Cela smrti

John Grisham

(1995)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Je morální zabít člověka, jenž zabil? Tuto a jiné otázky si klade mladý právník Adam Hall, jehož dědeček, dlouholetý člen Ku-klux-klanu, je odsouzen k trestu smrti. Sam Cayhall je ve vězení už více než devět let a všechna jeho odvolání byla zamítnuta. A tak ho dělí od smrti už jen vteřiny …

John Grisham

Cela smrti

IKAR

POĎAKOVANIE

Kedysi som bol právnikom a zastupoval som ľudí obžalovaných z najrozličnejších zločinov. Nikdy som našťastie nemal klienta odsúdeného na smrť za kvalifikovanú vraždu. Nikdy som vo väznici nemusel navštíviť cely smrti a nebol som nútený podstúpiť nič z toho, čo robia právnici v tomto románe. Keďže z hĺbky duše nemám rád hľadanie judikátov, postupoval som ako pri svojich predchádzajúcich románoch. Našiel som si odborníkov na danú problematiku. Spriatelil som sa s nimi a potom som im volal v každú dennú či nočnú hodinu a ťahal z nich rozumy. Leonard Vincent, ktorý už dlhé roky pôsobí ako právnik na mississippskej správe nápravnovýchovných zariadení, mi otvoril dvere svojej kancelárie dokorán. Pomáhal mi s triedením súdnych rozhodnutí, ukázal mi množstvo spisov, vzal ma so sebou do bloku odsúdených na smrť a povodil ma po celom komplexe väznice známej pod jednoduchým názvom Parchman. Porozprával mi množstvo príbehov, z ktorých napokon vzišiel tento môj. Dodnes sa nevieme vyrovnať s morálnou dilemou trestu smrti, bude nás asi trápiť naveky. Rád by som sa poďakoval za pomoc aj spolupracovníkom Leonarda Vincenta, a takisto dozorcom i ostatnému personálu z Parchmanu. Jim Craig je nanajvýš súcitný človek a vynikajúci právnik. Ako výkonný riaditeľ mississippského strediska pre obhajobu odsúdených na trest smrti vykonáva úradnú obhajobu týchto prípadov. S dokonalým prehľadom ma previedol cez nepreniknuteľné bludisko odvolaní proti rozsudku a súdnej ochrany osobnej slobody. Prípadné chyby treba teda pripísať na moje konto, nie na jeho. Za všestrannú pomoc ďakujem aj svojim kolegom z právnickej fakulty Tomovi Freelandovi a Guyovi Gillespiemu. Môj priateľ Mare Smirnoff je redaktorom časopisu The Oxford American, a ako zvyčajne mi zredigoval rukopis ešte pred odoslaním do New Yorku. Okrem toho by som sa rád poďakoval za pomoc aj Robertovi Warrenovi a Williamovi Ballardovi. Ďalšie úprimne poďakovanie patrí mojej najlepšej priateľke Renee, ktorá mi číta každú kapitolu ponad plece.

John Grisham

Nemožno vyžadovať neprimerane vysoké kaucie, ukladať neprimerane vysoké (finančné) pokuty ani kruté a neobvyklé tresty.

(Doplnok VIII Ústavy Spojených štátov amerických)

1

Rozhodnutie spáchať bombový atentát na kanceláriu radikálneho židovského advokáta sa zrodilo hladko. Do celej veci boli zaangažovaní iba traja ľudia. Jeden akciu financoval. Druhý poznal terén. A tretí bol mladý južanský fanatik, ktorý mal talent na výrobu výbušnín a pozoruhodnú schopnosť vypariť sa bez stopy. Po atentáte utiekol zo Spojených štátov a šesť rokov sa úspešne skrýval v Severnom írsku.

Spomínaný právnik sa volal Marvin Kramer a pochádzal zo štvrtej generácie mississippských židov, ktorí boli úspešnými obchodníkmi v oblasti Delty. Býval v starobylom dome v príjemnom mestečku Greenville, kde žila malá, ale silná židovská komunita a kde do tých čias neexistovali takmer nijaké rasové nezhody. Stal sa právnikom, lebo obchodovanie ho nudilo. Ako väčšina židovských rodín nemeckého pôvodu aj Kramerovci sa ľahko asimilovali s miestnou kultúrou a pokladali sa za typických Južanov, no inej viery. O antisemitizme vlastne ani nechyrovali. Väčšina z nich dokonale splynula s vyššou spoločnosťou a starala sa predovšetkým o obchody.

Marvin bol však iný. Koncom päťdesiatych rokov ho otec poslal na sever do Brandeisu, kde strávil štyri roky, potom ešte tri roky študoval právo na Columbijskej univerzite, a keď sa roku 1964 vrátil do Greenvillu, Mississippi sa stalo hlavnou arénou bojovníkov za občianske práva. Aj Marvin Kramer sa doň zapojil s plnou vervou. Ani nie mesiac po tom, ako si otvoril svoju malú advokátsku kanceláriu, zatkli ho spolu s dvoma kolegami z Brandeisu pre pokus o zaregistrovanie černošských voličov. Otec zúril. Celá rodina sa zaňho hanbila, ale Marvinovi to bolo úplne jedno. Prvý výhražný anonymný list dostal ako dvadsaťpäťročný a odvtedy nosil zbraň. Kúpil pištoľ aj manželke, ktorá pochádzala z Memphisu, a černošskej slúžke prikázal, aby v kabelke stále nosila zbraň. Kramerovci mali päťročné dvojčatá.

Prvý proces na ochranu občianskych práv, ktorý riešila advokátska kancelária Marvina B. Kramera a spol. (aj keď zatiaľ bez spoločníkov), sa týkal veľkého množstva diskriminačných volebných praktík miestnych úradov. Písalo sa o ňom vo všetkých amerických novinách a Marvinova fotografia sa dostala na titulné stránky. Jeho meno sa zároveň ocitlo na čiernej listine Ku-Klux-Klanu. Ten radikálny židovský advokát s bradou a krvácajúcim srdcom, ktorého vychovali židia hore na severe, si tu teraz pokojne pochoduje s mississippskými černochmi a obhajuje ich. To nestrpia.

Neskôr sa dokonca povrávalo, že advokát Kramer zložil kauciu z vlastných peňazí za bojovníkov za občianske práva – členov organizácie Freedom Riders. Žaloval podniky a zariadenia označené „len pre bielych“. Financoval rekonštrukciu kostola zničeného bombovým atentátom Ku-Klux-Klanu. Dokonca pozýval černochov aj do svojho domu. Hore na severe rečnil židovským zástupom o diskriminácii a nabádal ich, aby sa zapojili do boja. Donekonečna vypisoval listy do novín, no iba málo z nich sa dočkalo uverejnenia. Advokát Kramer statočne kráčal v ústrety vlastnej záhube.

Prítomnosť nočného strážnika, neškodne hliadkujúceho pri záhonoch kvetov, nedovolila umiestniť bombu v Kramerovom dome. Marvin si ho platil už dva roky. Bol to bývalý policajt, po zuby ozbrojený, a Kramerovci po celom Greenville aj rozhlásili, že ich stráži špičkový ostrostrelec. Samozrejme, že Ku-Klux-Klan o strážnikovi vedel a všetkým bolo jasné, že s takým si netreba začínať. Preto sa rozhodli umiestniť nálož do kancelárie Marvina Kramera.

Celú akciu naplánovali veľmi rýchlo, a to najmä preto, že do nej bolo zainteresovaných len niekoľko ľudí. Financoval ju zapálený biely farmársky kazateľ menom Jeremiah Dogan, ktorý bol v tom čase hlavným čarodejníkom mississippského Klanu. Jeho predchodca sa dostal za mreže a Jerry Dogan sa s vervou pustil do organizovania bombových útokov. Nebol hlúpy. FBI dokonca neskôr priznala, že bol mimoriadne zdatný terorista, pretože všetku špinavú robotu zveril malým autonómnym úderným skupinkám, ktoré pracovali celkom samostatne a nezávislo. Tajní agenti FBI boli experti na prenikanie do Ku-Klux-Klanu prostredníctvom informátorov, a tak Dogan neveril nikomu, iba vlastnej rodine a hŕstke komplicov. Bol majiteľom najväčšieho obchodu s ojazdenými autami v Meridiane, v štáte Mississippi, a zarobil slušnú kopu peňazí na kadejakých podozrivých transakciách. Niekedy kázal vo vidieckych kostoloch.

Druhým členom bol radový člen klanu Sam Cayhall z Clantonu vo fordskom okrese, tri hodiny na sever od Meridianu a hodinu na juh od Memphisu. FBI už Cayhalla evidovala, ale nevedela o jeho spojení s Doganom. Pokladala ho za neškodného, pretože Ku-Klux-Klan v tejto oblasti nevyvíjal takmer nijakú aktivitu. V poslednom čase síce vo fordskom okrese vzbĺklo niekoľko krížov, ale nezaznamenali tu nijaké bombové útoky, nijaké zabíjanie. FBI vedela, že Cayhallov otec bol členom Ku-Klux-Klanu, ale inak to bola dosť pasívna rodina. Doganovi sa podaril skutočne brilantný ťah, keď do akcie naverboval Sama Cayhalla.

Bombový útok na Kramerovu kanceláriu sa začal 17. apríla 1967 nočným telefonátom. Jeremiah Dogan oprávnene predpokladal, že mu odpočúvajú telefón, preto počkal do polnoci, a až potom zašiel do telefónnej búdky na benzínovej pumpe južne od Meridianu. Mal podozrenie, že FBI ho sleduje, a nemýlil sa. Sledovali ho, i keď netušili, komu telefonuje.

Sam Cayhall na druhom konci pozorne počúval a potom zložil. Vrátil sa do postele a žene nepovedal ani slovo. A ona sa radšej na nič nevypytovala. Na druhý deň odišiel z domu skoro ráno a vybral sa do Clantonu. V malej kaviarni sa naraňajkoval a potom zatelefonoval z automatu v budove okresného súdu.

O dva dni neskôr, 20. apríla, Cayhall na súmraku odišiel z Clantonu a po dvoch hodinách jazdy dorazil do Clevelandu, univerzitného mesta na hodinu cesty od Greenvillu. Štyridsať minút sedel v aute na parkovisku rušného nákupného strediska, ale po zelenom Pontiacu nevidel ani stopy. A tak zašiel do lacnej jedálne, kde si dal vyprážané kura, a odtiaľ sa vybral do Greenvillu na obhliadku advokátskej kancelárie Marvina B. Kramera a spol. Cayhall strávil dva týždne predtým v Greenville celý deň a mestečko už celkom dobre poznal. Našiel Kramerovu kanceláriu, previezol sa okolo jeho honosného domu a ešte si obzrel synagógu. Dogan hovoril, že tá príde na rad nabudúce. Najprv však musia vybaviť právnika. O jedenástej bol späť v Clevelande a zelený Pontiac našiel na parkovisku kamiónov na diaľnici číslo 61. Kľúč od zapaľovania objavil pod podložkou, a tak hneď nasadol do auta a vybral sa na malý výlet pomedzi úrodné polia mississippskej delty. Neskôr zabočil na nenápadnú poľnú cestu a otvoril kufor. V kartónovej škatuli pod kopou novín našiel pätnásť tyčiniek dynamitu, tri nálože a rozbušku. Vrátil sa do mestečka, zašiel do nočnej kaviarne a čakal.

Presne o druhej hodine po polnoci vstúpil do preplneného podniku na parkovisku kamiónov tretí člen tímu a usadil sa oproti Samovi. Volal sa Rollie Wedge, a hoci mal len dvadsaťdva rokov, bol skúseným veteránom vojny proti bojovníkom za občianske práva. Povedal, že pochádza z Louisiany, ale žije v horách, kde ho nikto nemôže nájsť, a hoci sa nerád chvastal, niekoľko ráz Samovi Cayhallovi zopakoval, že je dokonale vyrovnaný s vedomím, že raz položí život v boji za zvrchovanosť bielej rasy. Jeho otec, tiež člen organizácie, bol odborník na demolácie domov, a uňho sa naučil narábať s výbušninami.

Sam nevedel o Rolliem Wedgeovi takmer nič, preto jeho rečiam veľmi neveril. Nikdy sa Dogana nespýtal, kde toho chlapca vypriadol.

Pol hodiny spolu popíjali kávu a rozprávali sa o kadečom. Cayhallovi sa od nervozity občas zachvela ruka so šálkou, ale Rollie bol úplne pokojný a nevzrušený. Ani len okom nemihol. Nerobili to spolu prvý raz a Cayhall sa nestačil čudovať nad chladnokrvnosťou mladého spoločníka. Pred Doganom sa zmienil, že chalana nič nevyvedie z rovnováhy, ani tesná blízkosť cieľa akcie, kde nastavuje nálož.

Wedge prišiel autom prenajatom na memphiskom letisku. Zo zadného sedadla zobral malý batoh, auto zamkol a nechal ho odstavené na parkovisku kamiónov. Zelený Pontiac s Cayhallom za volantom opustil Cleveland a zamieril na juh na diaľnicu číslo 61. Boli bezmála tri hodiny ráno a takmer nijaká premávka. Niekoľko míľ na juh od dedinky Shaw Cayhall odbočil na tmavú štrkovú cestu a vypol motor. Rollie mu zakázal vychádzať z auta, kým neskontroluje výbušniny. Sam bez slova poslúchol. Rollie si vzal batoh, otvoril kufor a starostlivo prezrel dynamit, nálož aj rozbušku. Potom batoh uložil do kufra, kufor zatvoril a povedal Samovi, že môžu vyštartovať do Greenvillu.

Prvý raz prešli okolo Kramerovej kancelárie zhruba o štvrtej. Ulica bola opustená a tmavá a Rollie vyhlásil, že ich čaká zatiaľ hádam najľahšia úloha.

„Škoda, že mu nemôžeme vyhodiť do luftu túto parádu,“ poznamenal potichu, keď prechádzali okolo Kramerovho domu.

„To je fakt,“ prikývol Sam nervózne. „Ale strážia ho, chápeš.“

„Viem. Ale strážnika by sme odrovnali bez problémov.“

„Jasné. No má malé deti, vieš?“

„Treba ich zlikvidovať, kým sú ešte malé,“ vyhlásil Rollie. „Z malých židovských pankhartov vyrastú veľkí židovskí pankharti.“

Cayhall zaparkoval v uličke za Kramerovou kanceláriou. Vypol motor, obaja chlapi potichu otvorili kufor, vytiahli batoh aj škatuľu a zakrádali sa popri živom plote k zadnému vchodu.

Sam Cayhall vrazil do dverí a v okamihu boli vnútri. Pred dvoma týždňami si to tu trochu poobzeral. Pod zámienkou, že sa nevyzná v meste, sa spýtal informačnej služby, kde sú toalety. V hlavnej hale, medzi toaletou a zrejme Kramerovou kanceláriou, bola úzka skriňa zaprataná hŕbami starých spisov a kadejakých právnických materiálov.

„Zostaň pri dverách a pozoruj ulicu,“ zašepkal Wedge mrazivým hlasom a Sam urobil, ako mu prikázal. Vždy radšej držal stráž, aby sa vyhol manipulácii s výbušninami.

Rollie rýchlo položil škatuľu na spodok skrine a omotal dynamit drôtom. Bola to veľmi precízna práca a Samovi srdce búšilo až v hrdle, kým čakal. Vždy sa obrátil chrbtom, keby sa náhodou niečo stalo.

V Kramerovom úrade sa nezdržali ani päť minút, a už boli na ulici a nonšalantne si vykračovali k zelenému Pontiacu. Stali sa nepremožiteľnými. Pritom to bolo také jednoduché. Už mali za sebou bombový atentát na realitnú kanceláriu v Jacksone za to, že židovský sprostredkovateľ predal istú nehnuteľnosť mladým černošským manželom. Spáchali atentát na malú redakciu novín, pretože redaktor si dovolil napísať neutrálnu poznámku o segregácii. Zdemolovali židovskú synagógu v Jacksone, najväčšiu v celom štáte.

Z uličky vyšli bez svetiel; zapli ich, až keď odbočili do vedľajšej ulice.

Vo všetkých predchádzajúcich prípadoch Wedge použil pätnásťminútovú rozbušku, ktorá sa jednoducho zapáli zápalkou, asi ako prskavka. Súčasťou akcie bolo, že atentátnici sa obrovsky zabávali, keď so spustenými oknami uháňali čo najďalej od miesta, kde výbuch trhal ich terče na franforce. Do hĺbky duše vychutnali každý podobný ohňostroj, pravda, z bezpečnej vzdialenosti, a potom spokojne zmizli.

Tentoraz však bolo všetko inak. Sam najprv zle odbočil a zrazu museli zastať na železničnom priecestí a pozerať na blikot výstražných svetiel, kým okolo nich prehrmel nákladný vlak. A bol to poriadne dlhý vlak. Sam niekoľko ráz pozrel na hodinky. Rollie nepovedal ani slovo. Vlak prešiel a Sam znova zle odbočil. Ocitli sa pri rieke, na ulici lemovanej radom ošarpaných domov, v diaľke videli most. Sam znovu pozrel na hodinky. O necelých päť minút sa začne otriasať zem, a vtedy by už radšej uháňal po tmavej, pustej diaľnici. Rollie sa trocha zahniezdil, akoby ho vodič začínal znervózňovať, ale nepovedal nič.

Ďalšie odbočenie, ďalšia nová ulica. Greenville nie je veľké mesto, nuž Sam si myslel, že po niekoľkých odbočkách sa konečne dostanú na známu ulicu. Ukázalo sa, že zasa zle odbočili. Sam dupol na brzdu, keď zistil, že odbočil do protismeru jednosmernej ulice. Prudkým zabrzdením mu zhasol motor. Vyradil rýchlosť a chcel naštartovať. Motor hučal, ale nenaskočil. V aute bolo cítiť zápach benzínu.

„Dočerta!“ zahrešil Sam pomedzi zaťaté zuby. „Dočerta!“

Rollie sa zošuchol na sedadle a pozeral von oknom.

„Dočerta, karburátor!“ Znova otočil kľúčikom, ale s rovnakým výsledkom.

„Pozor, aby si nevybil batériu,“ radil Rollie pomaly a pokojne.

Sama sa začínala zmocňovať panika. Aj keď nevedel, kde sú, bol presvedčený, že stále sú neďaleko od centra. Zhlboka si vzdychol a poobzeral sa po ulici. Pozrel na hodinky. Nijaké auto na dohľad. Všade vládlo ticho. Dokonalá zvuková kulisa pre výbuch bomby. Už videl, ako sa oheň zápalnej šnúry plazí po drevenej dlážke. Cítil, ako sa mu pod nohami otriasa pôda. Počul rinčanie skla a plechu, rachot dreva a tehál. Dopekla, pomyslel si Sam a pokúšal sa upokojiť, veď nás to tu môže zasiahnuť.

„Dúfal som, že sa nám postará o slušné auto,“ zahundral si popod nos. Rollie neodpovedal, len uprene hľadel kamsi von.

Prešlo najmenej pätnásť minút, odkedy opustili Kramerov úrad, ohňostroj by sa mal pomaly začať. Sam si zotrel z čela ťažké kropaje potu a znova skúsil naštartovať. Vďakabohu, tentoraz motor naskočil. Usmial sa na Rollieho, ktorý sa tváril úplne ľahostajne. Sam trochu zacúval a uháňal preč. Susedná ulica sa mu už videla povedomá, a keď prešli dve ulice, zrazu sa ocitli na Main Street. „Akú rozbušku si tam dal?“ spýtal sa napokon Sam, keď sa dostali na diaľnicu 82, ani nie desať blokov od Kramerovho úradu.

Rollie pokrčil plecia, akože to je jeho vec a Sama do toho nič. Keď prechádzali okolo zaparkovaného policajného auta, Sam spomalil, ale na konci mesta znova pridal plyn. O niekoľko minút už mali Greenville za chrbtom.

„Akú rozbušku si použil?“ spýtal sa znova Sam, teraz už mierne podráždene.

„Vyskúšal som čosi nové,“ odpovedal Rollie a ani naňho nepozrel.

„Čo?“

„To by si ty nepochopil,“ odbil ho Rollie stručne a Sam ho prebodol pohľadom.

„Dal si tam časový spínač?“ spýtal sa po niekoľkých kilometroch jazdy.

„Čosi také.“

Cestou do Clevelandu vládlo v aute hrobové ticho. Len čo sa im svetlá Greenvillu stratili z dohľadu, Sam viac-menej očakával, že uvidí vyšľahnúť plamene alebo začuje vzdialený rachot. Nič také sa však nestalo. Wedge si dokonca nakrátko zdriemol.

Kaviareň na parkovisku kamiónov bola nabitá na prasknutie. Ako vždy, Rollie vystúpil z auta a zabuchol dvere. „Maj sa, dovidenia,“ povedal s úsmevom cez otvorené okienko a zamieril k svojmu autu z požičovne. Sam ho pozoroval, ako si spokojne, nenáhlivo vykračuje, a opäť musel len obdivovať chladnokrvnosť Rollieho Wedgea.

Bolo krátko po pol šiestej a na východe začali prenikať cez temnotu oranžové záblesky svitania. Sam vyšiel z parkoviska na diaľnicu číslo 61 a zamieril na juh.

Hrôza bombového atentátu na Kramerovu kanceláriu prepukla zhruba v čase, keď sa Rollie Wedge a Sam Cayhall rozchádzali v Clevelande. Začalo sa to zvonením budíka na nočnom stolíku, kúsok od vankúša Ruth Kramerovej. Keď sa rozdrnčal o pol šiestej ako zvyčajne, Ruth si okamžite uvedomila, že je chorá. Mala zvýšenú teplotu, cítila hroznú bolesť v spánkoch a žalúdočnú nevoľnosť. Marvin jej pomohol zájsť na toaletu, kde ostala pol hodiny. Už mesiac vyčíňal po Greenville nepríjemný chrípkový vírus a práve zasiahol aj Kramerovcov.

O pol siedmej slúžka zobudila dvojčatá Josha a Johna, osprchovala ich, obliekla a nakŕmila. Marvin si pomyslel, že bude najlepšie odviezť ich do škôlky, aby sa nenakazili vírusom – ako dúfal. Zavolal známemu lekárovi, aby Ruth predpísal lieky, a slúžke dal dvadsať dolárov, aby ich o hodinu vyzdvihla v lekárni. Rozlúčil sa s Ruth, ktorá ležala v kúpeľni na zemi s vankúšom pod hlavou a vreckom ľadu na čele, a odišiel so synmi z domu.

Jeho advokátska prax sa nezameriavala iba na obhajobu bojovníkov za občianske práva, lebo v roku 1967 v Mississippi takých prípadov nebolo dosť na to, aby sa udržal nad vodou. Venoval sa trestným veciam aj bežným civilným sporom, ako sú rozvody, sťažnosti proti rozhodnutiu orgánov miestnej správy, bankroty, nehnuteľnosti. A napriek tomu, že otec sa s ním takmer nerozprával a ostatná rodina sa k nemu správala ako k prašivému, robil advokátske služby aj pre rodinu. Práve v ten deň dopoludnia mal o deviatej na súde obhajovať strýka v majetkovom spore.

Chlapci zbožňovali ockovu právnickú kanceláriu, a keďže do škôlky mali prísť až na ôsmu, Marvin si povedal, že tam s nimi ešte na chvíľu zájde a vybaví si zopár vecí, prv ako ich odvezie cestou na súd. Stávalo sa tak asi raz za mesiac, hoci deti denno-denne prosíkali, aby ich najprv zobral k sebe do roboty, a až potom do škôlky.

Do kancelárie prišli okolo pol ôsmej. Chlapci sa hneď vrhli k pracovnému stolu Marvinovej sekretárky a na kopu kancelárskeho papiera, ktorý bolo treba narezať, pospínať a povkladať do obálok. Budova bola rozľahlá, v minulosti k nej postupne pribudli jednotlivé prístavby. Keď ste vošli predným vchodom, ocitli ste sa v neveľkej hale, s pultom informačnej služby rovno pod schodmi. Tesne pri stene stáli štyri stoličky pre klientov. Pod stoličkami ležali roztrúsené časopisy. Napravo i naľavo boli malé právnické kancelárie; Marvin mal totiž už troch spoločníkov, ktorí preňho pracovali. Chodba viedla od vstupnej haly stredom prízemia, takže od predného vchodu bol výhľad za budovu dobrých dvadsaťpäť metrov. Marvinova kancelária, do ktorej sa vchádzalo poslednými dverami vľavo, bola najväčšia miestnosť na prízemí, hneď vedľa skrine zapratanej spismi. Priamo oproti skrini bol vchod do kancelárie sekretárky. Volala sa Helen. Bola to veľmi príťažlivá mladá žena, o ktorej sa Marvinovi už pol druha roka snívalo.

Na prvom poschodí boli kancelárie ďalšieho právnika a jeho dvoch sekretárok. Na druhom poschodí nebolo kúrenie ani klimatizácia, využívalo sa ako sklad.

Marvin obyčajne prichádzal do práce medzi pol ôsmou a ôsmou, pretože bol rád, keď sa mohol v pokoji sústrediť na prácu, prv ako sa prihrnie zvyšok firmy a začnú vyzváňať telefóny. Aj v piatok 21. apríla bol v kancelárii prvý.

Odomkol predný vchod a zažal svetlo. V hale zastal a prísne prikázal deťom, aby na Heleninom stole neurobili veľký neporiadok. Ale to už boli chlapci na druhom konci chodby a nepočuli ani slovo. Keď Marvin prvý raz strčil hlavu do dverí, Josh držal v rukách nožnice a John zošívačku. V duchu sa usmial a vrátil sa do svojej kancelárie, kde sa okamžite ponoril do štúdia predchádzajúcich súdnych rozhodnutí.

Asi o trištvrte na osem, ako sa Marvin neskôr rozpamätal v nemocnici, vyšiel na druhé poschodie pohľadať nejaký starý spis, čo sa vzťahoval k prípadu, na ktorom práve pracoval. Keď stúpal po schodoch, ešte si hundral popod nos. Neskôr sa ukázalo, že starý spis mu vlastne zachránil život. Deti sa v tom čase práve veselo smiali dolu v hale.

Nálož sa rozletela na všetky strany rýchlosťou niekoľko tisíc metrov za sekundu. Pätnásť tyčiniek dynamitu uložených uprostred drevenej budovy ju v priebehu niekoľkých sekúnd premenilo na kopu triesok a trosiek. Trvalo celú minútu, kým roztrieštené úlomky dreva, plechu a tehál dopadli na zem. Pôda sa zachvela ako pri slabsom zemetrasení a podľa opisu očitých svedkov úlomky skla lietali po Greenville ešte dlho.

John a Josh Kramerovci boli necelých päť metrov od epicentra výbuchu a našťastie si nič neuvedomili. Netrpeli. Ich znetvorené telá našli miestni požiarnici pod trojmetrovou vrstvou trosiek. Marvin Kramer pri výbuchu najprv narazil do plafónu druhého poschodia, potom v bezvedomí aj so zvyškami strechy zletel do dymiaceho krátera. Našli ho o dvadsať minút a okamžite previezli do nemocnice. O tri hodiny mu amputovali obidve nohy od kolien.

Výbuch nastal o siedmej hodine štyridsiatej šiestej minúte, čo možno označiť viac-menej za šťastie. Marvinova sekretárka Helen práve vychádzala z pošty o štyri ulice ďalej, keď pocítila náraz tlakovej vlny. Ešte desať minút, a bola by v kancelárii varila kávu. David Lockland, mladý spoločník, býval o tri ulice ďalej a práve zamykal dvere svojho bytu, keď začul a zacítil výbuch. Ešte desať minút, a bol by si prezeral poštu v pracovni na prvom poschodí.

V susednej budove výbuch spôsobil malý požiar, a hoci ho rýchlo zahasili, vyvolal nemalé vzrušenie. Z budovy stúpal hustý dym a ľudia sa okamžite rozpŕchli na všetky strany.

Pri výbuchu boli zranení aj dvaja chodci. Zhruba metrový kus rúry dopadol na chodník tridsať metrov od epicentra, potom sa odrazil od zeme a vletel priamo do tváre pani Mildred Taltonovej, ktorá práve vystupovala z auta a pozerala smerom k miestu výbuchu. Utrpela zlomeninu nosa a mala načisto rozdriapanú kožu, ale pomerne rýchlo sa zotavila.

Dôsledky zásahu v prípade druhého chodca boli síce rozsahom menšie, ale oveľa významnejšie. Istý Sam Cayhall práve pomaly kráčal smerom ku Kramerovej advokátskej kancelárii, keď sa mu zem pod nohami zachvela tak prudko, že zakopol o obrubník a spadol. Kým sa postavil, do krku a do ľavého líca sa mu zabodli úlomky skla. Okamžite sa ukryl za strom pred triešťou letiacou zo všetkých strán. Chvíľu užasnuto hľadel na tú spúšť a potom utiekol.

Z líca mu tiekla krv a kvapkala na košeľu. Bol v takom šoku, že neskôr si nevedel spomenúť takmer na nič. Nasadol do zeleného Pontiaca a uháňal z centra, a bol by sa aj po druhý raz bezpečne dostal z Greenvillu, keby trochu rozmýšľal a dával pozor. Policajná hliadka, ktorá práve dostala hlásenie o bombovom útoku a náhlila sa do obchodnej štvrte, natrafila na zelený Pontiac, ktorý z neznámych dôvodov odmietol pribrzdiť a uvoľniť jej cestu. Siréna húkala, maják blikal, klaksón trúbil, policajti nadávali ako pohani, ale zelený Pontiac jednoducho zamrzol vo svojom jazdnom pruhu. Policajti zastali, pribehli k autu, otvorili dvere a vnútri našli muža zaliateho krvou. Okamžite mu nasadili putá, surovo ho sotili na zadné sedadlo služobného auta a odviezli do väzenia. Zelený Pontiac zabavili.

Bomba, ktorá zabila malých Kramerovcov, bola surová robota. Pätnásť tyčiniek dynamitu pevne obalených sivou lepiacou páskou. Zápalná šnúra sa nenašla. Rollie Wedge použil rozbušku s časovým spínačom, obyčajným lacným budíkom. Odmontoval minútovú ručičku, medzi sedmičku a osmičku vyvŕtal dierku, zastrčil do nej kovovú sponku, aby sa kontaktom s hodinovou ručičkou uzavrel okruh a spôsobil explóziu. Rollie chcel získať väčší časový odstup, ako poskytovala zápalná šnúra. Okrem toho sa považoval za profesionála a zažiadalo sa mu trochu experimentovať.

Možno bola hodinová ručička mierne pokrivená. Možno plocha ciferníka nebola dokonale rovná. Možno Rollie vo svojom nadšení natiahol budík priveľmi silno, ale možno aj priveľmi slabo. Možno kovová spona nebola v jednej rovine s číselníkom. Koniec koncov bol to Rollieho prvý pokus s časovanou bombou. Ale možno ten pekelný stroj fungoval tak presne, ako mal.

Nech už to bolo akokoľvek, pri bombovom atentáte Jeremiaha Dogana a Ku-klux-klanu sa preliala židovská krv. Z pochopiteľných príčin sa kampaň skončila.

2

Keď telá vyslobodili, Greenvillská polícia uzavrela rumovisko a udržiavala zvedavý dav v odstupe. O niekoľko hodín ho odovzdali skupine pracovníkov FBI z Jacksonu a podvečer už trosky prehľadávala demolačná čata. Desiatky agentov FBI sa s vážnou tvárou pustili do náročnej úlohy – museli prezrieť každý podozrivý úlomok z obrovskej kopy trosiek, ukázať niekomu inému, zabaliť a odložiť, aby sa na druhý deň mohli jednotlivé kúsky pospájať dokopy. Na tento účel si FBI prenajala starý sklad bavlny na konci mesta, ktorý sa stal depozitárom kramerovských trosiek.

V krátkom čase FBI potvrdila pôvodné podozrenie. Dynamit, časový spínač a niekoľko drôtov. Jednoduchá bomba, zostrojená amatérom, ktorý mal šťastie, že sa sám nestal jej obeťou. Marvina Kramera previezli do lepšie vybavenej nemocnice v Memphise. Tri dni bol v kritickom, hoci stabilizovanom stave. Ruth Kramerová, ktorá utrpela ťažký nervový šok, bola hospitalizovaná najprv v Greenville, potom ju previezli do tej istej nemocnice v Memphise. Manželia Kramerovci ležali na izbe spolu, obidvaja dostávali výdatné dávky sedatív. Z diaľky nad nimi bdeli nespočetné zástupy lekárov a priateľov. Ruth sa narodila a vyrástla v Memphise, takže priateľov, ktorí ju navštevovali, sa našlo dosť.

Keď na rumovisko bývalej Marvinovej advokátskej kancelárie sadali kúdoly prachu, susedia, majitelia obchodov a zamestnanci z okolitých úradov zametali sklo z chodníkov a pritom pozorovali policajtov a demolačnú čatu, ako prehrabávajú trosky. V Greenville sa povrávalo, že podozrivý je už za mrežami. Okolo obeda sa medzi hlúčikmi divákov rozniesla správa, že ten človek sa volá Sam Cayhall, pochádza z Clantonu v štáte Mississippi, je členom Ku-Klux-Klanu a že pri výbuchu utrpel akési zranenie. Jeden novinár okamžite vyrukoval s desivými podrobnosťami všetkých predchádzajúcich Cayhallových útokov, výsledkom ktorých boli ťažko zranené obete a znetvorené mŕtvoly, všetko čiernej farby pleti. Ďalšia správa hovorila o hrdinskom čine greenvillskej polície, ktorá vystopovala šialenca už niekoľko minút po útoku. V poludňajších správach greenvillská polícia potvrdila známe fakty, že pri bombovom atentáte zahynuli dvaja maloletí chlapci, ich otec utrpel vážne zranenie a Sam Cayhall je vo väzbe.

Sama mali zakrátko prepustiť na tridsaťdolárovú kauciu. Kým ho policajná hliadka dopravila do väzenia, trochu sa spamätal a ospravedlňoval sa nahnevaným policajtom, že im neuvoľnil cestu. Vymerali mu malú pokutu, odviedli do cely predbežného zadržania, kde s ním mali spísať zápisnicu a potom prepustiť na slobodu. Policajti, ktorí ho zatkli, sa ponáhľali na miesto explózie. Väzenský dozorca, ktorý pôsobil aj vo funkcii príležitostného ošetrovateľa, prišiel za Samom s ošarpanou lekárničkou a umyl mu z tváre zaschnutú krv. Rana už nekrvácala. Sam stále opakoval, že k zraneniu prišiel pri bitke v bare. Skrátka, prežil búrlivú noc. Dozorca odišiel a o hodinu neskôr nakukol cez okienko cely jeho zástupca s ďalšími papiermi. Sama obvinili, že nereagoval na výzvu uvoľniť cestu pohotovostnej policajnej hliadke a pokutovali ho tridsiatimi dolármi, po zaplatení ktorých ho prepustia, len čo sa vybavia všetky úradné formality a vydajú mu auto. Sam sa nervózne prechádzal po cele, pozeral na hodinky a zľahka si prechádzal dlaňou po zranenom líci.

Bude musieť zmiznúť zo scény. Zatknutie už navždy zostane v jeho záznamoch, a tí chumaji si veľmi rýchlo dajú dokopy jeho meno s atentátom. Nedá sa nič robiť, musí utiecť. Odíde z Mississippi, možno sa spojí s Rolliem Wedgeom a odídu spolu do Brazílie alebo niekam inam. Dogan mu určite dá peniaze. Zavolá Doganovi, len čo vypadne z Greenvillu. Auto má odstavené na odpočívadle kamiónov v Clevelande. Pontiac tam nechá, zájde do Memphisu a presadne na autobus spoločnosti Greyhound.

Veru, tak to urobí. Bol to idiotský nápad vrátiť sa na miesto činu, nadával si v duchu, ale ak zachová kamennú tvár, títo chumaji ho prepustia.

Po pol hodine čakania prišiel dozorca s ďalším formulárom. Sam mu dal tridsať dolárov v hotovosti a dostal od neho potvrdenku. Potom ho muž zaviedol úzkou chodbou do prijímacej kancelárie, kde mu odovzdal predvolanie, aby sa o dva týždne dostavil na greenvillský mestský súd. „Kde je auto?“ spýtal sa, keď skladal predvolanie.

„Každú chvíľu ho privezú. Počkajte tu.“

Sam pozrel na hodinky a pätnásť minút čakal. Malým okienkom v kovových dverách pozoroval, ako na parkovisko pred väzením prichádzajú a odchádzajú autá. Robustný policajt priviedol do prijímacej kancelárie dvoch opilcov. Sam sa nervózne pomrvil a čakal ďalej.

Zrazu sa mu za chrbtom ozval nový hlas. „Pán Cayhall,“ povedal pomaly. Obrátil sa a pozeral do tváre nízkeho muža vo vyblednutom obleku, ktorý mu mával pred nosom odznakom.

„Som detektív Ivy z greenvillskej polície. Rád by som vám položil zopár otázok.“ Ivy ukázal na chodbu s radom drevených dverí a Sam ho poslušne nasledoval.

Od chvíle, ako si sadol oproti detektívovi Ivymu, Sam Cayhall veľa nepovedal. Ivy bol asi štyridsaťročný, ale vlasy mu už riadne šediveli a okolo očí sa tvorili hlboké vrásky. Zapálil si camelku bez filtra, ponúkol cigaretou aj Sama a spýtal sa ho, ako prišiel k zraneniu na tvári. Sam sa pohrával s cigaretou, ale nezapálil si. Fajčiť prestal pred rokmi, a hoci sa mu v tejto kritickej chvíli žiadalo potiahnuť si, iba ňou zľahka poklopkával po stole. Na Ivyho sa ani nepozrel a vyhlásil, že sa pobil.

Ivy mierne zakrochkal a na tvári sa mu mihol úsmev, akoby očakával podobnú odpoveď, a Samovi bolo hneď jasné, že má pred sebou profíka. Zľakol sa a ruky sa mu roztriasli. Prirodzene, Ivymu nič z toho neušlo. Kde sa pobil? S kým sa pobil? Kedy sa to stalo? Prečo sa bil tu v Greenville, keď býva tri hodiny cesty odtiaľto? Odkiaľ má auto?

Sam neodpovedal. Ivy naňho vystreľoval otázky, na ktoré nemohol odpovedať, pretože každé klamstvo by viedlo k ďalším nepravdám a Ivy by ho za niekoľko sekúnd položil na lopatky.

„Rád by som sa poradil s advokátom,“ vyhlásil napokon Sam.

„Výborný nápad, Sam. Áno, presne tak, to by ste mali.“ Ivy si zapálil ďalšiu camelku a vyfúkol hustý oblak dymu k stropu.

„Dnes sme tu mali jeden malý bombový atentát, Sam. Počuli ste o ňom?“ spýtal sa Ivy mierne ironickým tónom.

„Nie.“

„Strašná tragédia. Voľakto vyhodil do luftu kanceláriu tunajšieho právnika menom Kramer. Zhruba pred dvoma hodinami. Podľa všetkého Ku-Klux-Klan, chápete? My tu síce nemáme nijakých členov Ku-Klux-Klanu, ale pán Kramer je žid. Vy o tom zrejme nič neviete, však?“

„Presne tak.“

„Je to veľmi, veľmi smutné, Sam. Pán Kramer mal totiž dvoch malých chlapčekov, Josha a Johna, a nešťastným riadením osudu boli práve v oteckovej kancelárii, keď bomba vybuchla.“

Sam si zhlboka vzdychol a pozrel na Ivyho. Povedzte, ako sa to skončilo, hovorili jeho oči.

„A týchto dvoch chlapčekov, tieto zlaté päťročné dvojčatá, roztrhalo na márne kúsky, Sam. Boli na mieste mŕtvi, Sam.“

Pomaly sklonil hlavu. Bol zdrvený. Dvojnásobná vražda. Advokáti, procesy, sudcovia, poroty, väzenie, to všetko sa mu zasa vynorilo pred očami a on hneď privrel viečka.

„Otecko mal trochu viac šťastia. Je v nemocnici na chirurgii. Chlapci sú v márnici. Hrozná tragédia, Sam. Ale vy o tej bombe asi nič neviete, však?“

„Nie, rád by som hovoril s advokátom.“

„Samozrejme.“ Ivy pomaly vstal a odišiel.

Úlomok skla, čo mu lekár vytiahol z líca, poslal na preskúmanie do laboratória FBI. Ako sa dalo predpokladať, úlomok bol totožný so sklom z okien Kramerovho úradu. Zakrátko sa podarilo vypátrať aj majiteľa zeleného Pontiaca, istého Jeremiaha Dogana z Meridianu. V kufri sa našla zápalná šnúra. Istý poštár potvrdil, že videl auto v okolí kancelárie pána Kramera zhruba o štvrtej ráno.

FBI okamžite oznámila novinárom, že Sam Cayhall je dlhoročný člen Ku-Klux-Klanu a je dôvodne podozrivý zo spáchania niekoľkých ďalších bombových atentátov. Prípad je v podstate uzavretý, a to predovšetkým vďaka obdivuhodnej pohotovosti greenvillskej polície. Aj sám Edgar Hoover jej vyjadril uznanie.

Dva dni po atentáte sa na miestnom cintoríne konal pohreb malých Kramerovcov. V Greenville bývalo spolu stoštyridsaťšesť obyvateľov židovského vierovyznania, obradu sa zúčastnili všetci okrem Marvina Kramera a ešte šiestich iných. Novinárov a reportérov z celej krajiny bolo dva razy toľko.

Deň po pohrebe si Sam vo svojej malej cele prečítal správy v novinách a prezrel fotografie. Zástupca riaditeľa Larry Jack Polk bol prostoduchý človek, od začiatku sa správal k Samovi ako k najlepšiemu priateľovi. Pochválil sa mu, že aj jeho bratanci sú v Ku-Klux-Klane a že sa k nim chcel pripojiť aj on, ale žena mu to zakázala. Každé ráno nosil Samovi čerstvú kávu a noviny a o atentáte hovoril s obdivom.

Aj keď si Sam mohol Larryho Jacka omotať okolo prsta, takmer s ním neprehovoril. Deň po atentáte Sama obvinili z dvojnásobnej vraždy, za ktorú je trest smrti, takže mu po rozume chodila iba plynová komora. Na otázky Ivyho, polície aj FBI odmietal odpovedať. Domáhali sa k nemu reportéri, ale cez Larryho Jacka sa nedostali.

Sam zatelefonoval manželke, aby zostala v Clantone a nikomu neotvárala. Potom už len čakal osamote v cele a začal si písať denník.

Ak chcú vypátrať Rollieho Wedgea a prišiť mu ten bombový útok na krk, nech si polícia poradí, ako vie. Sam Cayhall zložil pri vstupe do organizácie prísahu, pre neho je posvätná. Nikdy v živote by neudal súkmeňovca z klanu. Pevne veril, že aj Jeremiah Dogan má prísahu v posvätnej úcte.

Deň po atentáte sa v Greenville zjavil pochybný právnik menom Clovis Brazelton, so svätožiarou kučier okolo hlavy. Bol tajným členom Ku-Klux-Klanu a v okolí Jacksonu bol notoricky známy ako advokát najväčších hrdlorezov. Zamýšľal uchádzať sa o úrad guvernéra a vyhlasoval, že jeho základnou platformou je zachovať bielu rasu, že FBI je diabolská organizácia, že síce čiernych treba chrániť, ale nemiešať s bielymi, a tak ďalej. Do Greenvillu prišiel na pokyn Jeremiaha Dogana, aby obhajoval Sama Cayhalla, a predovšetkým, aby dohliadol, že Cayhall bude držať jazyk za zubami. FBI už Dogana riadne prevetrala kvôli zelenému Pontiacu, preto sa teraz bál, že Dogana obvinia z účasti na príprave atentátu.

Spolupáchateľ, vysvetľoval Clovis novému klientovi bez dlhého úvodu, je vinný rovnako ako ten, čo stisne kohútik. Sam počúval, ale sám veľa nepovedal. Poznal Brazeltona iba z počutia a zatiaľ mu veľmi nedôveroval.

„Pozrite, Sam,“ prihováral sa mu Clovis ako prváčikovi. „Dobre viem, kto tam dal tú bombu. Dogan mi to povedal. Ak správne rátam, teraz o tom vieme štyria, ja, vy, Dogan a Wedge. Dogan je za daných okolností presvedčený, že Wedgea nikdy neodhalia. Nerozprával sa s ním, ale ten chalan je hlavička, a určite je už niekde za horami-dolami. Takže ostávate vy a Dogan. Úprimne povedané, predpokladám, že Dogana naozaj môžu každú chvíľu obviniť zo spolupáchateľstva. Ale poliši by sa museli poriadne zapotiť, aby ho súd usvedčil a aby predložili dôkazy, že vy dvaja ste sa tajne dohodli, že toho žida zlikvidujete. Mohli by to dokázať iba vtedy, keby ste im to prezradili vy sám.“

„Mám vziať všetko na seba?“ spýtal sa Sam.

„Nie, len neprezraďte, že máte s Doganom niečo spoločné. Všetko poprite. S autom niečo vymyslíme. To nechajte na mňa. Postarám sa, aby súd preložili do iného okresu, najradšej do hôr, alebo do takých končín, kde nemajú židov. Zabezpečíme čisto bielu porotu, a ja to tak roztočím, že z nás budú národní hrdinovia. Len sa nebojte.“

„Vy myslíte, že ma neusvedčia?“

„Dopekla, to určite nie. Počujte, Sam, máte moje slovo. Vybavíme dobrú vlasteneckú porotu, všetko ľudí, ako ste vy, Sam. Bielych. Ľudí, ktorí majú strach, že ich deti budú chodiť do školy s malými negrami. Správnych ľudí, Sam. Vyberieme si dvanásť najlepších, posadíme ich na lavicu pre porotu a ukážeme im, ako tí smradľaví židáci večne rozdúchavajú boj za občianske práva. Verte mi, Sam, bude to hračka.“ Nato sa Clovis naklonil ponad rozheganý stolík, potľapkal Sama po pleci a vyhlásil: „Verte mi, Sam, mám skúsenosti.“

O niekoľko hodín neskôr nasadili Samovi na ruky putá, zo všetkých strán ho obklopili greenvillskí policajti a odviedli k policajnému autu. Po ceste na parkovisko zo všetkých strán cvakali spúšte malej armády fotografov. Ďalší zástup agresívnych zástupcov tlače čakal na Sama a jeho suitu pred súdnou budovou.

Predstúpil pred mestského sudcu spolu so svojím novým advokátom, váženým pánom Clovisom Brazeltonom, ktorý sa vzdal predbežného vypočúvania a predviedol zopár nenápadných, ale brilantných právnických manévrov. O dvadsať minút bol Sam znova vo väzení. Clovis sľúbil, že sa o niekoľko dní vráti, aby spolu vymysleli nejakú dobrú stratégiu, potom vyšiel von a trochu sa popredvádzal medzi reportérmi.

Trvalo mesiac, kým hystéria masmédií trochu upadla. Piateho mája 1967 boli Sam Cayhall a Jeremiah Dogan obžalovaní z kvalifikovanej vraždy. Štátny zástupca miestneho okresu vyhlásil čo najhlasnejšie, že bude žiadať trest smrti. Meno Rollieho Wedgea nikto ani raz nespomenul. Polícia a FBI vôbec netušili, že niekto taký chodí po svete.

Clovis, ktorý zastupoval obidvoch obžalovaných, s úspechom požiadal o zmenu miesta konania súdu, a tak sa súd začal štvrtého septembra v nettleskom okrese, dvesto kilometrov od Greenvillu. Súd sa rýchlo premenil na cirkus. Ku-Klux-Klan rozložil svoj stan na trávniku pred budovou súdu a od samého začiatku usporadúval hlučné zhromaždenia. Privážali sem členov zo všetkých okolitých štátov a na zozname rečníkov sa ocitli aj hostia. Sam Cayhall a Jeremiah Dogan sa stali symbolmi za nadradenosť bielej rasy a ich obdivovatelia s kuklami na hlavách odušu vyrevovali mená svojich vzácnych predstaviteľov.

Novinári všetko z diaľky sledovali a vyčkávali. Súdna sieň bola na prasknutie, plná fotografov a novinárov. Tí, ktorým sa nepošťastilo pretlačiť sa dnu, čakali v tieni stromov pred budovou súdu. Sledovali členov Ku-Klux-Klanu a počúvali ich prejavy. Čím väčšmi ich pozorovali a fotografovali, tým dlhšie prejavy zakuklenci prednášali.

V súdnej sieni prebiehalo všetko hladko v prospech Cayhalla a Dogana. Brazelton robil zázraky, podarilo sa mu zostaviť porotu zo samých bielych vlastencov, ako ich nazýval, a potom štátnemu zástupcovi úspešne nabúral starostlivo pripravenú argumentáciu. Najdôležitejšie bolo, že žaloba mala iba nepriame dôkazy; v skutočnosti Sama Cayhalla na mieste činu s bombou v ruke nevidel nikto. Clovis na to dôrazne upozornil v úvodnej reči, a jeho slová neostali bez ohlasu. Ako vysvetľoval, Cayhall pracoval pre Dogana, a ten ho poveril, aby mu vybavil akúsi úradnú záležitosť v Greenville, takže zhodou okolností sa ocitol v inkriminovanej oblasti práve v tej nešťastnej chvíli, keď vybuchla bomba. Clovis sa takmer rozplakal, keď hovoril o tých dvoch obetiach.

Zápalnú šnúru pravdepodobne nechal v kufri Pontiaca pôvodný majiteľ auta, istý pán Carson Jenkins, dodávateľ štrku z Meridianu. Pán Carson Jenkins pred súdom dosvedčil, že v rámci podnikateľskej činnosti obchoduje aj s dynamitom, a keď auto predával Doganovi, jednoducho tam šnúru zabudol. Pán Carson Jenkins bol učiteľom v nedeľnej škole. Tento tichý, ťažko pracujúci človek, na prvý pohľad dobrák od kosti, vyzeral absolútne dôveryhodne. Bol síce členom Ku-Klux-Klanu, ale to FBI nevedela. Clovis zrežíroval celú svedeckú výpoveď bez jedinej chybičky.

Polícia ani FBI nikdy nezistili, že Cayhall svoje auto odstavil na odpočívadle kamiónov v Clevelande. Hneď pri prvom telefonáte z väzenia Sam prikázal manželke, aby poslala syna, Eddieho Cayhalla, aby auto okamžite odviezol. To bolo veľké šťastie.

Najsilnejším argumentom Clovisa Brazeltona bola práve skutočnosť, že jednoducho nikto nemohol dokázať, že jeho klienti sa spolu tajne dohodli. Ako by ste mohli, porotcovia okresu Nettles, poslať týchto dvoch mužov na smrť?

Po štvordňovom pojednávaní sa porotcovia vzdialili, aby sa poradili o verdikte. Clovis sa klientom zaručil, že ich oslobodia. Obžaloba bola o tom takisto takmer presvedčená. Aj súkmeňovci vetrili vo vzduchu víťazstvo a ich vystúpenia na trávniku pred súdom nadobúdali čoraz vyššiu intenzitu.

Porota však nedospela ani k oslobodzujúcemu, ani k usvedčujúcemu výroku. Bolo pozoruhodné, že dvaja porotcovia sa odvážne zaťali a silou-mocou trvali na vine obžalovaných. Jeden a pol dňa sa porota radila, a nakoniec oznámila sudcovi, že nie je schopná dosiahnuť jednomyseľný verdikt. Sudca oznámil, že porota uviazla na mŕtvom bode, a vyhlásil konanie za neplatné. Sam Cayhall sa prvý raz po piatich mesiacoch vrátil domov.

Nový proces sa konal o pol roka v okrese Wilson, ďalšej vidieckej oblasti štyri hodiny od Greenvillu a stopäťdesiat kilometrov od miesta konania prvého pojednávania. Predchádzajúca porota sa sťažovala, že členovia Ku-Klux-Klanu ich zastrašovali, a tak sudca z dôvodov, ktoré neboli nikdy vyjasnené, preniesol súd do oblasti, ktorá sa členmi a obdivovateľmi Ku-Klux-Klanu len tak hemžila. Aj tentoraz bola porota čisto biela a rozhodne nežidovská. Clovis znova vyrukoval so známymi historkami s rovnakými pointami. Aj pán Carson Jenkins hovoril tie isté klamstvá ako prvý raz.

Strana obžaloby trocha zmenila stratégiu, no bezvýsledne. Štátny žalobca upustil od kvalifikovanej vraždy trestanej smrťou a žaloval oboch mužov iba za vraždu. Nenástojil na treste smrti a porota sa mohla prípadne rozhodnúť uznať Cayhalla a Dogana vinnými z trestného činu ťažkého ublíženia na zdraví, čo predstavovalo oveľa miernejšie obvinenie, ale aspoň by ich usvedčili a uznali vinnými.

V novom procese sa objavil nový prvok. Celkom vpredu sedel v invalidnom vozíku Marvin Kramer a tri dni blýskal očami po porotcoch. Ruth chcela sledovať prvý proces, ale musela sa vrátiť domov do Greenvillu, kde ju znova hospitalizovali, lebo sa opäť psychicky zrútila. Marvin bol po atentáte každú chvíľu na chirurgii a lekári mu nedovolili zúčastniť sa cirkusu v nettleskom okrese. Väčšina porotcov veľmi ťažko znášala pohľad na obeť. Na divákov takmer ani nepozreli a neobvykle sústredene sledovali svedecké výpovede. Istá mladá žena, Sharon Culpepperová, ktorá mala takisto dvojčatá, sa tomu nemohla ubrániť. Znova a znova jej pohľad zalietal k Marvinovi a veľmi často na seba dlho nepohnute hľadeli. A jeho oči prosili o spravodlivosť.

Sharon Culpepperová bola jediná z dvanástich členov poroty, ktorá od samého začiatku hlasovala za to, aby Cayhalla a Dogana uznali vinnými. Dva dni jej kolegovia z poroty dohovárali, hrubo ju urážali, nadávali jej, až sa rozplakala, tvrdohlavo však trvala na svojom.

Aj v druhom procese sa porota neuzniesla jednomyseľne, hlasovanie bolo v pomere jedenásť ku jednej. Sudca vyhlásil pojednávanie za neplatné a poslal všetkých domov. Marvin Kramer sa vrátil do Greenvillu a neskôr do Memphisu na ďalšiu operáciu. Clovis Brazelton usporiadal pre tlač veľké divadlo. Okresný štátny zástupca už nesľuboval ďalší súd. Sam Cayhall sa v tichosti pobral do Clantonu a zaprisahal sa, že s Jeremiahom Doganom nechce mať nikdy nič do činenia. Zato hlavný čarodejník sa triumfálne vrátil do Meridianu, kde sa pred svojimi ľuďmi chvastal, že boj za nadradenosť bielej rasy sa práve začal, že dobro zvíťazilo nad zlom a tak ďalej…

Meno Rollieho Wedgea padlo iba jediný raz. Cez obedňajšiu prestávku počas druhého procesu Dogan pošepol Cayhallovi, že dostali od chlapca odkaz. Priniesol ho neznámy človek, ktorý oslovil Doganovu manželku na chodbe pred súdnou sieňou. Správa bola celkom jasná a jednoznačná. Wedge je tu a z neďalekých lesov pozorne celý proces sleduje. Ak Dogan alebo Cayhall spomenú jeho meno, domy aj s rodinami im vyletia do vzduchu, len tak zahučí.

3

Ruth a Marvin Kramerovci sa rozviedli roku 1970. Marvina ešte v tom istom roku hospitalizovali na psychiatrii, kde o rok neskôr spáchal samovraždu. Ruth sa vrátila k rodičom do Memphisu. Napriek všetkým problémom sa po tretí raz nekompromisne usilovali o obnovu konania. Greenvillská židovská komunita bola do krajnosti pobúrená a hlučne protestovala, keď zistila, že okresný štátny žalobca je z prehier už unavený a nemá chuť Cayhalla a Dogana znovu zažalovať.

Marvina pochovali po boku jeho synov. Nový greenvillský park zasvätili pamiatke Josha a Johna Kramerovcov a na ich počesť založili aj nadáciu. Postupom času ich tragédia stratila čosi zo svojej prízračnej hrôzostrašnosti a v Greenville sa o atentáte hovorilo čoraz menej.

Napriek silnému tlaku zo strany FBI sa tretí proces nekonal. Neboli nové dôkazy. Sudca by určite znova zmenil miesto konania súdu. Štátny žalobca sa tváril beznádejne, ale FBI sa nevzdávala.

Doganova kampaň za bombové útoky mu nevyšla, lebo Cayhall už nechcel pokúšať šťastie a Wedge sa vyparil. Dogan naďalej nosil svoj čarodejnícky plášť a kuklu, prednášal plamenné prejavy a namýšľal si, že má obrovskú politickú moc. Novinári zo Severu boli fascinovaní jeho krikľúnskymi vystúpeniami o nadradenosti bielej rasy a on bol ochotný kedykoľvek si obliecť kuklu a poskytnúť interview plné hrubých urážok. Istý čas bol pomerne slávny a nesmierne sa v tom vyžíval.

Koncom sedemdesiatych rokov bol Jeremiah Dogan už len jedným z radu hrdlorezov s kuklou. Slávna organizácia upadala. Černosi získali právo voliť. V štátnych školách sa zrušila segregácia. Federálni sudcovia postupne odbúravali rasové bariéry na celom Juhu. Do Mississippi zavítali občianske práva a Ku-Klux-Klan bol zúfalo neschopný udržať černochov v patričných medziach. Doganovi sa už nedarilo nabádať verných na pálenie krížov.

Roku 1979 sa prihodili dve významné udalosti súvisiace s otvorením Kramerovho prípadu. Po prvé, okresným štátnym zástupcom sa stal David McAllister. Mal iba dvadsaťsedem rokov a bol najmladším štátnym zástupcom v histórii Mississippi. Ako mladý chlapec patril medzi pozorných divákov, ktorí sledovali agentov FBI prehŕňať sa v troskách advokátskej kancelárie Marvina Kramera. Krátko po zvolení do funkcie sa slávnostne zaprisahal, že sa postará o to, aby boli teroristi spravodlivo potrestaní.

Druhou významnou udalosťou bolo obvinenie Jeremiaha Dogana z daňových únikov. Keďže sa mu celé roky darilo unikať pred FBI, prestal dávať pozor a dostal sa do konfliktu s daňovými úradmi. Vyšetrovanie trvalo osem mesiacov a výsledkom bol obžalúvací spis s rozsahom tridsať strán. Vysvitlo, že v rokoch 1974 až 1978 Dogan „zabudol“ priznať vyše stotisíc dolárov. Obžaloba obsahovala osemdesiatšesť bodov, za ktoré mohol v hornej sadzbe dostať dvadsaťosem rokov.

Dogan bol jednoznačne vinný a jeho advokát (nie Clovis Brazelton) začal okamžite sondovať, ako by dopadol, keby sa pokúsili o dohodu o priznaní viny. A vtedy sa do prípadu zamiešala FBI.

V priebehu mnohých ohnivých a podráždených rozhovorov s Doganom a jeho advokátom štátne orgány prišli s návrhom, že ak bude Dogan ochotný svedčiť v Kramerovom prípade proti Cayhallovi, neposadia ho do väzenia za daňové úniky. Ani na deň. Dostane podmienečný trest a zaplatí vysokú pokutu, ale do väzenia nepôjde. Dogan sa nerozprával s Cayhallom už vyše desať rokov a nebol aktívnym členom organizácie. Ten návrh rozhodne stál za úvahu, veď išlo o to, či strávi najbližších desať rokov na slobode, alebo za mrežami.

Daňový úrad ho chcel posúriť pri rozhodovaní, preto mu zabavil celý majetok a plánoval pekný malý výpredaj. Aj David McAllister prispel svojím dielom a presvedčil veľkú porotu v Greenville, aby znova potvrdila obžalobu starej známej dvojice z bombového útoku na Kramerovu kanceláriu.

Dogan sa načisto zosypal a ponuku prijal.

Sam Cayhall si dvanásť rokov pokojne žil vo fordskom okrese, keď ho zrazu znova obvinili a dali do väzby. Hrozil mu nový proces a veľmi pravdepodobne plynová komora. Bol nútený vziať si hypotéku na dom a malú farmu, aby si mohol zaplatiť advokáta. Clovis Brazelton sa už venoval vyšším cieľom; Dogana za spojenca nemohol pokladať.

V štáte Mississippi sa od predchádzajúcich procesov za tie roky všeličo zmenilo. Na zoznamoch voličov bolo rekordné množstvo černochov a tí si volili čiernych zástupcov. Čisto biele poroty už boli vzácnosťou. V tomto južanskom štáte mali dvoch čiernych sudcov, dvoch čiernych šerifov a na chodbách súdnych budov bolo vidieť čiernych advokátov bok po boku s bielymi kolegami. Oficiálne sa segregácia skončila. A mnohí obyvatelia Mississippi sa pri spomienke na staré časy neprestávali čudovať, načo bolo okolo toho toľko rozruchu. Prečo vlastne tak dlho odmietali uznať základné práva pre všetkých? V Mississippi to trvalo poriadne dlho, ale v roku 1980 už bolo všetko úplne iné ako v roku 1967. A Sam Cayhall to dobre vedel.

Vybral si skúseného advokáta Benjamína Keyesa z Memphisu. Ich prvým taktickým krokom bol návrh na stiahnutie obžaloby z dôvodu, že obhajoba pokladá za nespravodlivé, aby sa klient podrobil ďalšiemu procesu po toľkých rokoch. Bol to presvedčivý argument a celú záležitosť musel riešiť Mississippský najvyšší súd. Pomerom šiestich hlasov ku trom súd rozhodol, že štátny žalobca môže pokračovať.

A on pokračoval. Tretie a posledné hlavné pojednávanie proti Samovi Cayhallovi sa začalo vo februári 1981 v malej a studenej súdnej budove v Lakeheade, hornatom okrese v severovýchodnom cípe štátu. Bol to rozhodne pozoruhodný proces. Mladý okresný zástupca David McAllister si počínal brilantne, mal však nepríjemný zlozvyk tráviť všetok voľný čas v kruhu novinárov. Bol príťažlivý, výrečný, a všetko nasvedčovalo tomu, že tento súd má istý konkrétny cieľ. Pán McAllister mal veľkolepé politické ambície.

Porota pozostávala z ôsmich bielych a štyroch čiernych členov. Obžaloba predložila úlomok skla, zápalnú šnúru, správy FBI a všetky fotografie a dôkazné predmety z prvých pojednávaní.

Potom prišla na rad svedecká výpoveď Jeremiaha Dogana, ktorý si stal na miesto pre svedkov v denimovej pracovnej košeli a so skrúšeným výrazom vážne vysvetľoval porote, ako sa spolu so Samom Cayhallom, ktorý sedí na lavici obžalovaných, rozhodli spáchať bombový atentát na kanceláriu pána Kramera. Sam naňho zlostne blýskal očami, ale Dogan sa odvrátil. Samov právnik Dogana pol dňa spracúval, až z neho nakoniec vytiahol priznanie, že sa dohodol s FBI. Už sa nedalo nič robiť.

Samovmu obhajcovi by vôbec nebolo pomohlo, keby vytiahol na svetlo božie Rollieho Wedgea. Tým by totiž len potvrdil, že naozaj bol v Greenville aj s bombou. Sam by sa musel priznať, že bol spolupáchateľom, a pred zákonom by bol rovnako vinný ako ten, čo do Kramerovej kancelárie umiestnil nálož. A keby vyrukoval pred porotou s týmto scenárom, bol by nútený svedčiť, a to nechcel ani on, ani jeho právnik. Sam by nebol obstál v tvrdom krížovom výsluchu, pretože by bol musel klamať od začiatku do konca.

V tomto štádiu by nikto neuveril rozprávaniu o tajomnom teroristovi, ktorého dovtedy nikto nikdy nespomenul a ktorý sa raz zjaví a potom zasa vyparí ako duch. Sam vedel, že nemá zmysel oháňať sa Rolliem Wedgeom, jeho meno preto nikdy nespomenul, ani pred svojím obhajcom.

Na záver pojednávania predstúpil v nabitej súdnej sieni pred porotu David McAllister a predniesol záverečnú reč. Hovoril o svojom detstve v Greenville, kde mal viacerých židovských priateľov. Nevedel, že sa nejako odlišujú od ostatných. Poznal aj niekoľkých Kramerovcov, boli to milí ľudia, ktorí húževnato pracovali a zaslúžili sa o rozkvet mesta. Hrával sa aj s chlapcami čiernej pleti a zistil, že sú to vynikajúci kamaráti. Nikdy nechápal, prečo musia chodiť do inej školy ako on. Vyrozprával im strhujúcu historku, ako 21. apríla 1967 pocítil, že sa chveje zem, ako sa hneď rozbehol do centra mesta, odkiaľ sa dvíhali kúdoly dymu. Tri hodiny stál za policajnými barikádami a čakal. Videl, ako požiarnici začali vyplašene pobehovať, keď objavili Marvina Kramera. Videl, ako sa zhrčili nad kopou trosiek, keď našli chlapcov. Slzy mu tiekli po lícach, keď videl, ako do sanitky pomaly odnášajú malé telíčka zahalené v bielych plachtách.

Bolo to pôsobivé predstavenie, a keď David McAllister svoju reč skončil, v súdnej sieni zavládlo hrobové ticho. Niekoľkí porotcovia si utierali oči.

Dvanásteho februára Sama Cayhalla usvedčili z dvojnásobnej kvalifikovanej vraždy a z pokusu o vraždu. O dva dni tá istá porota v tej istej súdnej sieni vyniesla nad obžalovaným verdikt a rozhodla o treste smrti.

Previezli ho do štátneho nápravného ústavu v Parchmane, kde mal čakať na stretnutie so smrťou v plynovej komore. Dňa 19. februára 1981 sa ocitol medzi odsúdenými na smrť.

4

Právnickú firmu Kravitz & Bane tvorilo takmer tristo právnikov, mierumilovne nažívajúcich pod jednou strechou v Chicagu. Presnejšie povedané, bolo ich dvestoosemdesiatšesť, ale toto číslo nebolo nikdy úplne definitívne, lebo desať, ba i viac, permanentne odchádzalo z firmy z najrozličnejších dôvodov a prichádzalo zo dvadsať čerstvých posíl plných energie, kvalifikovaných a uhladených, ktorí sa nevedeli dočkať, kedy sa budú môcť s vervou pustiť do boja. Hoci firma Kravitz & Bane bola veľká, nechcela sa rozrastať rýchlo ako mnohé iné firmy, neusilovala sa pohltiť slabších konkurentov, preto sa musela zmieriť s tým, že bola iba treťou najväčšou firmou v Chicagu. Mala pobočky v šiestich veľkomestách, no v záhlaví obchodnej korešpondencie chýbala londýnska adresa, za čo sa mladší spoločníci dosť hanbili.

Hoci firma Kravitz & Bane nebola výnimočne dravá, bola známa ako nebezpečný protivník v oblasti civilných vecí. Mala aj krotkejšie oddelenia špecializujúce sa na nehnuteľnosti, dane a protimonopolné žaloby, ale peniaze prinášali civilné spory. Pri výbere adeptov sa zameriavala na študentov práva s najlepšími výsledkami na simulovaných procesoch a pri pohovoroch. Mala záujem o mladých mužov (občas symbolicky prijala aj ženu), aby ich hneď zasvätila do kľučiek a útokov, do umenia zdokonaleného mnohoročnou skúsenosťou právnikov firmy Kravitz & Bane.

Mali úspešnú skupinku špecialistov na vymáhanie odškodného, z ktorých im kvaplo čistých päťdesiat percent a zvyšok pustili klientovi. Bolo tam pomerne rozsiahle oddelenie zamerané na obhajobu hospodárskej kriminality, za predpokladu, že obžalovaný mal riadne príjmy, aby si mohol dovoliť advokátov z firmy Kravitz & Bane. Dve najväčšie časti sa venovali komerčným veciam a kauzám poisťovacích spoločností. Okrem prípadov vymáhania odškodného a percentuálneho podielu z neho, ktoré v celkových príjmoch nezohrávali takmer nijakú úlohu, firma zarábala predovšetkým na zmluvách podľa hodinovej sadzby. Dve stovky pri poistných udalostiach, ale aj viac, ak to bolo možné. Tri stovky za obhajobu v trestnej veci. Štyri stovky pre veľké banky. A dokonca aj päť stoviek, ak išlo o bohatú spoločnosť, ktorej leniví právnici zaspali na vavrínoch.

Firma Kravitz & Bane každú hodinu rozmnožovala svoj majetok a vybudovala v Chicagu doslova dynastiu. Kancelárie boli zariadené moderne, ale nie okázalo.

Ako väčšina veľkých firiem, aj Kravitz & Bane zarábali toľko peňazí, že cítili morálnu povinnosť zriadiť malé oddelenie pre poskytovanie bezplatnej právnej pomoci. Vlastne boli veľmi hrdí, že ich spoločník, excentrický dobrák E. Garner Goodman, sa výlučne venoval obhajobe, ktorá prinášala firme zisk len vďaka reklame a odpisom na daniach. Mal priestrannú kanceláriu na šesťdesiatom prvom poschodí a dve sekretárky, a s ďalším spoločníkom na vymáhanie odškodného sa delil o asistenta. Reklamná brožúra firmy so zlatými písmenami zdôrazňovala skutočnosť, že vedenie podporuje realizáciu projektov bezplatnej právnej pomoci. Len v roku 1989 advokáti firmy Kravitz & Bane darovali takmer šesťdesiattisíc hodín svojho vzácneho času klientom, ktorí si ich služby nemohli dovoliť zaplatiť. Riešili problémy nezamestnaných, odsúdených na smrť, ilegálnych prisťahovalcov, narkomanov a, prirodzene, firmy sa bolestne dotýkala aj strastiplná situácia bezdomovcov. Bola tam dokonca aj fotografia dvoch mladých právnikov bez saka, rukávy vyhrnuté po lakte, kravaty pod krkom mierne uvoľnené, košele pod pazuchami prepotené, v očiach súcit. Fotograf ich zastihol pri výkone bohumilej činnosti uprostred kŕdľa prisťahovaleckých detí kdesi pri mestskej skládke. Právnici pri záchrane spoločnosti.

Keď Adam Hall pomaly kráčal po chodbe šesťdesiateho prvého poschodia ku kancelárii E. Garnera Goodmana, v tenkom obale si tiež niesol túto firemnú brožúru. Pozdravil sa s mladým právnikom, ktorého v živote nevidel, a prehodil s ním zopár slov. Pri príležitosti vianočnej oslavy sa pri dverách rozdávali menovky. Lebo dokonca ani spoločníci sa poriadne nepoznali. A niektorí radoví členovia firmy sa stretávali raz či dva razy do roka. Adam otvoril dvere a vstúpil do malej miestnosti. Sekretárka na chvíľu prestala ťukať do stroja a takmer sa usmiala. Spýtal sa, či môže navštíviť pána Goodmana, a ona mu naznačila, aby si sadol na stoličku a chvíľu počkal. Bol ohlásený na desiatu hodinu, ale prišiel o päť minút skôr, aj keď na tom veľmi nezáležalo. Tu čas nič nestojí. Tu môže zabudnúť na hodiny, na faktúry aj na prémie. Goodman na vzdory celej firmy nedovolil, aby na jeho výsostnom území viseli na stene hodiny.

Adam si prelistoval doklady. Pri pohľade na brožúru sa uškrnul. Prebehol pohľadom svoj krátky životopis: fakulta na Pepperdine v Los Angeles, právnická fakulta Michiganskej univerzity, redaktorská prax v univerzitnej Právnickej revue, autor článku o krutých a nezvyčajných trestoch a poznámky k posledným prípadom trestu smrti. Dosť stručný životopis, ale veď mal iba dvadsaťšesť rokov. A do firmy Kravitz & Bane nastúpil pred deviatimi mesiacmi.

Kým čakal, začítal sa do obsiahleho zdôvodnenia dvoch rozhodnutí Najvyššieho súdu Kalifornie o výkone trestu smrti a pritom si robil poznámky. Pozrel na hodinky a čítal ďalej. Sekretárka sa ponúkla, že mu uvarí kávu, ale zdvorilo odmietol.

Pracovňa E. Garnera Goodmana bola obdivuhodným vzorom neporiadku. Priestranná, ale dokonale zaprataná. Okolo steny stáli rady políc plné kníh, na dlážke sa kopili stohy hrubých zväzkov spisov. Pracovný stôl uprostred kancelárie bol zahádzaný kôpkami papiera všetkých druhov a veľkostí, nezmyselných žiadostí a stratenej korešpodencie. Keby na oknách neboli drevené žalúzie, bol by odtiaľ nádherný výhľad na Michiganské jazero, ale bolo zrejmé, že pán Goodman netrávi čas pri okne.

Bol to starší muž s úhľadnou hriadkou a hrivou sivých vlasov. Bielu košeľu mal dokonale naškrobenú. Pod krkom mu žiaril bezchybne zaviazaný zelený kašmírový motýlik, jeho „obchodná značka“. Keď Adam vstúpil do miestnosti, opatrne sa prepletal pomedzi stohy papiera. Goodman nevstal, iba mu na privítanie chladne podal ruku.

Adam podal spis Goodmanovi a sadol si na jedinú voľnú stoličku v miestnosti. Nervózne čakal, kým šéf oddelenia študoval jeho spisy, pričom si zľahka hladkal briadku a pohrával sa s motýlikom.

„Prečo sa chcete venovať bezplatnej právnej pomoci?“ zamrmlal po dlhej chvíli ticha. Nezdvihol pohľad od papierov. Z reproduktorov na strope zneli jemné tóny klasickej gitarovej hudby.

Adam sa zahniezdil, trochu nesvoj. „Nuž, z viacerých dôvodov,“ povedal napokon.

„Skúsim hádať. Chcete sa obetovať pre blaho ľudstva, odvďačiť sa spoločnosti, alebo sa možno cítite previnilo, že v tejto zdieračskej firme sa za každú hodinu účtuje balík peňazí, a chcete si očistiť dušu bohumilou prácou, ktorou by ste niekomu pomohli?“ Goodmanove modré oči ako malé trnky sa zabodli do Adama ponad okuliare s čiernym rámom, sediace na končeku končistého nosa. „Uhádol som?“

„Nie celkom.“

Goodman znova preletel Adamove papiere. „Takže vás pridelili k Emmittovi Wycoffovi?“ Začítal sa do odporúčacieho listu od Wycoffa, Adamovho konzultanta.

„Áno.“

„Je to dobrý právnik. Niežeby som ho mal veľmi v láske, ale má obdivuhodný talent na kriminálne prípady, chápete. Povedal by som, že patrí medzi tri najlepšie mozgy našej firmy. Len je trochu drsný, nemyslíte?“

„Mne sa ani nezdá.“

„Ako dlho pracujete pod jeho vedením?“

„Od začiatku. Čiže deväť mesiacov.“

„Tak vy tu robíte deväť mesiacov?“

„Áno, prosím.“

„A čo si o tom myslíte?“ Goodman zatvoril spis a zahľadel sa na Adama. Pomaly si zložil okuliare a jeden koniec vopchal do úst.

„Zatiaľ sa mi to páči. Je to akási výzva do boja.“

„To iste. Prečo ste sa rozhodli nastúpiť do firmy Kravitz & Bane? Z vašich papierov je jasné, že by vás určite prijali kdekoľvek. Tak teda, prečo ste prišli k nám?“

„Zaujímajú ma trestné veci. A vaša firma je v tomto smere veľmi známa.“

„Koľko ponúk ste dostali? Pýtam sa len tak zo zvedavosti.“

„Niekoľko.“

„Od koho?“

„Väčšinou z Washingtonu. Jedna firma v Denveri. Do New Yorku som nešiel ani na pohovor.“

„Koľko sme vám ponúkli?“

Adam sa znova zahniezdil. Koniec koncov, Goodman je jedným zo spoločníkov firmy. Určite dobre vie, aký nástupný plat ponúknu začínajúcim advokátom. „Šesťdesiattisíc, hore-dole. A na koľko si ceníme vás?“

Starého pána otázka pobavila a po prvý raz sa usmial. „Platia mi štyristotisíc dolárov ročne, a pritom sa vzájomne potľapkávajú po pleci a držia kázne o právnikoch a spoločenskej zodpovednosti. Štyristotisíc, verte či nie.“

Adamovi sa už kadečo dostalo do uší. „Dúfam, že sa nesťažujete.“

„Nie. Som najspokojnejší právnik v meste, pán Hall. Dostávam vagón peňazí za prácu, ktorá ma baví, a pritom nemusím písať výkazy hodín, nebabrem sa s faktúrami. Sen každého právnika. Práve preto tu ešte stále deriem zadok šesťdesiat hodín týždenne. Viete, už mi tiahne na sedemdesiatku.“

V podniku kolovali chýry, že Goodman za mlada neuniesol obrovskú psychickú záťaž a takmer sa priotrávil alkoholom a tabletkami. Rok abstinoval, ale žena mu medzitým utiekla aj s deťmi, potom presvedčil spoločníkov, že predsa len ešte nie je súci do šrotu. Chcel však takú robotu, aby nemusel byť v pohotovosti dvadsaťštyri hodín denne.

„Akú prácu robíte pre Emmitta Wycoffa?“ spýtal sa Goodman.

„Predovšetkým judikáty. Teraz obhajuje akýchsi vojenských dodávateľov, a tak sa venujem najmä štúdiu rozhodnutí v tejto oblasti. Minulý týždeň som na súde presadil návrh,“ dodal s hrdosťou v hlase. Zelenáči väčšinou presedia prvý rok za písacím stolom.

„Riadny podnet?“ žasol Goodman.

„Áno.“

„V skutočnej súdnej sieni?“

„Presne tak.“

„Kto vyhral?“

„Sudca sa priklonil na stranu obžaloby, ale bolo to o chlp. Poriadne som ho vyobracal.“ Nato sa Goodman usmial, ale zábava sa skončila. Znova otvoril Adamov spis.

„Wycoff vám napísal parádne odporúčanie. To je preňho dosť nezvyklé.“

„Všimol si, že mám talent,“ poznamenal Adam s úsmevom.

„Vaša žiadosť je vcelku pozoruhodná, pán Hall. O čo vám konkrétne ide?“

Adam sa prestal usmievať a odkašlal si. Zrazu sa ho zmocnila nervozita a prekrížil si nohy opačným smerom. „Ide mi totiž o jeden prípad trestu smrti.“

„Trestu smrti?“ zopakoval Goodman.

„Áno, prosím.“

„Prečo?“

„Proti trestu smrti mám výhrady.“

„To máme asi všetci, nemyslíte, pán Hall? Napísal som o tom aj zopár kníh. Obhajoval som vyše dvadsať klientov odsúdených na smrť. Čo vás na tom láka?“

„Čítal som vaše knihy. Jednoducho chcem pomôcť.“

Goodman znova zatvoril fascikel a oprel sa o stôl. „Ste ešte veľmi mladý a neskúsený.“

„Možno by ste boli prekvapený.“

„Pozrite, pán Hall, toto nie je nijaká prechádzka ružovým sadom. Ide o ľudský život. Znamená to obrovský psychický nápor, chlapče. Nie je to nijaká zábava.“

Adam prikývol, ale nič nepovedal. Uprene hľadel Goodmanovi do očí a ani nežmurkol. Kdesi v diaľke zazvonil telefón, ani jeden z nich mu však nevenoval pozornosť.

„Ide o nejaký konkrétny prípad alebo máte pre firmu Kravitz & Bane nového klienta?“ spýtal sa Goodman.

„Ide o Cayhallov prípad,“ povedal Adam pomaly.

Goodman pokrútil hlavou a poťahoval si končeky motýlika. „Sam Cayhall s nami skončil. A podľa rozhodnutia Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu z minulého týždňa má naozaj právo, aby vypovedal zmluvu o zastupovaní.“

„Čítal som zdôvodnenie. Poznám uznesenie Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu. Lenže ten človek obhajcu potrebuje.“

„Nepotrebuje. O tri mesiace ho popravia, s obhajcom či bez neho. Otvorene vám poviem, že mi odľahlo, že odchádza z môjho života. On sa zastupuje sám, a pravdu povediac, je fakt pekelne dobrý. Sám si píše na stroji súdne podnety, sám si pripravuje argumenty, dokonca si sám spracúva judikáty. Počul som, že poskytuje odborné rady kamarátom z chodby smrti, pravda, iba bielym.“

„Preštudoval som si všetky spisy.“

E. Garner Goodman pomaly pokrútil okuliarmi a zamyslel sa. „Ale veď to je najmenej pol tony papiera. Prečo ste to robili?“

„Ten prípad ma fascinuje. Sledoval som ho celé roky, čítal som všetko, čo sa kde o tom človeku napísalo. Na začiatku ste sa ma spytovali, prečo som sa rozhodol nastúpiť do vašej firmy. Nuž preto, lebo som chcel pracovať na Cayhallovom prípade, a myslím, že vy ste ho zastupovali, a to v rámci bezplatnej pomoci. Koľko, osem rokov?“

„Sedem, no mal som pocit, že dvadsať. Pán Cayhall nie je práve najpríjemnejší človek.“

„To je hádam pochopiteľné, nie? Sedí v samotke už takmer desať rokov.“

„Nepoúčajte ma o väzenskom živote, pán Hall. Boli ste už vo väzení?“

„Nie.“

„Zato ja áno. Videl som cely smrti v šiestich štátoch. A Sam Cayhall ma preklínal, že ho priviazali k stoličke. Nie je to dobrý človek. Nenapraviteľný rasista, nenávidí absolútne každého. Určite by nenávidel aj vás, keby ste za ním zašli.“

„Pochybujem.“

„Ste právnik, pán Hall. A právnikov nenávidí ešte väčšmi ako černochov a židov. Čaká na smrť už takmer desať rokov, je presvedčený, že sa stal obeťou právnického sprisahania. Dočerta, už dva roky sa nás chce zbaviť. Firma doňho investovala neuveriteľné dva milióny dolárov v prepočte podľa hodinovej sadzby, len aby ho udržala pri živote, a jeho trápilo len to, ako sa nás striasť. Ani neviem, koľko ráz sa s nami odmietol stretnúť, keď sme sa za ním trmácali až do Parchmanu. Je to blázon, pán Hall. Poobzerajte sa po inom prípade. Čo takto násilie na deťoch alebo čosi podobné?“

„Nie, ďakujem. Zaujímam sa výlučne o trest smrti a prípadom Sama Cayhalla som doslova posadnutý.“

Goodman si opatrne založil okuliare na konček nosa, potom si pomaly vyložil nohy na okraj stola, prekrížil si ruky a napokon sa obrátil k Adamovi s otázkou: „Ak sa smiem spýtať, prečo ste taký posadnutý prípadom Sama Cayhalla?“

„Ale veď to je fascinujúci prípad, nemyslíte? Ku-Klux-Klan, boj za občianske práva, atentáty, prenasledovanie miestneho obyvateľstva. Nedávna minulosť tvorí veľmi rušné obdobie amerických dejín. Pripadá nám to veľmi dávno, ale odvtedy prešlo iba dvadsaťpäť rokov. Je to naozaj strhujúci príbeh.“

Nad hlavou sa mu ticho krútil stropný ventilátor. Prešla minúta.

Goodman si zložil nohy zo stola a oprel sa o lakte. „Pán Hall, vážim si váš záujem o obhajobu poskytovanú bezplatne a ubezpečujem vás, že práce je tu vyše hlavy. Ale musíte sa zamerať na nejaký iný projekt. Tu nejde o súťaž simulovaných procesov.“

„Ani ja už nie som študent práva.“

„Sam Cayhall s nami skutočne skončil, pán Hall. Zdá sa mi, že si to nechcete uvedomiť.“

„Rád by som sa s ním aspoň raz stretol.“

„Prečo?“

„Myslím, že by som ho presvedčil, aby súhlasil so zastupovaním.“

„No nie!“

Adam sa zhlboka nadýchol, postavil sa a šikovne prešiel okolo stohov spisov k oknu. Znova sa nadýchol. Goodman ho pozoroval a čakal.

„Prezradím vám veľké tajomstvo, pán Goodman. Nevie o ňom nikto okrem Emmitta Wycoffa, ktorému som ho musel povedať. Ale sľúbte mi, že si to necháte iba pre seba.“

„Počúvam.“

„Čestné slovo?“

„Áno, máte moje slovo,“ povedal Goodman pomaly a hrýzol slamku.

Adam vykukol von cez škáru v žalúziách a pozoroval plachetnicu na Michiganskom jazere. Napokon ticho povedal: „Sam Cayhall je môj príbuzný.“

Goodman ani okom nemihol. „Ach tak. O aký druh príbuzenstva ide?“

„Sam mal syna, Eddieho Cayhalla. A keď mu otca zatkli kvôli atentátu, Eddie Cayhall od hanby utiekol z Mississippi. Odišiel do Kalifornie, kde si zmenil meno a usiloval sa zabudnúť na minulosť. Ale rodinné dedičstvo ho veľmi ťažilo. Krátko po tom, ako jeho otca roku 1981 odsúdili, spáchal samovraždu.“

Goodman teraz už sedel na kraji stoličky.

„Eddie Cayhall bol môj otec.“

Goodman na okamih zaváhal. „Sam Cayhall je váš starý otec?“

„Áno. Dozvedel som sa to, až keď som mal sedemnásť. Teta mi to prezradila po otcovom pohrebe.“

„Ach!“

„Sľúbili ste mi, že to nikomu nepoviete.“

„Samozrejme.“ Goodman sa usadil na kraji stola a nohy si položil na stoličku. Zahľadel sa na žalúzie. „A Sam vie…?“

„Nie. Narodil som sa v Clantone vo fordskom okrese, a nie v Memphise, ako mi vždy tvrdili. Vtedy som sa volal Alan Cayhall, ale to som sa dozvedel až oveľa neskôr. Mal som tri roky, keď sme odišli z Mississippi, a moji rodičia o tom nikdy nehovorili. Mama je presvedčená, že Eddie neudržiaval s otcom nijaký kontakt, odkedy odišli, a sama mu poslala do väzenia len oznámenie, že jeho syn zomrel. No Sam jej neodpísal.“

„Dočerta, dočerta,“ zamrmlal si Goodman popod nos.

„Máte pravdu, pán Goodman. Je to skutočne chorá rodina.“

„Vy za to nemôžete.“

„Mama hovorí, že Samov otec sa ako aktívny člen Ku-Klux Klanu zúčastňoval na lynčovaní a podobne. Takže mám poriadne prehnité korene.“

„Váš otec bol iný.“

„Môj otec sa zabil. Ušetrím vás podrobností, ale ja som ho našiel a rýchlo som všetko upratal, aby to nevidela ani mama, ani sestra.“

„Mali ste sedemnásť?“

„Takmer sedemnásť. Bolo to roku 1981. Pred deviatimi rokmi. Keď mi moja teta, Eddieho sestra, odhalila pravdu, špinavá minulosť Sama Cayhalla ma celého pohltila. Celé hodiny som strávil v knižniciach a prehŕňal som sa v starých novinách a časopisoch. Materiálu je naozaj dosť. Prečítal som si súdne záznamy zo všetkých troch procesov. Preštudoval som rozhodnutia odvolacích súdov. Na právnickej fakulte som sa začal venovať spisom počas zastupovania Sama Cayhalla touto firmou. S Wallaceom Tynerom ste vykonali obdivuhodnú prácu.“

„Som rád, že ste s nami spokojný.“

„Prečítal som stovky kníh a tisícky časopisov o ôsmom doplnku ústavy a problematike trestu smrti. Pokiaľ sa pamätám, na túto tému ste napísali štyri knihy a množstvo článkov. Viem, že som len obyčajný zelenáč, ale poznám absolútne celú históriu prípadu.“

„Ale myslíte si, že Sam vám bude dôverovať a zverí vám obhajobu?“

„Neviem. Ale je to môj starý otec, či už sa mi to páči, alebo nie, a musím za ním zájsť.“

„Ale neboli ste v styku…“

„Nikdy. Mal som tri roky, keď sme odišli, a ani trochu sa naňho nepamätám. Tisíc ráz som mu začal písať list, ale nikdy som ho nedokončil. Neviem vám povedať prečo.“

„To je pochopiteľné.“

„Nič nie je pochopiteľné, pán Goodman. Napríklad vôbec nechápem, že tu teraz stojím vo vašej pracovni. Odjakživa som túžil byť letcom, ale išiel som študovať právo, lebo som mal akési neurčité nutkanie, že pomôžem spoločnosti. Mal som pocit, že ma niekto potrebuje, aj môj dementný starý otec. Dostal som štyri pracovné ponuky, ale rozhodol som sa pre vašu firmu, pretože mala odvahu zastupovať ho zadarmo.“

„Mali ste sa o tom zmieniť, prv ako sme vás prijali.“

„Viem. Lenže nikto sa ma nespytoval, či môj starý otec nie je náhodou klientom firmy.“

„Mali ste to uviesť.“

„Ale hádam ma za to nevyhodia, alebo áno?“

„Pochybujem. Kde ste boli posledných deväť mesiacov?“

„Tu. Drel som deväťdesiat hodín týždenne, spával som na pracovnom stole, jedol v knižnici, bifľoval som sa na advokátske skúšky, veď viete, klasický vojenský režim, aký ordinujú len mazáci.“

„Hlúpe, však?“

„Ja veľa vydržím.“ Adam trochu odchýlil žalúzie, aby lepšie videl na jazero. Goodman ho pozoroval.

„Prečo si nevytiahnete tie žalúzie?“ spýtal sa napokon. „Máte odtiaľto priam neuveriteľný výhľad.“

„Videl som ho sto ráz.“

„Za takýto výhľad by som bol schopný všetkého. V mojej kutici nemám okno.“

„Usilovne pracujte, tvrdo vykazujte odpracované hodiny, a jedného dňa to tu bude vaše.“

„Moje určite nie.“

„Opúšťate nás, pán Hall?“

„Možno, pravdepodobne. Ale to je ďalšie tajomstvo, chápete? Chcem si tu najprv tvrdo odkrútiť zopár rokov a potom zdvihnúť kotvy. Možno si otvorím vlastnú advokátsku kanceláriu, kde nebude treba drieť dvadsaťštyri hodín denne. Rád by som sa venoval nejakej všeobecne prospešnej práci, niečomu podobnému ako vy.“

„Takže už po deviatich mesiacoch ste z firmy Kravitz & Bane rozčarovaný?“

„Nie. Ale viem, že raz to príde. Nemienim obhajovať celý život kadejakých bohatých podvodníkov a mocné korporácie.“

„Potom ste skutočne na nesprávnom mieste.“

Adam odišiel od okna a pristúpil k stolu. Pozrel na Goodmana. „Som na nesprávnom mieste a chcem to zmeniť. Wycoff je ochotný vyslať ma na niekoľko najbližších mesiacov do našej malej pobočky v Memphise, aby som mohol robiť na Cayhallovom prípade. Čosi ako platená dovolenka.“

„Ešte niečo?“

„To je asi všetko. Podľa mňa s tým nebudú problémy. Som iba začiatočník a ľahko si za mňa nájdete náhradu. Nikomu tu nebudem chýbať. Dočerta, veď je ešte dosť bláznov, ktorí sú ochotní robiť osemnásť hodín a účtovať prácu za dvadsať.“

Goodmanovi sa vytratilo z tváre napätie a zjavil sa na nej srdečný úsmev. Krútil hlavou, akoby to bolo naňho hlboko zapôsobilo. „Však ste si to celé vopred naplánovali? Nastúpili ste do tejto firmy, lebo zastupovala Sama Cayhalla a má pobočku v Memphise.“

Adam bez úsmevu prikývol. „A vyšlo to. Nemal som predstavu, kedy a či nastane vhodný okamih, ale máte pravdu, viac-menej som si to naplánoval. No nespytujte sa ma, čo bude ďalej.“

„O tri mesiace umrie, ak nie skôr.“

„Ale ja musím niečo urobiť, pán Goodman. Ak mi firma nedá súhlas, aby som ju zastupoval, potom dám asi výpoveď a skúsim to na vlastnú päsť.“

Goodman pokrútil hlavou a vyskočil na nohy. „Nerobte to, pán Hall. Niečo spolu vymyslíme. Musím to predostrieť nášmu riaditeľovi Danielovi Rosenovi. Verím, že bude súhlasiť.“

„Má príšernú povesť.“

„Nie bez príčiny. Ale ja sa s ním porozprávam.“

„Pustí ma, ak mu to obaja s Wycoffom odporučíte, musí.“

„Prirodzene. Nie ste náhodou hladný?“ Goodman sa načiahol za sakom.

„Trochu.“

„Čo keby sme si zašli na sendvič?“

Do obchodu s lahôdkami na rohu ulice ešte nevtrhli vyhladnuté davy. Starší spoločník a mladý začiatočník si sadli k stolu pri okne s výhľadom na chodník. Autá sa pomaly vliekli po ceste a stovky chodcov sa náhlili po chodníkoch, len niekoľko krokov od nich. Čašník priniesol Goodmanovi obložený chlieb s hovädzím mäsom, syrom a kyslou kapustou, Adamovi tanier slepačej polievky.

„Koľko odsúdených sedí v celách smrti v Mississippi?“ spýtal sa Goodman.

„Minulý mesiac ich bolo štyridsaťosem. Dvadsaťpäť čiernych, dvadsaťtri bielych. Poslednú popravu vykonali pred dvoma rokmi. Bol to istý Willie Parris. Najbližšie je na rade Sam Cayhall, ak sa nestane dajaký malý zázrak.“

Goodman rýchlo požul kus sendviča. Potom si utrel ústa papierovým obrúskom. „Skôr by som povedal, že je potrebný poriadne veľký zázrak. Po právnej stránke sa tam už nedá nič robiť.“

„Ešte ostáva klasický arzenál podaní na poslednú chvíľu.“

„Stratégiu si rozoberieme neskôr. Predpokladám, že v Parchmane ste ešte neboli.“

„Nie. Odkedy poznám pravdu, stále som v pokušení vrátiť sa do Mississippi, ale zatiaľ sa mi to nepodarilo.“

„Je to obrovská farma uprostred mississippskej delty, iróniou osudu neďaleko Greenvillu. Zhruba sedemnásťtisíc akrov. Pravdepodobne najhorúcejšie miesto na zemeguli. Leží priamo na diaľnici 49 smerom na západ a vyzerá ako nejaká malá dedinka. Je tam množstvo budov a domov. Predná časť nie je ani oplotená, tam sídli správa väznice. Na farme je roztrúsených zo tridsať rozličných oddelení, ktoré sú oplotené a zabezpečené poplašným zariadením. Každé oddelenie je dokonale izolované od ostatných. Niektoré sú od seba vzdialené aj celé kilometre. Keď prechádzate okolo jednotlivých blokov s hrubými reťazami na bránach a obohnaných ostnatými plotmi, v každom uvidíte bezcieľne sa potulujúce stovky väzňov, v kombinézach rôznych farieb, podľa klasifikácie. Mal som pocit, akoby tam boli iba černošské deti, niektoré sa len potĺkali hore-dolu, iné hrali basketbal alebo posedávali na verandách. Len kde-tu sa mihla biela tvár. Veziete sa autom pomaly a sám po štrkovej ceste, prechádzate popri oddeleniach a ostnatých plotoch, až k zdanlivo neškodnej nízkej budove s plochou strechou, obkolesenej vysokými plotmi so strážnymi vežami. Vcelku moderné zariadenie, ktoré má aj oficiálne označenie, ale každý tomu hovorí iba konečná s celami smrti.“

„Podľa všetkého je to iste krásne miestečko.“

„Myslel som si, že to bude nejaká diera, chápete, tmavá a studená, kde zo stropu kvapká voda. Ale je to obyčajná nízka budova uprostred bavlníkového poľa. Mimochodom, nie je to ani zďaleka také zlé ako väznice v iných štátoch.“

„Rád by som sa ta pozrel.“

„Na to ste ešte nedozreli. Je to príšerné miesto plné deprimujúcich ľudí čakajúcich na smrť. Ja som tam bol prvý raz ako šesťdesiatročný a potom som týždeň nespal.“ Odpil si z kávy. „Neviem si ani predstaviť, ako sa budete cítiť vy. Je to dosť hrozné aj pre právnika, ktorý obhajuje úplne neznámeho človeka.“

„Pre mňa je to úplne neznámy človek.“

„Ako mu chcete povedať, že…“

„Neviem. Niečo si už vymyslím. Asi to príde samo od seba.“

Goodman pokrútil hlavou. „Je to bizarné.“

„Celá naša rodina je bizarná.“

„Teraz si spomínam, že Sam mal tuším dve deti, z toho jednu dcéru. Je to už dávno. Na prípade väčšinou pracoval Tyner, chápete.“

„Jeho dcéra je moja teta, Lee Cayhallová Boothová, ale tým rodným menom sa radšej veľmi nechváli. Vydala sa do zazobanej starobylej memphiskej rodiny. Jej manžel má jednu či dve banky a jej otca jednoducho nikto nespomína.“

„A čo vaša matka?“

„Žije v Portlande. Pred niekoľkými rokmi sa znova vydala, rozprávame sa spolu asi dva razy do roka. Mierne povedané, nefunkčný vzťah.“

„Ako ste si mohli dovoliť štúdium na Pepperdine?“

„Životná poistka. Otec mal problémy vydržať robiť na jednom mieste, ale bol natoľko rozumný, že uzavrel životnú poistku. Čakacia lehota uplynula dávno predtým, ako spáchal samovraždu.“

„Sam nikdy nehovoril o svojej rodine.“

„A rodina nikdy nehovorí o ňom. Jeho žena, moja stará mama, umrela niekoľko rokov predtým, ako ho odsúdili. Lenže ja som to, pravda, nevedel. Väčšinu tohto genealogického výskumu som čerpal z rozprávania mojej mamy, ktorej sa podarilo obdivuhodne zabudnúť na minulosť. Neviem, ako to funguje v normálnych rodinách, pán Goodman, ale naša rodina sa schádza len zriedkakedy, a keď sa nám občas predsa len podarí stretnúť, rozhodne sa spolu nerozprávame o minulosti. Je v nej priveľa temných tajomstiev.“

Goodman chrúmal hranolčeky a pozorne počúval. „Spomínali ste sestru.“

„Áno, mám sestru Carmen. Má dvadsaťtri rokov, je krásna a múdra a študuje na Berkley. Narodila sa v Los Angeles, takže jej nemuseli zmeniť meno. Sme často v kontakte.“

„Vie o tom?“

„Teta Lee to hneď po pohrebe prezradila mne, potom ma mama, ako inak, požiadala, aby som to povedal Carmen. Mala vtedy iba štrnásť rokov. Nikdy neprejavovala veľký záujem o Sama Cayhalla. Úprimne povedané, celá rodina dúfa, že v tichosti jednoducho zmizne zo scény.“

„Zrejme sa im čoskoro želanie splní.“

„Nie. Nikdy to nebýva v tichosti. Jednu krátku, desivú chvíľu bude Sam človekom, o ktorom bude rozprávať celá Amerika. Znova sa bude rozmazávať celá jeho strastiplná minulosť od výbuchu cez procesy až k pochodom Ku-Klux-Klanu pred súdnymi budovami. Znova prepuknú staré diskusie o treste smrti. Zo všetkých strán sa zletia na Parchman kŕdle novinárov. Potom vykonajú rozsudok, a o dva dni bude všetko zabudnuté. Tak už to chodí.“

Adam si pomiešal polievku a opatrne z nej vybral kúsok kuracieho mäsa. Chvíľu ho pozorne študoval, no potom ho vrátil do taniera. Nebol hladný. Goodman dojedol hranolčeky a osušil si kútiky úst obrúskom.

„Vari len nepredpokladáte, že sa vám to podarí udržať v tichosti, pán Hall?“

„Uvažoval som o tom.“

„Na to zabudnite.“

„Mama ma prosila, aby som sa do toho nepúšťal. Sestra sa o tom nechce ani rozprávať. Aj teta v Memphise je celá hotová pri predstave, že nás všetkých odhalia ako Cayhallovcov a budeme navždy zruinovaní.“

„Tá predstava nie je celkom nereálna. Keď sa novinári odbavia na vás, vezmú si na paškál celú vašu čiernobielu rodinku a posadia ju starému ockovi na kolená. To bude bomba, pán Hall. Len si to predstavte! Zabudnutý vnúčik sa zjaví v hodine dvanástej a s hrdinským nasadením všetkých síl sa pokúsi zachrániť svojho starého otca, kým jemu odbíjajú posledné hodiny života.“

„Viete, že sa mi to celkom páči?“

„Nie je to zlé, fakt. Naša milovaná právnická firma sa dostane do centra pozornosti.“

„Čo je ďalší nepríjemný faktor.“

„Ani by som nepovedal. Vo firme Kravitz & Bane nie sú nijakí zbabelci, Adam. S úspechom sme prežili v drsnej džungli chicagských zákonov. Sme všeobecne známi ako najnepríjemnejší protivníci. My máme hrošiu kožu. O firmu sa nebojte.“

„Takže súhlasíte?“

Goodman položil obrúsok na stôl a znova sa napil kávy. „Ó, je to vynikajúci nápad, pokiaľ s ním bude súhlasiť aj váš starý otec. Ak ho presvedčíte, aby podpísal, alebo lepšie znovu podpísal, potom nastupujeme do boja. A vy budete v prednej línii. Budeme vám neprestajne poskytovať všetko, čo budete potrebovať. Celý čas budeme stáť pri vás. Určite to pôjde. Ibaže potom ho zabijú, a vy sa z toho do smrti nespamätáte. Videl som umierať troch svojich klientov, pán Hall, dokonca jedného v Mississippi. Už nikdy nebudete taký ako predtým.“

Adam prikývol a s úsmevom sa zahľadel na chodcov za oblokom.

„Budeme stáť pri vás, keď ho zabijú, aby ste sa o nás mohli oprieť,“ pokračoval Goodman. „Nebudete to musieť znášať sám.“

„Myslíte si, že je to beznádejné?“

„Takmer. Stratégiu si spolu preberieme neskôr. V prvom rade musím zájsť za Danielom Rosenom. Pravdepodobne si vás pozve na dlhší pohovor. Potom musíte zájsť za Samom a vybaviť si s ním schôdzku. Nebude to ľahké. Ale keď nám dá svoj súhlas, môžeme sa pustiť do práce.“

„Ďakujem.“

„Neďakujte mi, Adam. Ale pochybujem, že sa ešte budeme rozprávať, keď bude po všetkom.“

„Aj tak vám ďakujem.“

5

Schôdzu zvolali narýchlo. E. Garner Goodman zdvihol telefón a do hodiny vyrozumeli všetkých potrebných účastníkov. O štyri hodiny sa stretli v malej, málokedy používanej konferenčnej miestnosti vedľa kancelárie Daniela Rosena. Bol to Rosenov rajón, čo Adama skôr znepokojilo.

Povrávalo sa, že Daniel Rosen je netvor, hoci dva infarkty mu mierne obrúsili hrany a trochu zjemnili hrubý prejav. Tridsať rokov vystupoval ako neľútostný advokát v civilných sporoch, najprotivnejší, najnebezpečnejší a nepochybne najúspešnejší lev súdnych siení v Chicagu. Bolo o ňom známe, že pred spomínanými infarktami mal doslova drastický pracovný režim: robil deväťdesiat hodín týždenne, usporadúval polnočné orgie s asistentmi, ktorí sa vŕtali v stohoch papiera a podávali ich šéfovi. Opustilo ho niekoľko manželiek. Pracovali preňho štyri sekretárky súčasne a museli sa poriadne usilovať, aby s ním stihli držať krok. Daniel Rosen bol kedysi srdcom a dušou firmy Kravitz & Bane, ale dnes už nie. Lekár mu dovolil robiť nanajvýš päťdesiat hodín týždenne v kancelárii a prísne mu zakázal súdne procesy.

Teraz mal šesťdesiatpäť rokov, priberal a jeho milovaní kolegovia sa jednomyseľne uzniesli, že ho pustia na pašu na miernejšie pasienky: dovolia mu riadiť advokátsku firmu. Zverili mu dohľad nad ťažkopádnou byrokraciou firmy Kravitz & Bane. Je to preňho veľká česť, chabo ho presviedčali ostatní spoločníci, keď ho poverovali touto funkciou.

Doteraz to bola skôr pohroma. Keď ho vypovedali z bojiska, ktoré zúfalo miloval a potreboval, Rosen pristupoval k riadiacej funkcii asi ako k nákladnému súdnemu sporu. Sekretárky a asistentov podroboval krížovým výsluchom hoci pre najtriviálnejšie záležitosti. Konfrontoval ostatných spoločníkov a celé hodiny ich prenasledoval kvôli nejasným princípom firemnej politiky. Uväznený vo svojej kancelárii si k sebe predvolával mladých kolegov a bez zábran ich provokoval a potom hodnotil, ako vedia robiť pod tlakom okolností. Úmyselne sa posadil k nízkemu konferenčnému stolíku rovno oproti Adamovi a tenký spis držal v rukách, akoby obsahoval priam životunebezpečné tajomstvo. E. Garner Goodman sedel zaborený do kresla vedľa Adama, pohrával sa s motýlikom a škrabkal si bradu. Keď sa telefonicky rozprával s Rosenom kvôli Adamovej žiadosti a oznámil mu novinu o rodinných vzťahoch, Rosen zareagoval hlúpo, ako sa dalo očakávať.

Na konci miestnosti stál Emmitt Wycoff, v ruke telefón veľkosti zápalkovej škatuľky. Mal takmer päťdesiat rokov, vyzeral však oveľa starší a dni prežíval v permanentnom stave hrôzy a telefonátov.

Rosen opatrne otvoril spis pred Adamom a vytiahol si žltý blok. „Prečo ste nám nepovedali o svojom starom otcovi, keď ste tu boli vlani na pohovore?“ začal úsečne, v očiach neľútostný pohľad.

„Nepýtali ste sa ma na to,“ odpovedal Adam. Goodman ho upozornil, že stretnutie bude možno prebiehať veľmi drsne, ale aj tak budú s Wycoffom v prevahe.

„Nechajte si tie klamstvá,“ vybľafol Rosen.

„Ale no tak, Daniel,“ zasiahol Goodman a zagúľal očami na Wycoffa, ktorý vrtel hlavou a hľadel na strop.

„Nemyslíte si, pán Hall, že bolo vašou povinnosťou povedať nám o svojom príbuzenskom vzťahu k jednému z našich klientov? Uznajte, že máme právo byť informovaní o takej závažnej skutočnosti, nezdá sa vám, pán Hall?“ Takýto uštipačný tón mal vyhradený pre svedkov, ktorých pristihol pri klamstve a lapil do pasce.

„Vypytovali ste sa ma na všetko možné,“ odpovedal Adam a dokonale sa ovládal. „Pamätáte sa na tú bezpečnostnú kontrolu? Odtlačky prstov. Dokonca bola reč aj o detektore.“

„Áno, pán Hall, ale vedeli ste o veciach, o ktorých sme my nemohli vedieť. V čase, keď ste sa zaujímali o miesto v tejto firme, bol váš starý otec naším klientom, a preto ste nás o tom mali informovať, dočerta.“ Rosenov sýty hlas znel chvíľu ticho a chvíľu burácal, pracoval s ním s dramatickým citom skvelého herca. Ani na chvíľu neodtrhol oči od Adama.

„Nie je to typický starý otec,“ poznamenal Adam ticho.

„Ale ešte stále je to váš starý otec, a navyše, keď ste sa k nám hlásili, veľmi dobre ste vedeli, že je naším klientom.“

„Nuž, ospravedlňujem sa vám,“ povedal Adam. „Táto firma má tisícky klientov s hŕbou peňazí, ktoré si nechajú ťahať z vrecka za služby iných. Ani sa mi nesnívalo, že jeden bezvýznamný prípad obslúžený zadarmo by mohol spôsobiť nejaké trápenie.“

„Nekonali ste čestne, pán Hall. Úmyselne ste sa rozhodli nastúpiť do tejto firmy, lebo zastupovala v tom čase vášho starého otca. A teraz dokonca prosíte, aby sme vám ten prípad pridelili. Dostali ste nás do ošemetnej situácie.“

„Do akej ošemetnej situácie?“ zasiahol Emmitt Wycoff a strčil si telefón do vrecka. „Pozri sa, Daniel, hovoríme o človeku odsúdenom na smrť. Potrebuje právnika, dočerta!“

„Vlastného vnuka?“ spýtal sa Rosen.

„Čo koho do toho, že je to jeho vnuk? Ten chlap je jednou nohou v hrobe a potrebuje advokáta.“

„Dal nám padáka, nepamätáš?“ odsekol Rosen.

„Áno, ale ešte vždy nás môže znovu prijať. Za pokus to stojí. Tak sa už nemrač.“

„Počuj, Emmitt, som platený za to, aby som sa staral o imidž našej firmy, a predstava, že pošleme takéhoto zelenáča do Mississippi, aby ho nakopali do zadku a popravili mu klienta, sa mi ani trochu nepozdáva. Úprimne povedané, podľa mňa by sa pán Hall mal s firmou Kravitz & Bane rozlúčiť.“

„No to je priam vynikajúce, Daniel,“ odpovedal Wycoff. „Typicky zadubený postoj k delikátnemu problému. A kto potom bude zastupovať Cayhalla? Len naňho aspoň na chvíľu pomysli. Ten človek potrebuje právnika! Adam je možno jeho posledná šanca.“

„Nech mu Boh pomáha,“ zamrmlal Rosen.

Vtedy sa rozhodol zasiahnuť E. Garner Goodman. Položil si na stôl zopnuté ruky a blysol pohľadom na Rosena. „Povesť tejto firmy? Ty si vážne myslíš, že ľudia na nás pozerajú ako na hŕstku zle platených sociálnych pracovníkov, ochotných pomáhať druhým?“

„Alebo na mníšky, ktoré dobrovoľne vykonávajú bohumilú činnosť?“ prišiel mu na pomoc Wycoff a uškrnul sa.

„Ako by to vlastne mohlo ublížiť povesti firmy?“ spýtal sa Goodman.

Rosenovi ani vo sne nenapadlo, že by mal ustúpiť. „Veľmi jednoducho, Garner. Nikdy neposielame čerstvých absolventov k odsúdeným na smrť. Možno ich zneužívame, nútime pracovať dvadsať hodín denne, vlastne nasadzujú život, ale neposielame ich do ozajstného boja, kým nie sú naň pripravení. Dobre vieš, aké dusno býva pri procesoch, ak ide o trest smrti. Dočerta, veď si o tom napísal kopu kníh. Ako môžeš očakávať, že pán Hall by mohol uspieť?“

„Ale on je fakt dobrý,“ znova sa ozval Wycoff. „Vieš, že ovláda naspamäť celý prípad, Daniel?“

„Vyjde to,“ dodal Goodman. „Ver mi, Daniel, mám svoje skúsenosti. A budem mať všetko pod palcom.“

„Aj ja si nájdem zopár hodín na to, aby som mu pomohol,“ povedal Wycoff. „Dokonca za ním aj zaletím, ak bude treba.“

Goodman sa prekvapene strhol a vyjavene pozrel na Wycoffa. „Ty! Zadarmo?“

„Pravdaže. Mám predsa svedomie.“

Adam si nevšímal ich slovné výmeny, len uprene hľadel na Daniela Rosena. Akoby mu vravel: Prosím, len ma vyhoďte! Len si poslúžte, pán Rosen, dajte mi výpoveď, nech si budem môcť ísť pochovať starého otca, a potom sa pokúsim nejako žiť ďalej.

„A čo ak ho popravia?“ spýtal sa Rosen Goodmana.

„Nebol by prvý ani posledný, Daniel, ako iste vieš. Odkedy robím právnu pomoc, popravili mi už troch odsúdených.“

„Aké má šance?“

„Dosť slabé. Momentálne dostal odklad na základe rozhodnutia Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu. Čoskoro by mal vypršať a bude stanovený nový termín popravy. Možno koncom leta.“

„To je onedlho.“

„Presne tak. Sedem rokov sme to preťahovali a priebežne podávali stále nové podania.“

„Ako to, že spomedzi všetkých odsúdencov sme mali na krku práve tohto blázna?“ krútil hlavou Rosen.

„To by bolo veľmi dlhé rozprávanie a momentálne je to úplne nepodstatné.“

Rosen si do bloku zapisoval dôležité poznámky. „Asi sa vám nepodarí udržať to dočasne v tajnosti, čo poviete?“

„Možno áno.“

„Čerta starého. Najprv narobia okolo neho veľké haló a potom ho zabijú. Novinári sa naňho vrhnú ako svorka vlkov. Odhalia vás, pán Hall. No a poriadne si na vás zgustnú. Len si predstavte, pán Hall, tie titulky: STRATENÝ VNUK SA VRACIA ZACHRÁNIŤ STARÉHO OTCA.“

„Prestaň s tým, Daniel,“ zahriakol ho Goodman.

On však pokračoval. „Nechápete, pán Hall, že novinári po tom chňapnú jedna radosť? Obnažia vás donaha a budú rozmazávať po novinách celú vašu bláznivú rodinku.“

„Ale veď my máme novinárov radi, pán Rosen. Či nie?“ chladnokrvne poznamenal Adam. „Na súde podávame výkony pred zrakom verejnosti, a tá očakáva, že predstúpime pred kamery, nie? Vy ste nikdy…“

„Správny postreh,“ skočil mu do reči Goodman. „Daniel, možno by si tohto mladého muža nemal nahovárať, aby ignoroval médiá. Práve o tvojich bravúrnych výkonoch by sa dali rozprávať historky.“

„Áno, Daniel, radšej chlapca pouč o inom, a hlúposti o masmédiách vynechaj,“ poznamenal Wycoff s nepríjemným úškrnom. „Napísal si o tom predsa knihu.“

Na okamih sa zdalo, akoby sa Rosen zahanbil. Adam ho pozorne sledoval.

„Mne sa tento scenár celkom pozdáva,“ ozval sa znova Goodman, pohrávajúc sa s motýlikom a študujúc knihy na poličkách za Rosenom. „Má to niečo do seba. Pre našu biednu dobročinnú agendu to môže mať veľký význam. Porozmýšľaj, s akým nasadením bude tento mladý právnik bojovať, aby zachránil chýrneho odsúdeného na smrť. Navyše je to náš právnik, advokát firmy Kravitz & Bane. Určite sa nevyhne zástupu novinárov, ale čo na tom?“

„Podľa mňa je to vynikajúci nápad,“ pridal sa Wycoff, práve keď mu kdesi hlboko vo vrecku zabzučal telefón. Priložil si ho k uchu a odvrátil sa od spoločnosti.

„Čo ak ho popravia? Nebudeme vyzerať hlúpo?“ spýtal sa Rosen Goodmana.

„Kto tvrdí, že ho nemajú popraviť? Inak by nebol v cele smrti,“ pripomenul mu Goodman.

Wycoff prestal šepkať do telefónu a vopchal si prístroj do vrecka. „Musím ísť,“ vyhlásil a nervózne sa náhlil k dverám. „Kam sme dospeli?“

„Ešte stále sa mi to nepáči,“ povedal Rosen.

„Daniel, Daniel, tvrdohlavý ako baran,“ vzdychol si Wycoff, pri konci stola zastal a oprel sa oň oboma rukami. „Dobre vieš, že je to dobrý tip, ale si naštvaný, že nám nevyklopil všetko hneď na začiatku.“

„Presne tak. Oklamal nás a ešte nás chce využiť.“

Adam si zhlboka vzdychol a pokrútil hlavou.

„Spamätaj sa, Daniel. Ten rozhovor sa uskutočnil dávno, pred rokom, je to minulosť. Zabudni naň. Máme pred sebou naliehavejšie problémy. Je to múdry chlapec. Veľmi usilovný a samostatný. Sústavne študuje všetky právne pramene. Máme šťastie, že je náš. Rodina sa mu síce rozpadla, ale kam by sme sa dostali, keby sme dávali výpoveď každému advokátovi, čo pochádza z neúplnej rodiny?“ Wycoff sa uškrnul na Adama. „Navyše aj všetky sekretárky sú ním nadšené. Podľa mňa by sme ho mali pustiť na krátky čas na Juh, a len čo to bude možné, odvolať ho späť. Ja ho potrebujem. Už musím letieť.“ A stratil sa za zatvorenými dvermi.

V miestnosti zavládlo ticho. Rosen si čosi čmáral do bloku, potom s tým prestal a zaklapol fascikel. Adamovi ho bolo takmer ľúto. Taký veľký bojovník, legendárny lev súdnych siení, vynikajúci advokát, ktorý si priam neuveriteľne dokázal nakloniť porotu, tridsať rokov vzbudzoval strach u protivníkov a naháňal hrôzu sudcom, tu dnes sedí ako úradníček a zúfalo sa trápi dilemou, či má neskúseného zelenáča poveriť prípadom bezplatnej obhajoby. Adamovi to pripadalo smiešne, ironické a smutné.

„Dám vám súhlas, pán Hall,“ konečne vyriekol tichým hlasom, takmer šeptom, dramaticky zdôrazňujúc sklamanie. „Ale upozorňujem vás, že len čo sa prípad Cayhall uzavrie a vrátite sa do Chicaga, budem vedeniu odporúčať, aby vám nepredlžilo zmluvu.“

„Možno to vôbec nebude treba,“ povedal Adam rýchlo.

„Nastúpili ste k nám pod falošnou zámienkou,“ pokračoval Rosen.

„Už som povedal, že ma to mrzí. Viac sa to nestane.“

„Okrem toho ste prešibaný ako líška.“

„Ako vy, pán Rosen. Ukážte mi advokáta, ktorý nie je prešibaný.“

„Vtipné. Želám vám príjemnú zábavu s prípadom Sama Cayhalla, veď to bude vaša posledná práca pre firmu.“

„Želáte mi príjemnú zábavu na poprave?“

„Len pokojne, Daniel,“ ozval sa miernym hlasom Goodman. „Len pokojne. Nikoho len tak z ničoho nič nevyhodíme.“

Rosen nazlostene namieril prstom na Goodmana. „Prisahám, že podám návrh, aby ho vyhodili.“

„Výborne. Môžeš podať odporúčanie, Daniel, a ja ho predložím výboru. A všetci sa kvôli nemu dobre posekáme. O to ti ide?“

„Už sa neviem dočkať,“ zavrčal Rosen a vyskočil na rovné nohy. „Okamžite rozbehnem kampaň. Koncom týždňa budem mať potrebný počet hlasov. Veľa šťastia!“ Vyrútil sa z miestnosti a tresol dvermi.

Len sedeli, nemo hľadeli na operadlá prázdnych stoličiek pod radmi hrubých právnických kníh, úhľadne zoradených na poličkách, a v ušiach im rezonovala ozvena zabuchnutých dverí.

„Ďakujem,“ ozval sa napokon Adam.

„Ale nie je až taký zlý. Vážne,“ ubezpečoval ho Goodman.

„Šarmantný. Skutočne okúzľujúci.“

„Poznám ho dlhé roky. Prežíva ťažké obdobie, je znechutený a deprimovaný. Nevieme, čo si s ním počať.“

„Čo tak poslať ho do dôchodku?“

„Uvažovali sme o tom, ale doposiaľ sme nijakého spoločníka nenútili odísť do dôchodku. Z pochopiteľných príčin by sme sa tomu radi vyhli, aby nevznikol precedens.“

„Myslel to vážne, že ma vyhodia?“

„Nebojte sa, Adam, to sa nestane. Sľubujem. Urobili ste chybu, že ste danú skutočnosť pred nami zatajili, ale to nie je veľký hriech. Navyše to každý ľahko pochopí. Ste mladý, naivný, máte strach a chcete pomáhať. Netrápte sa kvôli Rosenovi. Pochybujem, že sa vo funkcii udrží dlhšie ako tri mesiace.“

„Pravdu povediac, mám pocit, že v hĺbke srdca ma obdivuje.“

„Prirodzene.“

Adam si zhlboka vzdychol a prešiel okolo stola. Goodman si odkrútil vrchnák z pera a začal si robiť poznámky. „Nezostáva vám veľa času, Adam,“ poznamenal.

„Viem.“

„Kedy by ste mohli odísť?“

„Hoci aj zajtra. V noci sa pobalím. Autom som tam za desať hodín.“

„Jeho spisy vážia najmenej pol metráka. Dal som ich prekopírovať, zajtra vám ich pošlem.“

„Povedali by ste mi niečo o memphiskej pobočke?“

„Rozprával som sa s nimi asi pred hodinou. Vedie ju Barker Cooley a už vás očakáva. Dajú vám k dispozícii malú kanceláriu a sekretárku, a pokiaľ budú môcť, tak vám pomôžu. No nestoja za veľa, pokiaľ ide o obhajobu.“

„Koľko je tam právnikov?“

„Dvanásť. Bol to taký malý právnický salónik, ktorý sme pred desiatimi rokmi z neznámych dôvodov pohltili. Ale inak sú to správni chlapci. Dobrí právnici. Zvyšok starej firmy, ktorá kedysi obchodovala s bavlnou a obilím a od tých čias má zrejme kontakty s Chicagom. V každom prípade to nevyzerá zle, že ju máme vo firemnej hlavičke. Už ste boli niekedy v Memphise?“

„Narodil som sa tam, ak sa náhodou nepamätáte.“

„Aha, áno.“

„Raz som tam bol… pred niekoľkými rokmi, na návšteve u tety.“

„Je to ospanlivé starobylé mesto priamo na rieke. Bude sa vám tam páčiť.“

Adam si sadol naproti Goodmanovi. „Ako by sa mi mohlo niekoľko najbližších mesiacov páčiť?“

„To je fakt. Mali by ste sa čo najskôr vybrať do cely smrti.“

„Zájdem tam hneď pozajtra.“

„Výborne. Zavolám riaditeľovi. Volá sa Phillip Naifeh, a je to zvláštne, ale pochádza z Libanonu. V mississippskej delte žije pomerne veľa jeho krajanov. V každom prípade je to môj starý priateľ a poviem mu, že za ním prídete.“

„Riaditeľ je váš priateľ?“

„Áno. Poznáme sa niekoľko rokov, z čias, keď som obhajoval Maynarda Tola, protivného mládenca, čo bol mojou prvou obeťou na tomto poli. Popravili ho, myslím, v osemdesiatom šiestom, vtedy sme sa s riaditeľom spriatelili. Možno mi to nebudete veriť, ale je odporcom trestu smrti.“

„To naozaj ťažko uveriť.“

„Nenávidí popravy. Presvedčíte sa, že trest smrti je síce v tejto krajine veľmi populárny, no ľudia, ktorí ho majú vykonávať, sú proti nemu. Postupne sa zoznámite s dozorcami, ktorí sa za tie roky zblížili s väzňami, spoznáte zodpovedných pracovníkov väzenskej správy, ktorí musia popravu zodpovedne pripraviť, i radových pracovníkov, ktorí ju nacvičujú mesiac vopred. Je to taký zvláštny kút sveta, mimoriadne deprimujúci.“

„Už sa neviem dočkať.“

„Porozprávam sa s riaditeľom a vybavím vám priepustku na návštevu. Zvyčajne dajú človeku niekoľko hodín. Pravda, vaša návšteva možno potrvá iba zopár minút, ak Sam odmietne obhajcu.“

„Dúfam, že sa so mnou aspoň porozpráva, čo poviete?“

„Verím, že áno. Nemám ani predstavu, ako zareaguje, ale rozprávať sa s vami bude. Možno za ním budete musieť zájsť viac ráz, aby podpísal, ale hádam sa vám to podarí.“

„Kedy ste s ním hovorili naposledy?“

„Pred niekoľkými rokmi. Zašli sme za ním spolu s Wallaceom Tynerom. S tým sa musíte spojiť. Posledných šesť rokov sa prípadu venoval on.“

Adam prikývol a v duchu prešiel k ďalšiemu bodu. Tynera spracúval už celých deväť mesiacov.

„A akým podaním začneme?“

„O tom sa pozhovárame neskôr. Zajtra skoro ráno sa mám s Tynerom stretnúť a všetko spolu preberieme. Zatiaľ nič nepodniknem. Počkám, čo vybavíte. Pokiaľ ho nezastupujeme, nemôžeme urobiť nič.“.

Adam si spomenul na čiernobiele novinové fotografie z roku 1967, keď Sama zaistili, na farebné zábery z časopisov, uverejnené po treťom procese v roku 1981, aj na polhodinový videozáznam o Samovi Cayhallovi, ktorý pozliepal z krátkych televíznych šotov. „Ako vyzerá?“

Goodman položil pero na stôl a chvíľu sa pohrával s motýlikom. „Stredne vysoký, chudý, ale v tom bloku veľa obéznych nenájdete. Jednoducho nervy a slabá strava. Fajčí jednu od druhej, čo je tiež dosť bežný jav, lebo jednak nie je veľmi čo robiť a potom sa všetci chystajú zomrieť. Fajčí akúsi čudnú značku, tuším Montclair alebo čosi podobné, v modrom balíčku. Vlasy má sivé a mastné, ak si dobre spomínam. Chlapci sa totiž nesprchujú každý deň. Vzadu ich má trochu dlhšie, ale odvtedy prešli dva roky. Veľmi mu nezredli. Sivá brada. Tvár má dosť zvráskavenú, blíži sa totiž k sedemdesiatke. Je náramne tuhý fajčiar. Uvidíte, že bieli odsúdení v tých celách sú oveľa zúboženejší ako čierni. Dvadsaťtri hodín denne za mrežami, musia byť poblednutí. Bledí ako stena, doslova priesvitní. Nevyzerajú veľmi zdravo. Sam má modré oči, pekné črty. Zdá sa, že kedysi bol veľký fešák.“

„Keď som sa po otcovej smrti dozvedel pravdu o Samovi, večne som kládol mame nejaké otázky. Na mnohé mi neodpovedala, ale raz mi prezradila, že otec sa na Sama veľmi nepodobal.“

„Ani vy, ak vám ide o to.“

„Asi to tak bude.“

„Naposledy vás videl ako batoľa, Adam. Nespozná vás. Nebude to pre vás ľahké. Budete sa mu musieť priznať sám.“

Adam neprítomne hľadel na stôl. „Máte pravdu. Čo mi asi povie?“

„To veru neviem. Najskôr bude taký šokovaný, že sa zrejme ani nezmôže na slovo. Ale je veľmi inteligentný. Vzdelanie síce nemá, zato je však sčítaný a výrečný. Niečo mu už určite napadne. Aj keď mu to asi chvíľu potrvá.“

„Zdá sa, že k nemu prechovávate sympatie.“

„To teda nie. Je veľký rasista, extrémista, neprejavil ani najmenšiu ľútosť nad svojimi činmi.“

„Ste presvedčený, že je vinný?“

Goodman zavrčal a usmial sa popod nos, potom sa zamyslel nad odpoveďou. Vinu či nevinu Sama Cayhalla posudzovali tri súdy. Jeho prípad už deväť rokov koluje po odvolacích súdoch a zaoberalo sa ním množstvo sudcov. Nespočetné články v novinách a časopisoch skúmali zo všetkých možných uhlov atentát a ľudí, ktorí sa za ním skrývali. „Porota bola presvedčená o jeho vine, a to je asi najdôležitejšie.“

„Ale mňa zaujíma váš názor. Čo si o tom myslíte vy?“

„Čítali ste celý spis, Adam. Dlhý čas ste sa prípadom podrobne zaoberali. Niet pochýb, že Sam sa na atentáte podieľal.“

„Ale…?“

„Tých ale je viac. Vždy je viac možností.“

„Nemal nijaké skúsenosti s výbušninami.“

„To je pravda. Bol však teroristom v Ku-Klux-Klane, a tí majú množstvo skúseností s výbušninami. Len čo Sama zatkli, atentáty prestali.“

„Ale istý svedok tvrdí, že pred atentátom videl v zelenom Pontiacu dvoch mužov.“

„To je pravda. Lenže svedok nemohol svedčiť na procese. Z baru odchádzal o tretej ráno.“

„Aj ďalší svedok, vodič kamiónu, vyhlásil, že niekoľko hodín pred atentátom videl Sama sedieť v clevelandskej kaviarni s akýmsi mužom.“

„To je pravda. Lenže vodič kamiónu tri roky nič nepovedal a pri poslednom procese mu odopreli výpoveď. Medzi udalosťami je veľký časový odstup. Nepriame svedectvo.“

„Takže kto bol Samov komplic?“

„Pochybujem, že sa to niekedy dozvieme. Nezabúdajte, Adam, že náš klient ani na jednom z troch procesov nevypovedal. Polícii nepovedal prakticky nič, svojim obhajcom len veľmi málo, porote ani slovo. Za posledných sedem rokov nám neprezradil nič nové.“

„Myslíte si, že konal sám?“

„Nie. Mal pomocníka. Sam ukrýva v duši temné tajomstvá. Ale nikdy ich neprezradí. Ako člen klanu zložil prísahu a v duchu svojej zvrátenej, romantickej predstavy o posvätnosti prísahy verí, že ju nemôže porušiť. Aj jeho otec bol členom Ku-Klux-Klanu, viete o tom?“

„Áno, viem. Nemusíte mi to pripomínať.“

„Prepáčte. V každom prípade je neskoro vyťahovať na svetlo nových svedkov. Ak mal skutočne komplica, mal to povedať už dávno. Možno to mal prezradiť FBI. Možno mal uzavrieť tajnú dohodu s okresným prokurátorom. Neviem, ale keď je človek obvinený z dvoch vrážd a stojí zoči-voči trestu smrti, väčšinou začne rozprávať. Rozpráva, Adam. Zachraňuje si holú kožu, a kamoš nech sa stará o svoju.“

„A čo ak nemal komplica?“

„Mal.“ Goodman vzal do ruky pero a na kus papiera napísal meno. Posunul ho cez stôl Adamovi, ktorý ho preletel pohľadom a nahlas povedal: „Wyn Lettner. To meno mi je povedomé.“

„Lettner bol agentom FBI povereným vyšetrovaním Kramerovho prípadu. Teraz je už na dôchodku, žije kdesi v ozarkských horách a loví pstruhy. Vášnivo rád rozpráva historky o mississippskej organizácii Ku-Klux-Klanu a o starých dobrých časoch z boja za občianske práva.“

„Porozpráva ich aj mne?“

„Určite. Je to veľký pivár, a keď je trochu pripitý, rozpráva neuveriteľné príbehy. Neprezradí vám nijaké dôverné informácie, ale o Kramerovom atentáte vie viac ako ktokoľvek iný. Vždy som mal podozrenie, že vie viac, ako vypovedal pred súdom.“

Adam poskladal papierik a vložil si ho do vrecka. Pozrel na hodinky. Bolo už takmer šesť hodín večer. „Musím už ísť. Pobaliť sa a tak.“

„Zajtra vám pošlem celý spis. A len čo sa porozprávate so Samom, zavolajte mi.“

„Zavolám. Rád by som vám niečo povedal.“

„Nech sa páči.“

„V mene celej rodiny, mojej matky, ktorá odmieta hovoriť o Samovi, sestry, ktorá vyslovuje jeho meno iba pošepky, mojej memphiskej tety, ktorá sa zriekla rodného mena, a v mene môjho nebohého otca by som sa chcel poďakovať vám i celej firme za všetko, čo ste urobili. Hlboko vás obdivujem.“

„Nemáte za čo. A ja zasa obdivujem vás. Ale teraz už hajde do Mississippi.“

6

Byt pozostával z dvoch izieb, bol na treťom poschodí starého obchodného skladu z prelomu storočia hneď za Loopom, v štvrti, ktorá bola známa kriminalitou, ale do zotmenia bola údajne bezpečná. V polovici osemdesiatych rokov odkúpil sklad šikovný podnikavec, ktorý investoval nemalú sumu a vybudoval kanalizáciu a budovu zmodernizoval. Rozškatuľkoval ju na šesťdesiat bytov, zveril do rúk brilantnému realitnému agentovi, ktorý ich ponúkal ako ideálne ubytovanie pre začínajúcich profesionálov. Zo dňa na deň boli byty plné nadšených mladých bankárov a burzových maklérov a majiteľ zarobil obrovský majetok.

Adam byt nenávidel. O tri týždne mu vyprší polročná nájomná zmluva, ale on nemá kam ísť. Bude si ju musieť predĺžiť ešte o pol roka, lebo vo firme Kravitz & Bane pracuje osemnásť hodín denne a nezostáva mu čas hľadať si iné ubytovanie.

Na prvý pohľad bolo zrejmé, že nemal čas ani na výber nábytku. Na drevenej dlážke stála kožená pohovka bez operadiel priamo oproti stene z keramických tehál. Kúsok obďaleč boli pre prípadných hostí pripravené dve beztvaré pohovky: žlté a modré vrece. Vľavo bol malý kuchynský kútik s jedálenským pultom a troma vysokými prútenými stoličkami; napravo od pohovky mal spálňu s neustlanou posteľou a kopou šatstva na zemi. Osemdesiat metrov štvorcových za tisíc tristo dolárov mesačne. Pred deviatimi mesiacmi dostal nástupný plat šesťdesiattisíc ročne s prísľubom podielov na zisku, teraz dostával šesťdesiatdva. Z hrubého príjmu čosi vyše päťtisíc mesačne odvádzal tisícpäťsto na štátne a federálne dane. Ďalších šesť stoviek išlo rovno do dôchodkového fondu firmy Kravitz & Bane. Firma mu garantovala odchod do dôchodku už v päťdesiatich piatich rokoch, pravda, ak ho dovtedy neuštvú na smrť. Po zaplatení nájomného, inkasa, štyroch stoviek mesačne za prenajatý Saab, príležitostných nákupov mrazených polotovarov a slušných oblekov zostalo Adamovi na ruke sedemsto dolárov. Občas čosi utratil na ženy, ale jeho známe boli väčšinou tiež čerstvé absolventky vysokej školy, získali nové zamestnanie, nové úverové karty a silou-mocou si chceli platiť všetko samy. Adamovi to neprekážalo. Vďaka otcovej životnej poistke nemal nijaké študentské pôžičky. Hoci by si bol rád všeličo kúpil, statočne odkladal päťsto dolárov na podielový fond. Keďže sa nemienil v dohľadnom čase ženiť ani si založiť rodinu, jeho hlavným cieľom bolo usilovne pracovať, usilovne sporiť a odísť do dôchodku v štyridsiatke.

Pri stene stál alumíniový stolík s televízorom. Adam sedel na pohovke v trenírkach a v ruke držal diaľkový ovládač. Bolo po polnoci a obrazovka bezfarebne blikala do tmy. Vložil do videa kazetu, ktorú celé tie roky zliepal z útržkovitých záberov a sám pre seba ju nazval Atentáty dobrodruha z Ku-Klux-Klanu. Začínala sa krátkym šotom, ktorý nakrútil miestny štáb v Jacksone, v štáte Mississippi 3. marca 1967, na druhý deň po výbuchu nálože, čo zrovnala so zemou židovskú synagógu. Takto sa skončil štvrtý protižidovský útok uskutočnený počas dvoch uplynulých mesiacov, vysvetľovala reportérka a za chrbtom jej hučal bager s plnou lyžicou trosiek. FBI zatiaľ nemá veľa stôp, informovala, a nemá čo povedať masmédiám. Teroristická kampaň Ku-Klux-Klanu naďalej pokračuje, vyhlásila vážne a rozlúčila sa s divákmi.

Nasledoval atentát na Kramera. Príbeh sa začínal kvílením policajných sirén a záberom na policajtov rozháňajúcich zvedavcov zo scény. Miestny reportér aj kameraman prišli na miesto včas a stihli zachytiť celý chaos a zmätok. Bolo vidieť, ako sa ľudia zo všetkých strán zbiehajú k troskám Marvinovej kancelárie. Nad korunami nízkych dubov sa vznášal ťažký oblak sivého dymu. Stromy boli doráňané a lístie okmásané, ale nevytrhlo ich z koreňov. Oblak nehybne visel vo vzduchu a nie a nie sa rozplynúť. Mimo záberu bolo počuť krik, že horí, vtedy sa kamera pohla vpred a zastala pred susednou budovou, kde cez puklinu v stene unikal hustý dym. Reportér zadychčane fučal do mikrofónu a nezrozumiteľne bľabotal o šokujúcom výjave. Na záberoch bolo raz to, raz ono, kamera oneskorene švenkovala hore-dolu. Policajti ho tisli preč, ale jemu bolo všetko jedno. V ospanlivom mestečku Greenville prepuklo veľkolepé peklo, a toto bola jeho životná šanca.

O pol hodiny už potom oveľa pokojnejším hlasom a z iného uhla opisoval zúfalé vyslobodzovanie Marvina z trosiek. Polícia rozšírila barikády a pomaly zatláčala dav dozadu, zatiaľ čo požiarnici a záchranári vyťahovali jeho telo a borili sa s nosidlami cez haldy trosiek. Kamera sledovala sanitku, ako uháňa preč a mizne z dohľadu. O hodinu neskôr, vážnym vyrovnaným hlasom reportér zasa komentoval, ako požiarnici odnášajú na nosidlách dve malé telíčka.

Po dlhej reportáži z miesta výbuchu urobil prestrih na vchod do väzenia. Tu sa prvý raz v zábere zjavil Sam Cayhall. Práve mu dávali na ruky putá a rýchlo ho odvádzali k pristavenému autu.

Na tomto mieste Adam ako vždy zastavil pásku a vrátil ju kúsok dozadu, na krátky záber na Sama. Bolo to roku 1967, pred dvadsiatimi troma rokmi. Sam mal vtedy štyridsaťšesť. Tmavé vlasy mal ostrihané nakrátko podľa vtedajšej módy. Pod ľavým okom, ďalej od kamery, mal malú náplasť. Kráčal rýchlo, zarovno s policajtmi, pretože všade dookola boli zástupy ľudí, ktorí naňho civeli a čosi kričiac ho fotili. Iba raz sa obrátil za výkrikmi. Adam aj teraz zastavil pásku a po miliónty raz sa zahľadel do tváre svojho starého otca. Bol to čiernobiely šot a neveľmi jasný, ale oči sa im zakaždým stretli.

Tisíc deväťsto šesťdesiatsedem. Ak mal Sam štyridsaťšesť, Eddie mal dvadsaťštyri a Adam takmer tri. Ale vtedy sa ešte volal Alan. Alan Cayhall sa čoskoro mal stať obyvateľom odľahlého štátu, kde na základe dekrétu podpísaného miestnym sudcom získal nové meno. Často si púšťal toto video a uvažoval, kde asi bol. Dňa 21. apríla 1967 o 7:46, keď prišli o život malí Kramerovci. Jeho rodina žila vtedy v malom domčeku v Clantone a on zrejme ešte spal pod starostlivým dohľadom mamy. Mal takmer tri roky, malí Kramerovci päť.

Kazeta pokračovala kratšími zábermi, na ktorých Sama odvádzali a privádzali k rozličným autám, väzeniam a súdnym budovám. Vždy mal na rukách putá a sklonenú hlavu. Na tvári chýbal výraz. Nikdy nehľadel na reportérov, nikdy si nevšímal ich otázky, nikdy nepovedal ani slovo. Pohyboval sa rýchlo, vždy doslova vypadol z auta alebo skočil do pristaveného auta.

Cirkus okolo prvých dvoch procesov pomerne obšírne zaznamenávali štáby televízneho spravodajstva. V priebehu rokov sa Adamovi podarilo získať takmer kompletné materiály, ktoré starostlivo zostrihal. Bola tam vulgárna, chvastúnska tvár Clovisa Brazeltona, Samovho advokáta, pri každej možnej príležitosti sa natískajúceho do pozornosti novinárov. Postupom času pasáže s Brazeltonom výrazne preriedil. Adamovi bol ten chlap z duše protivný. Boli tam rýchlo sa striedajúce, jasné zábery z parčíka pred budovami súdov s mlčanlivými divákmi, po zuby ozbrojenými príslušníkmi polície a zástupmi členov Ku-Klux-Klanu v dlhých plášťoch a s hrozivými kuklami na tvárach. A medzitým sa mihli krátke zábery na Sama, ktorý sa odvracal od kamier a skrýval sa za mohutným zástupcom šerifa. Po druhom procese, ktorý sa skončil vyhlásením neplatného pojednávania, Marvin Kramer zastal vo svojom invalidnom kresle na chodníku pred súdnou budovou wilsonského okresu a so slzami v očiach trpko preklínal Sama Cayhalla, Ku-Klux-Klan a nedokonalý justičný systém, ktorý sa uplatňuje v štáte Mississippi. A priamo pred objektívmi kamier sa prihodil aj jeden poľutovaniahodný incident. Marvin odrazu zbadal neďaleko stojacich dvoch členov Ku-Klux-Klanu v bielych plášťoch a začal na nich vykrikovať. Jeden z nich mu čosi zakričal naspäť, ale v tom virvare nebolo rozumieť ani slovo. Adam sa všemožne usiloval zachytiť zmysel slov, ale neúspešne. Tento problém zostane navždy nerozlúštený. Pred niekoľkými rokmi ako študent práva Adam vypátral istého miestneho reportéra, ktorý stál v tej chvíli neďaleko a mikrofón držal Marvinovi tesne pri tvári. Podľa reportéra člen Ku-Klux-Klanu odpovedal čosi v takom duchu, že by Marvinovi najradšej odpálil aj ruky. Zrejme bolo vyhlásenie hrubé a surové, lebo Marvin dostal záchvat zúrivosti a začal chrliť nadávky na členov klanu, ktorí už vzápätí pomaly ustupovali. Zúrivo krútil kolesá vozíka a rútil sa na nich. Vrieskal, plakal a preklínal ich. Manželka s priateľmi sa ho pokúšala zadržať, ale unikol im a rukami o dušu krútil kolesá. Prešiel asi zo desať metrov s manželkou v tesnom závese priamo pred objektívy kamier, až po koniec chodníka, kde sa začínal trávnik. Vozík sa prevrhol a Marvina z neho vyhodilo. Deka, ktorou mal zakryté amputované nohy, odletela preč a Marvin sa dokotúľal až k stromu. Manželka aj priatelia sa hneď rozbehli za ním, ale chvíľu aj tak ležal na tráve ako malá kôpka nešťastia. Zato ešte vždy ho bolo počuť. Kým kamera švenkovala na dvoch príslušníkov klanu, z ktorých jeden sa prehýbal od smiechu a druhý stál ako zarezaný, z malého hlúčika pod stromami sa ozývali čudné škreky. To Marvin kvílil vysokým, prenikavým vreskom zraneného šialenca. Bol to desivý zvuk a po niekoľkých bolestných sekundách naskočila nová scéna.

Adamovi vyhŕkli slzy do očí, keď prvý raz videl, ako sa Marvin kotúľa po zemi, chrčí a zavýja, a hoci aj teraz mu pri tých zvukoch a záberoch zvieralo hrdlo, už dávno prestal plakať. Táto videokazeta bola jeho dielo. Nevidel ju nikto len on. A premietal si ju toľko ráz, že slzy mu jednoducho už vyschli.

Technika sa v priebehu rokov výrazne zlepšila a zábery z posledného Samovho procesu boli oveľa jasnejšie a ostrejšie. Súd sa konal vo februári 1981 v peknom malom mestečku s rušným námestím a nezvyčajnou súdnou budovou z červených tehál. Bolo sychravo a to zrejme odradilo aj davy divákov a demonštrantov. V spravodajskom zábere z prvého dňa bolo vidieť iba troch členov s kuklami na hlavách, ako sa schúlení krčia okolo prenosného ohrievača, mädlia si ruky a vyzerajú skôr ako karnevalové masky než ozajstní hrdlorezi. Z diaľky ich pozorovalo zo desať príslušníkov štátnej polície v modrých bundách.

Keďže v tom čase bolo hnutie za občianske práva skôr historickým prežitkom než ozajstným bojom, tretí proces Sama Cayhalla prilákal viac masmédií ako prvé dva. Prišli sa pozrieť na živého člena klanu, skutočného teroristu z dávnych čias bojov za zvrchovanosť bielej rasy a bombových atentátov. Chceli vidieť živý pomník neslávnej minulosti, ktorého polícia vystopovala a teraz priviedla pred spravodlivosť. Niekoľkokrát spomenuli paralelu s nacistickými vojnovými zločincami.

Pri poslednom procese Sam nebol vo väzbe. Bol na slobode, a ako slobodného človeka ho kamery ťažšie zastihli. Bolo tam zopár rýchlych záberov, ako náhlivo prechádza od dverí k dverám súdnej budovy. Za tých trinásť rokov od posledného procesu Sam výrazne zostarel. Vlasy mal ešte vždy úhľadne pristrihnuté nakrátko, ale už boli načisto šedivé. Zdalo sa, že mierne pribral, ale ešte vždy vyzeral v dobrej kondícii. Svižne kráčal po chodníkoch a nastupoval do áut, prenasledovaný novinármi. Jedna kamera ho zachytila, keď vychádzal z bočných dverí súdu, a keď Sam zdvihol pohľad priamo do kamery, Adam zakaždým pásku zastavil.

Väčšina materiálu z tretieho procesu sa sústreďovala na arogantného mladého štátneho zástupcu Davida McAllistera, príťažlivého muža v tmavom obleku, ktorý podchvíľou vystavoval na obdiv svoj dokonalý chrup. Nebolo pochybností, že David McAllister má veľké politické ambície. Mal na to všetky predpoklady: peknú tvár, vlasy, bradu, sýty hlas, výrečnosť, schopnosť upútať kamery.

Roku 1989, osem rokov po predchádzajúcom procese, zvolili Davida McAllistera za guvernéra štátu Mississippi. Nikoho neprekvapilo, že medzi opory jeho politickej kampane patrila výstavba novej väznice, potreba prísnejších trestov a neotrasiteľná záľuba v treste smrti. Adamovi bol z duše odporný, ale uvedomoval si, že o niekoľko týždňov, ba hádam dní, bude sedieť v jacksonskom úrade mississippského guvernéra a žiadať ho o milosť.

Video sa končilo záberom na Sama, ktorého s putami na rukách odvádzali zo súdnej budovy hneď po tom, čo porota vyriekla ortieľ trestu smrti. Tvár mal dokonale ľahostajnú. Jeho obhajca bol očividne šokovaný a zmohol sa iba na niekoľko bezvýznamných poznámok. Reportér sa rozlúčil s divákmi oznámením, že v priebehu niekoľkých dní Sama odvezú do cely smrti.

Adam previnul kazetu na začiatok a nemo hľadel na prázdnu obrazovku. Vedľa pohovky ležali tri kartónové škatule, ktoré obsahovali zvyšok príbehu: objemné záznamy zo všetkých troch procesov, ktoré si Adam zaobstaral ešte v časoch štúdia na Pepperdine, kópie zdôvodnení, návrhov a iných dokumentov zo zápasov na odvolacích inštanciách, ktoré sa rozpútali hneď po vynesení rozsudku, hrubý a pedantne zoradený spis s úhľadnými kópiami stoviek novinových a časopiseckých článkov o Samových dobrodružstvách v radoch organizácie Ku-Klux-Klanu, rozličné materiály, rozsudky trestu smrti, jeho zdôvodnenia, poznámky z právnickej fakulty. Vedel o svojom starom otcovi viac ako ktokoľvek iný.

A predsa bolo Adamovi jasné, že ešte stále neprenikol pod povrch. Stisol tlačidlo diaľkového ovládača a pustil si celú kazetu odznova.

7

Pohreb Eddieho Cayhalla sa konal ani nie mesiac po tom, čo Sama odsúdili na trest smrti. Do malej kaplnky v Santa Monice sa s ním prišlo rozlúčiť len zopár priateľov a ešte menej príbuzných. Adam sedel v prvej lavici medzi mamou a sestrou. Držali sa za ruky a hľadeli na vrchnák truhly len niekoľko centimetrov od nich. Matka sa tvárila stoicky nepohnute ako vždy. Občas sa jej oči zaliali slzami a musela si ich osušiť papierovou vreckovkou. Toľko ráz sa s Eddiem rozišli a znovu zmierili, že deti stratili prehľad, kde má kto veci. Hoci sa v ich manželstve násilie nevyskytovalo, žili v neprestajnom stave neistoty, vyhrážali sa rozvodom, plánovali rozvod, viedli s deťmi vážne rozhovory o rozvode, zaprisahávali sa, že rozvod nedopustia. V priebehu tretieho procesu so Samom Cayhallom sa Adamova matka v tichosti presťahovala späť do malého rodinného domu a trávila s Eddiem takmer všetok voľný čas. Eddie prestal chodiť do práce a znova sa utiahol do svojho uzavretého temného sveta. Adam večne kládol mame zvedavé otázky, ale zakaždým ho len krátko odbila, že ocko má „svoju slabú chvíľku“. Keď mal Eddie slabú chvíľku, bolo treba zatiahnuť záclony, stiahnuť žalúzie, zhasnúť svetlá, stíšiť hlas.

Tri týždne po vynesení verdiktu bol mŕtvy. V deň, keď vedel, že Adam príde domov prvý, zastrelil sa v Adamovej izbe. Na dlážke mu nechal papierik s odkazom, aby dal všetko rýchlo do poriadku, prv ako sa vráti matka so sestrou. Ďalší odkaz našiel Adam v kuchyni.

Carmen mala v tom čase štrnásť, o tri roky menej ako Adam. Počali ju v Mississippi, ale narodila sa v Kalifornii po náhlivom úteku rodičov na Západ. Eddie už medzičasom premenoval svoju malú rodinku z Cayhallovcov na Hallovcov. Z Alana sa stal Adam. Bývali vo východnej časti Los Angeles v trojizbovom byte so špinavými závesmi na oknách. Adam si dodnes pamätal, aké boli závesy deravé. Bol to prvý z množstva ich dočasných príbytkov.

V prvej lavici sedela vedľa Carmen aj tajomná žena, známa ako teta Lee. Mama ju práve predstavila Adamovi a Carmen ako Eddieho sestru, jeho jedinú príbuznú. Od detstva boli zvyknutí, že sa nemajú vypytovať na rodinu, ale meno tety Lee sa doma občas spomenulo. Bývala v Memphise a svojho času sa vydala do zámožnej memphiskej rodiny, mala jedno dieťa a pre akýsi dávny spor sa s Eddiem nestýkala. Deti, ale najmä Adam, občas zatúžili navštíviť príbuzných, a keďže teta Lee bola jediná, ktorej meno sa u nich spomínalo, fantazírovali o nej. Radi by sa k nej vybrali na návštevu, ale Eddie im to odmietal. Teta vraj nie je dobrá. Mama im však pošepla, že Lee je dobrá a raz ich k nej vezme na návštevu do Memphisu.

Namiesto toho prišla však teta Lee do Kalifornie, aby spolu pochovali Eddieho Halla. Po pohrebe u nich zostala ešte dva týždne a zblížila sa s neterou i so synovcom. Obidvaja si ju okamžite obľúbili, lebo bola pekná a mala švih, nosila džínsy a tričká a chodila po pláži bosá. Vzala ich do mesta na nákupy, do kina a často spolu chodievali na dlhé prechádzky po pláži. Vymýšľala si kadejaké výhovorky, prečo ich nenavštívila už skôr. Chcela prísť, ale Eddie jej to vraj nedovolil. Nechcel ju ani vidieť, lebo sa kedysi dávno pohádali.

A práve teta Lee sa raz usadila s Adamom na konci móla, kde spolu chvíľu pozorovali, ako slnko sadá do Pacifiku, a potom mu porozprávala o svojom otcovi, Samovi Cayhallovi. A kým sa pod nimi zľahka hojdalo more, Lee vysvetľovala mladému Adamovi, že ako batoľa aj on býval v malom mississippskom mestečku. Držala ho za ruku, občas ho chytila za koleno, a pritom pred ním odhaľovala bezútešnú minulosť rodiny. Dopodrobna mu vykreslila, čo všetko Sam napáchal ako člen Ku-Klux-Klanu, porozprávala mu aj o atentáte na Kramerovu kanceláriu a o procesoch, ktoré ho priviedli do cely smrti v Mississippi. V jej rozprávaní kadečo nesedelo, bolo toho toľko, že by to zaplnilo celú knižnicu, za to však mu veľmi elegantne zhruba odhalila minulosť.

Na pubertálneho sedemnásťročného chlapca, ktorý práve stratil otca, to Adam prijal vcelku dobre. Na móle začal povievať chladný vietor, a tak sa schúlili k sebe. Adam jej občas položil nejakú otázku, ale väčšinou len počúval. Nebol šokovaný ani zhrozený, iba nesmierne fascinovaný. Ten príšerný príbeh ho svojím spôsobom upokojil. Predsa len má niekde nejakú rodinu! Možno má tety a strýkov, bratancov či sesternice, s ktorými by sa mohol podeliť o životné zážitky a skúsenosti. Možno tam niekde sú staré domy, ktoré vybudovali jeho predkovia, alebo farmy a pozemky, na ktorých sa usadili. Predsa len má dajakú minulosť!

Lee však múdro vycítila, čo ho zaujíma, a vysvetlila mu, že Cayhallovci boli odjakživa zvláštni tajnostkári, ktorí sa držali bokom od ľudí a nemali radi nikoho okrem svojich najbližších. Nebola to srdečná ani priateľská rodina, čo by sa schádzala na Vianoce a vítala výročie štvrtého júla spoločným ohňostrojom. Sama žije iba na hodinu cesty autom od Clantonu, a predsa ich v živote nevidela.

Z večerných posedení na móle sa stal každodenný rituál ďalšieho týždňa. Kúpili si na trhu červené hrozno a až do hlbokej noci vypľúvali zrnká z neho do mora. Lee mu porozprávala o svojom detstve, ktoré prežila spolu s Eddiem v Mississippi. Žili na malej farme štvrť hodiny od Clantonu, kde mohli loviť ryby v rybníkoch a jazdiť na poníkoch. Sam bol dobrý otec, nie panovačný, ale ani veľmi láskavý. Ich matka bola slabá žena, ktorá Sama neznášala, zato na deťoch lipla. Keď mala Lee šesť a Eddie takmer štyri roky, mama priviedla na svet ešte jedno dieťa, to však krátko po narodení umrelo. Takmer rok preležala v posteli. Sam najal k deťom černošku. Po čase mama nakoniec umrela na rakovinu, a to bolo naposledy, čo sa zišli všetci Cayhallovci. Eddie sa vykradol z domu a do mesta na pohreb odišiel sám, všetkým príbuzným sa vyhýbal. O tri roky neskôr Sama napokon zatkli a odsúdili.

O vlastnom živote mu Lee veľa neprezradila. Odišla z domu ako osemnásťročná, týždeň po maturite sa vybrala rovno do Nashvillu, kde sa preslávila ako speváčka a dokonca aj nahrala nejaké platne. Náhodou sa tam zoznámila s Phelpsom Boothom, ktorý pochádzal z bohatej bankárskej rodiny a študoval na Vanderbiltovej univerzite. Krátko nato sa zobrali a usadili v Memphise, ale podľa všetkého to nebolo šťastné manželstvo. Mali syna Walta, ktorý bol očividne veľký rebel a teraz žil v Amsterdame. Viac mu o sebe neprezradila.

Adam nevedel, či sa úmyselne usilovala byť iná ako Cayhallovci, ale podozrieval ju, že áno. Ani trochu sa jej nečudoval.

Lee odišla tak ticho, ako prišla. Bez objatia či slova rozlúčenia sa nadránom vykradla z domu a bola preč. O dva dni zavolala a porozprávala sa s Adamom aj s Carmen. Povedala im, aby jej písali, čo dychtivo splnili, ibaže telefonáty a listy od nej boli čoraz zriedkavejšie. Prísľub nového priateľstva pomaly bledol. Matka ju pred nimi ospravedlňovala. Hovorila, že Lee je dobrá žena, ale predsa len je Cayhallová, a aj ona sama máva občas svoje zvláštne pochmúrne nálady. Adam bol zdrvený.

Cez letné prázdniny, keď skončil fakultu na Pepperdine sa Adam vybral s priateľom na výlet krížom cez celú krajinu do Key West. Cestou sa zastavili v Memphise a strávili dve noci u tety Lee. Bývala sama v priestrannom, modernom byte na kopci nad riekou a dlhé hodiny všetci traja presedeli v záhrade, jedli doma pečenú pizzu, popíjali pivo, pozorovali vlečné člny a rozprávali sa takmer o všetkom. O rodine však nepadlo ani slovo. Adam sa už tešil na právnickú fakultu a Lee sa ho ustavične vypytovala na plány do budúcnosti. Bola vtipná, zhovorčivá, plná života, skrátka dokonalá hostiteľka. Keď sa objímali na rozlúčku, v očiach sa jej zaleskli slzy. Prosila ho, aby zas niekedy prišiel.

Adam s priateľom sa vyhli Mississippi. Radšej sa vybrali východnejšou trasou cez Tennessee a Dymiace hory. V jednom okamihu, ako si Adam vyrátal, boli takmer sto kilometrov od Parchmanu, od bloku, kde Sam Cayhall čakal na smrť. To bolo pred štyrmi rokmi, v lete 1986, v čase, keď už nazbieral obrovskú škatuľu materiálov o starom otcovi. Video mal tiež takmer kompletné.

Včerajší telefonát bol krátky. Adam jej stručne oznámil, že príde na niekoľko mesiacov do Memphisu a rád by sa s ňou stretol. Lee mu navrhla, aby býval u nej v byte nad riekou, má tam predsa štyri spálne a dokonca aj slúžku, čo jej občas vypomáha. Musí bývať u nej, vyhlásila rozhodne. Potom jej oznámil, že bude pracovať v memphiskej pobočke ich firmy, a to na Samovom prípade. Na druhom konci zavládlo na chvíľu ticho, potom mu chabo navrhla, aby tak či onak prišiel; o všetkom sa môžu pozhovárať.

Ráno, niekoľko minút po deviatej Adam pozrel na svoj čierny Saab kabriolet a zazvonil. Jej byt sa nachádzal v jednom z dvadsiatich nízkych domov s červenou škridlovou strechou. Široký tehlový múr s ťažkou kovovou bránou chránil obyvateľov pred nebezpečenstvom zvonku. Pri vstupnej bráne stála ozbrojená stráž. Nebyť výhľadu na rieku, byty v týchto domoch by v podstate nemali veľkú cenu.

Lee otvorila dvere a zľahka sa pobozkali na líce. „Vitaj,“ povedala, pozrela na parkovisko a potom za ním zamkla. „Si unavený?“

„Ani nie. Normálne je to desať hodín jazdy, ale mne to trvalo dvanásť. Neponáhľal som sa.“

„Si hladný?“

„Nie. Pred niekoľkými hodinami som dačo zhltol.“ Kráčal za ňou dnu, a keď zostali stáť zoči-voči, obidvaja zúfalo uvažovali, čo povedať. Lee išlo na päťdesiatku a za posledné štyri roky viditeľne ostarla. Hnedé vlasy, bohato popretkávané šedinami a oveľa dlhšie ako naposledy, mala pevne stiahnuté do chvosta. Modré oči mala celé červené a utrápené a okolo nich množstvo nových vrások. Privítala ho vo voľnej bavlnenej košeli a vyblednutých džínsach. Lee mala ešte vždy švih.

„Som rada, že ťa vidím,“ povedala napokon s milým úsmevom.

„Naozaj?“

„Naozaj. Poďme si sadnúť von.“ Chytila ho za ruku a viedla ho von cez sklené dvere na drevenú terasu, kde z drevených trámov viseli kvetináče s papraďou a popínavou bougainvilleou. Pod nimi ticho šumela rieka. Usadili sa v bielych prútených hojdacích kreslách. „Ako sa má Carmen?“ spýtala sa, keď mu z keramického džbána nalievala čaj s ľadom.

„Výborne. Ešte vždy študuje na univerzite v Berkeley. Telefonujeme si raz do týždňa. Chodí s nejakým chalanom a vyzerá to celkom vážne.“

„A čo vlastne študuje? Už som zabudla.“

„Psychológiu. Chce si urobiť doktorát a potom pôjde možno učiť.“ V čaji bolo veľa citróna a málo cukru. Adam pomaly popíjal. Ešte vždy bolo dusno a horúco. „Je pomaly desať,“ poznamenal. „Prečo je tak horúco?“

„Vitaj v Memphise, miláčik. Neboj sa, celý september sa budeme takto pražiť.“

„Tu by som veru nevydržal.“

„Zvykol by si si. Viac-menej. Od rána do večera pijeme čaj a trčíme vnútri. Ako sa má mama?“

„Ešte vždy žije v Portlande. Vydala sa za pracháča, čo obchoduje s drevom. Videl som ho iba raz. Vraj má nejakých šesťdesiatpäť, ale vyzerá na sedemdesiat. Ona má štyridsaťsedem a vyzerá na štyridsať. Rozkošný párik. Lietajú po svete, raz na francúzsku Riviéru, potom do Milána, všade tam, kam sa boháčom patrí chodiť. Je nesmierne šťastná. Deti má veľké, Eddie je v hrobe. A minulosť pochovaná spolu s ním. Peňazí nadostač. Život ako zo škatuľky.“

„Si veľmi krutý.“

„Som veľmi mierny. Mama je najradšej, keď ma nemá na očiach, lebo jej priveľmi bolestne pripomínam otca a celú jeho neslávnu rodinu.“

„Tvoja mama ťa má rada, Adam.“

„Páni, to rád počujem! Ale ako to ty môžeš vedieť?“

„Jednoducho to viem.“

„Netušil som, že vy dve s mamou ste také kamošky.“

„Nie sme. Upokoj sa, Adam. A netráp sa.“

„Prepáč. Som hrozne napätý. Potreboval by som pohárik niečoho ostrejšieho.“

„Len sa uvoľni, nech je trochu zábavy, keď už si tu.“

„Neprišiel som za zábavou, teta Lee.“

„Volaj ma Lee, dobre?“

„Dobre. Zajtra idem navštíviť Sama.“

Opatrne odložila pohár na stôl, vstala a odišla zo záhrady. Vrátila sa s fľašou Jacka Daniela a štedro naliala do oboch pohárov. Dala si dlhý dúšok a zahľadela sa na rieku v diaľke. „Prečo?“ spýtala sa napokon.

„Prečo nie? Pretože je to môj starý otec. Pretože onedlho má umrieť. Pretože som právnik a on potrebuje pomoc.“

„Veď ťa ani nepozná.“

„Zajtra ma spozná.“

„Takže ty mu to povieš?“

„Pravdaže mu to poviem. Vieš si to vôbec predstaviť? Budem sa s ním rozprávať o veľkom, hroznom cayhallovskom tajomstve. Čo ty na to?“

Lee oboma rukami zvierala pohár a pomaly vrtela hlavou. „Umrie,“ zamrmlala a ani naňho nepozrela.

„Ešte nie. Ale teší ma, že ti na ňom tak záleží.“

„Naozaj mi záleží.“

„Skutočne? Kedy si bola za ním naposledy?“

„S tým nezačínaj, Adam. Ty to nechápeš.“

„Výborne. Tak mi to teda vysvetli. Počúvam. Chcem to pochopiť.“

„Nemôžeme sa rozprávať o niečom inom? Na toto ešte nie som pripravená.“

„Môžeme sa k tomu vrátiť neskôr, sľubujem. No v tejto chvíli nie som na to pripravená. Myslela som si, že sa spolu trochu zasmejeme a poklebetíme.“

„Nehnevaj sa, Lee. Už mi je nanič z tých všetkých klebiet a tajomstiev. Som človek bez minulosti, môj otec mi ju jednoducho vygumoval. Chcem svoju minulosť spoznať, Lee. Chcem vedieť, nakoľko je vlastne zlá.“

„Je to hrozné,“ zašepkala Lee skôr sama pre seba.

„Dobre. Ale ja som dospelý. Ja to znesiem. Otec sa radšej pobral na večnosť, aby mi to nemusel povedať, takže, žiaľ, neostáva nič iné, len požiadať o vysvetlenie teba.“

„Dopraj mi trochu času.“

„Nemám čas. Zajtra sa postavím pred neho zoči-voči.“ Adam si dal poriadny dúšok a rukávom si utrel pery. „Newsweek pred dvadsiatimi tromi rokmi napísal, že aj Samov otec bol členom Ku-Klux-Klanu. Je to pravda?“

„Áno. Bol to môj starý otec.“

„Aj zopár strýkov a bratancov.“

„Celá prekliata banda.“

„Newsweek ďalej písal, že vo fordskom okrese sa všeobecne vedelo, že začiatkom päťdesiatych rokov Sam Cayhall zastrelil nejakého černocha, ale nikdy ho za to neposadili za mreže. Ani na jediný deň. Je to pravda?“

„Čo už na tom teraz záleží, Adam? Bolo to dávno predtým, ako si sa narodil.“

„Teda je to naozaj pravda?“

„Áno, stalo sa to.“

„A ty si o tom vedela?“

„Ja som to videla.“

„Ty si to videla!“ Adam neveriacky prevrátil oči. Zhlboka si vzdychol a posunul sa hlbšie v kresle. Dolu na rieke zahúkal vlečný čln a Adam ho sledoval pohľadom, až kým neprešiel popod most. Whisky ho pomaly upokojovala.

„Hovorme o niečom inom,“ navrhla Lee znova ticho.

„Ešte ako malý chlapec,“ povedal Adam s pohľadom upretým na rieku, „zbožňoval som dejepis. Fascinovalo ma, ako žili ľudia v dávnych časoch, americkí pionieri na vozoch s plachtami, zlatá horúčka, kovboji, Indiáni, osídľovanie Divokého západu. V štvrtej triede som mal spolužiaka, ktorý vyhlasoval, že jeho prapraprastarý otec prepadával vlaky a peniaze zakopal v Mexiku. Chcel dať dokopy hŕstku kamarátov a vybrať sa hľadať tie peniaze. Vedeli sme, že klame, ale bola to zábava. Vtedy som často uvažoval o vlastných predkoch a spomínam si, aký som bol zmätený, keď som zistil, že vlastne nijakých nemám.“

„Eddie ti nič nehovoril?“

„Vraj všetci umreli, a čo ma je vraj do predkov. Keď som sa vypytoval na rodinu, mama ma zakaždým odtiahla nabok a povedala, aby som prestal, lebo ocko bude mať znova zlú náladu a mesiac nevyjde z izby. Takmer celé detstvo som musel chodiť okolo otca po špičkách. Keď som bol trochu väčší, uvedomil som si, že otec je veľmi zvláštny a nešťastný človek, ale nikdy mi ani nenapadlo, že by mohol spáchať samovraždu.“

Zaštrngala kockami ľadu v pohári a vypila posledný dúšok. „Je to dlhá história, Adam.“

„A kedy mi ju porozprávaš?“

Lee zľahka vzala do ruky džbán a naliala čaj sebe i jemu. Adam si doň dolial whisky. Dlhú chvíľu len popíjali a pozorovali autá na Riverside Drive.

„Bola si už v cele smrti?“ spýtal sa napokon, s pohľadom ešte vždy upretým na svetlá na rieke.

„Nie,“ odvetila takmer nečujne.

„Je tam desať rokov, a ty si za ním ani raz nebola?“

„Raz, krátko po poslednom procese, som mu napísala list. O pol roka odpísal a vyhlásil, že za ním nemám chodiť. Vraj nechce, aby som ho videla vo väzení. Napísala som mu ešte dva listy, ale už sa neozval.“

„Mrzí ma to.“

„To nič. Trápia ma výčitky svedomia, Adam, a nehovorí sa mi o tom ľahko. Daj mi trochu času.“

„Zrejme sa zdržím v Memphise dlhšie.“

„Chcem, aby si býval u mňa. Budeme potrebovať jeden druhého.“ Zaváhala a potom si pomiešala nápoj ukazovákom. „Asi ho popravia, však?“

„Vyzerá to tak.“

„Kedy?“

„O dva-tri mesiace. Všetky možnosti odvolania sú už vlastne vyčerpané. Veľa mi toho neostalo.“

„Potom prečo sa chceš do toho pustiť?“

„Neviem. Možno preto, lebo predsa len je ešte šanca bojovať.

Najbližšie mesiace budem drieť ako otrok a modliť sa, aby sa stal zázrak.“

„Aj ja sa budem modliť,“ povedala a napila sa.

„Môžem sa ťa niečo spýtať?“ spýtal sa a náhle sa na ňu zahľadel.

„Pravdaže.“

„Ty tu žiješ sama? Chápeš, rád by som to vedel, ak mám u teba bývať.“

„Žijem tu sama. Môj manžel býva na našom vidieckom sídle.“

„Sám? Vieš, ja len zo zvedavosti…“

„Ako kedy. Páčia sa mu mladé slečny, najradšej okolo dvadsiatky, väčšinou od nich, z banky. Ak chcem prísť za ním domov, musím sa vopred telefonicky ohlásiť. Ale aj on sa musí ohlásiť, ak chce prísť až sem.“

„Celkom praktické. Kto prišiel na také dômyselné riešenie?“

„Prepracovali sme sa k tomu postupom času. Nežijeme spolu už pätnásť rokov.“

„Výborné manželstvo.“

„Ale funguje to perfektne. Dostávam od neho peniaze a nevypytujem sa ho na súkromie. Spoločenské povinnosti odbavíme vždy spolu, a to mu stačí k šťastiu.“

„Aj tebe to stačí k šťastiu?“

„Väčšinou áno.“

„Ak ťa podvádza, prečo nepožiadaš o rozvod a nezbavíš sa ho? Budem ťa zastupovať.“

„Rozvod neprichádza do úvahy. Phelps pochádza z veľmi akurátnej, skostnatenej a nekresťanský bohatej famílie. Stará memphiská smotánka. Niektoré z týchto rodín sa už celé desaťročia ženia a vydávajú medzi sebou. Aj Phelps sa mal pôvodne oženiť so sesternicou z piateho kolena, lenže podľahol môjmu čaru. Rodina mu v tom zúrivo bránila, a rozvodom by som ich len utvrdila v presvedčení, že mali pravdu. Okrem toho je to hrdá modrá krv, pre ktorú by rozvod znamenal nesmierne pokorenie. Mne celkom vyhovuje, že som nezávislá a žijem si z jeho peňazí podľa vlastných predstáv.“

„Milovala si ho niekedy?“

„Pravdaže. Keď sme sa brali, boli sme do seba bláznivo zaľúbení. Mimochodom, mali sme tajnú svadbu. Bolo to v šesťdesiatom treťom a nemali sme najmenšiu chuť na veľké ceremónie s jeho aristokratickými a mojimi plebejskými príbuznými. Jeho matka sa so mnou vôbec nerozprávala a môj otec pálil kríže. Phelps v tom čase nevedel, že môj otec je členom klanu, samozrejme som to pred ním zatajila.“

„Kedy to zistil?“

„Keď otca po atentáte zatkli, sama som mu to povedala. On to zas povedal svojmu otcovi, a tak sa to pomaličky-potichučky rozchýrilo po celej rodine. Boothovci vedia obdivuhodne uchovávať tajomstvá. To je jediné, čo majú s Cayhallovcami spoločné.“

„Takže iba málo ľudí vie, že si Samova dcéra?“

„Veľmi málo. A bola by som rada, keby to tak zostalo.“

„Hanbíš sa za…“

„Dočerta, áno, hanbím sa za svojho otca! Kto by sa nehanbil?“ Jej slová zazneli ostro a zatrpknuto. „Dúfam, že nemáš romantické predstavy o tom úbohom starom človeku trpiacom v cele smrti, ktorý má byť nespravodlivo ukrižovaný za hriechy svojho života?“

„Nesúhlasím s popravou.“

„Ani ja. Ale on surovo zabil dosť veľa ľudí; malých Kramerovcov, ich otca, tvojho otca a bohviekoho ešte. Mal by do konca života zostať vo väzení.“

„Ty s ním nemáš ani trochu súcitu?“

„Niekedy. Keď mám dobrý deň a slnko svieti, občas si naňho pomyslím a spomeniem si na nejaký príjemný zážitok z detstva. Ale to sa stáva zriedkakedy, Adam. Spôsobil priveľa utrpenia nielen v mojom živote, ale i v životoch mnohých iných ľudí. Učil nás nenávidieť druhých. Správal sa neznesiteľne k mame. Celá jeho rodina je odporná.“

„Hor‘ sa, tak ho za to zabime!“

„To som nepovedala, Adam, a nie je to od teba férové. Stále naňho myslím. Každý deň sa zaňho modlím. Najmenej milión ráz som sa spytovala týchto stien, ako a prečo sa z môjho otca stal taký hrozný človek? Prečo nie je z neho milý starý pán, ktorý by teraz sedel vonku na verande, bafkal fajku a občas si uchlipol trochu whisky, len tak pre dobré trávenie? Prečo musel byť môj otec členom Ku-Klux-Klanu, zabiť dve nevinné deti, zničiť celú rodinu?“

„Možno ich nechcel zabiť.“

„Ale sú mŕtve, nie? Porota vyhlásila, že to urobil. Roztrhalo ich na márne kúsky a pochovali ich bok po boku do jedného malého hrobu. Záleží, či ich chcel zabiť? Bol pri tom, Adam.“

„Mohlo by to byť veľmi dôležité.“

Lee vyskočila na rovné nohy a schmatla ho za ruku. „Poď so mnou,“ naliehala. Prešli zopár krokov k okraju terasy. Potom ukázala na budovu vzdialenú niekoľko blokov od jej bytu. „Vidíš tamten dom rovno oproti rieke? Ten, čo je k nám najbližšie? Tri-štyri bloky odtiaľto.“

„Áno,“ odpovedal pomaly.

„Má pätnásť poschodí. Teraz si odrátaj na pravej strane šieste poschodie zhora. Máš to?“

„Áno,“ prikývol Adam a poslušne počítal poschodia výstavného mrakodrapu.

„Teraz si odrátaj štvrté okno zľava. Svieti sa tam. Vidíš ho?“

„Áno.“

„Hádaj, kto tam býva.“

„Odkiaľ to mám vedieť?“

„Ruth Kramerová.“

„Ruth Kramerová? Matka?“

„Presne tak.“

„Ty ju poznáš?“

„Raz sme sa náhodou stretli. Ona vedela iba to, že som Lee Boothová, manželka slávneho Phelpsa Bootha, nič viac. Bola to voľajaká nóbl udalosť v rámci zbierky na balet alebo čo. Vždy som sa jej vyhýbala, pokiaľ to bolo možné.“

„Memphis je tuším fakt malé mesto.“

„Niekedy priam malomesto. Ktovie, čo by ti asi povedala, keby si sa jej spýtal na Sama.“

Adam sa zahľadel na svetlá v diaľke. „Neviem. Kdesi som sa dočítal, že je ešte vždy zatrpknutá.“

„Zatrpknutá? Prišla o celú rodinu. Nikdy sa znova nevydala. Myslíš, že ju zaujíma, či mal môj otec v úmysle zabiť jej deti? Pravdaže nie. Pre ňu je dôležité iba to, že sú mŕtve, Adam, a to už dvadsaťtri rokov. Vie, že ich zabila bomba, ktorú tam uložil môj otec, a keby bol sedel doma na zadku a netúlal sa po nociach so svojimi idiotskými kamošmi, Josh a John by teraz neboli mŕtvi, ale mali by dvadsaťosem rokov, pravdepodobne by obaja boli vzdelaní mladí muži, mali by už vlastné rodiny, jedno-dve deti, z ktorých by sa Ruth s Marvinom mohli tešiť. Ju nezaujíma, koho mala tá bomba zabiť, Adam, pre ňu je dôležité iba to, že tam bola a vybuchla. Deti sú mŕtve. Na ničom inom nezáleží.“

Lee sa vrátila k svojmu kreslu a sadla si. Znova zaštrngala s ľadom a napila sa. „Nechcem, aby si mi zle rozumel, Adam. Mám veľké výhrady k trestu smrti. Pravdepodobne som jediná päťdesiatročná biela žena v celej krajine, ktorej otec sedí v cele smrti. Trest smrti je barbarský, nemorálny, diskriminačný, krutý, necivilizovaný akt… s tým všetkým súhlasím. Ale nezabúdaj na obete. Majú právo žiadať odplatu. Majú na ňu nárok.“

„Ruth Kramerová žiada odplatu?“

„Podľa všetkého áno. S novinármi sa už síce veľmi nerozpráva, ale je aktívnou členkou spolkov obetí. Pred rokmi vraj vyhlásila, že chce byť prítomná pri poprave Sama Cayhalla.“

„Nie je to práve zmierlivá duša ochotná odpúšťať.“

„Nepamätám sa, že by ju otec niekedy žiadal o odpustenie.“

Adam sa obrátil a sadol si na rímsu chrbtom k rieke. Blúdil pohľadom po budovách starého mesta, potom sklopil zrak. Lee si znovu dala poriadny dúšok.

„Tak čo budeme robiť, teta Lee?“

„Tú tetu si nechaj, prosím ťa.“

„Dobre, Lee. Tu som. Neodchádzam. Zajtra navštívim Sama a dúfam, že sa odtiaľ vrátim už ako jeho obhajca.“

„Máš v úmysle udržať to v tajnosti?“

„To, že som v skutočnosti Cayhall? Nebudem to nikomu vešať na nos, ale bol by som prekvapený, keby sa to na dlhšie udržalo v tajnosti. Sam patrí medzi najslávnejších obyvateľov bloku smrti. Novinári ihneď všetko zavetria a začnú snoriť.“

Lee si prekrížila nohy a zadívala sa na rieku. „Ublíži ti to?“ spýtala sa nežne.

„Rozhodne nie. Som právnik. A právnici obhajujú pederastov, vrahov, priekupníkov s drogami aj teroristov. Medzi ľuďmi nie sme veľmi obľúbení. Ako by mi mohlo ublížiť, že Sam je mojím starým otcom?“

„Vo firme to vedia?“

„Včera som im to povedal. Neboli práve nadšení, ale vyrovnali sa s tým. Ja som to totiž pri nástupe do zamestnania zatajil, a to bola chyba. Ale už je všetko v poriadku.“

„A čo ak Sam odmietne?“

„Potom máme po starostiach, nie? Nikto sa nikdy nič nedozvie, a ty budeš v bezpečí. Ja sa vrátim do Chicaga a budem čakať na reportáž CNN z cirkusu na oddelení odsúdených na smrť. A v jeden chladný deň možno zájdem dolu na Juh, aby som mu položil kvety na hrob, zahľadel sa na náhrobný kameň a znova si v duchu položil otázku, prečo to vykonal, ako sa z neho vlastne stal taký ničomník a prečo som sa musel narodiť v takej prekliatej rodine. Veď vieš, otázky, ktoré si kladiem už celé roky. K hrobu pozvem aj teba. Spravíme z toho malú rodinnú udalosť, chápeš, iba my Cayhallovci sa budeme zakrádať cintorínom s lacnou kyticou kvetov a tmavými okuliarmi na očiach, aby nás nikto nespoznal.“

„Prestaň,“ vykríkla a Adam zbadal, že má v očiach slzy. Už jej stekali po brade, keď si ich utrela rukou.

„Prepáč,“ povedal a pohľad mu zaletel k ďalšiemu vlečnému člnu, ktorý sa pomaly plavil na sever popod tmavé tiene na rieke. „Prepáč, Lee.“

8

Po dvadsiatich troch rokoch sa teda konečne vrátil na miesta, kde sa narodil. Nemal pocit, že by tu bol ktovieako vítaný, a hoci sa nebál, pre istotu šiel iba sedemdesiatkou a nikoho nepredbiehal. Cesta sa zúžila a klesla do rozľahlej roviny mississippskej delty a Adam videl vinúť sa po pravej strane pobrežnú hrádzu strácajúcu sa potupne v nedohľadne. Pomaly prešiel dedinkou Walls, prvou väčšou ľudskou usadlosťou na diaľnici č. 61, a pokračoval smerom na juh.

Podrobným štúdiom histórie sa okrem iného dozvedel aj to, že práve táto cesta slúžila celé desaťročia ako hlavná trasa úniku státisícov chudobných černochov z oblasti delty na sever do Memphisu, St. Louisu, Chicaga a Detroitu, kde hľadali prácu a slušné bývanie. Práve v týchto mestách a na týchto farmách, v schátraných chalupách, kde často lietali guľky, v zaprášených dedinských obchodoch a pestrých krčmách pozdĺž diaľnice č. 61 sa zrodilo blues a rozšírilo sa smerom na sever. Udomácnilo sa v Memphise, kde podfarbené náboženskými spevmi a hudbou v štýle country vytvorilo základ rock and rollu. Keď vchádzal do neslávne známeho okresu Tunica, údajne najchudobnejšieho v celej krajine, práve mal pustenú starú kazetu s Muddym Watersom.

Hudba ho trochu uspokojila. Keď odchádzal od Lee, odmietol raňajky s tým, že nie je hladný, ale v skutočnosti cítil príšernú žalúdočnú nervozitu. A každým kilometrom sa ešte väčšmi stupňovala.

Hneď za Tunicou na sever sa rozprestierali rozľahlé polia, porastené po kolená vysokou sójou a bavlníkom. Malá armáda zeleno-červených traktorov s pluhmi križovala nekonečné úhľadné rady hustého porastu. Ešte síce nebolo ani deväť, ale už bola horúčava a vlhké dusno. Pôda bola suchá a za každým pluhom sa dvíhali kúdoly prachu. Občas sa z ničoho nič vynorilo na obzore poprašovacie lietadlo, akrobatický sa znieslo nižšie a plachtilo tesne ponad polia a vzápätí znova vystrelilo nahor. Premávka bola hustá a vliekla sa z kroka na krok, niekedy sa autá dokonca zastavili, keď sa im do cesty priplietlo zviera a pokojne si vykračovalo po hradskej.

Adam bol trpezlivý. Očakávali ho až o desiatej, a aj keby prišiel neskôr, nič by sa nestalo.

V Clarksdale odbočil z diaľnice č. 61 a zamieril na juhovýchod po diaľnici č. 49, cez Mattson, Dublin, Tutwiler, popri ďalších sójových poliach, okolo čističiek bavlny, nečinne čakajúcich na zber úrody. Prechádzal okolo radov chudobných chalúp a špinavých obytných prívesov, ktoré z neznámych dôvodov stáli vždy tesne pri ceste. V diaľke občas zbadal aj pekné vidiecke sídlo, majestátne sa rozkladajúce pod košatými korunami dubov a brestov, a pri ňom väčšinou aj bazén ohradený plotom. Na prvý pohľad bolo jasné, komu patria priľahlé polia.

Informačná tabuľa ho upozornila, že štátne nápravné zariadenie sa nachádza o päť kilometrov ