráže za zdmi Vatikánu?“

„Pane, na něco jsem se vás ptal. Jste Kazatel?“

Majitel restaurace hovoří ledovým hlasem. Giovanni si všimne, jak sahá pod svrchník a vytahuje zbraň. Zachvěje se a odpoví:

„Hlupák má v hlavě oči, kdežto moudrý chodí ve tmě.“

Mužova tvář se zklidní. Pustí pažbu zbraně. Schová kardinála pod svůj deštník.

„Kardinál Mendoza vás očekává, Vaše Eminence.“

Giovanni pohlédne na konec uličky. Švýcarské stráže jsou pryč.

Zástup poutníků na svatopetrském náměstí ještě zhoustl. Je jich tu teď tolik, že jejich šum téměř přechází ve vrčení. Uprostřed lesa svící odříkávají modlitby stovky tisíc rtů. Dav připomíná hydru složenou z tisíců smutných tváří a strnulých těl.

Kardinál Campini si lidskou masu prohlíží z vrcholu schodiště baziliky. Zdá se mu, že do srdce Říma směřují všichni křesťané světa, jako by tušili, k čemu se ve Vatikánu schyluje.

Náhle si Campini všimne, že k němu přistoupil mohutný velitel gardy.

„Poslouchám.“

„Tři kardinálové chybí, Vaše Eminence.“

Campini ztuhne.

„Kteří?“

„Kardinál a státní sekretář Mendoza, kardinál Giacomo z Kongregace pro biskupy a kardinál Giovanni.“

„První dva překročili povolený věk a nemohou v konkláve zasedat.“

„Ale Vaše Eminence, státní sekretář a šéf Kongregace pro biskupy, to je druhý a šestý muž na vatikánském mocenském žebříčku…“

„Nezapomeňte, že když je jednička mrtvá, dvojka a šestka zmohou asi tolik jako jejich protějšky v kartách. Dokud je stolec prázdný, je veškerá moc v camerlengových rukou. A camerlengem jsem já.“

„Myslíte, že něco vědí?“

„Myslím, že se domnívají, že něco vědí. Ať si klidně pletichaří, stejně už je pozdě.“

Camerlengo se odmlčí.

„Nějaké zprávy o otci Carzovi a té Marie Parksové, která vidí víc než jiní?“

„Odjeli z opevněného kláštera Maccagno Superiore. Teď mají namířeno do kláštera v Bolzanu.“

„Na slavnostní mši, která začne hned po velmistrově zvolení, musí být evangelium bezpodmínečně v našich rukou.“

„Možná bychom měli zakročit?“

„Nepleťte se laskavě do věcí, do kterých vám nic není. Než nadejde ten správný okamžik, nezkřiví otci Carzovi nikdo ani vlásek.“

„A co s těmi chybějícími kardinály?“

„O to se postarám.“

Campini znovu pohlédne na dav.

„Zdvojnásobte počet mužů v bezpečnostních kordonech a uzavřete baziliku.“

Velitel dá strážím znamení, aby se semkly. Pak camerlengo zmizí v budově a velitel za ním zavře těžká vrata.

Majitel restaurace kardinála zavede do části se soukromými salonky. Otevře dveře a nechá Giovanniho vejít jako prvního. Kardinál se ocitne v tlumeně osvětlené místnosti se závěsy na zdech a starými parketami, které při chůzi vržou. U jediného kulatého stolu umístěného uprostřed místnosti sedí kardinál Mendoza, prefekt Kongregace pro biskupy kardinál Giacomo a jakýsi stařec v plstěném klobouku, jehož tvář je tak zvrásněná, že vypadá, jako by se stále usmíval.

Giovanni vdechuje vůni doutníků a likéru, která se v salonku vznáší. V takovýchto římských saloncích mimo doslech zvědavých uší se preláti scházejí, když si potřebují sdělit nějaké důvěrnosti. Zde si předávají tajemství, která se neodvažují pošeptat druhému do ucha uvnitř Vatikánu. Tady si je potichu svěřují mezi dvěma doušky barola či dvěma sousty kávového dortu. Zde se také osnují plány, které mají přivodit pád snaživcům, uvrhnout mocné v nemilost a vyobcovat domýšlivce.

Giovanni se posadí naproti kardinálu Mendozovi. Číšník mu naplní sklenici a položí před něj zákusek. Pak se tiše optá, zda mají pánové v úmyslu zde povečeřet. Starý kardinál gestem ruky naznačí, že nikoli. Číšník odejde a zavře za sebou dveře.

„Dovolil jsem si objednat vám toto výtečné tiramisu a karafu grappy z Abruzza, kterou by náš Pán jistě shledal velmi povznášející,“ začne Mendoza.

„Co kdybyste mi raději řekl, co se tu děje, Vaše Eminence?“

„Nejdříve se najezte, promluvíme si až potom.“

Giovanni poslechne. Směs čokolády a alkoholu ho pálí v krku. Pak zvedne zrak k Mendozovi, který jej skrz kouř stoupající z doutníku stále pozoruje. Stařec v klobouku nechal dezert téměř netknutý. Ubalí si cigaretu, vloží si ji mezi rty a zapalovačem s knotem si ji zapálí. Potom se otočí k muži v civilu, který právě vešel do salonku a pod paží drží tlustou obálku. Muž se před starcem v klobouku ukloní a pošeptá mu něco do ucha. Giovanni zpozorní. Jsou to Sicilané. Posel předá obálku starci a odejde. Starý Sicilan podá balíček Mendozovi.

„Poslouchám, Vaše Eminence,“ začne Giovanni. „Proč jste mě sem zavolal a kdo jsou ti lidé?“

Mendoza si odloží doutník na okraj popelníku.

„Patrizio, máme několik dobrých důvodů se domnívat, že Vatikán brzy přejde do cizích rukou. Koncil představoval pouhou záminku a nadcházející konkláve bude čistě formální záležitostí.“

„Černý dým Satanův?“

„Víme, že monsignora Ballestru nechali zavraždit oni. Náš starý přítel v podzemí Vatikánu objevil něco velice důležitého.“

„A to?“

„Po staletí pečlivě shromažďované důkazy o spiknutí.“

„A dál?“

„Po Ballestrově vraždě a papežově podezřelém úmrtí jsme ve svých vlastních archivech našli úmrtní listy papežů od 14. století do současnosti. Zjistili jsme, že této podivné a náhlé nemoci podlehlo dvacet osm dalších pontifiků.“

„Chcete tím snad říci, že Jeho Svatost byla zavražděna?“

„Obávám se, že je tomu tak.“

„Tak na co ještě čekáte? Proč té maškarádě okamžitě neučiníte přítrž a nevyjdete s pravdou ven?“

„To není tak jednoduché, Patrizio.“

„Že to není tak jednoduché? Vaše Eminence, napíšete mi vzkaz s použitím kódu archivářů, pošlete pro mě ke Koloseu limuzínu, necháte mě uvítat jako nějakého zloděje ozbrojeným majitelem restaurace, který po mně žádá heslo na konci uličky hlídané švýcarskou gardou v civilu, pak mi naservírujete grappu a oznámíte mi, že se papež stal obětí vraždy a Černý dým Satanův se chystá převzít moc nad Vatikánem. Představte si, že jsem to pochopil! Nechápu ovšem, co ode mě čekáte a proč hovoříme před kýmsi neznámým, který vám něco šeptá v sicilštině.“

Stařec v klobouku se usměje. Mendoza usrkne doušek grappy a položí sklenici na stůl.

„Dovolte, abych vám představil dona Gabriela.“

„Mafie? Zbláznil jste se?“

„Mafie, jak vy říkáte, je jedna velká rodina složená z bratranců, strýců a zrádců. Don Gabriel zastupuje palermskou větev Cosy Nostry, prastaré organizace, s níž církev už sto let udržuje nesmírně užitečné a nevyhnutelné vztahy. Ujišťuji vás, že nejde o nic zásadně odsouzeníhodného. Don Gabriel je přítel a věřící. Vyhledal mě, protože nám chce sdělit důležité skutečnosti.“

„Jaké skutečnosti?“

Stařec vypustí obláček kouře. Když promluví, má Giovanni pocit, jako by sledoval filmovou postavu.

„Dnes v noci nás naše spřízněné rodiny z Trapani, Agrigenta a Messiny upozornily na probíhající jednání mezi zrádcovskými větvemi Camorry a Cosy Nostry. Těmi, kterým říkáme shnilé ovoce spadlé ze stromu.“

„Už jsem se stihl ztratit.“

„Mafie, jak nás nazývají ti, kteří neumějí mlčet, se skládá z pěti hlavních organizací. Camorra a Cosa Nostra jsou nejstarší z nich. Navzájem se nenávidíme, ale činíme tak se ctí. Další v řadě je kalábrijská Ndragheta. Ti jsou opravdu zlí a velice krutí. Po nich tu máme Stiddu, což v sicilštině znamená hvězda. To jsou přeběhlíci z Cosy Nostry. Poznáte je snadno, protože ti hlupáci mají mezi palcem a ukazováčkem vytetovanou pěticípou hvězdu. Mají pod palcem drogy z Asie a děvky z Východu. Nic dobrého. Ale ze všeho nejhorší je Sacra Corona Unita. Ta je původem z Apulie. To jsou úchyláci. Prodávají děti na sex a vraždí stařenky. Nebo naopak? Vždycky to zapomenu…“

Giovanni už má vyprávění o mafii dost a obrátí se k Mendozovi:

„Opravdu to musíme všechno poslouchat?“

„Done Gabrieli, přejděte prosím kjádru věci.“

Stařec si potáhne z cigarety a sundá si z jazyka pár vláken tabáku.

„Probíhajících jednání, o nichž se Cosa Nostra doslechla, se účastní několik klanů Stiddy a Sacra Corona Unity. Dnes v noci prý přešlo z jedněch špinavých rukou do druhých velké množství peněz. Nějací pánové v obleku přišli tyto prašivé organizace požádat o poněkud neobvyklý úkol výměnou za kufry plné bankovek. Je to kacířství, jakého bychom se my z Camorry a Cosy Nostry nepropůjčili ani za všechno zlato světa.“

„V čem to kacířství spočívá?“

„Včera v jednu hodinu v noci zajalo několik ozbrojených skupin náležejících k větvím Stidda a Sacra Corona Unita po celé Itálii i ve zbytku Evropy asi stovku rodin. Byli to příbuzní kardinálů zasedajících v konkláve, takže cílem akce je zřejmě zajistit si správnou volbu ve správnou chvíli.“

Giovanni se narovná v křesle.

„Odmítám věřit tvrzením nějakého rozparovače.“

„To děláte chybu, Vaše Eminence, protože tenhle rozparovač, jak jste jej nazval, možná brzy zachrání život vám samotnému.“

„Myslím, že už jsem toho pro dnešek vyslechl dost.“

„Posaďte se, Patrizio.“

Giovanni znovu dosedne do křesla.

„Ale no tak, Vaše Eminence, snad mi nechcete tvrdit, že když vám nějaký mafiánský kmotr namluví, že si vysoce postavené osoby ve Vatikánu najaly pochopy, aby vyvinuli tlak na kardinály a ovlivnili hlasování konkláve, tak mu to spolknete?“

Mendoza kývne a don Gabriel podá Giovannimu tlustou obálku, kterou mu před pár minutami doručil jeden z jeho mužů.

„Otevřete to.“

Giovanni vytáhne z obálky štos fotografií. Poznává alej olivovníků vedoucí k domu jeho rodičů v apeninské vísce Germagnano, květinové záhony zdobící staré stavení z 18. století i vstupní portál z masivního dřeva. Na dalších fotografiích jsou jeho rodiče sedící na pohovce v obývacím pokoji. Jeho matka má na sobě své oblíbené šaty s květinovým vzorem a vlněné papuče, otec je oblečen do staré lovecké bundy a rezavých manšestráků. Oba mají ruce svázané za zády a lepicí pásku přes ústa. Na poslední fotografii tiskne mafián Sacra Corona Unity plačící matce na spánek hlaveň samopalu. Mladý kardinál na dona Gabriela nenávistně pohlédne.

„Jak jste k těm fotografiím přišel?“

„Dobře jsem za ně zaplatil.“

„Jak si mohu být jistý, že ti muži nepatří k vám?“

„Moji muži se nikdy nemaskují.“

„Tak to už je příliš!“

Giovanni odstrčí křeslo a navlékne si kabát.

„Kam jdete?“

„Předat ty fotografie policii.“

„Čeho tím chcete dosáhnout?“

„Hádejte.“

„Kardinále Giovanni, jednotky Stiddy a Sacra Unity si vysílačkou každou čtvrthodinu předávají zašifrované vzkazy. Pokud policie zakročí proti jediné z nich, budou všechny rodiny okamžitě popraveny. To opravdu chcete?“

„Nebudu poslouchat nějakého mafiánského kmotra!“

„Z této místnosti neujdete víc než třicet metrů.“

„To má být výhrůžka?“

Stařec vyfoukne obláček kouře. Už se neusmívá. V tu chvíli se do diskuze vloží kardinál Mendoza:

„Patrizio, za okamžik začne konkláve, nemáme ani vteřinu nazbyt. Možná že je ještě šance Černý dým zastavit, ale musíme jednat rychle. Dejte mi pár minut, abych vás přesvědčil. Potom se podle vlastního vědomí a svědomí rozhodnete, jak se zachovat.“

Giovanni nenachází argumenty, a tak se zase posadí do křesla, chopí se sklenky grappy a dvěma hlty ji vypije. Alkohol mu steče do hrdla jako žhavá láva. Pak položí sklenici a upřeně se Mendozovi zahledí do očí.

„Tak spusťte.“

„Slyšel jste někdy o síti Novus Ordo?“

„Ne.“

„Novus Ordo je přísně tajná lóže vzniklá na konci středověku. Existuje dodnes a tvoří ji čtyřicítka nejmocnějších mužů a žen světa. Je to takový klub ředitelů, bohatých průmyslníků a bankéřů, kteří zpovzdáli řídí osudy celého lidstva. Nikdo neví, kdo jsou členové lóže ani jak vypadají.“

„Snad nám tu nechcete vyprávět tu otřepanou historku o vládcích světa?“

„Kardinále Giovanni, chcete-li vzbudit dojem, že něco neexistuje, rozšiřte fámu o tom, že to existuje. Pak vyvolejte opačné reakce, které lidi přesvědčí, že ve skutečnosti jde jen o báchorku. Tak si zajistíte, že jakýkoli pokus o důkaz existence daného jevu bude okamžitě zamítnut jako součást fámy a jen posílí povědomí o tom, že neexistuje. Právě tak se síť Novus Ordo po celá staletí vyvíjela. Všichni o ní už slyšeli, ale stejně jako vy se domnívají, že jde jen o nepodloženou fámu.“

„Takže Novus Ordo přišel s nějakou pověrou jen proto, aby se za ni mohl lépe schovat?“

„Přesně tak. Je to fáma o společenství zvaném Illuminati, všemocné lóži, kterou údajně v roce 1776 ve Weinbergu založil nějaký starý jezuita. Jejími členy jsou ti nejlepší z nejlepších. Novus Ordo tento mýtus dokonce obdařil vlastním symbolem – pyramidou, jejíž vrcholek oddělený od základny osvětluje oko nejvyšší moudrosti. Osvícená elita a zaslepený lid. Symbol a heslo společenství Illuminati nechali dokonce vytisknout na jednodolarové bankovky, aby jej měl každý na očích. Poté roznesli řeči o tom, že členové lóže Illuminati mají na svědomí všechno, co se ve světě děje. Novus Ordo se mezitím mohl nerušeně rozvíjet.“

„Dejme tomu, že máte pravdu. Jak s tím ale souvisí Černý dým?“

„Právě Černý dým je tím, kdo společenství Novus Ordo koncem středověku založil. Domníváme se, že jeho kardinálové či přinejmenším velmistr patří mezi tuto vládnoucí elitu.“

„Chcete tím snad říci, že Černý dým je pouze vatikánskou odnoží lóže Novus Ordo?“

„Postupem staletí se jí stal. Je součástí obrovské organizace, kterou sám založil. Ovšem ne jen tak ledajakou. Černý dým má totiž v rukou nejdůležitější poslání celé lóže.“

„A tím je?“

„Podkopat církev zevnitř. Jedině tak bude Novus Ordo schopen ovládnout celý svět.“

„To je naprosto absurdní!“

„Nikoli, Patrizio. Jsou to jen fámy.“

Nastane ticho.

„Jak to všechno začalo?“

„13. října roku 1307, tedy v den zatčení templářů, povraždili zvědové francouzského krále infiltrovaní do struktur Vatikánu většinu kardinálů, kteří do řádu vstoupili. Sedm z nejmocnějších prelátů jim však uniklo a založilo Černý dým Satanův. Vysocí hodnostáři templářského řádu zatčení ve Francii byli mezitím uvrženi do žalářů v Paříži, Gisors a Chinonu, kde čekali na smrt umučením či upálením. Těsně před začátkem zásahu pověřili tito hodnostáři své bratry, aby ukryli osm křížů, v nichž byl obsažen templářský kód. Osm křížů osmera blahoslavenství.“

Opět se rozhostí ticho.

„V zajetí vyryl každý z hodnostářů do stěny žaláře název místa, kam byl jeho kříž uschován. Informace o umístění těchto osmi skrýší putovala mezi templáři od ucha k uchu, až se dostala ke kardinálům Černého dýmu, jehož emisaři jim ukryté kříže postupně přinesli.“

Kardinál Mendoza se odmlčí a pokračuje:

„S pomocí osmi křížů blahoslavenství nalezli kardinálové Černého dýmu místo, kam řád templářů ukryl na konci křížových výprav svůj poklad. Toto místo bylo možné zjistit jen složením všech osmi křížů.“

„Kde byl poklad ukrytý?“

„Všeobecně se předpokládá, že se nacházel v podvodních jeskyních při pobřeží ostrova El Hierro patřícího k tehdy ještě panenským a neprobádaným Kanárským ostrovům.“

„Ví se, jakou měl poklad hodnotu?“

„V dobách největšího rozmachu své bankéřské činnosti vydělával řád ročně sumu odpovídající 15 miliardám dolarů. Jakožto věřitelé králů a mocných, finančníci a obstaravatelé námořní dopravy pro účely křížových výprav měli templáři vlastní loďstvo, které využívali k obchodování. Vynalezli banku, úvěr, směnku a ážio. Vzhledem k tomu, že fungovali na plný výkon po dobu přibližně čtyřiceti sedmi let, předpokládá se, že jejich rukama za toto období prošlo 780 miliard dnešních dolarů. Všechny tyto finanční prostředky jim samozřejmě nepatřily, ovšem vezmeme-li v úvahu, kolik jim přinášelo devět tisíc komturství, pozemky, hrady a obchod, a připočteme k tomu úroky a ážia, která získávali na chudých pánech a králích, jež přivedly na mizinu války, které sami podnítili, lze se domnívat, že v okamžiku zničení řádu se hodnota jeho pokladu blížila 173 miliardám dolarů ve zlatě a drahokamech. Předpokládá se, že toto bohatství odvezli na svých obchodních lodích na ostrov El Hierro.“

Rozhostí se ticho.

„A dál?“

„Když se kardinálové pokladu pomalu a nenápadně zmocňovali, nedávali o sobě vůbec znát. Využili toto období k tomu, aby své bratrstvo strukturovali a navázali kontakty s významnými středověkými bankéři, mocnými rody z Lombardie, Janova, Benátek a Florencie. Každému z nich svěřili část pokladu s příkazem, aby jej rody rozmnožovaly a otevíraly po celé Evropě další banky. Díky tomuto pohádkovému bohatství se z bankéřů lóže Novus Ordo opět stali věřitelé králů a mocných. Nejprve je vyzbrojili pro stoletou válku, načež přebrali kontrolu nad jejich financemi a přivedli je na mizinu.“

„Stejně jako templáři v době největšího rozmachu.“

Mendoza přikývne.

„Od poloviny 15. století tvořilo Novus Ordo jedenáct rodů, jejichž moci podléhala celá Itálie a část Evropy. Středomoří už jejich rostoucí hamižnost neuspokojovalo, a tak potřebovali otevřít nové námořní cesty. S pomocí obrovského bohatství, které se jim podařilo nashromáždit, si bankéři lóže Novus Ordo nechávali stavět čím dál větší a dokonalejší plavidla. To oni připravili k plavbě Kolumbovy, Cortézovy a Pizzarovy karavely. Financovali výpravy Cabrala a Magalhaese, kteří v roce 1522 jako první obepluli zemi. Získali tak přístup ke zlatu Inků, indickému koření a obrovskému trhu s otroky. Novus Ordo si tímto způsobem během staletí vybudoval říši nesmírného rozsahu. Rody, které mu byly podřízeny, častokrát svrhly krále a podnítily řadu revolucí. Financovaly i americkou válku za nezávislost, po jejímž vítězném konci se vydaly přes Atlantik zakládat dynastie v Novém světě. Později tito bankéři nastartovali průmyslovou revoluci, rozvoj železnice a letecké dopravy, těžbu ropy a mezinárodní obchod. Za všemi těmi impérii a nadnárodními společnostmi stojí poklad templářů. Staletí obchodování, vymáhání úroků a inkasování dividend. Pokolení těchto mocných rodů si předávala štafetu a do dnešního dne je tato elita mozkem společenství Novus Ordo, které nyní ovládá většinu burz cenných papírů, velké nadnárodní společnosti a téměř všechny významné banky světa. Novus Ordo ustavuje demokratické vlády a svrhává diktatury. Financuje revoluce a pokouší se destabilizovat vlády, jejichž politika není v souladu s jeho zájmy. Stejně jako ve starých republikách Janova, Florencie a Benátek je i dnes cílem lóže ovládnout světové bohatství a využívat lidstvo ke svému obohacování. To je ovšem pouze důsledkem, a nikoli hlavním cílem jeho snažení. To, oč Novus Ordo usiluje především, je naprosté zničení všech náboženství a osvobození myslí lidí, které jim umožní lépe si je zotročit. Jde jim o získání absolutní moci.“

Giovanni si chvíli tiše prohlíží prázdnou sklenici. Pak znovu zvedne zrak a pohlédne na kardinála Mendozu.

„Mohu mít ještě jednu otázku, Vaše Eminence?“

„Jak zní?“

„Jak je možné, že to vše víte, aniž k Černému dýmu sám patříte?“

Mendoza a Giacomo na sebe pohlédnou. Posledně jmenovaný od začátku schůzky ještě nepromluvil. Starý prelát z Kongregace pro biskupy kývne a ujme se slova:

„Před druhým vatikánským koncilem počátkem šedesátých let se jednomu z našich agentů podařilo do Černého dýmu infiltrovat. Vatikán se o to nepokoušel poprvé. Jedenáct agentů už selhalo. Všichni byli zavražděni. Naši předchůdci nepřítele podcenili. Ostatně není divu, když ani dnes ještě přesně nevíme, co je náš protivník zač.“

Kardinál se odmlčí.

„Z neúspěšných pokusů jsme se poučili a ze spisů budoucích biskupů jsme po pečlivém zvážení vybrali jednoho jediného. Byl jím mladý papežský protonotář Armondo Valdez. Jeho exemplární životopis nás přesvědčil, že je to nesmírně čestný a zbožný člověk. Pozvali jsme si ho, seznámili jej s existencí Černého dýmu a navrhli jsme mu, aby se do bratrstva pokusil infiltrovat. Nijak jsme se netajili s tím, že takový úkol s sebou nese smrtelné nebezpečí. Valdez souhlasil. Poslali jsme jej doplnit si vzdělání na Pontifikální akademii a do několika významných nunciatur po celém světě. Naši vymítači jej také zasvětili do působení sil zla a kultu ďábla.“

Nastane ticho. Pokračuje kardinál Mendoza.

„Během čtyř let byl Valdez jmenován biskupem a následně kardinálem. Tak závratný vzestup byl možný jen zásluhou Černého dýmu. Několik týdnů po svém jmenování nás Valdez v zašifrovaném vzkazu informoval, že byl do bratrstva přijat. Téměř sedm let plných trpělivosti a probdělých nocí tedy přineslo své ovoce.“

Po krátké odmlce Mendoza pokračuje.

„Kardinál Valdez se v souladu s naší domluvou po tři roky nijak neprojevoval, aby mohl proniknout co nejhlouběji do struktury Černého dýmu. Jakmile nám sdělil, že se dostal mezi uzavřenou skupinu osmi kardinálů v čele bratrstva, aktivovali jsme ho. Začal pátrat po tajemstvích Černého dýmu. Hlášení nám posílal po misiích, které nám je bezpečnými cestami předávaly.“

„Jakými cestami?“

„Kardinál hlášení obvykle zanechával v úschovné skříňce na letišti, kde si je vyzvedl obyčejný misionář a předal nám je do vlastních rukou.“

„O čem se v těch zprávách psalo?“

„Kardinál Valdez byl pověřen dvěma úkoly. Měl pátrat po odnožích společenství Novus Ordo ve světě a zjistit identitu zbylých sedmi kardinálů stojících v čele Černého dýmu. Nejvíc nás samozřejmě zajímalo, kdo je jeho velmistrem. Druhý úkol byl o to obtížnější, že hodnostáři Černého dýmu se navzájem neznají. Na setkání chodí vždy s maskou a zkreslovačem hlasu. Koho člověk nezná, toho nemůže prozradit. Identitu ostatních členů zná pouze velmistr a jeho nejvěrnější kardinál. Kromě nich však tváře bratrů nikdy nikdo nespatřil. Kardinálu Valdezovi se před týdnem podařilo jednoho z nich vyfotografovat v horské chatě na severu Skotska. Několika misiím po celém světě zaslal pergamen se zprávou v templářském kódu a zmíněnými fotografiemi.“

„Je na nich velmistr?“

„Ne. Je to camerlengo Campini, druhá nejdůležitější osoba Černého dýmu.“

Nastane ticho.

„A kdo stojí v jeho čele?“

„Víme jen tolik, že pokud se Černému dýmu podaří zmanipulovat volbu konkláve, má se tento člověk stát papežovým nástupcem. To potvrzují i zprávy dona Gabriela a tragická smrt papežova oficiálního pokračovatele při leteckém neštěstí letadla Cathay Pacific, které se zřítilo do oceánu.“

„Kardinál Centenario? Bože, snad si nemyslíte, že…“

„Přípravy atentátu na Centenaria, k němuž došlo v předvečer poslední schůzky Černého dýmu, objevil Valdez také.“

„Takže velmistrem je jeden z vatikánských kardinálů?“

„Možná. Každopádně je to někdo, koho dobře známe.“

„A co kardinál Valdez? Nemohl by se pokusit zastavit celý proces zevnitř?“

Mendoza a Giacomo na sebe pohlédnou. Pak starý státní sekretář unaveným hlasem řekne:

„S kardinálem Valdezem bylo smluveno, že pokud by se mu něco stalo, bude nám doručena zapečetěná obálka s místem, kde najdeme kompletní dokumentaci jeho třicetiletého vyšetřování v síti Novus Ordo.“

„A?“

Mendoza vytáhne ze sutany obálku. Giovanni zavře oči.

„Tento dokument jsme obdrželi dnes v noci. Byl zaslán z maltské Lazio Bank.“

„Takže je konec.“

„Možná že ne.“

„Ale no tak, Vaše Eminence. Valdez je mrtvý. Centenario se s deseti dalšími preláty zřítil do moře. Polovina členů konkláve zjistí, že když nedá hlas správnému kandidátovi, hrozí jejich rodině smrt. Až do volby konkláve vládne ve Vatikánu camerlengo a my ani neznáme identitu velmistra Černého dýmu!“

„Teď je řada na mně, Vaše Eminence.“

Giovanni se ohlédne po donu Gabrielovi, který se už zase usmívá.

„Co hodláte dělat?“

„Moji muži vás odvezou na letiště, kde přesednete na vrtulník do Mariny di Ragusa na jižním cípu Sicílie. Tam se nalodíte na trauler, který vás dopraví na Maltu. Když vyrazíte hned teď, stihnete ještě otevření Lazio Bank ve Vallettě.“

„A proč nemůžu doletět vrtulníkem až tam?“

„Protože v Marině di Ragusa končí můj rajon, vrtulníky dělaj randál a můžou taky spadnout.“

„A lodě se snad potopit nemůžou?“

„Ty moje ne.“

Giovanni se otočí ke kardinálu Mendozovi.

„Na něco důležitého jste zapomněl.“

„Na co?“

„Musím zasedat v konkláve. Určitě už se po mně shánějí.“

Starý kardinál podá Giovannimu desky s fotografiemi pořízenými policií na místě hromadné srážky, k níž došlo v podvečer poblíž Říma. Na jednom ze snímků spatří mladý kardinál havarovaného jaguára stlačeného mezi nákladní auto a dodávku.

„Proboha, to je moje auto! Půjčil jsem ho jednomu příteli, biskupovi, který si potřeboval zajet do Florencie. Dnes večer mi ho měl vrátit.“

„Monsignore Gardano. Při nehodě bohužel zemřel. Jeho smrt nám seslala sama Prozřetelnost.“

„Prosím?“

„Oficiálně jste zemřel v sanitce při převozu na Gemelliho kliniku. Agentům Černého dýmu, kteří si vaší nepřítomnosti na konkláve jistě povšimnou, to potvrdí osobní chirurg zesnulého papeže. Gardanova mrtvola byla v tak žalostném stavu, že by nám ten podvod měl vydržet alespoň pár hodin. Do svítání se musíte vrátit z Malty s Valdezovou dokumentací.“

„A co když zjistí, že ta mrtvola v márnici Gemelliho kliniky není moje?“

„Tak alespoň v jednom budete mít pravdu.“

„V čem?“

„Že je konec.“

Za zvuků varhan doznívajících v dýmu kadidla spouštějí pohřební zřízenci papežovu rakev do sklepení, kde odpočívají i ostatní křesťanští pontifikové. Rukama v rukavicích povolují lano a rakev naráží do stěn jámy. Kardinálové se naklánějí, aby zachytili vůni věčnosti vycházející z vatikánských katakomb. Z hlubin zavane proud ledového vzduchu a zřízenci zasunou těžkou kamennou desku zpátky na místo. Kardinál Camano naslouchá tlumenému bouchnutí, se kterým tuna žuly dopadne na sokl. Pak zvedne hlavu a přejíždí očima po ostatních prelátech.

Camerlengo nespouští desku z očí a přitom tiše hovoří s nejvyšším zpovědníkem, vrchním vikářem římské diecéze a arciknězem vatikánské baziliky. Zdá se, že vikář zuří. Camano tuší proč. Podle církevních zvyklostí mají smuteční obřady trvat devět dní. Šest dní ode dne pohřbu má být navíc dodrženo období smutku, během něhož se jednotlivé kongregace sejdou v apoštolském paláci a připraví se na konkláve. Mezi papežovým skonem a začátkem volby mají správně uběhnout nejméně dva týdny a nejvíce dvacet dní. Namísto toho teď papeže pohřbívají narychlo jako malomocného a konkláve se svolává na tentýž večer jako nějaké shromáždění spiklenců.

Campini zůstává tváří v tvář tomuto rozčilenému šepotu chladný jako žulová stěna. Tichým hlasem připomíná nezvykle závažnou situaci, v níž se církev nachází, a camerlengovu povinnost opatřit lodi co nejdříve nového kapitána. Arcikněz trvá na svém, ale Campini se k němu nakloní a v příšeří zavrčí, že na takovéto hovory teď není vhodná chvíle. Arcikněz zbledne a o několik kroků ustoupí.

Camano nenápadně sleduje ostatní preláty kurie. Každý se rozhlíží po druhých, jako by se snažil zjistit, kdo z nich patří k Černému dýmu. Potíž s tímto bratrstvem spočívá v tom, že nemá žádné poznávací znamení, tetování či satanistický symbol. Jen tak mohl Černý dým bez potíží přetrvat po celá staletí. V jeho čele stojí vždy nanejvýš osm kardinálů a ti své činy neopatřují žádným charakteristickým podpisem.

Náhle Camano strne. Jeho protonotář mu právě pošeptal, že Armondo Valdez, kardinál a arcibiskup Sao Paula, byl nalezen mrtev v jedné benátské laguně.

„Kdy se tak stalo?“

„Dnes večer. Musíte tomu učinit přítrž, Vaše Eminence. Rozpustit konkláve a informovat média. Už to zašlo příliš daleko.“

Kardinál Camano se neobtěžuje s odpovědí, vyndá ze sutany obálku a nenápadně ji protonotáři podá. Obsahuje tři fotografie pořízené v okolí Perugie. Je na nich staré stavení mezi vinicemi. Mladá žena se třemi dětmi, všichni spoutaní a s roubíkem v ústech. Tři zakuklení zabijáci je mají na mušce. Protonotář zašeptá Camanovi do ucha:

„Kdo jsou proboha ti lidé?“

„Moje neteř a její děti. Ti zabijáci určitě slouží Černému dýmu. Většina členů konkláve dostala stejnou obálku se vzkazem, že po zahájení konkláve dostanou instrukce k volbě.“

„Uvědomujete si, co to znamená?“

„Ano. Znamená to, že pokud někdo informuje média nebo úřady, všechny naše rodiny okamžitě popraví.“

„Co tedy budeme dělat?“

„Vyčkejme do začátku konkláve. Tam budeme všichni zavření a kandidát Černého dýmu se bude muset prozradit. Pak uvidíme, co se dá dělat.“

Náhle se ze zvonice svatého Petra rozezní umíráček. Kardinálové kurie se ubírají k bazilice. Zvony rozechvívají dlažební kostky náměstí a srdce tisíců poutníku stojících bez hnutí v dešti. Dav se rozestoupí a nechá projít dvouřadí kardinálů s volebním právem směřujících na konkláve. Sto devatenáct princů církve v rudém šatu tiše překračuje brány Vatikánu, které stráže brzy uzamknou, a míří do Sixtinské kaple, kde za chvíli začne volba příštího papeže.

Terénní vůz nadskočí. Vjíždí na cestu vedoucí do srdce černého borového lesa. Parksová otevře oči a sleduje měsíc mizející za větvemi stromů. Rozespale se protáhne.

„Kde to jsme?“

„Blížíme se k cíli.“

Kněz sleduje jedním okem displej navigátoru a druhým vymletou cestu ozářenou reflektory. Plnou rychlostí se řítí vyjetými kolejemi. Občas přibrzdí a přečte si v šeru dřevěné ukazatele. Pak sešlápne plyn, od kol odletí kusy bahna a vůz se zase vydá rovnými kolejemi kupředu.

Po třech kilometrech zastaví před hradbou trnitých keřů. Vypne motor a ukáže na lesní cestu.

„Tudy.“

Parksová vystoupí z auta. Stromy jsou cítit mechem a plísní. V závěsu za Carzem postupuje Maria trním. Vzduch nerozechvívá sebemenší vánek. Kolem dokola panuje ticho. Má pocit, že vzduch je tu čistší a chladnější.

Les se rozjasní a chodcům zase posvítí na cestu měsíc v úplňku. Cesta, po níž jdou a která ještě před chvílí stoupala, je teď rovná. Ocitli se na skalnatém prostranství, kde odmítají růst stromy. Je to jakási přírodní mýtina. Zde se tyčí hradby bolzanského kláštera augustiniánek. Za hradbami pevnosti porostlými břečťanem je vidět kruhový dvůr a několik oprýskaných budov.

„Tady to je.“

„Já vím.“

„Takže podle tebe papeže zavraždili satanistický kardinálové? Jseš zhulená nebo co?“

Valentina Grazianová smočí rty v šálku kávy, kterou jí Pazzi přinesl. Napije se a v duchu sleduje, jak jí horká tekutina stéká do žaludku. Pak vrchnímu inspektorovi položí na stůl Ballestrův diktafon a stiskne tlačítko play. Pazzi se pohodlně opře do křesla. Valentina zavře oči a přehrává si v hlavě poslední hodiny, během nichž jen o vlásek unikla smrti.

Když se za ní Mariovi vrazi rozběhli, nejprve zkameněla hrůzou, ale pak v sobě našla sílu dát se na útěk. Náměstí před Pantheonem bylo liduprázdné. Zatočila směrem k fontáně di Trevi. Doufala, že tu narazí na procesí, do nějž by se mohla vmísit a snáze tak pronásledovatele setřást. Až na pár opuštěných lampionů bylo však prostranství před fontánou prázdné. Náhle udýchaná Valentina vykřikla hrůzou. Mniši jí byli stále v patách, ani ne na padesát metrů, přestože ani chvíli neběželi.

Je vyčerpaná a má chuť se zastavit. Bylo by o tolik jednodušší padnout na kolena a vzdát to. Pak si ale vybaví mnichovu dýku bodající Maria do břicha. Před očima ještě vidí jeho zoufalý pohled. Zařve vzteky, znovu se dá do běhu a kmitá při tom pažemi podél těla, aby byla rychlejší. Mniši jdou stále krokem a ona to ví, aniž se ohlíží. Tomu pokušení musí za každou cenu odolat. Pokud se teď podívá za sebe, podlomí se jí kolena hrůzou.

Běží bosa kalužemi ledové vody, stoupá po Quirinalu směrem do centra a míjí Prezidentský palác. Očima pátrá po strážích, které by měly hlídkovat před bránou. Strážní budky jsou však prázdné. Utíká tedy dál. V dálce už rozeznává Palazzo Barberini, ale náhle se sto metrů před ní objeví další dva mniši. Vklouzne do postranní uličky plné odpadků. Na jejím konci zahlédne svíce procesí, které se ubírá po Via Nazionale. Všichni čtyři mniši jsou teď těsně za ní. Vtom před sebou spatří modré světlo. Patří majáčkům čtyř policejních vozů, které procesí doprovázejí. Valentina v sobě sebere poslední zbytky sil a ještě zrychlí.

Těsně předtím, než vběhne do davu, vytáhne zbraň a vystřílí do vzduchu celý zásobník. Na asfaltu přistanou doutnající nábojnice a dav se s křikem rozuteče. Komisařka běží dál směrem k policistům, kteří ji zaměřují, zvedne ruce, ukáže odznak a zakřičí své služební číslo. Pak se zhroutí jednomu desátníkovi do náruče. Zatímco ji policista balí do vlněné deky, naposledy se ohlédne za sebe. Mniši jsou pryč.

Parksová a Carzo stojí vedle sebe na bývalém hřbitově bolzanského kláštera. Právě našli poustevničin hrob. Na náhrobním kameni porostlém mechem už není vidět žádný nápis, jen patkový kříž ohlazený zubem času. Sem augustiniánky onoho únorového dne roku 1348 starou řeholnici pochovaly. A v tento den pronikla do kláštera šelma.

Maria odhrne keř kručinky a objeví další náhrobek zarostlý mechem. Prsty ohmatává jeho povrch a nahlas čte epitaf, který už téměř smazal čas a mráz.

„Zde leží Thomas Landegaard, inkvizitor pro oblasti Aragonie, Katalánska, Provence a Milánska.“

Na tomto místě tedy odpočívá ten, s nímž sdílela několik okamžiků života. Mariu přepadne zvláštní smutek. Jako by tu bylo pohřbené něco z ní samé. Či spíše jako by si inkvizitor vzpomínal na strašné události, k nimž toho roku došlo. Parksovou napadne, na co asi Landegaard myslel ve chvíli, kdy duchové jeho stráží vyráželi dveře hradní věže. Vzpomněl si na mariánky z Ponte Leone ukřižované Zloději duší? Zazněl mu v uších křik zaživa pohřbených trapistů? Nebo mu snad vytanula na mysli ta zvláštní a dráždivá ženská vůně, která mu ovanula chřípí, když se probouzel na svém oři a nadechoval se mrazivého matterhornského vzduchu? V Mariiných očích se zaleskne slza. Ano, na ni si Landegaard vzpomněl, když mu duchové párali břicho a z jeho těla unikal život. Jako by se Maria v transu skutečně přenesla v čase a něco v Landegaardově srdci zanechala. Něco, co nebylo mrtvé. Co nikdy neumírá.

Parksová ucítí na rameni Carzovu ruku, překryje náhrobek kručinkou a osuší si oči.

„Pojďte, Mario, už jsme téměř u cíle.“

Valentina otevře oči ve chvíli, kdy v diktafonu doznívají Ballestrova poslední slova. Když vrah do archiváře zaráží dýku, nehne Pazzi brvou. Pak záznam zastaví.

„Pěkně mě štveš, Valentino.“

„Cože?“

„Poslal jsem tě do Vatikánu zajišťovat bezpečnost během koncilu, a ty se místo toho vrátíš s nějakejma pitomejma ostatkama, středověkým evangeliem a teoriema o spiknutí kardinálů.“

„Nezapomeň na vraždy poustevnic a tu lež, kterou církev tutlá.“

„A ty místo aby ses kurva hezky rychle vrátila domů, zavoláš šéfredaktorovi Corriere della Sera! A navíc z vlastního mobilu!“

Valentinu zaplavuje smutek.

„Máte jeho mrtvolu?“

„Žádná mrtvola neexistuje.“

„Jak to?“

„Stejně jako stopy krve na chodníku a mniši v ulicích.“

„A co zaměstnanci hotelu Abruzzi, před kterým Maria zavraždili? Ty přece museli něco vidět.“

„Vyslýchali jsme je. Ničeho zvláštního si nevšimli.“

Nastane ticho.

„A co ty, Valentino?“

„Já?“

„Jo, ty. Cos vlastně viděla?“

„Máš mě za cvoka nebo co?“

„Valentino, ty jseš polda, já jsem polda. Oba víme, jak to chodí. Ztratila ses v tajný chodbě pod Vatikánem, ruplo ti v bedně a začala sis představovat sály plný trezorů a zabijáky přestrojený za mnichy. Nemám pravdu?“

Valentina vytrhne Pazzimu diktafon z ruky.

„A co je sakra tohle? To jsem si nahrála ve studiu nebo co?“

„Úlet nějakýho starýho deprimovanýho vožraly? Uvidíš, jak po tom bulvár skočí! Už vidím ty titulky: Vyřizování účtů ve Vatikánu. Prelát vyloučený z kurie přišel s obviněním ze spiknutí, aby se kardinálům pomstil. Prober se, Valentino. Bez důkazů má ten tvůj záznam stejnou vypovídací hodnotu jako reklamní spot na prezervativy.“

„Takže jestli tomu dobře rozumím, tak jim to kliďánko projde. Pohřbí papeže, zmanipulujou konkláve a zvolej do čela církve jednoho z nich.“

„A cos čekala? Že pošlu na Vatikán pluk výsadkářů? Že stovce kardinálů nasadím želízka nebo že jim zakážu papeže pohřbít? Kurva fix! Nemám rovnou zavolat na leteckou základnu v Latině, ať na baziliku pošlou řízenou střelu s jadernou hlavicí?“

Pazzi vezme dálkové ovládání a zapne televizor vestavěný v knihovně. Na obrazovce se objeví celkový záběr na baziliku. Jedenáct dalších kamer kanálu Rai Uno, neustále zaměřených na Vatikán, za doprovodu komentátora pomalu přejíždí náměstí. Hlasatel oznamuje, že papežův pohřeb právě skončil a vzhledem k nepokojům, kterým teď církev čelí, bude neprodleně zahájeno konkláve. Jednolitá masa poutníků postávajících na svatopetrském náměstí se rozestoupí a nechá projít řadu kardinálů směřujících do Sixtinské kaple. Brána Vatikánu se za procesím zavře a podél mříží se rozestaví nespočet příslušníků švýcarské gardy. Komentátor se s miliony televizních diváků, kteří jej na celém světě poslouchají, podělí o údiv. Ještě nikdy v historii církev s volbou nového papeže tak nepospíchala. Ještě podivnější na tom je, že tiskové oddělení Vatikánu mlčí a na veřejnost nepronikají žádné informace. Pazzi vypne zvuk.

„Co jsem ti říkala, Guido! Vždyť vidíš, že nad Vatikánem přebíraj kontrolu!“

„Ale kdo? Marťani? Rusové? Můžeš mi dát nějaký jména? Důkazy, otisky prstů, vzorky DNA… Cokoli, co se dá přiložit ke spisu, abych mohl probudit soudce a pokusit se získat zatykač?“

„A co Ballestrova mrtvola?“

„Ballestrova mrtvola dokazuje jen jedno. Že je Ballestra mrtvej.“

„Guido, chci po tobě jen čtyřiadvacet hodin, abych vyšetřování mohla dokončit.“

Pazzi si nalije whisky a přidá drcený led. Pak se Valentině zahledí do očí.

„Dávám ti čas do konce konkláve. Když potrvá tři dny, máš tři dny. Jestli skončí po třech hodinách, jak to nejspíš dopadne, nedám ti ani o minutu víc.“

„Sakra! To je málo a ty to víš.“

„Valentino, v okamžiku, kdy zvolí novýho papeže, mi žádnej italskej soudce nepodepíše jedinej zatykač a na tvý kardinály z Černýho dýmu budem krátký. Můžeš ten svůj záznam klidně pouštět pořád dokola z tlampačů, bude jim to putna jako jejich první kutna. Ale jestli máš pravdu, jseš ve smrtelným nebezpečí.“

Vtom zazvoní telefon. Pazzi zvedne sluchátko a sekretářka mu oznámí, že s ním chce někdo mluvit. Vrchní inspektor se zeptá, co je to za otrapu. Náhle strne. Dveře se otevřou a do místnosti vstoupí muž středního vzrůstu s bledou pletí a pronikavým pohledem. Za sebou má dvě gorily v černém obleku. Podá Pazzimu svazek dokumentů vydaných americkým ministerstvem zahraničí a italským ministerstvem spravedlnosti. Je to povolení k vyšetřování na italském území. Zatímco si Pazzi dokumenty pročítá, sebere muž s orlím pohledem Ballestrův diktafon ze stolu a podá Valentině ledovou ruku.

„Slečna Grazianová? Jsem Stuart Crossman, ředitel FBI. Přijel jsem z Denveru a k dopadení kardinálů Černého dýmu budu potřebovat vaši pomoc.“

„To je všechno?“

„Ne. Ztratil jsem agentku. Jmenuje se Maria Parksová. Je ve vašem věku a usmívá se stejně jako vy. Jestli rychle něco neuděláme, tak v příštích hodinách zemře.“

Carzo vstoupí na schodiště vedoucí do podzemí pevnosti. V tmavé chodbě je cítit břečťan a ledek. Dech času.

Na konci schodiště posvítí kněz loučí na zaprášené zdi. V těchto podzemních sálech nalezl Landegaard mrtvoly augustiniánek. Třináct koster, které škrábaly nehty do kamene, dokud nepadly vysílením.

Parksová jde za Carzem a myslí přitom na předposlední dopis zaslaný Landegaardem papeži Klementu VI.:

Zcela záměrně píši „definitivně“, protože všechny jeptišky byly oděny do rubáše, jako by do oněch třinácti hrobů byly nejprve pochovány, a pak vstaly z mrtvých, aby v těchto místech, kam neproniká světlo, společně strašily.

Carzo ukáže na kamennou lavici a Parksová se na ni posadí. Pak zavře oči.

„Tak, Mario, pozorně mě poslouchej. Je to velice důležité. Posílám tě na toto místo večer 11. února 1348, třináct dní po poustevničině smrti. Toto datum jsme našli na poslední straně klášterní kroniky. Matka Izolda Trentská, představená bolzanských augustiniánek, do ní spěšně zaznamenala pár řádek. Píše, že právě zapadá slunce a stvoření, které zavraždilo její řeholnice, brzy znovu vstane z mrtvých. Musí si proto vzít život. Nemá na výběr. Prosí Boha o odpuštění za to, co se chystá učinit, aby se před šelmou zachránila. Toť vše. Prohledali jsme hřbitovy a kroniky všech kongregací v okruhu desítek kilometrů. Po matce Izoldě jako by se slehla zem. Proto se s ní teď musíme spojit.“

„A co když ten den zemřela?“

Maria cítí Carzovy rty na svých a propadá se do tmy. Vnímá hrubou látku jeho sutany, jeho teplý dech na víčkách a ruku ve vlasech. Pak jí povadnou prsa a maso povolí. Svaly jí ztvrdnou jako větve. Zdá se jí, že má na sobě široké hrubě utkané šaty, které jsou cítit hlínou a spáleným dřevem. Hrdlo jí zaplaví zvláštní pálení, jako by se ji někdo pokoušel uškrtit. Vzpomínky matky Izoldy se vracejí.

Mihotavý svit svíce. V tichu se rozléhá ozvěna dopadajících kapek. V dálce na hradbách zuří vichr. Matka Izolda se hrbí ve výklenku, kde se zazdila. Není dost vysoký na to, aby se mohla postavit, ani dost široký, aby se posadila. Její staré tělo roztřesené záchvatem horečky je zalité potem. Každičká buňka jejího těla ji nutí úpět bolestí. Stará řeholnice odříkává modlitby a čeká na smrt. Tiše prosí Boha, aby ji k sobě povolal. Neustále něco mumlá, aby zahnala neodbytný strach, na nic už nemyslela a na všechno zapomněla.

Vzpomínky matky Izoldy pomalu naplňují Mariinu paměť. Z mlhy se vynoří jezdec a zavolá na hradby. Bránou kláštera vjede na dvůr povoz. Matka Izolda se skloní. Všimla si postavy ležící uprostřed zásob. Poustevnice. Takhle se tedy do bolzanského kláštera dostala. V lese několik mil od hradeb padla vysílením a venkovan ji naložil na vůz. Matka Izolda má strach. Když řeholnice vyčerpanou poustevnici zvednou, aby ji odnesly do tepla, vypadne jí z hábitu kožený uzlík a plátěné pouzdro.

Maria opakuje Izoldiny pohyby, pokleká do písku a cítí, jak její prsty rozvazují sametovou pásku pouzdra. Janusova lebka. V Mariině mysli propukne Izoldina vize.

Výheň, horký písek, kladivo zaráží do dřeva hřeby a šelma v tichu řve. Maria otevře oči. Zaplaví je bílé světlo zaplňující oblohu. Golgota. Tři kříže vedle sebe. Oba lotři jsou mrtví. Kristus naříká a po tvářích mu stékají krvavé slzy. Patnáctá hodina dne. Nad křížem se shlukují podivná černá mračna. Je skoro tma. Má strach. Je mu chladno. Je sám. Ztrácí blaženou vizi, která ho pojí s Bohem. V tu chvíli zvedne zrak k davu a uvidí ho takový, jaký je. Spatří snůšku smutných duší, špinavých těl a zkřivených rtů. Pochopí, že umírá pro tyto vrahy, násilníky a zbabělce. Pro lidstvo předem odsouzené k záhubě. Cítí Boží hněv. Uslyší dunění hromu a do propocených ramen mu začnou bubnovat kroupy. Vydá ze sebe zoufalý řev a v ten okamžik ho jako dech umírajícího opustí víra. Maria se hryzne do rtů. Agonie a smrt Boha. Toho dne zvítězily temnoty a Kristus se proměnil v Januse.

Izolda uzlík zase zaváže a uchopí plátěné pouzdro. Maria cítí v rukou matky představené něco těžkého. Prastarý rukopis vázaný v černé kůži a opatřený těžkým ocelovým zámkem. Evangelium Zlodějů duší. Useň je teplá jako lidská kůže.

Z cely, kam augustiniánky poustevnici odnesly, zní křik. Izolda běží chodbou. Má strach. Skloní se nad umírající řeholnicí, která něco mumlá v neznámém jazyce. Pak její křik utichne a oči zastře skelný výraz. Matka Izolda se narovná. Vtom ruce mrtvé ženy vystřelí z přikrývky a sevřou jí hrdlo. Dusí se a obtáčí prsty kolem rukojeti dýky. Čepel zajede poustevnici do krku a přikrývku zaplaví kaluž černé krve. Celou zavane mrazivý průvan.

Otisky jezdeckých bot. Vzpomínky matky Izoldy se zrychlují. Vidí mrtvolu sestry Soni přibitou ke stěně a tělo sestry Klementiny, jak vstává z hrobu a ve tmě se na ni usmívá. Otisky bosých nohou v hlíně a ozvěna kroků na schodišti do hradní věže, kam se Izolda s novickou uchýlila. Třináct nocí, třináct vražd. Každá z obětí vstane z hrobu a zardousí další jeptišku. Tak šelma řeholnice vraždí. Zloději duší.

Vzpomínky na poslední den. Maria vidí, jak Izoldiny ruce pohřbívají poslední novicku do měkké hlíny hřbitova. Má u sebe evangelium i Janusovu lebku. Když sbíhá po schodišti do podzemí kláštera, vymkne si kotník. Tady se zazdí. Maltou a cihlami zaplní mezeru v opěrné zdi, za níž se s několika svícemi a svými ubohými svršky uchýlila. A je to, zasadila do přepážky poslední cihlu. Teď už jí zbývá jen čekat na smrt. Snaží se zadržet dech, aby svůj skon uspíšila.

Otevře oči a přečte si varování, které právě vyryla do stěny. Maria se zachvěje. Mnichem, který vnikl do kláštera a povraždil augustiniánky, není nikdo jiný než Káleb.

Stuart Crossman tiše poslouchá Ballestrův záznam. Když ho některá pasáž zaujme, naznačí Valentině, aby archivářův šepot přehrála ještě jednou. Poté co kněz vyjmenuje seznam papežů zavražděných Černým dýmem, ředitel FBI zbledne. Záznam skončí. Crossman si povzdychne.

„Je to ještě vážnější, než jsem předpokládal.“

„Stačilo by všechno zveřejnit v tisku.“

„Osservatore romano a vatikánské oficiální orgány by všechno okamžitě popřely. A pak…“

„A pak?“

„Co by se stalo, kdyby se miliarda a půl věřících dozvěděla, že jim církev po staletí lhala a že se kardinálové z tajného společenství chystají převzít moc nad Vatikánem? Představte si, co by taková zpráva udělala se stovkami tisíc poutníků směřujících na svatopetrské náměstí. V jediném okamžiku by se zhroutilo dvacet století víry! To by vyvolalo obrovské nepokoje.“

„Nezbývá než doufat, že konkláve zvolí kardinála věrného Svatému stolci.“

„O tom pochybuji.“

Crossman podá Valentině list papíru.

„Co to je?“

„Seznam jedenácti biskupů a kardinálů, kteří zahynuli minulý týden při leteckém neštěstí nad Atlantikem. Byl mezi nimi i kardinál Centenario, předpokládaný nástupce zesnulého papeže. Černý dým si tak v konkláve zajistil absolutní většinu.“

Na obrazovce je vidět přeplněné svatopetrské náměstí. Komentáře hlasatelů a vstupy odborníků šokovaných během událostí se tlumočí do dvaceti jazyků a běží na všech kanálech světa. Kamery zabírají komín Sixtinské kaple, z níž při pálení volebních lístků začne stoupat kouř. Zvolí-li papeže hned v prvním kole, bude kouř bílý. Pokud si kardinálové vyžádají více času na rozmyšlenou, bude černý.

Valentina se otočí ke Crossmanovi:

„Co měla Parksová za úkol?“

„Najít evangelium podle Satana dřív než zabijáci Černého dýmu. Máme informace o tom, že bratrstvo chce tento rukopis použít k tomu, aby světu odhalilo lež církve, jakmile bude zvolen nový papež.“

„Víte, kde je Maria teď?“

„Naposledy jsem ji viděl na letišti v Denveru, když s otcem Carzem odlétala do Ženevy.“

„A pak?“

„Pak už jsem o ní neslyšel.“

„Nebojte se. Otec Carzo je vymítač. Určitě Parksovou proti Zlodějům duší ubrání.“

„Obávám se, že to nebude tak jednoduché.“

„Jak to?“

„Těsně před odletem do Evropy mi otec Carzo řekl, že se vrací z plavby po Amazonii, kam ho jeho kongregace poslala vyšetřit případ nejvyšší posedlosti na území indiánů kmene Yanomani. Šamany kmene prý postihla nějaká podivná nemoc. Šířila se džunglí a cestou ničila všechen život. Kontaktoval jsem tedy své lidi v Brazílii. Poslali na místo vrtulník, aby se ujistili, že indiáni neprobudili k životu nějaký smrtelný virus. Před pár hodinami mi posádka vrtulníku zavolala ze satelitního telefonu. Dorazili na yanomanské území a v troskách starého aztéckého chrámu našli Carzův zápisník. Překreslil si do něj prastaré fresky a basreliéfy. V chrámu se zřejmě setkal s nejvyšší posedlostí, protože následující stránky jsou pokryty ďábelskými nápisy a nesouvislým textem. A také satanistickými kresbami. Strašná nestvůra stojící uprostřed kruhu svící, zmučené duše a lesy křížů. Jako by nejvyšší posedlost tuto partii vyhrála a jeho mysli se zmocnila jakási tajemná síla. Na poslední kresbě je však vyobrazeno něco jiného. Tragická událost, k níž došlo o několik dní dříve v Hattiesburgu a o níž Carzo nemohl nic vědět.“

„A to?“

Crossman podá Valentině list papíru nalezený v Amazonském pralese. Carzo na něj nakreslil čtyři jeptišky ukřižované v kryptě. Uprostřed stojí pátý kříž, k němuž je přibitá nahá žena. Dolů napsal kněz rudými písmeny:

Maria Parksová musí zemřít.

Mariin duch se pomalu odpoutává od staré zazděné řeholnice. Vůně vosku vyprchává. Poznává ledek a plíseň, které cítila na začátku transu. Slyší ve tmě praskat Carzovu pochodeň. Pomalu se probírá v podzemí bolzanské pevnosti. Přitom má pocit, že se její ruce stále dotýkají stěny výklenku, jako by byla nadále zazděná s matkou Izoldou a současně seděla venku na kamenné lavici, kde se probouzí. Se zavřenýma očima si odkašle.

„Carzo, už vím, kde je evangelium.“

„Já taky.“

Když Maria uslyší Carzův hlas, trhne sebou. Je hlubší, melodičtější a chladnější. Něco se změnilo. Maria cítí nějaký pach. Pach krypty. Otevře oči. Otec Carzo stojí nad ní, tvář mu halí kápě a oči mu ve tmě slabě planou.

„Zdrávas, Maria.“

Parksová pozná Kálebův hlas a zkamení. Chce sáhnout po zbrani, ale zjistí, že se nemůže pohnout. Zavře víčka. Kdesi hluboko v její mysli ohmatávají Izoldiny ruce stěnu výklenku.

Desátá část

Stuart Crossman sedí na terase pobřežní restaurace v Castellammare di Stabia a pozoruje Neapolský záliv. Když před dvěma hodinami domluvil s Valentinou Grazianovou, oznámil mu recepční hotelu, že mu někdo nechal naléhavý vzkaz. Byl napsán v angličtině a zněl takto:

Černý dým má slabinu.

Chcete-li ji znát, přijďte za hodinu na terasu restaurace Frascati v Castellammare di Stabia.

Neohlašujte to policii.

Neztrácejte čas.

Přijďte sám.

Crossman chviličku zaváhal, a pak si objednal soukromé letadlo. Čekalo na něj na letišti Ciampino. Po pětačtyřiceti minutách letu přistál v Neapoli, nasedl do limuzíny a vyrazil do Castellammare di Stabia.

Kolem restaurace Frascati, která zůstala otevřená, zatímco ostatní pobřežní podniky už dávno zatáhly rolety, nechal rozestavět patnáct mužů. Uvnitř nebylo živáčka. Crossman se posadil ke stolu na terase a čekal.

Ve sluchátku se ozve pípnutí. Jeden z jeho mužů mu oznamuje, že ke břehu právě přirazil nafukovací člun Zodiak.

„Na palubě je pět mužů, z toho jeden stařec. Jsou ozbrojení. Co máme dělat?“

„Nechte je být.“

Znovu se ozve zvukový signál.

„Pozor, jdou k vám.“

V záři pouličních lamp spatří Crossman pět siluet. Čtyři mohutní muži. Pátá silueta, scvrklá a shrbená, se opírá o pořízky a kulhá.

„Šéfe, tady sniper číslo jedna. Mám je na mušce.“

Crossman pohlédne na střechu restaurace, kde sniper číhá. Starci a jeho tělesné stráži zbývá ujít ještě třicet metrů. Ředitel FBI vyndá pod stolem zbraň a odjistí ji.

„Šéfe, tady sniper číslo jedna. Čekám na vaše rozkazy.“

Postavy procházejí pod pouliční svítilnou a Crossman svraští obočí. V kaluži světla se objeví starcovy rysy.

„Snipere číslo jedna, nestřílejte.“

„Potvrďte to, šéfe.“

„Potvrzuju. V žádném případě nestřílejte.“

Stařec už je velmi blízko. Jeho tělesní strážci zůstanou na nábřeží a muž s pomocí hole vyjde po schodech na terasu. S úsměvem se posadí ke Crossmanovu stolu.

„Dobrý večer, Stuarte.“

„Dobrý večer, done Gabrieli.“

Maltský průliv, 4 hodiny ráno

Kardinál Giovanni stojí na palubě trauleru, který si s rámusem unaveného motoru razí cestu vlnami, a hledí vzhůru na hvězdné nebe. Měsíc je v úplňku a zaplavuje tmu zvláštní zlatavou září. Mladý kardinál pozoruje v dálce maltské břehy. Ještě hodina plavby, a starý trauler dorazí do přístavu ve Vallettě. Nejprve však bude muset několik kilometrů od břehu smočit sítě, aby nevzbudil pozornost. Teprve potom budou muži dona Gabriela moci lidský náklad vyložit.

Giovanni zasune ruku do kapsy sutany a nahmatá obálku z Lazio Bank. Obsahuje průhlednou plastovou kartičku vybavenou bezpečnostním čipem s jedenáctimístným kódem pro vstup do banky a chromonumerickým heslem sloužícím k identifikaci účtu. A k tomu jeden abecední kód k otevření Valdezova trezoru. Je to nápis vyrytý na rubu kříže chudých, který kardinál Černého dýmu k zásilce připojil. Tento těžký kříž vykládaný rubíny teď visí na stříbrném řetězu, který má Giovanni na krku. Nezbývá než doufat, že Valdezova dokumentace má takovou hodnotu, že stála za ztrátu jediného agenta, kterého se Vatikánu do bratrstva podařilo infiltrovat.

Giovanni cítí, jak se k němu zezadu kdosi blíží. Je to kapitán švýcarské gardy Cerentino. Trval na tom, že kardinála bude chránit, a Mendoza souhlasil. Cerentino se ke kardinálovi nakloní, aby překřičel rámus motorů.

„Vaše Eminence, musíme sejít do podpalubí, protože bude svítat a Sicilané nechtějí riskovat, že vás někdo uvidí v dalekohledu, až budou rozhazovat sítě.“

Kardinál neodpoví a zapne mobilní telefon, který mu don Gabriel předal v Římě. Když duchovní namítl, že má vlastní, mafiánský kmotr odvětil, že přístroje Cosy Nostry využívají soukromé sítě antén schovaných v těch nejodlehlejších oblastech poloostrova. Italské veřejné sítě slouží mafii výhradně k matení policie nepravdivými informacemi.

Giovanni zadá do telefonu identifikační kód. Displej se rozsvítí. Stiskne tlačítko pro opakované volání a na telefonu se zobrazí poslední volané číslo. Don Gabriel mu řekl, že přesně o půl páté bude jeho člověk na tomto čísle čekat, až zavolá. Podívá se na hodinky. Je 4:29. Vibrace rozechvívající palubu zeslábnou, a pak úplně přestanou. Sicilané vypnuli stroje a začínají rozhazovat sítě. Trauler tiše klouže po hladině. Tma začíná modrat. Kardinál pohlédne na světla maltských břehů. Pak znovu stiskne tlačítko pro opakování hovoru. Telefon automaticky vytočí číslo uložené v paměti.

Don Gabriel si ubalí cigaretu a vloží si ji mezi rty. Crossman mu připálí a stařec zakašle.

„Tak tys mě poznal, Stuarte? Vždyť už je to tak dávno…“

„Jak bych na vás mohl zapomenout? Byl jste jedním z nejnebezpečnějších kmotrů Cosy Nostry, který kvůli sporu s Camorrou emigroval do Států. Dal jste nám pořádně zabrat.“

„A tys už tenkrát šéfoval pobočce FBI v Baltimoru. Vzpomínám si… Kvůli nějaké maličkosti jsi mě málem dostal.“

„Tuna maličkostí v podobě bílého prášku v kilových sáčcích.“

„No, aspoň mě to přinutilo vrátit se domů a dát věci do pořádku.“

„A teď?“

„Teď dělám kmotra sto dvaceti rodinám. Bojí se mě a já je chráním. A ty ses stal ředitelem FBI. Gratuluju.“

„Proč jste mě chtěl vidět, done Gabrieli?“

„Pořád stejně netrpělivý, co? Jako ten tvůj střelec tam nahoře, který pořád neví, jestli na mě má vystřelit nebo ne.“

„Neudělá to, dokud mu to nepřikážu.“

„Ale to jsme si nedomluvili, Stuarte. Měls přijít sám.“

„Nevěděl jsem, že jste to vy, done Gabrieli.“

„A kdybys to věděl?“

„Vzal bych si s sebou čtyřikrát tolik mužů.“

Stařec se pousměje.

„Na celém světě mě pronásleduje tolik policistů, že by se nevešli na jeden fotbalový stadion. Takže o jednoho víc nebo míň…“

„Ve vzkazu tvrdíte, že Černý dým má slabinu. V čem spočívá?“

„Někdo si o tom bratrstvu právě jede vyzvednout dokumentaci. Brzy se s ním setkáš.“

„Jakou dokumentaci?“

„Takovou, jakou by Černý dým chtěl za každou cenu získat zpátky, kdyby o ní věděl.“

„A kdo je ten člověk?“

Crossmanovi zazvoní v bundě telefon. Tázavě pohlédne na dona Gabriela a hovor přijme.

„Stuart Crossman. Slyším.“

„U telefonu kardinál Patrizio Giovanni. Vaše číslo mi dal náš společný přítel. Říkal, že víte o případu, který vyžaduje, abychom se neprodleně sešli.“

„Co navrhujete?“

„Vallettu. Gozo. To je bar na náměstíčku u kostela svatého Pavla. V 6:30. Souhlasíte?“

Crossman se pohledem otáže dona Gabriela. Stařec přikývne.

V Sixtinské kapli panuje hrobové ticho. Všech sto osmnáct kardinálů s volebním právem zaujalo svá místa v křeslech rozestavěných čelem k sobě podél dvou řad stolů pokrytých těžkými červenobílými ubrusy. Seshora na zamlklé preláty shlížejí Michelangelovy fresky stvoření světa. Vyobrazení Posledního soudu nad oltářem připomíná kardinálům závažnost jejich úkolu.

Konkláve bylo před dvěma hodinami oficiálně zahájeno slavnostní mší, při níž byl vzýván Duch svatý. Pak se kardinálové shromáždili v Pavlově kapli Apoštolského paláce a z něj se ve slavnostním oděvu za zvuků hymnu Veni Creator přesunuli do Sixtinské kaple. Tam se procesí rozdělilo na dvě řady a kardinálové před zraky fresek zaujali svá místa.

Nyní děkan vstává a pronáší latinskou rituální přísahu, kterou se volba zahajuje. Tato formule zaváže přítomné kardinály k mlčení, přikáže jim nikdy o konkláve nic neprozradit a pod trestem okamžitého vyobcování jim zapoví komunikovat s vnějším světem.

Kardinálové pozorně naslouchají děkanovu mečivému hlasu. Když konečně nastane ticho, položí každý z nich ruku na výtisk Evangelií, který má před sebou, a zpečetí kolektivní závazek osobní přísahou. Pod pestrobarevnou klenbou kaple zazní sto osmnáct identických krátkých formulí.

Opět se rozhostí ticho. Volba začíná. Duchovní sloužící pontifikální liturgické obřady pronese Extra omnes, příkaz, aby všichni, kdo nejsou oprávněni volit, z kaple odešli. Nakonec se sám vzdálí a ponechá kardinály jejich vlastnímu svědomí. Všichni se po sobě ohlížejí. Téměř všichni vědí, co se děje. Před začátkem konkláve dostala většina z nich podivnou obálku s fotografiemi své rodiny unesené maskovanými muži. V přiloženém vzkazu se psalo, že ve druhém kole volby dostanou instrukce. Vyvolený vytáhne červený kapesník a položí ho před sebe. Zpráva končila rozkazem, aby kardinálové obálku i její obsah před zahájením konkláve spálili na popel. Byli varováni, že pokud někdo objeví byť i jedinou z obálek, budou všechny rodiny popraveny.

Teď už je kardinálům jasné, že Vatikán přechází do cizích rukou. To je víc než pádným důvodem k rozpuštění konkláve a oznámení hluboké krize uvnitř církve. Stačilo by jediné slůvko, jedna zvednutá ruka. Přesto nikdo nevydá hlásek, jako by každý čekal, že se do vody vrhne někdo jiný a spiknutí odsoudí. Či spíše jako by se každý v duchu modlil, aby nikdo nepromluvil. Pokaždé když se jejich pohledy zkříží, sklopí kardinálové zrak. Stydí se a mají strach.

Děkan opět povstane. Zeptá se, zda jsou všichni připraveni přistoupit k volbě či zda je potřeba vyjasnit nějaké pochyby, které by jim snad mohly ležet na srdci. Camano se přistihne při úsměvu. Tato formule se podobá větě, kterou vyslovuje kněz těsně před zpečetěním sňatku. Chce-li někdo proti tomuto svazku vystoupit, ať promluví nyní nebo se navždy odmlčí. Kardinálové se po sobě ohlížejí. Teď je ta chvíle, kdy by se někdo měl ujmout slova. Vidí krůpěje potu, které se děkanovi třpytí na spáncích. Pochopí, že mu také byla doručena obálka. Také má strach. Ani on nepromluví. Kardinálové sklopí tvář. Děkan vyzve ty, kteří jsou připraveni volit, aby zvedli ruku. Pod freskami se pomalu zvedne sto osmnáct paží.

Primář Gemelliho kliniky slyší, jak se skleněné dveře otevírají, a zvedne oči od hromady papírů. Dovnitř vstoupil prelát v černé sutaně. Má brýle s tlustými skly a v ruce tašku. Primář se snaží nehnout brvou. Ví, proč muž přišel. Čeká na něj celý večer a diví se, že nepřišel dřív. V jednu chvíli začal dokonce doufat, že vůbec nepřijde. Ale už je tady. Lékař rychle pohlédne na hodinky. Je 4:45. Kardinál Giovanni potřebuje k vyzvednutí Valdezovy dokumentace ještě nejméně hodinu. Bude nutné počínat si nanejvýš opatrně.

Prelát neslyšně kráčí po koberci. Zastaví se před okénkem a odkašle si, aby upoutal lékařovu pozornost. Ten se mezitím opět ponořil do přijímacích spisů. Hraje se o každou vteřinu. Naznačí příchozímu, aby chvíli počkal, dál předstírá četbu a občas si něco poznamená. Nakonec k muži zvedne oči, a když se jejich pohledy setkají, stáhne se mu žaludek.

„Přejete si?“

„Dovolte, abych se představil. Jsem monsignore Alois Mankel z Kongregace pro nauku víry.“

Lékař sebou nepatrně trhne. Kongregace pro nauku víry je novodobý název pro Nejsvětější inkvizici. Stojí před ním tedy inkvizitor, pro něhož nejsou objemné spisy a tajemství ničím novým. Navíc je to apoštolský protonotář honosící se titulem monsignore, což odpovídá středověkým vrchním inkvizitorům. Ten si nepřišel jen tak popovídat a nebude dlouho chodit kolem horké kaše. Primář Gemelliho kliniky čekal nějakého vysokého církevního hodnostáře nebo možná lékaře, ale nikoli inkvizitora. Jeho přítomnost svědčí o tom, že alespoň část Kongregace pro nauku víry už přešla do tábora Černého dýmu. Má před sebou nelehký úkol.

„Je mi líto, monsignore, ale návštěvy začínají až v osm.“

Po prelátových ústech přeběhne chladný úsměv.

„Přišel jsem se podívat na mrtvého. Mrtvé návštěvní hodiny nezajímají.“

„Jak se jmenuje?“

„Já jsem vám to ještě neřekl?“

„To bych si pamatoval.“

Nastane ticho. Inkvizitor lékaře provrtává ledovým pohledem. Průhledná léčka nezabrala. Prelát zuří.

„Přišel jsem ohledat ostatky Jeho Eminence kardinála Patrizia Giovanniho.“

„Jaký k tomu máte důvod?“

„Chci se přesvědčit, zda se skutečně jedná o Jeho Eminenci, abych jej mohl nechat převézt do jeho rodiště v kraji Abruzzo.“

Další průhledná léčka. Giovanni pochází z Germagnana v Apeninách. Protonotář to ví. Pouze zjišťuje, zda to lékař ví také. Důkaz by to sice nebyl, náznak však ano. Tak postupují inkvizitoři pokaždé. Ze souboru náznaků nakonec dojdou k přesvědčení. V tuto chvíli prelát lékaře podezřívá, že lže. V následujících minutách bude tedy nutné udělat vše pro to, aby se tato domněnka nestala přesvědčením.

„Je vám teplo?“ zeptá se duchovní.

„Prosím?“

„Že se tak potíte.“

Lékař vidí, jak prelát pozoruje jeho čelo, na němž se tvoří kapičky potu. Otře jej dlaní. Další náznak.

„Mám za sebou čtyřhodinovou operaci. Jsem vysílený.“

„Je to vidět.“

Znovu nastane ticho. Během zmíněné čtyřhodinové operace lékař ve skutečnosti líčil mrtvolu biskupa zemřelého ve voze kardinála Giovanniho. Nebožáka přivezli do nemocnice s obličejem na kaši a tělem na kousky. Vzhledem k tomu, že Gardano a Giovanni byli přibližně stejného věku a podobné postavy, dostal lékař nápad a zatelefonoval jej kardinálu Mendozovi. Starý státní sekretář souhlasil. Potom si Giovanniho zavolal do restaurace a poslal ho vyzvednout Valdezovy spisy. O hodinu později zazvonil lékaři telefon. Kardinál Mendoza mu oznámil, že Giovanni souhlasí. Primář zavěsil a s pomocí Giovanniho zdravotní dokumentace čtyři hodiny vyráběl na tom, co z biskupovy mrtvoly zbývalo, kardinálovy charakteristické znaky – mateřská znaménka, dvě keramické zubní korunky a jednu zlatou vzadu.

„Jdeme?“

Lékař sebou trhne. Otázka, kterou mu inkvizitor položil, ve skutečnosti otázkou vůbec není.

Volba začíná. Kardinálům byly rozdány obdélníkové lístky s nápisem „Eligo in summum pontificem“?, pod nímž je vytečkovaná linka, na kterou každý napíše příjmení vybraného kardinála. Camano sleduje, jak voliči čitelně vypisují jméno svého favorita. Většina z nich zvolí sama sebe a bude čekat na druhé kolo. Camano však ví, že v jeho osobě vidí někteří možné řešení současné krize církve. Má pod sebou Kristovu legii a Kongregaci pro zázraky. Navíc se těšil přízni zesnulého papeže. Po Centenariově smrti tedy většina hlasů v prvním kole logicky připadne jemu.

V očích kardinálů je taková volba o to logičtější, že kdyby získal dostatečný počet hlasů, mohl by snad v druhém kole porazit kandidáta Černého dýmu. Pokud ovšem téměř všichni kardinálové neobdrželi obálku. Ale jak je možné, aby bylo za jedinou noc uneseno přes sto rodin? To se kardinálům honí hlavou, když ke Camanovi zvedají oči. Nevědí, že svou obálku dostal i on.

Instrukce Černého dýmu by měly přijít až ve druhém kole, a tak Camano volí sám sebe. Přeloží lístek napůl a položí jej před sebe.

Všichni kardinálové už odložili pera a přehnuli volební lístek. Jeden po druhém jej jdou vhodit do urny a vrátí se na místo. Camano je na řadě jako poslední. Vstane a se zvednutou rukou, aby se všichni mohli přesvědčit, že má jen jeden lístek, pomalu kráčí k oltáři, u nějž stojí sčitatelé hlasů. Nahlas pronese poslední voličskou přísahu:

„Já, kardinál Oscar Camano, Kristus Pán budiž mým svědkem, odevzdávám svůj hlas tomu, který by dle mého nejlepšího křesťanského svědomí měl být zvolen.“

Pak přistoupí k oltáři. Urnu tvoří velký kalich zakrytý patenou. Camano položí lístek na misku a mírně ji nakloní, aby sklouzl do kalichu. Pak patenu zase položí, ustoupí a pokloní se před oltářem.

Zatímco usedá na své místo, první ze sčitatelů nadzvedne plný kalich a zatřese jím, aby jeho obsah promíchal. Třetí sčitatel lístky okázale prohrábne a jeden po druhém je vloží do průhledné vázy. Přitom je nahlas počítá, aby bylo ověřeno, že žádný kardinál nehlasoval dvakrát. Ve váze přistane sto osmnáct lístků. Pak je nádoba přenesena na stůl před oltář, u nějž už jsou připraveni sčitatelé.

První z nich vytáhne z vázy lístek, rozloží jej a beze slova si ho přečte. Podá ho druhému sčitateli, ten jej také přečte, tentokrát ovšem nahlas, a podá třetímu. Ten ověří, zda se vyslovené jméno shoduje s tím, které je napsáno na lístku. Poté papír napíchne na jehlu s navlečenou nití. Po sečtení všech hlasů bude papírový růženec se všemi volebními lístky spálen na popel v krbu uvnitř kaple.

Sčítání pokračuje. Zatím bylo přečteno jedenáct lístků. Šest pro stejný počet různých kardinálů, dva pro Camana a tři pro camerlenga Campiniho, k němuž teď směřují zraky všech přítomných.

Lékař tiše postupuje opuštěnými chodbami kliniky, následován monsignorem Mankelem. Vstoupí na schodiště vedoucí dolů do márnice. Primář zatlačí do lítacích dveří, které za inkvizitorem zase s řachnutím zapadnou. Projdou několika sály zaplněnými řadami zmrazených boxů, v nichž jsou uloženi mrtví čekající na pitvu. Klimatizace tiše vrčí.

Lékař vejde do poslední místnosti. Na operačním stole leží mrtvola v gumovém pytli. Údržbář stírá podlahu. Inkvizitor mu nevěnuje pozornost. Pokyne lékaři, aby pytel otevřel. Když spatří to, co z mrtvého zbylo, neustoupí ani o krok a nehne brvou.

„To je všechno?“

„Kardinál Giovanni se ve stočtyřicetikilometrové rychlosti zaklínil pod třicetitunové nákladní auto, a pak do něj ve stejné rychlosti ještě vrazila dodávka. Takže ano, to je všechno.“

„Identifikovali jste jej na základě dentálních záznamů?“

„Proč bychom to dělali? Vůz patřil kardinálu Giovannimu. Jedná se tedy o kardinála Giovanniho.“

„Mohl auto někomu půjčit.“

„Kde by potom byl, když nezasedá v konkláve?“

„Dobrá otázka.“

Monsignore Mankel otevře tašku, vyndá z ní tlustý spis a vybere z něj několik fotografií kardinála Giovanniho. To je dobré znamení. Inkvizitor mladého preláta potkával ve vatikánských chodbách, ale nezná jej osobně. Další důvod, proč si Mendoza vybral právě Giovanniho, je fakt, že byl do funkce prince církve povýšen teprve nedávno a jen málo římských prelátů se s ním zná. Biskupův obličej je navíc téměř úplně rozdrcený, takže fotografie inkvizitorovi příliš nepomohou.

„Provedli jste mu odběr krve?“

Zamyšlený lékař sebou lehce trhne.

„Prosím?“

„Ptal jsem se vás, jestli jste mu vzali krev.“

„To je naše povinnost ze zákona. Kvůli zjištění obsahu alkoholu.“

„A?“

„Analýza hovoří jasně. Kardinál Giovanni nepožil před jízdou ani kapku.“

Inkvizitor dál obchází mrtvolu kolem dokola a tlačí na lékaře:

„Na to jsem se vás neptal. Chtěl jsem vědět, jestli výsledky krevního rozboru potvrzují, že se skutečně jedná o kardinála Giovanniho.“

„Naše genetická laboratoř je zavřená, monsignore. Výsledky dostanu až v 9 hodin ráno.“

„To je mrzuté.“

„Pročpak?“

Inkvizitor se neobtěžuje s odpovědí, kontroluje mateřská znaménka a jizvy na kůži mrtvoly a porovnává je s těmi, která jsou zanesena v Giovanniho lékařských záznamech. Primář si oddechne. Mankel určitě nemá tak podrobnou dokumentaci jako klinika, která se o mladého kardinála stará. Dokladem toho je fakt, že Mankel nehledá všechny jizvy, které lékař na operačním stole vytvořil, ani neprohlíží všechna mateřská znaménka. Zdá se, jako by jej zajímalo jedno jediné velké a hrbolaté znaménko na Giovanniho šíji, které lékař musel nakreslit na tom, co z těla monsignora Gardana zbylo. Tento névus mu dal nejvíc práce ze všech. Musel na sebe skládat vrstvičky gumy, vytvarovat je a nabarvit. Také Gardanovy zrzavé vlasy bylo nutno přeměnit v černou kštici. Pro chybějící malíček na kardinálově pravé ruce stačilo jednou říznout skalpelem. Kůži na konci pahýlu pak lékař musel zašít a zajistit, aby tento zákrok nepůsobil příliš čerstvě. Primář je na svou práci hodnou plastického chirurga právem pyšný. Inkvizitor již několik vteřin přejíždí po mateřském znaménku a malíčku, aniž zaznamenává cokoli podezřelého. Zdá se, jako by začínal věřit, že před ním skutečně leží Giovanniho mrtvola. Pro pořádek položí poslední otázku:

„A jeho kněžské náležitosti?“

„Myslíte kardinálský prsten?“

„A těžký pektorál, který preláti jeho postavení obvykle nosí na hrudi.“

„Měl u sebe jen prsten. Musel jsem ho přeříznout, abych ho sundal. Je v obálce na stolku.“

Inkvizitor zpozoruje obálku položenou poblíž operačního stolu. Otevře ji a prohlédne si zbytky prstenu. Chystá se položit obálku znovu na stolek, když vtom si všimne podivných černých šmouh, které se na ní objevily. Vypadají jako inkoust. Nejsou to šmouhy, ale otisky. Podle soustředných rýh pokrývajících papír se jedná o otisky prstů. Inkvizitor se podívá na své ruce. Konečky prstů, kterými se dotkl vlasů mrtvoly, jsou černé. Otočí se k lékaři. Ten už také chápe, co se stalo. Mrtvým se barva nevstřebává do vlasů tak jako živým. Vlasy sice jdou obarvit, ale barva mnohem déle schne.

„Gratuluji, doktore. Málem jste mě dostal.“

Mankel vytočí číslo na mobilním telefonu. Zvedne oči k lékaři a strne. Spatří černé ústí automatické pistole, kterou mu údržbář míří na čelo. Za brýlemi s kouřovými skly a tenkým knírkem poznává prelát poručíka tělesné stráže zesnulého papeže.

„Zbláznil jste se?“

Poručík si přiloží prst na ústa a naznačí inkvizitorovi, aby zmlknul. Telefon ještě jednou zazvoní. Pak na druhém konci někdo zvedne sluchátko a pitevnou se rozlehne hlas přicházející z dálky.

„Camerlengo, poslouchám.“

Inkvizitor zavře oči.

„To jsem já, Vaše Eminence.“

„Kdo já?“

„Monsignore Mankel.“

Nastane ticho.

„Tak co?“

Inkvizitor ucítí na čele hlaveň zbraně a trhne sebou. Poručík švýcarské gardy zakroutí hlavou.

„Je to kardinál Giovanni, Vaše Eminence.“

„Jste si tím stoprocentně jistý?“

Poručík nadzvedne spoušť a kývne.

„Ano, Vaše Eminence. Jsem si naprosto jistý.“

Znovu nastane ticho.

„Co se děje, Mankele?“

„Jak to myslíte, Vaše Eminence?“

„S vaším hlasem není něco v pořádku.“

„To je…“

Inkvizitor pozoruje ukazováček příslušníka švýcarské gardy, který se obtáčí kolem spouště.

„Co je, Mankele?“

„To ta mrtvola. Je v hrozném stavu a…“

„Vyvedlo vás to z míry?“

„Ano, Vaše Eminence.“

„No tak, Mankele, seberte se. Na slabost teď není ta správná chvíle.“

Cvaknutí. Spojení se přeruší. Inkvizitor ucítí, jak mu do krční tepny proniká jehla. Jeho žilami se šíří pálivá tekutina. Zkřiví ústa bolestí. Mysl mu zahaluje mlha a primářova tvář mizí.

Camerlengo Campini je sám ve svém pokoji v Domě svaté Marty. Zaklapne mobilní telefon. Naslouchá tichu. Dům svaté Marty nacházející se v bezprostřední blízkosti Sixtinské kaple je místem modliteb a usebrání, kde se mluví šeptem a kde nikdo nikdy nezvyšuje hlas. Sem si kardinálové chodí odpočinout mezi jednotlivými koly volby. Podle svatých zákonů církve nesmějí volící kardinálové po vstupu do konkláve komunikovat s vnějším světem. Nemají nárok na noviny, vzkazy, rádio, diktafon ani televizi. A v žádném případě u sebe nemohou mít mobilní telefon.

Dohledem nad dodržováním tohoto nařízení je pověřen camerlengo. Campini tedy ví lépe než kdo jiný, jak obrovské riziko podstoupil, když ve svých věcech telefon propašoval. Ale raději bude riskovat, než aby v márnici nechal ležet falešného kardinála Giovanniho. Proto využil pauzy po prvním kole volby, odešel do svého pokoje v Domě svaté Marty a čekal tu na telefonát monsignora Mankela.

Poslal do márnice právě jeho, protože nikdo jiný nedokázal lépe odhalovat lži. Podezření v Campinim vzbudil rozhovor kardinála Mendozy s velitelem gardy na vnějším schodišti baziliky. Copak to ten prašivý státní sekretář asi chystá? Podle posledních zpráv odjel do své vily poblíž Říma, kde teď čeká na výsledek konkláve. Campini ho nechal sledovat. Jeho lidé jej naposledy informovali, že se starý kardinál vrátil z večeře ve městě a od té doby se nikam nehnul.

Kardinál Giovanni je tedy další vyřešený problém. Na Gemelliho klinice skutečně leží jeho mrtvola. Ale co ten podivně napjatý Mankelův hlas v telefonu? Campini musel v přítmí pokoje šeptat jako nějaký školák a nestihl se zeptat na podrobnosti. Teď však neochvějně cítil, že Mankel zněl nějak vyděšeně.

Prelát se snaží neklid zaplašit. Ale no tak, starým inkvizitorem prostě otřásl pohled na Giovanniho mrtvolu. Ano, je to tak. Ale stejně… Camerlengo několik vteřin zvažuje všechna pro a proti. Váhá, zda má riskovat a zavolat Mankelovi, aby měl jistotu. Byl by to neskutečně nebezpečný krok a on to ví. Pokud by byl přistižen, jak mezi stěnami Domu svaté Marty telefonuje, bude s okamžitou platností vyloučen z konkláve a exkomunikován, camerlengo necamerlengo. Druhý trest je mu natolik lhostejný, že se nad tím musí pousmát. Problém by pro něj znamenalo potrestání první, neboť by vedlo k rozpuštění konkláve a svolání nového volebního shromáždění. To je ovšem zcela nepřijatelné.

Stařec přesto hoří zvědavostí a cítí, jak jeho prsty otevírají záklopku telefonu. Mimoděk už začal vytáčet Mankelovo číslo. Stiskne tlačítko pro volání, když vtom jej vytrhne z činnosti jakýsi hluk. Někdo prochází chodbami a třikrát zaklepe na každé dveře, aby kardinálům oznámil, že konkláve bude pokračovat. Campini telefon zase zaklapne. Kroky se vzdalují. Roztřesený camerlengo zabalí přístroj do kusu látky, položí ho na zem a rozšlape ho podpatkem. Tlumené praskání telefonu pod jeho podrážkou zanikne ve vrzání dveří a skřípání kroků na chodbě. Pak stařec látku sebere a uloží ji dospod kufru, kde nikdo nebude nic hledat.

Těsně před odchodem do Sixtinské kaple pocítí lítost. Od této chvíle už nebude moci komunikovat se svými lidmi a řídit je zevnitř. Ale co na tom. Vzhledem k výsledkům prvního kola lze předpokládat, že konkláve nebude mít dlouhého trvání.

Svítá. Kromě skřípění Giovanniho mokasín a Cerentinových gumových podrážek nic nenarušuje ticho ospalých uliček Valletty. Kapitán švýcarské gardy jde několik metrů za kardinálem. Pod kabátem má schovanou služební zbraň a je připraven kdykoli vystřelit.

Oba chodce z dálky kryjí muži z Crucia Malty, maltské větve Cosa Nostry. Kardinál vykročí po Republic Street, domy lemované ulice, která příkře stoupá ke starému městu. Slaný vzduch z přístavu vystřídal teplý vánek. Rolety jsou zatažené. Nikde neštěkne pes a není slyšet jediné auto.

Dům číslo 79. Kardinál Giovanni se zastaví. Na protějším chodníku stojí barokní budova s portálem z masivního dřeva. Střeží ji kamery a vstup ovládá digitální kódový zámek na magnetickou kartu. K pravému sloupu portálu je připevněna měděná destička. Jsou na ní dvě propletená písmena s korunkou nahoře. LB jako Lazio Bank. Anonymní pobočka vyhrazená nejdůležitějším účtům a digitálním trezorům.

„Počkejte tu na mě.“

Kapitán Cerentino se rychle rozhlédne kolem sebe a přikývne. Padesát metrů nalevo stojí zelená dodávka se čtyřmi muži Cosa Nostry. Čtyřicet metrů napravo zametají další dva mafiáni převlečení za zaměstnance technických služeb chodník.

Giovanni přejde silnici a zastaví se před vstupem. Kamery ho sledují, jak do přístroje zasouvá magnetickou kartu a zadává jedenáctimístný kód. Po několika vteřinách se ozve tlumené cvaknutí. Dveře se pootevřou a zase za kardinálem zapadnou.

Uvnitř je hala vyložená mramorem, několik křesel a pár schodů v půlkruhu vedoucích k dlouhé přepážce chráněné neprůstřelným sklem. Před řadou monitorů sedí mladá žena. Giovanni k ní přistoupí. Úřednice zvedne hlavu a ukáže na klávesnici s barevnými tlačítky. Hovoří chladným, profesionálním a neživým hlasem.

„Vaše identifikační číslo, prosím.“

Giovanni zadá chromonumerický kód, který mu Mendoza předal v obálce, a stiskne tlačítko enter. Mladá žena sleduje obrazovky a čeká na odpověď. Giovanni pohlédne na obrazy zdobící stěnu nad přepážkou. Jsou na nich tváře starců, vlevo nejstarší a vpravo nejmladší portréty. Nějaká dynastie.

„Kdo jsou ti lidé?“

„Řada zakladatelů banky až po Giancarla Bardiho, našeho současného ředitele.“

Giovanni se zachvěje. Rod Bardiů. Toto jméno Mendoza vyslovil, když hovořil o nejmocnějších rodinách sítě Novus Ordo. Vlastní Lazio Bank a desítky dalších podniků po celém světě. Kardinálovi vytrysknou na čele krůpěje potu. Zde tedy Valdez dokumentaci ukryl. Přímo v jámě lvové.

Ozve se zvukový signál. Ustaraná vráska na čele mladé ženy zmizí. Stiskne tlačítko a v pravé stěně se vysunou dveře. Jsou tak dokonale maskovány v kameni, že je zhola nemožné si jich všimnout. Za nimi je schodiště pokryté kobercem vedoucí do suterénu. Mladá žena ke kardinálovi opět pozvedne oči. Její kovový hlas se zjemní.

„Prosím, Vaše Eminence.“

Giovanni vstoupí na schodiště. Tajné dveře se za ním zavřou.

Pod schodištěm se při kardinálově příchodu automaticky otevře ocelová mříž. Ovane jej proud vzduchu z klimatizace a vstoupí do obrovského sálu osvíceného zářivkami zabudovanými ve falešném stropu.

Postupuje řadami trezorů. Každý z nich je od ostatních oddělen silnou ocelovou stěnou se zabudovaným počítačem. Trezory jsou velmi staré a masivní. Jejich bezpečnostní mechanismus byl v průběhu času doveden k dokonalosti. Na některých jsou ještě vidět stopy po dvojitých zámcích a otočných kolečkách. Dnes už jsou tato opatření zbytečná, protože všechny trezory Lazio Bank jsou uzamčeny digitálním kódovým zámkem.

Řada 12, blok 213. Giovanni se zastaví před trezorem kardinála Valdeze. Je asi dva metry vysoký a metr široký. Zadá do zámku nápisy vyryté na rubu kříže chudých. Displej zabliká, ozve se několik tlumených cvaknutí, ocelové mříže se zasunou a těžké dveře se otevřou.

V trezoru se rozsvítí světlo. Giovanni spatří tucet zaprášených polic a přepadne ho úzkost. Jsou prázdné. Vypne se na špičky a zašmátrá v nejvyšších policích. Nahmatá tenkou plastovou krabičku, na níž jsou černým popisovačem napsána písmena NO. Je to velkokapacitní disk. V tomto obrovském trezoru se tedy ukrýval několikacentimetrový disk plný informací o společenství Novus Ordo. Na tomto kousku plastu je uloženo třicet let vyšetřování uvnitř Černého dýmu. Giovanni se usměje. Do konce 80. let musel Valdez shromažďovat o společenství hory papírů. S rozvojem informatiky jejich obsah postupně zaznamenával na hromady disket, o něco méně CD-ROM a nakonec vše uložil na jediný velkokapacitní disk, který pojme ekvivalent stovek tisíc stran. Teď už Giovanni chápe, proč jsou v přepážkách zabudovány počítače. Tuny papírů ukládané po staletí do obrovských trezorů Lazio Bank se postupem času scvrkly a vtěsnaly na pevné disky.

Giovanni vloží Valdezův disk do počítače. Procesor zavrní a zobrazí jeho detailní obsah. Je na něm nespočet archivovaných stránek, textů, účetních záznamů a soupisů. Nejstarší z nich jsou v latině a pocházejí zřejmě ze středověkých bankovních domů.

První stránky shrnují Valdezovo třicetileté šetření formou několika nákresů zobrazujících strukturu společenství Novus Ordo, jehož po staletí pečlivě tkaná síť teď obemyká celý svět. Její součástí jsou banky, nejmocnější nadnárodní společnosti na světě, dodavatelé, burzy cenných papírů, investiční fondy, letecké a námořní společnosti, zbrojní podniky, farmaceutické laboratoře, špičky v oblasti informatiky a softwaru… Nesčetné větve bratrstva působí ve finančnictví, ropném a těžkém průmyslu. Clearingové centrály, daňové ráje a spleť offshorových bank dál rozmnožují templářský poklad.

Novus Ordo však není pouze obrovitým finančním konglomerátem. Ve středověku podporoval kacíře a založil všechny velké protikatolické sekty, jejichž miliardy teď protékají jeho bankami. A za všemi těmito organizacemi a jejich odnožemi stojí templářský poklad a kardinálové Černého dýmu.

Spáč sebou trhne a probudí se. Kolem něj se něco hýbe a vrže. Slyší rachot a vibrace. Pod nohama mu cosi pravidelně buší. Kola. Zachytí se tohoto pojmu, který mu vytanul na mysli, a soustředí se. Slyší skřípání vagonů a hučení větru. Vlak.

Otec Carzo otevře oči. Rukou nahmátne sedadlo. Je tma. Skrz okno pronikají dovnitř pruhy žlutého světla. Kupé je prázdné. Carzo se probírá mozaikou vzpomínek uvízlých v paměti. Úlomky obrazů a útržky zvuků.

Stalo se to, když v podzemí bolzanského kláštera vískal Marie vlasy. Dostal závrať, udělaly se mu mžitky před očima, zrak se mu rozostřil a nohy roztřásly. Pak se mu začalo zpomalovat srdce. Šedesát úderů za minutu. Dvacet. Dva. Srdce se zastavilo a Carzo padl na kolena. V hrudi už mu nic nebilo, ale přesto nebyl mrtvý. Najednou se mu zdálo, že srdce začíná zase bít. Bušilo hluboce a mocně. Nahmatal si puls. Nic. Sáhl si na krk, ale nenašel nic než mrtvolně studenou kůži. To srdce, které mu začalo bít v hrudi, nebylo jeho. Ne, ta ledová krev, která zaplavovala jeho žíly, patřila bytosti, která se zmocnila jeho duše. Vstoupila do něj v aztéckém chrámu a tiše ukrytá v hloubi jeho duše čekala na chvíli, kdy se jí bude moci zmocnit.

Carzo otevřel oči. Barvy a pachy se změnily. To mravenčení v konečcích prstů, které pocítil, když sevřel Marie hrdlo… Ach Bože, měl takovou chuť zakousnout se do toho šťavnatého masa a ucítit na rtech její krev. Její vůni. Zázvorový parfém. Kněz se tomu pokušení vzepřel. Bytost s úlekem zaznamenala jeho přítomnost. Ozval se hluboký melodický hlas:

„To jsi ty, Carzo?“

Nastalo ticho.

„Teď je moje. Nech mě se do ní zakousnout, nebo pozřu její duši.“

V tu chvíli Maria otevřela oči. Řekla, že už ví, kde je evangelium. Stvoření odpovědělo:

„Já taky.“

Potom Carzo podlehl.

Pak už byla jen tma a ticho.

Carzo v přítmí mhouří oči. Dveře kupé bouchají o zárubeň. Po zemi se kutálí prázdná plechovka od piva. Náhle kněz uslyší zvuk mačkajícího se kovu a trhne sebou. Podívá se na svou nohu, která plechovku zašlápla. V kupé se ozve hlas bytosti. Zní překvapeně.

„Ty jsi ještě tady, Carzo?“

Kněz odpoví nehybnými ústy stvoření.

„Cos provedl Marie?“

„Hádej.“

„Znám tě?“

„Já tě znám líp než ty mě, Ekenlate.“

Carzo strne. Ekenlat. To v jazyce Zlodějů duší znamená mrtvá duše. Kněz konečně poznává bytost, jíž hlas patří. Je to démon, s nímž už několikrát bojoval. Kalkata, Belém, Bangkok, Singapur, Melbourne a Abidjan. Stvoření pokaždé zvítězilo. Je to Káleb, vládce Zlodějů duší. Duch starý jako sám svět. Jeho pekelné jméno zní Bafomet, nejmocnější rytíř zla a Satanův archanděl. Stejně jako v aztéckém chrámu, kde se pokoušel zažehnat nejvyšší posedlost, i teď Carzo pochopí, že proti takové černotě jeho víra nic nezmůže. Nejvyšší posedlost. Jeho duše se zmocňuje děs. Znovu před sebou vidí kruh svící a stvůru, která se na něj ve tmě usmívá, zatímco se k ní přibližuje. Káleb. To on stojí za nedávnou sérií případů posedlosti. Kvůli němu opakovali všichni posedlí Carzovo jméno. Litanie mrtvých. Tak jej Káleb přiměl vydat se po stopě nejvyšší posedlosti. Stopa končila v srdci území indiánů kmene Yanomani, kde vládce Zlodějů duší probudil strašnou nemoc a zmocnil se Maluny. Ach Bože…

Onoho dne vstoupil Carzo do kruhu svící, padl před Kálebem na kolena a začal jej uctívat. V tu chvíli se ho démon dotkl a vstoupil do něj.

Káleb se rozesměje.

„Vidím, žes konečně pochopil, Carzo. Teď je čas zemřít.“

Kálebovýma očima vidí Carzo rukopis, který jeho vlastní ruce vybalují z plátěného pouzdra. Je to evangelium podle Satana, které Zloději duší našli v podzemí bolzanské pevnosti a které teď Carzo veze do Vatikánu.

„Ale proč?“

Šelma se ve tmě usmívá.

„Proč co, Carzo?“

„Proč zrovna já?“

„Protože jsi nejlepší. Umíš vycítit smrad svatých a vůni démonů. Sleduji tě už od chvíle, kdy ses narodil. Řídím tvoje myšlenky. Našeptávám ti špatnosti. Když jsi večer usínal v postýlce, krčil jsem se ve skříni. Ve škole jsem seděl v lavici za tebou. Hrál jsem si s tebou o přestávce. Kamkoli ses hnul, tam jsem byl i já.“

„To není pravda.“

„Vzpomeň si na ty zvláštní pachy, které jsi cítil z lidí. Vůni nenávisti, puch dobroty a odér vášní. Stačilo, aby se o tebe někdo zlehka otřel, a věděl jsi, zda je to dobrý nebo zlý člověk. Poznal jsi, jestli někoho zabil nebo dělá dobrovolníka v humanitární organizaci. Nebo obojí. Jako třeba Martha Jenningsová. Vzpomínáš si na ni, Carzo? Ta strašně ošklivá, hrozně hodná a tlustá paní, ke které tě maminka občas dávala na hlídání? Byla z ní cítit mimóza a pytel odpadků nechaný dlouho na slunci. Špetka mimózy a spousta toho druhého. Chceš vědět, proč jsi z ní cítil tak protikladné pachy?“

„Mlč už.“

„Adoptovala dvě mentálně postižené děti. Dva caparty, které nikdo nechtěl. Proto ta mimóza. Pach odpadků si zasloužila tím, že když se večer její manžel vracel z práce a páchl alkoholem, zvyšovala hlasitost televize na maximum, aby neslyšela, co prováděl malé v zadním pokoji.“

„Budeš už krucinál zticha!“

Šelma se odmlčí.

„Anebo Ron Calbert, pamatuješ si na toho starého prasáka? Ne, samozřejmě že ne, to si nemůžeš pamatovat, vždyť ti bylo teprve osm. I když… Byl to vychrtlý vlasatý dlouhán s kulatými brýlemi. Otřel se o tebe ve frontě na lístky do kina, když tebe a tvého tátu předbíhal. Tak strašně páchl čpavkem, že jsi málem omdlel. Je to pach vrahů dětí. Za dva roky jich znásilnil a zaživa zakopal celkem čtrnáct.“

Carzo zavře oči. Už si vzpomíná. Když se tehdy paže Rona Calberta dotkl a jeho pach mu zaplavil nosní dírky, úplně zbledl a tatínek s ním musel odejít na vzduch a posadit ho na lavičku.

„Ano, už si vzpomínáš. Zatracený Ron Calbert. On také cítil, že sis něčeho všiml. Když tě táta opečovával, upřeně tě pozoroval. Dokonce zvažoval, že z tebe udělá svou patnáctou oběť. Pak jsi ale nastoupil do tátova pick-upu a on to vzdal. Jak auto odjíždělo, díval ses na něj přes sklo. Vzpomínáš?“

Ano. Carzo si vzpomíná. Díval se na Calberta. A vrah mu zamával.

„Zajímá tě, proč se rozhodl, že tě nezabije?“

„Ne.“

„Já ti to stejně řeknu. Protože v té frontě na lístky stála těsně před tebou a tvým tátou malá holčička jménem Melissa. Blonďatá dívenka s copánky. Přesně podle Calbertova gusta. To proto prošel těsně kolem vás. Aby si přivoněl k Melissiným vlasům. Počkal, až v kině zhasnou. Pak Melissu a její maminku uspal chloroformem. Chceš vědět, kolik dětí ještě zabil, než ho dopadli? Škoda žes tenkrát nic neřekl.“

„Nikdo by mi nevěřil.“

„Nejspíš ne.“

Znovu nastane ticho.

„Nebo třeba Barney.“

„Kdo?“

„Barney Clifford. Tvůj kamarád z dětství. Ten, u kterého jsi byl pečený vařený. Byli jste jako bráchové. Zažili jste spolu spoustu věcí a o všechno jste se dělili. O dobré i o zlé. A taky o holky… A nejen holky, není-liž pravda, otče? Nebo se pletu?“

„Zmlkni.“

Káleb hvízdne.

„U všech pekelných démonů, Carzo, tys byl do Clifforda zamilovaný, viď? No to se povedlo! Jak daleko to zašlo?“

„Sklapni.“

„Promiň. Musí to být palčivá vzpomínka. Proto ses vlastně stal knězem, ne?“

„Barney zemřel při autonehodě. Bylo mu dvacet. Ano, byl jsem do něj zamilovaný. A pak jsem vstoupil do semináře.“

„Barneyho jsem zabil já. Bylo to nutné. Vlastně je tu teď s námi. Chceš s ním mluvit?“

„Jdi do prdele.“

Z úst šelmy vyjde kamarádův hlas a Carzo zatne pěsti.

„Nazdar kámo, jak žiješ?“

„Přestaň mě okrádat o čas, Kálebe. Víš dobře, že to není Barney.“

Káleb vzdychne.

„Dobře, tak dál. Vstoupil jsi do semináře a byl vysvěcen na kněze. Naučil ses rozpoznávat pachy a stal se vymítačem Kongregace pro zázraky. Byl jsi nejlepší ze všech. Žádný démon ti nedokázal vzdorovat. Tedy skoro žádný. Vzpomínáš si na naše poslední setkání v Abidjanu? Dals mi zabrat a málem jsi mě dostal. Tam jsem poznal, že jsi připravený. A tak jsem spustil vlnu posedlostí, abych tě přivábil až do Amazonského pralesa.“

„A co Manaus?“

„Co je s ním?“

„Uvěznil jsem tě v mrtvole otce Jacomina. Jak to, že ses vysvobodil?“

„Počkal jsem, až zemře. Pak jsem nechal jeho duši odejít, aby mohla stanout před ním.“

„Před kým?“

„Tím starcem plným zloby, který vámi už staletí pohrdá.“

„Bohem?“

„Ano. Nesmím vyslovit jeho jméno.“

„A dál?“

„Ten tvůj Jacomino musel mít duši černější než uhelná žíla.“

„Byl zatracen?“

„Bez odvolání. Což zrušilo poslední pomazání, a tak jsem se z jeho mrtvoly vysvobodil.“

„Chceš tím snad říct, že Bůh nepromíjí hříchy, které kněz na zemi odpustí?“

„Jak můžeš být tak naivní, Carzo? Ten stařec vás nenávidí a vy o tom nemáte ani potuchy. Když na zemi seslal svého Syna, měl s lidmi určitý záměr. Jenže prohrál. Od té doby se o vás stará asi tolik jako oceán o kapky vody, z nichž se skládá. Chceš vědět, co přijde po smrti?“

„Povídej.“

„Po smrti začne všechno znovu.“

„Co začne znovu?“

„Mrtví jsou všude kolem vás. Všichni jsou tu. Žijí, ale nevidí vás. Nepamatují si vás. Prostě žijí jiný život. To je zatracení. Nemožnost smrti, věčný koloběh. Chceš si popovídat s maminkou? V novém životě je mentálně postiženou holčičkou. Tou, kterou adoptovala Martha Jenningsová.“

„Jdi do prdele, Kálebe.“

Vlak se řítí tmou. Celý se otřásá a skřípe.

„Tak co, Carzo, jak vymítač vyžene ďábla sám ze sebe?“

„Zdrávas Maria, milosti plná, Pán s tebou…“

„A prokletý plod života tvého Janus. Přestaň, Carzo, to pálí!“

Káleb vybuchne smíchy.

„Vážně si myslíš, že mě vyženeš slovy?“

„Credo in unum deum patrem omnipotentem…“

„Věřím ve věčnou propast, matici všech věcí a nevěcí, jediného stvořitele všech viditelných i neviditelných vesmírů.“

„Pater Noster qui es in caelis…“

„Bůh je v pekle, Carzo. Poroučí démonům, prokletým duším a přízrakům, které bloudí v temnotách.“

Otec Carzo cítí, jak ho opouštějí síly, a ztrácí vědomí. Ví, že pokud se teď vzdá, prohraje. Přesně o to Kálebovi jde. Aby se Carzo vzdal a on tak mohl navždy ovládnout jeho duši. Nesmrtelnou duši v mrtvém těle. Mrtvolu Káleb pohodí na skládce nebo ve studni, až jeho tělesnou schránku nebude potřebovat. Kněz v duchu obrací stránky rituálu temnot, kterým listoval v kryptě manauské katedrály. Proti duchovi mocnému jako Káleb není jiná možnost.

„To ti k ničemu nebude, Carzo.“

Kněz sebou trhne. Zloděj duší mu čte myšlenky. Ne, myslí současně s ním.

„Chceš vědět proč?“

„Ne.“

„Protože tvá víra je mrtvá, Carzo.“

„Lžeš.“

„Zemřela, když jsi spatřil fresky v aztéckém chrámu. Zemřela, když jsi přede mnou poklekl a vzýval jsi Satana. Zemřela, když jsi Mariu nechal ve tmě.“

„Mario…“

„Vzdej se, už proti mně nic nezmůžeš.“

Ale ano. Něco přece jen udělat může. Alespoň se o to může pokusit. Zavře oči a ze všech sil se soustředí. Káleb sebou trhne.

„Co to zase děláš, Carzo?“

Kněz prohledal temnotu zaplňující Kálebovu mysl a kdesi v dálce si všiml slaboučkého světýlka, svíce plápolající ve tmě. Čím víc se soustředí, tím víc světlo sílí. Osvětluje stěny výklenku, v němž je Maria zazděná. Vypadá, jako by spala. Má zavřené oči a ve světle svíčky se jí třpytí slzy.

Ve tmě praská vosk. Plamen svíčky je tak slabý, že už z něj zbývá jen oranžová tečka. Maria slyší hlas matky Izoldy. Už hodiny prosí Boha, aby jí ulevil od utrpení. Stále se jí však nedaří zemřít.

Matka Izolda usíná, když vtom zaslechne kroky ozývající se ze schodiště vedoucího do sklepení. Zatají dech a napjatě poslouchá. Hlas sestry Bragacie volá její jméno. Mrtvá sestupuje po schodišti, botami přitom šoupe o kameny a větří. Pod schodištěm se zastaví. Už nepláče. Je ticho. Maria se dusí. Oranžové světlo zhaslo. Neslyšně sténající řeholnici pohltí tma.

Ozve se šelest. Bragancie přejíždí rukou po stěně a šeptá jako dítě při hře na schovávanou:

„Cítím tě.“

Ozve se další, hlasitější funění.

„Slyšíš mě, ty stará svině? Cítím tvůj pach.“

Maria v sobě zadusí vyděšený sten. Ne, šelma, jež se zmocnila Braganciina těla, ji necítí. Proč by se jinak namáhala ji volat? Ze všech sil se k této jistotě upne. Pak si uvědomí, že stále zadržuje dech, a pocítí dusivý vzlyk deroucí se jí z hrudi. Ví, že jej nedokáže zadržet. S potoky slz lítosti na špinavých tvářích ucítí, jak jí matka Izolda ledovýma rukama sevře krk. Vzpouzí se a snaží se uvolnit ze sevření staré řeholnice, která jí zarývá nehty do průdušnice, aby ji rychleji uškrtila. Po krku jí stéká krev. Umírá. Zavře oči. Na druhé straně zdi zlostně šeptá sestra Bragancie a její mrtvé sestry.

Když Giovanni dojde na vrchol schodiště, tajné dveře vedoucí do haly se automaticky otevřou. Zůstal v sále s trezory téměř hodinu. Rozloučí se s úřednicí za přepážkou. S diskem v kapse sutany překročí práh banky. Venku už je světlo a uličky zalévá bledý sluneční svit. Začíná být teplo.

Giovanni pohlédne na kapitána švýcarské gardy a strne. Cerentino kroutí hlavou. Giovanni se podívá doprava. Ulicí pomalu projíždí limuzína. Za sklem poznává Giancarla Bardiho, ředitele Lazio Bank. Stařec obklopený třemi tělesnými strážci sedí na zadním sedadle a listuje papíry. Náhle zvedne hlavu, spatří Giovanniho a upustí dokumenty na kolena. Limuzína projíždí kolem kardinála a Bardi otáčí hlavu, aby Giovanni zůstal v jeho zorném poli. Náhle si kardinál uvědomí svou chybu. Poté co v podzemí banky zadal kód od Valdezova trezoru, zapomněl schovat kříž chudých zpět pod sutanu. Šperk se teď pohupuje na řetězu a Bardi jej poznal.

Giovanni pohlédne doleva. Limuzína se zastavila několik metrů za bankou. Závora parkoviště se zvedne. Giovanni se podívá na Cerentina. Kapitán švýcarské gardy opět zakroutí hlavou. Znamená to: „Hlavně se nehýbejte.“ Pak se kapitán přikrčí a proplíží se za zaparkovanými auty.

Starý Bardi nečeká, až mu řidič otevře dveře, a vyrazí ven. Opírá se o hůl a v krytu svých tělesných strážců postupuje směrem k Giovannimu. Muži v černých oblecích a se sluchátky za uchem nevidí, že Cerentino za jejich zády přechází ulici. Soustředí se na zelenou dodávku, která pomalu jede ulicí. Bardi zuří a nevidí nic než Giovanniho a kříž chudých, který mu bije o hruď.

Ve vlahém vzduchu zazní čtyři výstřely. První dva strážce zasáhne do zad střela z kapitánovy zbraně a oba se zhroutí na zem. Třetí v nastalém zmatku přitlačí starého Bardiho ke zdi. Řidič se otočí a čtyřikrát rychle za sebou vystřelí na Cerentina. Mladý kapitán zasažený do krku a hrudi stačí ještě jednou vystřelit. Kulka zasáhne řidiče mezi oči. Bardi vykřikne:

„Ten kříž, u všech svatých! Vezměte mu ten kříž!“

Osobní strážce, který starce tiskne ke stěně, vytáhne zbraň a namíří na kardinála. Giovanni zírá do černé hlavně, která mu míří přímo na obličej. Muž od něj není dál než deset metrů, nemůže tedy minout. Vtom však zelená dodávka se skřípěním pneumatik vyrazí kupředu a zastaví mezi Giovannim a strážcem. Zadními dveřmi vyskočí dva zabijáci Cosa Nostry vyzbrojení samopaly. Spustí na Bardiho a jeho strážce palbu. Oba se zhroutí do kaluže krve.

V dálce houkají sirény. Zatímco z dodávky vystupují další střelci, aby dorazili starce plazícího se po zemi, osloví řidič Giovanniho.

„Jděte, Vaše Eminence. Neběžte, normálně jděte. Dejte se uličkou přímo proti vám, zatočte doprava k přístavu, a pak doleva k věžím kostela svatého Pavla. Jste tam očekáván. O ostatní se postaráme my.“

Giovanni přejde Republic Street. Pohlédne doprava. V dálce svítí policejní majáčky. Než vejde do uličky, ohlédne se po mrtvole kapitána Cerentina, kterou muži Cosa Nostry nakládají do dodávky. Z Lazio Bank vyjde mladá recepční. Když spatří mrtvé tělo Giancarla Bardiho, zakryje si rukama tvář a dá se do křiku. Jeden z mafiánů k ní zezadu přistoupí a přiloží jí hlaveň zbraně k vlasům. Ozve se výstřel a na chodník vystříkne krev. Mladá žena padne na kolena.

Giovanni se odvrátí a dá se uličkou sestupující k přístavu. Slyší, jak se dodávka Cosa Nostry se skřípěním kol rozjíždí. Sirény se blíží. V dálce se rýsují věže kostela svatého Pavla. Kardinál přidá do kroku.

Ke stropu Sixtinské kaple stoupá z kadidelnic hustý vonný dým. Camerlengo přistoupí ke kardinálovi, který byl zvolen ve druhém kole. Vypne se na špičky a otáže se ho, zda toto břímě přijímá. Nový papež odpoví, že jeho vůle se shoduje s vůlí Boží. Camerlengo jej tedy odvede do tajné místnosti, kde má nově zvolený papež podle tradice uronit slzu při pomyšlení na zkoušky, které jej čekají. Oči nového pontifika však zůstanou suché. Campini se ho zeptá, jaké jméno si přeje přijmout. Papež se k němu nakloní a zašeptá mu do ucha jméno, které na camerlengově tváři vykouzlí široký úsměv. Campini zbaví papeže jeho starého kardinálského šatu a pomůže mu zapnout bílé roucho. Zatímco nejvyšší notář konkláve pálí volební lístky, přikáže camerlengo, aby otevřeli dveře balkonu svatopetrské baziliky.

Nový papež a starý kardinál vyjdou z kaple a společně procházejí bludištěm schodišť a chodeb vedoucích do prvního patra baziliky. Pod podrážkami těch, kteří jdou za nimi, skřípou parkety. Papež se za chůze opět nakloní ke camerlengově uchu.

„Okamžitě po vyhlášení volby nechte otevřít brány baziliky, aby ihned mohla začít poslední mše.“

Starý camerlengo přikývne. Na konci chodby čekají otevřené dveře vedoucí na balkon. Zvenčí je slyšet vzdálené hučení davu.

„Ještě něco. U bran Vatikánu se brzy objeví mnich, který přinese evangelium. Řekněte strážím, aby ho nechaly projít.“

„Spolehněte se, velmistře.“

Sirény utichly. Giovanni zahne doleva směrem ke zvonicím kostela svatého Pavla. Sutanu má úplně propocenou. Prochází kolem dvou řad starých budov. V oknech se postupně otevírají okenice. V jedněch dveřích stojí stařec a pozoruje ho. Giovanni ztuhne. Všiml si nějakého muže v obleku a černých brýlích. Muž vystoupí zpod portálu a jde mu vstříc. Vyjme z kapsy saka kožené pouzdro a otevřené je ukáže kardinálovi. Je to odznak FBI.

„Zvláštní agent Dannunzo, Vaše Eminence. Jděte pořád rovně. Stuart Crossman vás očekává.“

Giovanni se otočí a zkoumá ulici.

„Nemějte strach. Dokud jsem tady, nikdo tudy neprojde. A teď už jděte, nesmíme ztrácet čas.“

Giovanni poslechne. Po několika krocích se znovu ohlédne. Zvláštní agent Dannunzo se opět ukryl do stínu portálu. Kardinál jde dál. Odolává pokušení dát se do běhu. Další agent mu ukáže schodiště vedoucí k přístavu. Sejde po něm. Vzduch se náhle ochladí. Ocitne se na náměstíčku lemovaném lipami. Uprostřed stojí fontána a kolem ní jsou rozestavené stoly a židle. Ve stínu u kovového stolu sedí muž v obleku a kulatých brýlích. Kardinál k němu zamíří.

„Stuart Crossman?“

Muž zvedne hlavu. Má pronikavý pohled a bledou pleť.

„Čekám tu na vás, Vaše Eminence.“

Expres Trident-Řím prosvištěl v plné rychlosti napříč Toskánskem a za svítání se konečně blíží k cíli. Otec Carzo stojí v chodbičce a pozoruje krajinu kolem Říma, která se pomalu noří z mlhy. V souboji s Kálebem se upnul ke vzpomínce na Mariu, na polibek, který si vyměnili mezi troskami pevnosti Maccagno Superiore, na vůni její kůže a jejich propletené ruce, když se v prachu kaple milovali.

Zloděj duší se postupně vzdával a Carzo cítil, jak se mu do těla vrací teplo. V žilách mu zase začala proudit krev a jeho srdce se znovu rozbušilo. Pocítil bolest a smutek. V tu chvíli s Mariou ztratil kontakt. Plamen ubohé Marii zazděné ve výklenku zhasl společně se svící.

Ve Florencii se vlak na několik minut zastavil a Carzo chvíli váhal před otevřenými dveřmi. Mohl by vystoupit, počkat na další vlak jedoucí na sever a pokusit se Mariu ještě zachránit. Nebo může pokračovat v cestě do Říma a zastavit konkláve, než bude pozdě. Pod paží cítil váhu evangelia. Vtom se ozval ostrý hvizd píšťalky, dveře s cvaknutím zapadly a otec Carzo zavřel oči. Už se rozhodl. Od této chvíle sledoval krajinu ubíhající za oknem.

Řím. Vlak zpomaluje. Tady cesta končí. Carzo vyjme z kapsy sutany Mariinu zbraň a potěžká ji. Je to Glock ráže 9 mm s keramickou pažbou. Vysune závěr a vloží do hlavně náboj. Pak zkontroluje jištění a strčí si zbraň do kapsy. Je připravený.

Vlak se za skřípění náprav zastaví na nádraží Roma Termini. Otec Carzo otevře dveře a nadechne se vlahého vzduchu. Je cítit deštěm. Vystoupí z vlaku a ztratí se v davu cestujících. Na tváři cítí vůni zázvoru. Vůni Mariiny kůže.

Agenti FBI jsou nenápadně rozestaveni kolem sluncem zalitého náměstíčka, kde Crossman s Giovannim sedí. Ve fontáně zurčí voda. V korunách lip švitoří ptáci. V keřích tymiánu cvrčí cikády. Crossman si na přenosném počítači prohlíží obsah Valdezova pevného disku. Giovanni si otře potem zbrocené čelo.

„Uklidněte se, Vaše Eminence. Tady vám nehrozí žádné nebezpečí.“

„A co Bardiovi? Nezapomněl jste na ně?“

„Co je s nimi?“

„Je to mocný rod. Nechají ostrov pročesat ze západu na východ, aby vraha starého Giancarla našli.“

„Zbytečně je přeceňujete. Přestože uzavřeli dohody s některými klany mafie, jsou to pořád jen bankéři. Skutečnost, že vám Cosa Nostra a její maltská větev pomohla vyzvednout ty dokumenty, dokazuje, že na nich měli svůj vlastní zájem a budou vás chránit dál, dokud je budete mít u sebe. A možná i potom.“

„Nechápu.“

Crossman stále sleduje monitor, na němž defilují Valdezem sebrané údaje, a odvětí:

„Don Gabriel není žádný mecenáš ani andílek. Je to nejdůležitější kmotr Cosa Nostry. Je nedotknutelný, posvátný jako relikvie. Emiliano Cazano, šéf Camorry, je jeho bratranec. Společně ovládají osmdesát procent sicilských, neapolských a kalábrijských klanů. Řekl bych, že bankéři společenství Novus Ordo jim začali lézt do zelí, a proto vám don Gabriel pomohl. Jinak byste po vylodění na Maltě neudělal ani třicet kroků.“

Crossman dostuduje strukturu organizace. Zvedne hlavu a chvíli si prohlíží náměstí. Zdá se, jako by za posledních deset minut zestárl o deset let.

„Tak co?“

„Vaše Eminence, čím méně toho budete vědět, tím lépe pro vaši bezpečnost.“

„Pane Crossmane, jsem kardinálem a princem církve ve chvíli, kdy přechází do rukou Černého dýmu. Naopak si myslím, že čím méně budu vědět, tím větší nebezpečí mi hrozí.“

„Jak myslíte.“

Crossman se odmlčí.

„Když to shrnu, Vaše Eminence, ve své moderní podobě je Novus Ordo tak rozsáhlou sítí, že ani nelze přesně vymezit, kam až sahá. Je to uskupení lóží, nátlakových skupin, miliardářských klubů a vlivných kruhů.“

„Snad přece jen má nějaké identifikovatelné buňky?“

„Samozřejmě.“

„Které to jsou?“

„Například Millenium. To ovládá finanční sféru bratrstva. Má na starosti vklady, offshorové banky, penzijní fondy, dlouhodobé investice a akvizice. Usiluje o převzetí kontroly nad společnostmi, které ještě nejsou součástí jejich sítě. Jsou infiltrovaní ve většině významných mezinárodních organizací. Patří mezi ně mocní bankéři, podnikatelé, finančníci a ministři. Jednou za čtyři roky se scházejí v luxusních hotelích světa. Tehdy se sjedou limuzíny s tmavými skly a na střeše hotelu bez přestání přistávají a vzlétají vrtulníky. Naposledy se Millenium sešlo za bílého dne a před zraky všech ve Versailles. Zámek byl samozřejmě uzavřen a hlídán armádou stráží, ale když v limuzínách přijížděli na místo, spousty fotografů si je mohly vyfotit.“

„Chcete říct, že jejich tváře jsou známy?“

„Některé ano. Mimo jiné proto, že nejde o mozky bratrstva. Navíc je jim jasné, že čím víc se budou skrývat, tím víc po nich lidé budou pátrat. Proto pořádají schůzky za bílého dne. Nic z jejich obsahu se však nedostane ven. Tato zdánlivá transparentnost umožňuje skutečným mozkům bratrstva jednat v zákulisí. Je nikdy nikdo neviděl a neuvidí.“

„To jsou ti slavní Illuminati?“

„S tím rozdílem, že mozky bratrstva Novus Ordo skutečně existují. Nikdo se je ovšem nesnaží vypátrat, protože v jejich existenci nevěří.“

„Co dál?“

„Čím víc postupujeme v hierarchii bratrstva směrem nahoru, tím jsou jeho jednotky uzavřenější. Sem patří například Syrius Group, Nuclear Atomic Consortium nebo Condor. Ty tvoří vojensko-vědeckou složku organizace. Zahrnuje zbrojní průmysl, jaderné elektrárny, některé velké farmaceutické laboratoře a přísně tajná výzkumná pracoviště zabývající se nukleárními, bakteriologickými a chemickými technologiemi.“

„Bože můj, tomu se nechce věřit.“

Crossman se usměje.

„To je právě ten problém, Vaše Eminence. Proto nikdo v existenci bratrstva Novus Ordo nevěří.“

„A dál?“

„O úroveň výše v hierarchii stojí tajné společnosti jako Bettanyho spolek, Goliášův klub nebo Andromedini učedníci, kteří mají na starosti výběr a verbování příslušníků elity. Jde o esoterickou větev bratrstva, která upadá do satanismu, okultismu a mystiky. Je to bezesporu větev nejnebezpečnější. Nebo přinejmenším nejfanatičtější.“

„A dál?“

„Ještě výš stojí Stráže, Hlídky a Dozorci. Ti tvoří třetí kruh kolem mozků bratrstva. Zametají stopy a mají na starosti komunikaci organizace. Lépe řečeno zajišťují, aby komunikace mezi ním a zbytkem světa vůbec neprobíhala. Vypouštějí do médií lži, šíří fámy, vytvářejí legendy a pověry, které slouží jako kouřová clona, za níž se skrývá první nevysledovatelný kruh. Podle Valdezových schémat Stráže nepřímo ovládají osmdesát procent tisku a rozhlasových a televizních kanálů světa.“

Kardinál Giovanni si otře čelo.

„Ještě jsou tu kardinálové Černého dýmu. Ti tvoří druhý kruh. Ovládají mezinárodní sekty, paralelní jihoamerické a asijské církve, satanistické organizace a neonacistická sdružení po celém světě – Neue Reich, Chaos a síť Armaggedon. Jejich úkolem je destabilizovat všechna náboženství, infiltrovat se do nich a po vzoru rakovinných buněk vytvořit metastázy. Hned nad nimi jsou mozky bratrstva, mezi které nepochybně patří velmistr Černého dýmu. Soudí se, že je jich nanejvýš čtyřicet a jednou za šest let se v přísném utajení setkávají a domlouvají se na celkové strategii. O nich se nic neví a dokonce ani Valdezovi se nepodařilo zjistit víc, než říkají pověry a falešné stopy.“

„Proč mají k čertu zálusk na církev?“

„Protože rozpad církve způsobí nesmírné problémy a Novus Ordo těží výhradně z chaosu.“

Po celý zbytek noci hledala Valentina mezi anonymní záplavou poutníků uprostřed nesčetných tváří se ztrhanými rysy, planoucíma očima a bledou pletí, po níž stékaly slzy mísící se s kapkami deště, obličej otce Carza.

Za svítání hymny utichly. Dav teď stojí zcela nehnutě, po obloze neletí jediný pták. Kolem dokola je ticho. Valentina si přitiskne bezdrátové sluchátko k uchu. Jeden z Crossmanových mužů ztracený v davu podává hlášení. Komisařka se otočí a skrz les kápí jej spatří. Je opřený o sloup. Nespouští ho z očí, zvedne vysílačku k ústům a řekne mu, že také nemá nic nového.

Náhle se ozvou zvony baziliky, z komína Sixtinské kaple unikne bílý dým a vznese se na římské nebe. Z davu poutníků se vzedme ohlušující křik a tisíce rukou se napřáhnou k oknu na balkoně svatého Petra, které se právě otevřelo. Křik okamžitě utichne. Pak camerlengův hlas z reproduktorů oznámí, že církev má nového papeže.

„Annuntio vobis gaudium magnum! Habemus Papam!“

Během krátké pauzy dozní na náměstí ozvěna první věty. Pak ticho opět prořízne camerlengův hlas a latinsky ohlásí kardinálské jméno a jméno hlavy církve patřící tomu, který současně vystupuje ze stínu.

„Eminentissimum ac reverendissimum Dominum, Dominum Oscar Sanctae Romanae Ecclesiae Cardinalem Camano, qui sibi nomen imposuit Petrus Secundus!“

Petrus Secundus. Petr II. To je do nebe volající svatokrádež, která poskvrňuje vzpomínku na prvního křesťanského papeže. Proto když se Camanova tvář objeví na světle a nový papež napřáhne ruce k davu, ohlušující křik okamžitě utichne. Volání a potlesk postupně zaniknou. Několik rukou ještě tleská, ale pak i ty přestanou.

Nový papež chladně přehlíží tiché shromáždění věřících a kamery velkých televizí zatím do celého světa přenášejí ohromení, které na náměstí zavládlo. Komentátoři a odborníci spekulují o tom, proč si nový papež vybral tak nešťastné jméno. Camerlengo nastavuje výšku mikrofonu a v reproduktorech praská a píská. Znovu se rozhostí ticho. Pak nový papež ledovým hlasem oznámí, že v dějinách církve právě začíná nová kapitola a blíží se čas odhalení velkých tajemství. Když dav spatří, že po těchto několika málo slovech papež z balkonu opět odchází, zvedne se vlna nespokojeného hučení. Znovu se rozhostí ticho. Fouká vítr.

Brány baziliky se otvírají a náměstí zaplavují tóny varhan. Před baziliku jsou instalována obří plátna, na nichž bude mše přenášena pro ty, kteří se nevejdou dovnitř. Opět nastane ticho. Valentina na svém mobilním telefonu vytočí číslo.

Crossman s povzdechem zavře přenosný počítač. Giovanni ho sleduje.

„Co teď?“

„Jak to myslíte?“

„Co hodláte dělat?“

„Co může dělat kapka vody v oceánu? Novus Ordo je tak obrovská síť, že i já jsem možná nevědomky její součástí.“

„Takže to je všechno?“

„Co mám podle vás dělat? Za svítání zatknout vedoucí představitele odnoží bratrstva? Dobře, to klidně můžu.“

„Ale?“

„Ale do dvou hodin je nahradí jiní členové, které neznáme, a třicet let Valdezova vyšetřování bude ztraceno. I kdyby se nám nějakým zázrakem podařilo dostat některé ze skutečných mozků organizace, jsou to jen muži a ženy a jejich zatčením ničeho nedosáhneme. Taková síť funguje stejně jako mafie, kde kmotra okamžitě nahradí jiný. Jsou ovšem tisíckrát mocnější než mafie. To máte jako s tou Iasonovou hydrou. Useknete jí jednu hlavu a naroste jí sto dalších.“

„Mohli bychom to všechno zveřejnit v tisku.“

„V jakém? V místních plátcích, bezplatných denících nebo inzertních bulletinech?“

„Proč ne ve velkých denících?“

„Protože většinu z nich přímo či nepřímo ovládají akcionáři bratrstva. A vůbec, čeho bychom tím dosáhli? Rozšíření další fámy?“

„Máme přece Valdezova schémata! To je jasný důkaz!“

„Nikoli, Vaše Eminence, to není důkaz, ale domněnka. Můžeme do bratrstva zasít semínko paniky a zveřejnit tyto informace na internetu, ale nedělejte si iluze, nebude to k ničemu.“

Crossman se chystá něco dodat, když vtom mu pod bundou zazvoní telefon. Přitiskne si jej na ucho. Je slyšet hučení, hluk, šumění davu.

„Pane Crossmane, tady Valentina Grazianová.“

„Valentino? Co se děje?“

„Nic dobrého. Konkláve skončilo. Právě zvolili nového papeže.“

„Kdo to je?“

Crossman si poslechne odpověď. Nastane ticho. Pak hučení davu opět přehluší Valentina:

„V bazilice začne každou chvíli slavnostní mše. Myslím, že při ní černý dým odhalí existenci evangelia. Slyšíte mě?“

„Ano, slyším vás. Nezavěšujte, mám druhý hovor.“

Crossman stiskne tlačítko a přepne na čekající hovor. Pozorně poslouchá a pak beze slova znovu přepne na Valentinu.

„Dobrá, Valentino. Poslouchejte, co teď uděláte. Proklouznete se svými lidmi do baziliky a budete mě informovat o všem, co se bude dít. Chci vědět všechno do posledního detailu.“

„Ale proč, proboha! Copak nevidíte, že už je pozdě?!“

„Uklidněte se, Valentino. Ještě to neskončilo. Víc vám v tuto chvíli nemohu říct. Na maltském letišti na mě čeká letadlo. Zavolám vám během letu.“

Crossman zavěsí a zvedne zrak k Giovannimu.

„Co se děje?“

„Velmistr Černého dýmu převzal kontrolu nad církví.“

„Kdo?“

„Kardinál Oscar Camano.“

Nastane ticho.

„Jaké si vybral jméno?“

„Petrus Secundus.“

„Jméno Antikrista? Takže je konec.“

„Možná že ne.“

„Jak to myslíte?“

„Ten druhý telefonát byl od jednoho z mých agentů na římském nádraží. Před pěti minutami vystoupil z vlaku z Trenta mnich odpovídající popisu otce Carza.“

„No a?“

„Podle mého agenta měl pod paží rukopis.“

Bazilika je nacpaná k prasknutí. Většina věřících se však dovnitř nedostala a musí se spokojit se sledováním posledních příprav na mši na obřích plátnech, která vatikánští technici právě doinstalovali. Brány baziliky teď střeží silný kordon příslušníků švýcarské gardy.

Novináři v přenosových vozech velkých televizí rozestavených po náměstí se netrpělivě dohadují, co papež při mši asi odhalí. Nic neprobíhá podle zvyklostí a dekoru. Ven nepronikla jediná depeše. Z tiskového oddělení Vatikánu nezaznělo ani slovo. Zdá se, jako by nový papež prováděl už nyní zásadní změny ve fungování církve.

Uvnitř chrámu bylo uvolněno několik uliček, aby kamery celého světa mohly mši v přímém přenosu snímat. Tato velkorysost novináře také zaráží, protože jsou zvyklí pouze na obraz poskytnutý tiskovým oddělením Vatikánu. Kanály Rai a CNN dostaly dokonce povolení použít otočné kamery, takže mohou zabírat celý dav a podle libosti najíždět na obrovský oltář pod hrobkou svatého Petra.

Nejvíce však novináře i samotné věřící zaráží hrobové ticho, které ve Vatikánu nadále vládne.

Valentina Grazianová si prorazila cestu až doprostřed baziliky. Deset metrů od sloupů stojí v půlkruhu další kordon švýcarských stráží. Kolem komisařky se mačkají věřící a ze středové uličky už zbývá jen úzká mramorová cestička. Jsou tu tytéž tváře, titíž otupělí poutníci vysílení po probdělé noci. Stejně jako když unikla vrahovi ze Síně tajemství a vyběhla z baziliky, i teď má pocit, že kolem sebe vidí samé živé mrtvé.

Valentina hledí na řady kardinálů na klekátkách. Ministranti zapálili kadidelnice a obcházejí s nimi sloupy. Oltář postupně zahaluje hustý a vonný šedivý dým, který se jako mlha šíří do zbytku baziliky.

Z točitých schodů vycházejících z útrob baziliky se vynoří kardinálové kurie v rudých hábitech a seřadí se za oltářem. Není mezi nimi téměř nikdo z prelátů blízkých bývalému papeži. Tito kardinálové byli právě jmenováni a s výjimkou camerlenga a dvou prelátů bývalé kurie jsou to samé neznámé tváře. Valentina má před sebou kompletní vedení Černého dýmu, pokračovatelů templářského řádu, kteří se konečně zmocnili Vatikánu a mohou vystoupit ze stínu. Zdá se, že oni sami se nenápadně pozorují a zjišťují identitu svých druhů. Už chybí jen nově zvolený papež – velmistr řádu.

Valentinou trhne hlasitý tón varhan. Z hlubin baziliky se vynoří kardinál Camano. Je v bílém a opírá se o berlu. Pomalu vystoupí po schodech k oltáři. Pak se otočí a chladnýma očima přehlédne dav. Valentina zatne pěsti, když si pomyslí, že toho starého ničemu měla na dosah, když v bazilice předstíral nález Ballestrovy mrtvoly. Nový papež nehne brvou. Zvítězil. Posadí se do křesla po bok kardinálů své nové kurie. Mše začíná.

Crossmanovo letadlo právě vzlétlo z maltského letiště. Šéf FBI požádá leteckou kontrolu Říma o uvolnění přistávacího koridoru v malé nadmořské výšce. Pak přikáže pilotovi, aby letěl na plný plyn. Pod letounem rychle ubíhají vlny.

Kardinál Giovanni je pohodlně usazen na koženém sedadle a z okénka si prohlíží pobřeží Sicílie. Stroj právě přelétá nad vyprahlými vrcholky provincie San Cataldo. Crossman a jeho muži sedící naproti kardinálovi připravují shrnutí Valdezových schémat. Výsledkem jejich snažení má být co nejdetailnější dokument, který Crossman nechá přeložit do stovky jazyků, a pak ho přes internetové stránky pro bezplatné stahování souborů rozšíří do celého světa. Bude-li jim přát štěstí, tak než Novus Ordo stačí zareagovat, stáhnou si dokument miliony lidí a pak ho po internetu budou dál sdílet. To bratrstvo destabilizuje a povede k několika zatčením, sebevraždám, bankrotům a výčitkám.

Crossman zvedne oči od poznámek a podívá se ven. Letoun teď přelétá nad Palermem a severním cípem Sicílie. Pak už přijdou jen modré vlny Tyrhénského moře a po nich Řím. Podle kanonických zákonů platí, že od chvíle, kdy nový papež přijme volbu konkláve, se brány Vatikánu definitivně zavřou. Žádný soudce nemá na území této enklávy sebemenší pravomoc, i kdyby v ní došlo ke státnímu převratu. Teď už lze proto jednat jen na poli diplomacie a mezinárodního tlaku. Černý dým nechce církvi vládnout, nýbrž ji zničit zevnitř a způsobit tak chaos ve všech náboženstvích. Tomu je nutno zabránit za každou cenu. Nejdříve se ale musí zmocnit evangelia.

Crossman se podívá na hodinky. Zvláštní agent Woomak, který Carza zahlédl na římském nádraží, už měl zavolat. Trvá to příliš dlouho. Telefon zabudovaný v letounu konečně zazvoní. Crossman zvedne sluchátko. Giovanni vidí, jak mu povadají rysy.

„Jak to, že jste Carza ztratil? Děláte si legraci? Máte deset minut na to, abyste ho našel a vzal mu evangelium. Slyšíte mě, Woomaku?“

„Ano, pane. Postupuji teď bludištěm uliček nedaleko paláce na Quirinalu a scházím k fontáně di Trevi a na Piazza Navona.“

„Sakra, Woomaku, neříkejte mi, že jste se vzdálil z hlavních komunikací!“

„Neměl jsem na výběr. Otec Carzo si zkrátil cestu přes Palazzo Barberini. Tam jsem ho ztratil z očí. Vešel do paláce z Via Vinimal a už nevyšel. Když jsem vstoupil dovnitř, byl pryč. Myslím, že utekl nějakým tajným východem a pokračoval do Vatikánu.“

„Jsou kolem vás lidé?“

„Ne, pane. Vypadá to, že se celé město vtěsnalo na náměstí svatého Petra.“

„Otočte se, Woomaku, a řekněte mi, co vidíte.“

Agent chvíli mlčí a pak odpoví:

„Nic.“

„Nic nebo nikoho?“

Woomak se znovu ohlédne.

„A kruci…“

„Co se děje? Co vidíte?“

Woomakův dech se zrychlí. Dal se do běhu.

„Dva mniši, pane. Na rohu Quirinalu se objevili dva mniši. Myslím, že jsou mi v patách.“

„Uklidněte se, Woomaku. Jdete dolů směrem k Vatikánu?“

„Ano, pane.“

„Tak okamžitě zahněte do jakékoli uličky nalevo, abyste se co nejrychleji dostal k velkým bulvárům.“

„To nejde, pane.“

„Proč ne?“

„Protože už dvě stě metrů běžím jako o závod a pořád jsou mi v patách.“

„Jak by vám mohli být v patách?“

„Je to tak, pane. Já běžím a oni jdou krokem. A pořád jsou mi v patách.“

Crossman slyší cvaknutí závěru zbraně.

„Co děláte?“

„Zastavím a odstřelím je, pane.“

„To nedělejte, Woomaku.“

Woomak neslyší. Strčil si telefon do kapsy, a pak udělal čelem vzad. Crossman si představuje, jak mnichy zaměřuje. Woomak je profesionál, nejlepší střelec v ročníku, chladnokrevný zabiják. Jestli je někdo dokáže zastavit, je to on. V telefonu zazní dva výstřely a vzápětí po nich dalších devět ran. Nábojnice cinknou o zem. Je slyšet praskání. Pak se z dálky ozve Woomakův hlas:

„Sakra! To snad není možný…“

„Woomaku?“

Klapot podrážek. Woomak se opět dal do běhu. Vytáhne telefon z kapsy. Vyndá zásobník a nabije nový.

„Woomaku, slyšíte mě?“

V telefonu se opět ozývá agentův dech. Zní klidně.

„Není to dobré, pane. Napral jsem jim do břicha celý zásobník a vůbec je to nezastavilo. Musejí být úplně zdrogovaní.“

„U všech svatých, zahněte do nějaké uličky vlevo!“

„Rozkaz, šéfe. Zatáčím do Via della Consula směrem ke Corsu.“

„Výborně. Zvládnete to.“

Woomak pochopil. Upne se k hlasu velitele, pravidelně dýchá, aby nepropadl panice, a prodlužuje krok. Pak jeho dech náhle znovu zrychlí.

„Sakra…“

„Ne, Woomaku, hlavně se neotáčejte!“

„Bože, už mě dohánějí. Každého jsem trefil nejméně pětkrát, a oni už jsou za mnou. Myslím, že je to v pytli, pane. Moc dlouho to nevydržím. Jsem…“

Ozve se náraz. Vyděšený výkřik. Woomak upadl. Je slyšet čím dál hlasitější klapot sandálů. Z přístroje vyjde nelidský řev. Crossman telefon oddálí od ucha a pak jej znovu přitiskne.

„Haló? Woomaku?“

Ticho.

„Woomaku, slyšíte mě?“

V telefonu něco zašustí. Je slyšet dech, a pak někdo promluví ledovým hlasem:

„Renuntiate.“

Cvak. Spojení se přeruší. Crossman zvedne zrak k Giovannimu, který z okénka pozoruje moře.

„Renuntiate?“

Kardinál se otočí ke Crossmanovi.

„To znamená Vzdejte to.“

Jako to učinil již mnohokrát ve společnosti svého starého přítele kardinála Camana, i teď prochází Carzo uličkami sestupujícími k mostu Sanť Angelo. Na šedém nebi se rýsují věže papežské pevnosti. Když prochází kolem kamenných andělů, připadá mu, že se na něj usmívají. Pod paží nese evangelium podle Satana a v kapse sutany cítí tíhu Mariiny zbraně. Nasadí si mnišskou kápi, zahne doleva na Via della Conziliazione a zamíří k vatikánským dómům obleženým davem.

Jak se přibližuje, rozlišuje postupně obří plátna nainstalovaná na prostranství před bazilikou. Z reproduktorů zní varhany. Mše už začala. Když dojde k řetězům, jimiž je náměstí obehnáno, pozná příslušníky švýcarské gardy. Jeden z nich mu jde naproti a další stojí několik metrů za ním. Vypadá vyděšeně.

„Máte ho?“

S tváří ve stínu kápě Carzo přikývne. Strážník zatlačí do mříže a otevře mu tak průchod podloubím. Z reproduktorů je slyšet camerlengův hlas, který oznamuje čtení z evangelia. Carzo obklopený čtyřmi švýcarskými strážemi překročí práh baziliky. Je klidný. Nemá strach.

„Valentino, slyšíte mě?“

Valentina nenápadně přitiskne prst na sluchátko, aby přes zvuky varhan slyšela Crossmanův hlas. Nehybný dav kolem ní tvoří zeď.

„Jsem tady, pane. Slyším vás dost mizerně.“

„Právě jsme přistáli na letišti Roma Ciampino. Budeme tam za čtvrt hodiny. A co vy?“

Valentina pozoruje kardinály, kteří procházejí před oltářem a uklánějí se před novým papežem. Tiše zašeptá:

„Mše je v plném proudu, ale vůbec neprobíhá podle zvyklostí. Nečtou se epištoly, papež nikomu nežehná a ani jednou se nepokřižoval. Vypadá to, že nebude ani přijímání. Nevidím kalich ani hostie. Zdá se, že zrychlují.“

V bazilice se rozhostí ticho. Varhany zmlkly. Pod klenbou doznívají poslední tóny. V telefonu se ozve Crossmanův hlas:

„Dobře, Valentino. Mám jednu špatnou zprávu.“

„Jakou?“

„Náš agent v římských uličkách ztratil stopu otce Carza. To znamená, že evangelium je pořád na svobodě a blíží se k Vatikánu.“

Valentina chce odpovědět, ale vtom se znovu rozezní varhany, papež vstane a přistoupí k oltáři. Jeho pohled směřující ke vchodu do baziliky zaplane. Valentina udělá čelem vzad a vidí, že dovnitř v doprovodu čtyř stráží švýcarské gardy právě vešel mnich. Další stráže s halapartnami odstrkují dav na stranu, aby rozšířily ústřední uličku. Mnich má pod paží tlustý starý rukopis. Ve Valentinině sluchátku se znovu ozve Crossmanův hlas:

„Jedeme po dálnici směrem do centra Říma. Dorazíme za deset minut.“

„Pozdě. Už je tady.“

Valentina pozoruje mnicha, který právě prochází kolem ní, a snaží se zahlédnout pod kápí jeho tvář. Spatří jen jeho oči planoucí v šeru. Crossman se zeptá:

„Má evangelium?“

„Ano.“

„Můžete ho zastavit?“

„Ne.“

„Kolik máme v bazilice mužů?“

„Čtyři vaše agenty. Jedenáct policistů v civilu. V uličkách za hranicemi Vatikánu čekají posily.“

„Kdo jim velí?“

„Vrchní inspektor Pazzi.“

Crossman rychle uvažuje.

„Valentino, musíme jednat teď hned.“

Eskorta se zastaví. Halapartny zaduní o podlahu baziliky. Kordon švýcarských gard kolem oltáře se rozestoupí a nechá mnicha projít.

„Už je pozdě.“

Zběsilé tóny varhan rozechvívají vzduch nasycený kadidlem. Kamerám zabírajícím oltář neunikne jediný detail. Novináři se sluchátky na hlavě v přenosových vozech před bazilikou přenášejí obraz do režie velkých kanálů. Odborníci v televizních studiích mlčky sledují obraz a ani se jej nepokoušejí komentovat. Jeden z nich se odváží poznamenat, že ani na té hudbě není nic svatého. Zní spíše jako kakofonie not seřazených za sebou bez ladu a skladu. Přesto má v sobě tato nesouzvučná symfonie cosi znepokojujícího a téměř krásného, co dav hypnotizuje.

Mnich se zastaví před schody oltáře. Stojí čelem k papeži, který ho sleduje, a předá evangelium podle Satana protonotáři. Ten vyběhne po schodech a položí otevřený rukopis na oltář. Papež nábožně obrací listy knihy. Pak zvedne oči k davu. V mikrofonu zazní jeho hlas:

„Milí bratři, církev po staletí tají velkou lež. Teď nadešel čas ji odhalit, aby si každý mohl vybrat svou víru. Kristus totiž ve skutečnosti nikdy nevstal z mrtvých a věčný život neexistuje.“

Z davu se vznesou zděšené výkřiky. Poutníci se po sobě ohlížejí, roztroušené rodiny se hledají očima, jeptišky padají na kolena a stařenky se s pláčem křižují. Kardinálové, kteří papeže zvolili, jsou natěsnaní po stranách baziliky a jejich rudý šat ještě zdůrazňuje mrtvolnou bledost jejich pleti.

Kamery se otáčejí, přejíždějí po davu a zabírají zblízka jednotlivé tváře. Pak se objektivy naráz stočí k papeži. Ten pomalu zvedá ruce s dlaněmi obrácenými k nebi. Mnich stále stojí bez hnutí pod schody oltáře. Kápi si ponechal na hlavě a ruce v rukávech sutany má zkřížené. Papež sklopí oči k rukopisu. Z reproduktorů znovu zazní jeho hlas. Zvučně pronese latinský název evangelia, které se chystá číst:

„Initium libri Evangelii secundum Satanam.“

V přenosových vozech a televizních studiích zavládne panika. Novinářům zní ve sluchátkách desítky hlasů.

„Co to proboha řekl?“

Ohromený odborník v jednom ze studií televize Rai zašeptá do mikrofonu:

„Myslím, že to znamená: Začátek první knihy Evangelia podle Satana.“

Produkční se vrhnou k telefonům a zjišťují sledovanost. Křivky strmě stoupají. Novému papeži visí na rtech téměř čtyři sta milionů televizních diváků. Režiséři stanic CBS a Rai telefonují s řediteli.

„Co budeme dělat? Přerušíme přenos, nebo jedeme dál?“

Ředitel stanice Rai se zamyslí. Šéf CBS na druhé straně Atlantiku si zapálí doutník. Jako první učiní rozhodnutí pro svůj kanál.

„Jedeme dál.“

Ředitel italské televize dává režisérům tentýž příkaz. Ti jej vzkáží přenosovým vozům a kameramanům uvnitř baziliky.

Pod klenbou se znovu rozezvučí papežův hlas. Začíná číst evangelium.

„Šesté zjevení Knihy zaklínadel.“

Ticho. Kamera televize Rai zblízka zabírá pontifikovy rty.

„Na počátku stvořila věčná propast, Bůh všech bohů a průrva, z níž vše vzešlo, šest miliard vesmírů, aby zapudila nicotu. Každému z těchto šesti miliard vesmírů pak dala soustavy, slunce a planety, všechno a nic, plno a prázdno, světlo a tmu. Poté jim vdechla svrchovanou rovnováhu, podle níž žádná věc nemůže existovat, aniž současně s ní existuje jí opačná nevěc. Z nicoty věčné propasti vzešly postupně všechny věci. Každé věci odpovídala její nevěc, a tak ve všech šesti miliardách vesmírů nastal soulad.“

Bazilikou se nese pláč. Poblíž oltáře omdlí jeptiška. U bran je náhle rušno. Stráže švýcarské gardy a ošetřovatelé vynášejí ven ženy, které omdlely, a ochromené poutníky. Kamery se vrátí k papeži, který planoucíma očima chvíli hledí na dav. Pak pokračuje v četbě.

„Aby však tyto nesčetné věci samy mohly plodit další věci, jež by dávaly život, potřebovaly nositele absolutní rovnováhy, opak všech opaků, matici všech věcí a všech nevěcí, dobro a zlo. Věčná propast tedy stvořila nadvěc, nejvyšší dobro, a nadnevěc, absolutní zlo. Nadvěci dala jméno Bůh. Nadnevěci dala jméno Satan. Tyto duchy velkých opaků pak obdařila vůlí věčně proti sobě bojovat, aby se všech šest miliard vesmírů udrželo v rovnováze. Nakonec se všechny věci propojily a nerovnováha již nikdy nenarušila rovnováhu, jež je podpírala. Věčná propast viděla, že to je dobré, a zase se uzavřela. Tisíc staletí uplynulo v tichu vesmírů, které rostly a rostly.“

Papež pomalu obrací stránky a papír v reproduktorech praská. Čte dál:

„Pak ale přišel den, kdy Bůh a Satan, kteří teď sami vládli všem šesti miliardám vesmírů, dosáhli tak vysoké úrovně znalostí a nudili se do té míry, že navzdory zákazu věčné propasti se první z nich rozhodl sám vytvořit další vesmír. Byl to vesmír nedokonalý a ten druhý se jej snažil všemi prostředky zničit, aby tento šestý miliardtý první vesmír, zbavený protikladu, nezničil uspořádání všech ostatních. Od této chvíle se zápas mezi Bohem a Satanem odehrával jen uvnitř tohoto vesmíru, s nímž věčná propast nepočítala, a rovnováha ostatních vesmírů se tak začala hroutit.“

Jeden z kameramanů stanice CBS, který dosud zabíral dav, znovu najíždí na detail papeže. Vtom postřehne, že si mnich stojící před oltářem sňal kápi. Něco se mu leskne v ruce.

„Prvního dne, kdy Bůh stvořil nebe, zemi a slunce, aby jeho vesmír osvětlovalo, stvořil Satan prázdno mezi zemí a hvězdami, a pak uvrhl svět do tmy.“

Papež se odmlčí.

„Druhého dne, kdy Bůh stvořil oceány a řeky, jim Satan dal schopnost se vzedmout a Boží dílo zaplavit.“

Ticho.

„Třetího dne, kdy Bůh stvořil stromy a lesy, stvořil Satan vítr, aby je zpřelámal, a když Bůh stvořil rostliny, jež léčí a ulevují, stvořil Satan rostliny vlastní, jedovaté a vyzbrojené ostny.“

Další pauza.

„Čtvrtého dne stvořil Bůh ptáka a Satan stvořil hada. Pak Bůh stvořil včelu a Satan sršně. Pro každý druh, jejž Bůh stvořil, dal Satan vzniknout predátorovi, aby jej zničil. Když pak Bůh rozptýlil svá zvířata po zemském povrchu a obloze, aby se tam množila, obdařil Satan svá stvoření drápy a tesáky a přikázal jim Boží stvoření zabíjet.“

Otec Carzo ukrývá tvář pod kápí a poslouchá hlas Antikrista rozléhající se bazilikou. Od chvíle, kdy nový papež začal předčítat evangelium, se hluboko ve vymítačově nitru něco probouzí. Carzo pochopí, že Káleb to ještě úplně nevzdal. Snaží se vrátit a znovu se zmocnit toho, co mu patří. Carzovi se zpomaluje srdce, krev mu v žilách opět zamrzá a podlamují se mu kolena. Papežův hlas proniká čím dál hlouběji do jeho mysli, jako by se jím Kálebův duch živil. Carzo ví, že musí zareagovat, než ho opustí síly. Začíná se ho zmocňovat strach, pochyby a výčitky. Kálebova nenávist.

Carzo potěžká Mariinu zbraň, kterou drží v rukávu sutany. V dlani cítí chlad oceli. Nespouští z papeže oči, zvedne ruku a pomalu si sundá kápi. Usmívá se. Už nemá strach.

Zatímco papež pokračuje v litanii, razí si Valentina Grazianová pomalu cestu davem, aby se dostala blíž ke kordonu švýcarských stráží před oltářem. Strnulí poutníci ohromení tím, co slyší, si jí vůbec nevšímají. Po tvářích jim tečou slzy, zatínají ruce v pěst a chvějí se jim rty. Valentině, která si mezi nimi s tichou omluvou klestí cestu, nevěnují žádnou pozornost.

Komisařka se zastaví u pravé stěny baziliky. Odtud vidí otce Carza z profilu. Přitiskne prst na sluchátko. Zazní v něm Crossmanův hlas:

„Valentino, jsme tři minuty od svatopetrského náměstí. Je tu se mnou kardinál Giovanni a státní sekretář Mendoza. Od něj máme povolení jednat na území Vatikánu, kdyby se věci zvrhly. Právě jsem o tom informoval inspektora Pazziho, který je se svými posilami připraven k akci.“

Valentina chce odpovědět, ale pak vidí, jak si Carzo sundává kápi. Mezi prsty se mu něco kovově leskne.

„Šestého dne, kdy Bůh usoudil, že jeho vesmír je připraven k plození života, stvořil dva duchy k obrazu svému a nazval je mužem a ženou. V odpověď na tento zločin zločinů narušující uspořádání vesmírů Satan tyto nesmrtelné duše proklel. Zasel do jejich srdce pochyby a zoufalství a lidstvo, jež se mělo zrodit z jejich spojení, odsoudil k smrti, čímž Bohu osud jeho díla uloupil.“

Papež upřeně hledí na stránky evangelia. Paže s dlaněmi obrácenými k nebi má stále zvednuté. Nevidí, jak si otec Carzo snímá kápi a míří na něj zbraní. Dokončí tedy četbu z knihy Genesis.

„Sedmého dne Bůh pochopil, že boj proti jeho protějšku je marný, a vydal tedy lidi pozemské zvěři, aby je sežrala. Poté uvěznil Satana v hlubinách tohoto chaotického vesmíru, s nímž věčná propast nepočítala, a od svého díla se odvrátil. Satan se tak ocitl sám a počal lidi trýznit.“

„Valentino, slyšíte mě?“

Valentina zvedne vysílačku k ústům, aby Crossmanovi odpověděla. Věta jí však zamrzne v ústech. Když spatří Glock ráže 9 mm, kterým otec Carzo míří na papeže, bezmyšlenkovitě stiskne tlačítko vysílačky.

„Panebože! Všem! Má bouchačku!“

Valentinin křik zanikne v hučení davu. Velitel gardy se snaží Carza zaměřit. Další stráže v civilu v bočních lodích se také pokoušejí dostat mnicha do hledáčku. Kordon stráží s halapartnami střežící oltář se otočí. Papež zvedne zrak. V jeho pohledu se zračí váhání. Valentina pochopí, že je pozdě.

Otec Carzo hledí na Antikrista, který zvedá oči od evangelia. Jak by jej na tak malou vzdálenost mohl netrefit? V nose ho pálí kadidlo. Venku začaly u příležitosti odhalení lži bít zvony. Carzo má ve středu hledáčku papežovu tvář. Velitele švýcarské gardy téměř nevnímá. Už nevěnuje pozornost té krásné tmavovlasé ženě, která si napravo od něj razí cestu davem. Pomyslí si, že se neuvěřitelně podobá Marie. To se Carzovi honí hlavou, když na papeže vyprazdňuje zásobník. Sotva cítí střely švýcarských stráží, které ho zasahují do boku a do břicha.

Těsně předtím, než zazní výstřely, panuje v bazilice hrobové ticho. Papež se zvednutýma rukama sklopí zrak ke zbrani, kterou na něj mnich míří. Velitel švýcarské gardy vyskočí, aby střelce zastavil, a Campini se vrhne k papeži, aby ho chránil vlastním tělem. V koutku oka papež vidí, jak stráže v civilu vytahují zbraně. Nakonec si všimne mladé tmavovlasé ženy, která si s křikem razí cestu davem. Jeho pozornost je však zaměřena hlavně na střelcovy oči, které na něj hledí. Pochopí, že to není Káleb. Pohlédne doleva. Camerlengo je už jen metr od něj, když vtom zazní bazilikou série výstřelů. Papež překvapeně třeští oči, zatímco jej sprška kulek zasahuje do hrudi. Skrz dým, který uniká ze zbraně a rozptyluje se v kadidlové mlze, papež vidí, jak se Carzo usmívá.

Papež se zhroutí u oltáře současně s camerlengem, kterého kulka zasáhla do krku. Otec Carzo leží v kaluži krve na mramorové podlaze baziliky a stále se usmívá. Nic ho nebolí. Zvony vysoko nad ním přestaly bít.

Zpomaleně jako ve snu slyší z dálky křik, rozkazy a dusot bot. Vnímá hučení davu, které se přibližuje a zase vzdaluje jako vlny běsnícího oceánu. Zahlédne policejní uniformy. Pak ucítí závan vzduchu a spatří záblesk světla. Všechny brány jsou teď otevřené dokořán, aby dav mohl vyjít ven.

Carzo spatří rozzuřenou tvář velitele gardy, kterého právě zatkla policie. Padají rozkazy v italštině. Kolos ví, že prohrál. Pomalu položí zbraň na zem, dá si ruce v týl a poklekne.

Náhle Carzo ucítí pohyb. Závan parfému. Čísi zrychlený dech na tváři. Prohlíží si půvabný obličej orámovaný hnědými kadeřemi, který se nad ním sklání. Zavře oči a uvědomí si, že leží v kaluži krve, která se stále zvětšuje. Má pocit, jako by s krví z těla unikal on sám, jeho život, energie, vzpomínky a duše. Něčí ruce s ním třesou. Chce se mu strašně spát. Otevře oči a vidí, jak se rty mladé ženy pohybují, a ve vzdálených ozvěnách k němu doléhá hluboký melodický hlas. Ptá se ho, kde je Maria. Carzo se soustředí. Na hladině jeho paměti plave zlomek vzpomínky. Temný výklenek, bílá tvář, slzy třpytící se ve svitu svíce. Kněz cítí, jak jeho rty samy odpovídají. Mladá žena se na něj usměje. Vypadá šťastně. Kněz zavře oči. Maria mu chybí.

Zásahové jednotky se snaží usměrnit dav, který se valí ze schodiště a naráží do věřících, kteří zůstali na náměstí. Zátarasy byly odstraněny, aby se poutníci mohli lépe rozptýlit. Z reproduktorů zní výzvy ke klidu. Na Via della Conciliazione je hlava na hlavě. Oceán lidí zaplavuje okolní uličky. Za nimi se s kamerou na rameni vydávají novináři. Díky dalším kamerám uvnitř baziliky sledují televizní diváci zásah policie.

Crossman a jeho muži v doprovodu kardinála Giovanniho a státního sekretáře Mendozy procházejí ústřední uličkou za Pazzim, který do vysílačky suše udílí rozkazy. Jakmile švýcarské stráže začaly střílet, policisté v civilu rozptýlení po bazilice je zaměřili. Došlo ke krátké přestřelce, a když velitel odevzdal zbraň a vzdal se, ostatní také kapitulovali.

Crossman přistoupí k Valentině klečící u nohou otce Carza. Komisařka ho hladí po vlasech a neuvědomuje si, že krev už dotekla až k ní a vsakuje se jí do kalhot. Kolem kněze se činí záchranáři. Připravují několik infuzí plazmy a glukózy a chystají se ho odvézt. Vrtulník už je na cestě. Valentina ucítí na rameni čísi ruku a lehce sebou trhne.

„Dostane se z toho?“ zeptá se Crossman.

Valentina pokrčí rameny. Ředitel FBI pohlédne k oltáři. Papež leží na zemi. Jeho bílou albu třísní sedm krvavě rudých skvrn. Vedle něj sedí umírající camerlengo a vytřeštěnýma očima hledí před sebe. Giovanni vyjde po schodech nahoru a poklekne u starce. Crossman si náhle uvědomí, že křesla za oltářem jsou prázdná.

„Valentino, kam zmizeli kardinálové Černého dýmu?“

Komisařka nespouští oči z otce Carza, jehož záchranáři přivazují k nosítkům, a ukáže na schody sestupující do útrob baziliky.

„Tamtudy utekli?“

Valentina přikývne.

„U všech svatých, Valentino, vzpamatujte se. Budu potřebovat, abyste mě vedla podzemím.“

Mladá žena pomalu vstane a sleduje záchranáře odnášející nosítka s otcem Carzem. Pak se otočí ke Crossmanovi. Oči se jí lesknou.

„Vím, kde je Maria.“

„Kde?“

Valentina nejprve zacvakne závěr své beretty.

„Nejdřív kardinálové.“

Camerlengo zasažený do krku sedí před oltářem a cítí, jak mu z úst vytéká krvavá pěna. Ví, že nepřežije. Prohlíží si mrtvolu papeže ležící na mramoru. Vedle něj klečí kardinál Giovanni a šeptá:

„Vaše Eminence, přejete si, abych vás vyzpovídal?“

Stařec si náhle uvědomí jeho přítomnost. Pomalu se k němu otočí. Z očí mu čiší nenávist. Dlouze zachroptí.

„Věřím v Satana, všemocného Otce, Stvořitele nebe a země. Věřím v Januse, jeho jediného syna, který se před smrtí na kříži zřekl Boha.“

Giovanniho srdce zaplaví nesmírný smutek. Camerlengo je tak blízko smrti a přitom vraždí svou duši. Mladý kardinál mu tu odvahu téměř závidí.

„A co když přece jen existuje? Na to jste nepomyslel?“

„Kdo?“

„Bůh.“

Starý camerlengo zalapá po dechu.

„Bůh… Bůh je v pekle. Vládne démonům. Vládne zatraceným duším a přízrakům, které bloudí v temnotách. Všechno je lež, Giovanni. Lhali nám. Vám stejně jako mně.“

„Nikoli, Vaše Eminence. Kristus opravdu zemřel na kříži za naši spásu. Pak vstoupil na nebesa a posadil se po pravici svého Otce. Jednou se vrátí soudit živé a mrtvé.“

„To je lež.“

„Ne, to je víra. Proto církev nelhala. Pomáhala lidem věřit v to, v co věřit potřebovali. Vystavěla katedrály, vesnice a města. Temným staletím dala světlo a smysl. Co by jinak lidstvu zbylo kromě jistoty, že nikdy nezemře?“

„Teď už je pozdě. Znají pravdu. Nezapomenou ji.“

„Ale Vaše Eminence, víra se zakládá na neviditelném, ne na pravdě.“

Camerlengova hruď se otřese smíchem.

„Jste tak naivní, ubohý Giovanni.“

Chce ještě něco dodat, ale zalkne se vlastní krví. Jeho hruď znehybní, tělo dopadne na zem a panenky se mu zakalí. Giovanni zavře starci víčka. Otočí se a spatří Crossmana a mladou tmavovlasou ženu, kteří v doprovodu oddílu policistů sestupují po schodech do podzemí baziliky. Vstane, a vtom mu ledová ruka nelidskou silou stiskne zápěstí. Prudce sebou trhne a snaží se ze sevření vytrhnout. Camerlengo mu s očima dokořán zašeptá:

„Vy jste další na řadě.“

„Jak to myslíte?“

„Ještě to neskončilo, Giovanni. Slyšíš? To je teprve začátek.“

Kardinál zavře oči a bojuje s tím, co se do něj snaží vstoupit. Je to tak odporná černota, že jeho víra se rozechvěje jako plamen svíce ve větru. Pak starcova ruka dopadne na zem. Kardinál otevře oči. Camerlengo se nepohnul ani o píď. Nejspíš na vteřinu usnul a něco se mu zdálo. Je o tom téměř přesvědčen, ale vtom ucítí bolavé zápěstí. Sklopí zrak. Má na něm modřinu. To je teprve začátek…

Mladý kardinál vstane a pohlédne na otevřené evangelium na oltáři. Zavře ho a vezme do rukou. Pod sutanou mu o hruď bije kříž chudých.

Když se otevřou dveře do tajné chodby, kterou Valentina došla do Síně tajemství, zavane zevnitř proud zatuchlého vzduchu. V tichu znějí kroky a cvakání samopalů. Crossman s Valentinou jdou podzemím v těsném závěsu za policisty. Přední pochodně osvětlují zaprášené zdi. Valentina přejede dlaní po kameni. Sálá z něj zvláštní teplo.

Jednotka dorazila k točitému schodišti vedoucímu do podzemí baziliky. Je čím dál tepleji. Všude kolem se zvedají proudy horkého vzduchu a odnášejí s sebou vířící jiskry. Je slyšet praskání a hučení plamenů. V Síni tajemství hoří.

Valentina s Crossmanem se mezi policisty protlačí dopředu. Ti, kteří vešli dovnitř, se zsinalí zase vracejí. Valentina vstoupí do Síně. Všude hoří papírové hranice zapálené kardinály Černého dýmu. Plameny sahají tak vysoko, že olizují klenbu a začerňují sloupy. Nehoří tu jen soukromá korespondence papežů a hlášení z interního vyšetřování zahájeného Klementem V., ale celé vatikánské archivy, knihovny plné tajných křesťanských listin, které sem kardinálové po papežově zvolení nechali přenést. Zahlazují stopy. Dvacet století dějin a trýzně mizí ve víru plamenů.

Vzduch už je téměř nedýchatelný. Policisté se snaží krýt Valentinu, která postupuje ohněm s berettou v rukou. Záda jí kryje Crossman se svou pětačtyřicítkou. Náhle Valentina ztuhne. Zahlédla pět kardinálů v rudém rouchu, kteří u jednoho ze sloupů krypty vrší pyramidu z rukopisů a pergamenů a polévají ji benzínem.

Valentina dvakrát vystřelí do vzduchu. Střely nejsou v praskání ohně slyšet. Jeden z kardinálů má na rtech šílený úsměv a ani necítí, že mu hoří vlasy. Zbylí čtyři klečí před obrovskou hromadou papírů. Při házení rukopisů do ohně jim ohořely prsty, takže jim z nich zbývají jen zčernalé pahýly. Kardinál nepostřehl, že má rukáv sutany nasáklý benzínem. Už škrtá zápalkou, aby hranici zapálil…

Valentina zakřičí. Sirka se vznítí. Plamen olízne rukáv sutany a oheň se rozšíří na prelátovu paži. Zděšení policisté stojí jako zkamenělí. Kardinál pohlédne před sebe a spatří Valentinu, která ho prosí, aby se vzdal. Živou pochodeň, v níž se jeho ruka proměnila, ponoří kardinál do pergamenů, a pak zapálí sám sebe. Výpary benzínu vzplanou a vytvoří jediný obrovitý plamen, který horu papírů stráví. Kožené vazby se roztavují, staletí staré svitky se vzněcují jako koudele. Pak oheň pohltí i klečící kardinály a jejich tváře se roztečou jako vosk. Horkým vzduchem prosvítají cáry rudého rozbřesku. Valentinu někdo chytí za paži a v uchu jí zazní Crossmanův hlas:

„Proboha, Valentino, musíme zmizet, než nám oheň zatarasí cestu!“

„Kříže blahoslavenství! Musíme je zachránit!“

Už je takové horko, že jiskry přeskakují z jednoho ohně na druhý. Za chvíli bude v plamenech celá síň. Vzduch páchne spáleným masem. Valentina naposledy pohlédne do ohně a zdá se jí, že uprostřed pergamenů vidí pět zkroucených postav. Pak ucítí, jak ji Crossmanova ruka ze všech sil táhne dozadu. Ustoupí. Nebrání se. Vzdá to.

Houkání sirén. Kolona požárních aut si s námahou razí cestu římskými dopravními tepnami a mosty zaplavenými davy lidí.

Kamery stanic Rai a CBS na náměstí nepřetržitě snímají armádu policistů, kteří Vatikán obklíčili. Z větracích otvorů baziliky a budovy tajných archivů uniká hustý černý dým. Komentátoři vyslovují domněnku, že ve sklepení propukl požár a teď se šíří podzemními chodbami klikatícími se pod svatopetrským náměstím. Archivy hoří. Dva tisíce let historie se proměňuje v dým a na vatikánské kupole dopadá popelavý déšť. Dým je tak černý, že zastiňuje slunce. Vypadá to, jako by se stmívalo.

Požární vozy přibrzdí, hasiči rozvinou hadice, nasadí si plynové masky a zmizí v budově, aby požár zespodu uhasili. Všichni kameramani operaci se zaujetím sledují, a tak si nikdo nevšimne průvodu švýcarské gardy postupujícím po můstku mezi Apoštolským palácem a Andělským hradem. Je to strážní cesta na vrcholu hradeb, která osm set metrů nad davem kopíruje Via dei Corridori. Tudy prchali papeži, kdykoli byl Vatikán ohrožen. Tato cesta se už několik staletí nepoužívá, ale pontifikové ji pro jistotu stále udržovali v provozu. Dobře udělali.

Mendoza a Giovanni tiše postupují uprostřed stráží. Mendoza se opírá o hůl. Giovanni nese evangelium podle Satana obalené do kusu silné červené látky.

Vrtulník italské armády míří v plné rychlosti na sever. Crossman a Valentina sedí vzadu a sledují Tiber klikatící se umbrijskými údolími. Stroj právě přeletěl nad Perugiou a řítí se mrazivým vzduchem směrem k pohoří Apenin, jejichž úpatí už se rýsuje v dálce. Crossman zavře oči. Myslí na Mariu. Zlobí se sám na sebe za to, že ji vytáhl z bostonské nemocnice a posadil na ten prokletý let do Denveru. Věděl, že vyšetřování povede až do konce, stejně jako to, že vidí mrtvé a vtěluje se do obětí vražd, jejichž pachatele pronásleduje. Maria evangelium našla a to ji zřejmě stálo život. A to všechno kvůli tomu zpropadenému daru, o kterém Crossman předstíral, že na něj zapomněl.

Během šesti let společné kariéry o něm spolu mluvili jen jednou, a to ještě potichu, aby je nikdo neslyšel, protože to bylo na galavečeři v Bílém domě. Crossman si ten večer trochu přihnul. Maria se držela stranou od ostatních a on se jí jen tak z legrace zeptal, jestli mezi živými v těch ohromných salonech, kde washingtonská smetánka popíjí šampaňské za tisíc dolarů, vidí taky nějaké mrtvé. V Marie tehdy pořádně hrklo.

„Jak to myslíte?“

„Mrtvé, Mario. Třeba generály z války Severu proti Jihu, Shermana, Granta nebo Sheridana. Nebo starého dobrého Lincolna. Nebo radši toho hajzla Hoovera. Možná se tu ještě někde toulá, člověk nikdy neví.“

„Vy jste pil, Stuarte.“

„Jó, sakra, trochu jsem si přihnul. Tak co, vidíte mezi těma blbcema nějaký mrtvý nebo ne?“

Maria přikývla. Nejdřív si myslel, že si dělá legraci, ale pak si všiml jejího posmutnělého pohledu.

„Dneska večer je tady mrtvej jenom jeden. Vlastně je to žena.“

Crossman se pokusil zachovat laškovný tón, ale zněl falešně.

„Je aspoň hezká?“

„Je krásná. Stojí hned vedle vás. Dívá se na vás. Má na sobě modrý šaty a na ruce náramek s achátem.“

Crossmanovy nosní dírky zaplavila vůně levandulí a z očí mu vytryskly slzy. V jeho životě byla rána, která se nikdy nezhojila. Před dvanácti lety se jeho žena Sarah zabila v autě i s jejich třemi dětmi. Zůstala z nich jen čtyři ohořelá těla v buicku tak zmáčknutém nárazem, že by se vešel do vany. Těsně než zemřela, daroval jí Crossman náramek s achátem. Nikdo kromě nich dvou o tom nevěděl.

Po smrti své ženy utopil Crossman svůj zármutek v práci podobně jako jiní v alkoholu. Proto tak rychle vystoupal po kariérním žebříčku FBI.

Když Maria viděla Crossmanovo dojetí, uchopila ho za ruku. Ředitel FBI hloupě zablekotal:

„Jak… Jak se má?“

„Dobře.“

Nastalo ticho a Crossman stiskl Marie ruku. Pak roztřeseným hlasem zašeptal:

„Nepotřebuje něco?“

„Ne. Ale vy ji potřebujete. Snaží se na vás mluvit, ale vy ji neslyšíte. Chce vám říct, že už je dvanáct let s váma. Ne pořád, jen občas. Vrací se. Chvíli zůstane a zase odejde.“

Crossman cítil, jak mu po tvářích tečou slzy, a vzpomněl si na všechny ty okamžiky, kdy cítil ve vzduchu zvláštní nádech levandule. Jako zde, v tomto obrovském salonu Bílého domu, kde alkohol tekl proudem.

„Co říká?“

„Že je takhle šťastná a vy byste měl bejt taky šťastnej. Říká, že netrpěla. Děti taky ne. Říká, že na to musíte zapomenout a začít zase žít.“

Crossman se zajíkl pláčem.

„Ach Bože, tolik mi chybí.“

Nastane ticho.

„Mohla byste… Můžete jí říct, že se o to pokusím?“

„Řekněte jí to sám. Je tady. Poslouchá vás.“

„A co bude potom?“

„Jak to myslíte?“

„Vrátí se ještě?“

„Bude s váma, vždycky když ji budete potřebovat. A jednoho dne, až bolest zmizí, prostě odejde.“

„Řekněte jí, že na ni odmítám zapomenout.“

„Ale vy to musíte udělat, Stuarte. Musíte ji nechat jít.“

„A kde je teď?“

„Přímo před váma.“

Crossman pomalu zvedl ruku a v hluku něco tiše zašeptal. Řekl své ženě, že se omlouvá, že se s ní to ráno nerozloučil. Lituje, že ji nemohl naposledy políbit. Pak se odmlčel, nechal ruku klesnout a zeptal se:

„Ještě je tady?“

„Odchází.“

Crossman chvíli vdechoval vzduch, aby zachytil mizející vůni levandule. Pak si nasadil černé brýle a řekl:

„Už o tom nikdy nebudeme mluvit, ano?“

Maria přikývla a už o tom mezi nimi nikdy nepadlo ani slovo. A Crossman ji pak klidně poslal na druhý konec světa, aby se vtělila do staré zazděné řeholnice.

Náhle ucítí na paži Valentininu ruku a trhne sebou. I teď má na očích sluneční brýle. Otočí se k ní. Připadá mu, že je Marie podobná. Ztěžka polkne, smutek mu stahuje hrdlo. Za oknem se v dálce rýsují zelená údolí Pádu a úpatí Dolomit. Maria je tam někde v horách. Crossmanovy nosní dírky zaplaví vůně levandule. Zavře oči.

Požárníci s hadicemi bojují v podzemí s plameny a černý dým nad Vatikánem se postupně vytrácí. Dav v ulicích přihlíží a vše snímají kamery. Nikdo nezvedne oči a nevšimne si oddílu švýcarské gardy a dvou kardinálů kráčejících po strážní cestě. Několik metrů od hradeb Andělského hradu se kardinál Giovanni otočí a povzdychne si.

„Vše je ztraceno.“

„Jak to?“

„Archivy, pergameny, korespondence papežů.“

Starý Mendoza se usměje.

„Vatikán už zažil horší věci a určitě brzy zase povstane z popela. A navíc to není to hlavní. Za našimi zády hoří jen papír. Pár starých knih a polorozpadlých pergamenů.“

„A co je tedy to hlavní?“

„Část držíte v rukou.“

Giovanni sklopí zrak a pohlédne na knihu zabalenou do červené látky.

„Neměli bychom ho raději zničit?“

„Později zřejmě ano.“

„Kdy?“

„Až ho prostudujeme a odhalíme jeho tajemství. Je to nedocenitelný poklad. Jedině z něj se skutečně můžeme dozvědět něco o svých nepřátelích.“

„K čemu nám to bude, když jsou všichni kardinálové Černého dýmu mrtví?“

„Mrtví? Jste si jistý?“

„Co tím chcete říct?“

„Že kacířství nikdy neumírá na hranici. Oni se vrátí. Dříve nebo později se určitě vrátí. A my musíme být připraveni.“

Nastane ticho. Oddíl dorazil k západní věži Andělského hradu. Mříž se za nimi se skřípotem zavře. Vydají se po točitém kamenném schodišti sestupujícím do útrob země. Vzduch se ochladí.

„Kam jdeme?“

„Zavedu vás na nejtajnější místo Vatikánu. Tam je už po staletí uschováno to hlavní. Skutečné poklady křesťanství. Jak jsem řekl, to ostatní je jen papír.“

Giovanni ztrácí pojem o čase. Připadá mu, že evangelium, které drží v rukou, nesmírně ztěžklo, jako by vědělo, že jej odnášejí na místo posledního odpočinku, kde definitivně upadne v zapomnění.

Došli na konec schodiště. Stráže se zastavily před těžkou ocelovou mříží nepřetržitě hlídanou muži s halapartnami. Mříž se se skřípěním pomalu zvedne. Mendoza Giovannimu vysvětlí, že kromě papeže a státního sekretáře nesmí tento práh překročit nikdo jiný.

„Byli jsme jediní, kdo o existenci tohoto místa věděl. Když teď papež zemřel a kurie se rozpadla, zasvěcuji vás do tohoto tajemství, které si musíte vzít do hrobu. Je to jasné?“

Giovanni přikývne. Čtyři těžké ocelové háky zachytí mříž, z níž už jsou vidět jen hroty. Plamen pochodně, kterou Giovanni drží v ruce, ohne závan mrazivého vzduchu. Mladý kardinál jde za Mendozou úzkou chodbou vyhloubenou ve skále. Zem pod jejich nohama mírně klesá a mozaiky, jimiž je pokryta, se lesknou ve svitu pochodní. Po několika minutách chůze má Giovanni pocit, že už jde chodbou celé hodiny. Poslouchá zvuk Mendozovy hole, který se rozléhá v tichu.

Starý kardinál se zastaví. Zvedne louč a posvítí na středověké dveře, jejichž fošny silné jako zdi jsou navzájem propojené, aby odolaly náporu beranidla. Ve dřevě je vyřezán tento nápis:

ZDE ZAČÍNÁ KONEC,

ZDE KONČÍ POČÁTEK

ZDE DŘÍMÁ TAJEMSTVÍ BOŽÍ MOCI.

OHNĚM BUDIŽ PROKLETY ZRAKY, JEŽ JE SPATŘÍ.

Giovanni se podiví:

„Stejný nápis jako na evangeliu!“

„To je heslo poustevnic, nejvyšší varování přetrvávající staletí, určené bláznům a šílencům, kteří by chtěli znesvětit tajemství víry. Proto inkvizice ty, kteří taková tajemství spatřili, vždy oslepovala.“

„Co je za těmi dveřmi?“

Kardinál se dotkne florentského kyvadlového zámku, kterým se ovládá systém těžkých tyčí ulitých přímo ve fošnách, zasune do něj napůl klíč a otočí jím o 90 stupňů doprava. Ozve se cvaknutí. Zasune klíč úplně, otočí jím dvakrát doleva a jednou doprava. Je slyšet klapot ozubených koleček, která se dávají do pohybu, a několik tlumených cvaknutí. Tyče vyjíždějí ven a těžké dveře se s vrzáním otevřou.

„Počkejte tu na mě.“

Giovanni sleduje vzdalujícího se Mendozu. Ozvěna jeho kroků se ztrácí v sále, který je tak rozlehlý, že kardinálova pochodeň v dálce připomíná hořící zápalku.

Stařec došel k pravé stěně sálu. Giovannimu připadá, jako by tu byl sám. Vidí, jak se pochodeň naklání a zapaluje další. Pak už Mendoza jen stojí na místě, oheň se sám šíří podél stěn a díky důmyslnému systému knotů napuštěných voskem vzněcuje růženec pochodní.

Giovanni se rozhlédne kolem sebe. Sál je ještě větší, než se mu původně zdál.

Mladý kardinál spatří nekonečné řady kamenných stolů, na nichž jsou položeny nejrůznější předměty překryté kusy těžké rudé látky. Vzduch plný prachu zaplavuje vůně vosku. Je tu cítit kámen, mech a čas. Giovanni přejde k Mendozovi stojícímu uprostřed místnosti. Starý kardinál mu odebere rukopis a zasune jej pod kus látky. Giovanni zahlédne další zašlé knihy, k nimž se teď evangelium připojí. Pak přehoz v mračnu prachu zase dopadne na stůl.

„Kardinále Mendozo, co v tomto sále vlastně je?“

„Vzpomínky. Staré kameny. Úlomky skutečného kříže. Archeologické pozůstatky zaniklých civilizací a stopy prastarého náboženství nalezené v pravěkých jeskyních. Stvořitelé Boha.“

Nastane ticho.

„Co ještě?“

„Rukopisy. Apokryfní evangelia, která církev po staletí drží v tajnosti. Mariino evangelium. A také evangelium podle Matyáše, třináctého apoštola. Evangelium podle Josefa a podle Ježíše.“

„Podle Ježíše? Co se v něm píše?“

„To se brzy dozvíte, protože jste další na řadě.“

Při těchto slovech, která slyšel v bazilice z camerlengových úst, se Giovanni zachvěje.

„Další na řadě?“

„Další papež.“

„To přece nemůžete vědět předem!“

„Jistěže ano. Jste tak mladý a já tak starý! Kardinálové kurie jsou tak vyděšení, že se snadno nechají přesvědčit. Uvidíte sám. Zvolí vás. A pak se dozvíte úplně všechno.“

„Takže budu papežem vládnoucím v popelu?“

„To byli všichni, Patrizio.“

Kardinál Mendoza zatáhne za páku a zhasne všechny pochodně. Jejich měděné kryty za skřípotu kladek naráz zapadnou. Giovanni slyší hůl vzdalujícího se Mendozy ťukající o zem. Naposledy se dotkne evangelia podle Satana. Má pocit, že vazba pod látkou slabě pulzuje, a pod prsty cítí zvláštní teplo.

„Pojďte.“

Mladý kardinál se otočí k Mendozovi stojícímu u vstupu do sálu. Stařec připomíná sochu. Giovanni se k němu připojí a těžké dveře se za nimi se skřípěním zavřou.

Je tma. Matka Izolda je dávno mrtvá. Parksová poznala, že zemřela, když prsty kolem jejího krku povolily a vrásčitá schránka se pomalu oddělila od jejího těla. Ze staré řeholnice, která se o sedm století dříve uškrtila, zbyl v prachu jen kokon mrtvého masa.

Maria, uvězněná ve své vizi, a proto i ve výklenku, je sama. Sedí na kamenné lavici za stěnou a hledí nepřítomně před sebe, ale současně je i tady, uvězněná v kobce. Z výklenku dávno zmizela poslední molekula kyslíku, ale Marie se přesto nedaří zemřít.

Čeká vysílená ve tmě a vzpomíná na smrad, který podzemí zaplavil, když otevřela oči. Káleb ji mohl zabít. Neudělal to. Raději ji odsoudil k pomalé trýzni psychického zazdění. Vize a zeď tvoří dvojité vězení, z nějž se Maria nikdy nemůže vysvobodit. Z transu ji může dostat jedině Carzo, když jí zašeptá do ucha ta správná slova. Káleb to ví.

V duchu kněze sledovala, když se od Bolzana vzdaloval. Souboj mezi ním a Kálebem pokračoval v hlučném kupé a trval celou noc. Za úsvitu byl Káleb poražen. Carzův hlas, který Maria v duchu slyšela, ji o tom ujistil. Kněz dorazil na římské nádraží a čekal ho ještě jeden úkol. Konec cesty.

Maria uvězněná v duševním výklenku slyšela zvony, křik a výstřely. Když se kněz zhroutil na podlahu baziliky, rozplakala se a společně s ním se dusila, zatímco mu krev unikala z těla a tlukot srdce se zpomaloval. Tehdy se v myšlenkách naposledy spojili. Pak s ním ztratila kontakt. Byla přitom přesvědčená, že Carzovo srdce ještě bije jako jakási vzdálená ozvěna. Byl teď také uvězněný sám v sobě a čekal na smrt.

Náhle Maria zaslechne kroky. Zaryje nehty do stěny. Snaží se pohnout rty a zavolat o pomoc. Zadoufá, že se pro ni Carzo vrátil, a zašeptá:

„Alfonso…“

„Tady je!“

Valentina posvítí baterkou na tělo sedící na kamenné lavici. Patří mladé ženě. Crossman k ní přiběhne, zatímco policisté prohledávají sklepení bolzanské pevnosti.

„Mario?“

Žena neodpovídá. Crossman jí posvítí baterkou na vytřeštěné oči hledící do prázdna. Natáhne ruku a strne, když pod prsty ucítí Mariinu ledovou kůži. Položí jí ucho na hruď. Pak se narovná.

„Už je pozdě.“

„Možná že ne.“

Valentina Crossmana odstrčí a snaží se vzpomenout si na větu, kterou Carzo vyslovil těsně předtím, než omdlel. Pak se skloní k Mariinu uchu a zašeptá:

„Mario, už se musíte probudit.“

Modrá žilka na Mariině zápěstí, na níž má Valentina prst, se neznatelně pohne. Pak povolí a znovu se pohne. Valentina si ji podrobně prohlíží. Černé kruhy pod Mariinýma očima mizí. Její rysy se uvolňují a nosní dírky se zachvějí. Do běloby jejích tváří se vmísí nádech růžové. Ze rtů jí vyjde pramínek vzduchu. Její hruď se zvedne. Maria zavře oči a zase je otevře. Pak se Valentině vrhne do náručí a propukne v pláč.

O měsíc později…

5 hodin ráno. Zvláštní agentka Maria Parksová spí s rukama zaťatýma v pěst. Vzala si tři prášky na spaní, aby zapomněla na křik Rachel a prsty matky Izoldy svírající jí krk. Spí temným bezbarvým spánkem, do nějž nepronikne nic z okolního světa. Zatím ještě nesní. Víry jejího podvědomí však již stoupají vzhůru jako špinavá odpadní voda ve stoce a snaží se prorazit chemickou přehradu uspávacích léků. Objevují se první útržky obrazů.

Náhle se Marie stáhne hrdlo. V krvi se rozpustí pár kapek adrenalinu, který jí rozšíří tepny. Tep nabírá obrátky, nosní dírky se roztahují a modré žíly na spáncích začínají pulzovat. Obrazy se zpřesňují a ožívají.

Tmu osvětlují svíce. Kolem bzučí mračna much. Ve vzduchu je cítit vosk a mrtvé maso. Krypta. Maria otevře oči. Je nahá na kříži. V zápěstích a kotnících má hřeby zaražené hluboko do dřeva. Chvěje se bolestí. Káleb stojí pod křížem a pozoruje ji. Oči mu pod kápí slabě planou.

Marie je zima. Mrtvoly zmizely. Místo nich teď vidí desítky poustevnic na klekátkách. Modlí se a hledí přitom na ni. Káleb napodobuje pohyby kněze při mši a pozvedá kalich a pohár s krví a tělem Páně. Poustevnice se v ústřední uličce seřadí ke svatému přijímání. Káleb vytáhne dýku. Maria se klepe zimou. Tělo, které poustevnice dostanou, a krev, kterou budou před oltářem pít, je její. Zmítá se na kříži. Káleb se blíží. Pomalu sejme kápi. Maria se dá do křiku. Tvář, která na ni hledí, patří otci Carzovi.

5:10. Ticho prořízne zvonění telefonu. Maria sebou trhne. V ústech má sucho a jazyk se jí lepí na patro. V krku cítí pachuť alkoholu a cigaret. V dálce houká sanitka. Otevře oči a za oknem hotelového pokoje spatří první sluneční paprsky. Záclonu rozechvívá slabý vánek. V šeru blikají červené neony: Sam Wong Hotel, Chinatown, San Francisco. Maria zhluboka vdechuje pachy města. Slámově zbarvené paprsky, které teď místnost zaplavují, noční můru definitivně zaženou. V dálce něco zatroubí – pod mostem Golden Gate proplouvá nákladní loď. Když telefon zazvoní pošesté, Maria zvedne sluchátko. Ozve se v něm hlas otce Carza.

„Vy jste spala?“

„A vy?“

„Já už jsem se naspal dost.“

„To já taky.“

Maria se natáhne pro cigarety na nočním stolku.

„Jste tam?“

Natáhne do plic kouř.

„Jo.“

„Čekám na vás.“

„Už jedu.“

Zavěsí, típne cigaretu a jde do koupelny. Pustí vařící vodu. Svlékne se a vstoupí pod proud stříkající ze sprchy, který ji rozechvívá a spaluje jí kůži. Zavře oči a snaží se dát dohromady. Pitomé prášky na spaní…

Vatikán

Lidí, kteří se mačkají na svatopetrském náměstí, není tolik jako při první volbě. Dav je také méně hlučný. Někteří zpívají, jiní se modlí nebo na něco hrají. Všichni se snaží zapomenout na to, co prožili. Trauma posledních týdnů bylo příliš silné. Dokonce natolik, že kdyby se poutníků zeptali, co si z těchto smutných dnů pamatují, nejspíš by odpověděli, že jim připadá, jako by k vraždě papeže došlo už před mnoha lety. Na zbytek událostí si uchovali jen několik vzpomínek v podobě černobílých záblesků a obrazu černého dýmu unikajícího z větracích otvorů baziliky, když v ní hořely archivy.

Dalo to neuvěřitelnou práci zbavit vatikánské kupole vrstvy popela. Několik budov bylo spěšně přemalováno, náměstí bylo potaženo červeným a bílým suknem a konaly se oslavy a modlitby, které měly věřícím dodat odvahu a pomoci jim zapomenout. Žádný z poutníků si kupodivu nevzpomínal na evangelium, které mnich donesl k oltáři. Jediný věřící si také nepamatoval, alespoň ne přesně, onen text, který papež Černého dýmu přečetl. Věděli, že šlo o nějakou velkou lež a Kristus prý nikdy nevstal z mrtvých, ale i vzpomínka na tato slova brzy upadne v zapomnění. Byly to věty beze smyslu a tvrzení tak nepřijatelná, že k jejich rozprášení stačila jediná řeč státního sekretáře Mendozy.

Věci postupně zaběhly do starých kolejí. Posledních čtrnáct dní probíhala v sálech Apoštolského paláce tajná jednání kardinálů v souvislosti s konkláve, které začalo před dvěma dny. Volba už šestkrát proběhla neúspěšně a šestkrát se tak z komína valil černý dým. Dnes se však už od poledního povídalo, že se konečně daří získat většinu pro jednoho kandidáta a že večer konečně proběhne poslední volba. Dav se tedy na svatopetrském náměstí znovu shromáždil k modlitbám a kamery nepřetržitě snímaly komín Sixtinské kaple.

V davu to zašumí. Lidé natahují paže a roní slzy. Kamery zabírají komín, z nějž stoupá hustý bílý dým. Komentátoři oznamují, že konkláve skončilo. Všechny zvony se naráz rozezní. Dav se otočí k balkonu svatopetrské baziliky, jehož okna se každou chvílí otevřou. Lidé na všechno zapomněli. Už si na to ani nevzpomenou.

Maria vyjde z hotelu Sam Wong a nadechne se citronové vůně vznášející se v uličkách čínské čtvrti. Je časné ráno, ale v Chinatownu už je živo. Stánkaři otevírají a vykládají na chodník krabice s kořením. Maria přejde California Street a zastaví před distributorem novin. Na titulní straně USA Today je velkými písmeny napsáno:

HROMADNÉ ZATÝKÁNÍ A SEBEVRAŽDY

V SEKTORU FINANCÍ.

VELKÝ ÚKLID POKRAČUJE.

Vhodí dovnitř dolar a nadzvedne skleněné víko. Zapálí si cigaretu a nalistuje druhou stranu.

Po zveřejnění skandálního spisu na internetových stránkách pro bezplatné stahování souborů bylo v těchto dnech uvězněno několik finančních magnátů a ředitelů nadnárodních společností. Spis obsahuje schémata znázorňující strukturu rozsáhlé sítě podvodných finančních machinací zasahujících do většiny velkých společností kótovaných na burze. Než firmy stačily zareagovat, miliony uživatelů internetu si dokument stáhly a šíří ho dál po celém světě. Zdá se, že šok, který otřásl finančními kruhy po bankrotu několika významných mezinárodních bank, zdaleka nekončí. Bylo už zatčeno nepočítaně bankéřů a ředitelů zapletených do této aféry. FBI tvrdě udeřila na zřejmě největší síť pro praní špinavých peněz tohoto století, která podle našich zdrojů financovala organizovaný zločin a mezinárodní teroristické organizace.

Maria noviny zmačká a hodí do koše. Ty mezinárodní teroristické organizace… Jedině tak se Crossmanovi podařilo získat povolení ministerstva vnitra k pozatýkání členů sítě. Za několik měsíců či let se Novus Ordo zase vzpamatuje a přejde do ofenzivy.

Maria podpatkem típne cigaretu a otočí se ke slunci. V oslepujícím světle přimhouří oči a prohlíží si v dálce sloupy mostu Golden Gate zpola ponořeného v mlze. Dnes bude teplo.

Vyrazí do centra. U odbočky do ulice Hyde naskočí do staré tramvaje, která stoupá po Market Street směrem k výšinám San Francisca. Drží se tyče a pozoruje ubíhající staré budovy a barevné viktoriánské domy. Starý černoch, který tramvaj řídí, zazvoní a zakleje jako čert. Maria se usměje. Do vlasů jí fouká vlahý slaný vánek. Je jí dobře.

V Sixtinské kapli panuje ticho. Zapalují se kadidelnice a kardinálové se klanějí před Giovannim, který byl právě zvolen papežem. Děkan se ho zeptá, zda funkci přijímá. Giovanni přikývne. Děkan se otáže, jaké papežské jméno si zvolil. Giovanni odpoví, že si vybral jméno Matyáš I. na památku třináctého apoštola. Je to originální jméno vhodné k zahájení nové kapitoly po strašných událostech, které Vatikán postihly.

Nový papež oblékl apoštolský šat a po boku děkana a nového camerlenga postupuje bludištěm chodeb k balkonu baziliky. S berlou v ruce jde Matyáš I. za těžkým pontifikálním křížem, který nese jeden z protonotářů. Procesí se blíží k balkonu a papež slyší hučení davu. Připadá mu, že směřuje k rozpálenému písku arény plné divé zvěře. Poblíž jde i státní sekretář, kardinál Mendoza. Usmívá se. Matyáš I. se k němu nakloní a pošeptá mu do ucha něco o detailu, který konkláve odložilo na později.

„Mimochodem, Vaše Eminence, neřekl jste mi, jestli hasiči v troskách požáru nakonec našli kříže osmera blahoslavenství.“

Starému kardinálovi zmizí úsměv ze rtů. Zdá se, že je otázkou zaskočen.

„Oheň řádil v Síni tajemství celé hodiny. Z mrtvol bohužel nic nezbylo a kříže se ve výhni určitě roztavily.“

„Jste si jistý?“

„Kdo si může být stoprocentně jistý, Vaše Svatosti?“

Matyáš I. cítí, jak mu o hruď bije kříž chudých, a nenapadá ho, co by na tu záhadnou větu odpověděl.

Papež se i se svým doprovodem zastaví na balkoně. Děkan do mikrofonu představí davu novou hlavu církve. Pontifikální kříž už je na balkoně. Když z reproduktorů konečně zazní papežovo rodné i apoštolské jméno, vystoupí Matyáš I. na světlo. Z davu se ozve jásot. Papež se nakloní a pohlédne na oceán lidí, který zaplavil náměstí a okolní ulice a teď čeká na nějaké gesto, úsměv, slova naděje. Pomalu zvedne ruku a nakreslí do vzduchu velký kříž. Hluboko v sobě přitom slyší slova, která mu starý camerlengo pošeptal v bazilice: Ještě to neskončilo, Giovanni. Slyšíš? To je teprve začátek.

Rty Matyáše I. se protáhnou do širokého úsměvu. Zvedne obě ruce a pozdraví dav. Campini měl pravdu. Tohle je teprve začátek.

Maria dorazila do kláštera Panny Marie Sinajské. Stará zamlklá sestra ji vede chodbami. Za dveřmi, kolem nichž procházejí, slyší zvuk televizorů, křik davu a zvony. Právě zvolili nového papeže.

„Tady je to.“

Když Maria zaslechne hlas staré řeholnice, trhne sebou. Zní jako poustevnice v Denveru, která ji odvedla do cely. Jeptiška ukáže na dveře a Maria vejde dovnitř.

V pokoji je šero. Tvář otce Carza ležícího na posteli ozařuje svit obrazovky. Byl tři týdny v kómatu. Maria u něj celou tu dobu seděla.

Jde k němu a on jí pokyne rukou. V italštině s někým telefonuje. Maria se otočí k televizoru a sleduje svatopetrské náměstí plné lidí. Na balkoně stojí nový papež, zvedá ruce a žehná davu. Carzo zavěsí. S pohledem upřeným na obrazovku se Maria zeptá:

„Kdo to je?“

„Matyáš I., dříve kardinál Patrizio Giovanni. Bude to skvělý papež.“

Maria se otočí ke Carzovi. Je úplně bledý.

„A kdo vám volal?“

„Vatikán. Prý se mnou počítají jako s příštím osobním sekretářem Jeho Svatosti.“

„Odměna za službu vlasti?“

„Tak nějak.“

Nastane ticho. Maria se skloní, aby Carza políbila. Všimne si, že se mu ve výstřihu pyžama něco leskne. Je to řetízek s křížem. Když se její rty dotknou knězovy tváře, neznatelně sebou trhne. Má ledovou kůži. Maria zkoumá jeho obličej. Vypadá vyčerpaně.

„Já už půjdu.“

„Tak brzy?“

„Zase přijdu.“

Otec Carzo zavře oči. Maria pozadu odchází. Cestou vypne televizi. Obrazovka vrhá na místnost podivnou fosforeskující záři. U dveří se Maria zastaví.

„Alfonso, co to máte na krku za šperk?“

Kněz neodpovídá. Maria napne sluch. Usnul. Položí ruku na kliku.

„Nashledanou, Alfonso.“

„Zdrávas, Maria.“

Když uslyší hluboký hlas, který tato slova vyřkl, ztuhne a položí ruku na pažbu zbraně.

„Co jste to řekl?“

Maria se pomalu otočí ke Carzovi. Zase se na posteli posadil. Oči mu v šeru slabě planou. Usmívá se.

PATRICK GRAHAM

Evangelium podle Satana

Z francouzského originálu L’Évangile selon Satan, vydaného nakladatelstvím

Anne Carriere v Paříži roku 2007, přeložila Sabina Poláková

Sazba & typografie martin.tresnak@gmail.com

Tisk Finidr, s. r. o.

Vydalo nakladatelství Rybka Publishers, V Jirchářích 6, 110 00 v Praze, na Mikuláše roku 2007 Vydání první www.rybkapub.cz

? Bible: Písmo svaté Starého a Nového zákona: český ekumenický překlad. 10. vyd. Praha, Česká biblická společnost 2004, s. 1114.

* Anatole France: Vzpoura andělů. Přeložila Jaroslava Vobrubová-Koutecká. Praha, Práce 1975, s. 179.

? Bible: Písmo svaté Starého a Nového zákona: český ekumenický překlad. 10. vyd. Praha, Česká biblická společnost 2004, s. 1054.

? Bible: Písmo svaté Starého a Nového zákona: český ekumenický překlad. 10. vyd. Praha, Česká biblická společnost 2004, s. 610.

? „Volím nejvyššího pontifika.“

Rybka Publishers

(c) Éditions Anne Carriere, Paris, 2007

Translation (c) Sabina Poláková, 2007

Czech edition (c) Rybka Publishers, 2007

ISBN 80-87067-66-5

Věnováno Sabine de Tappie

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai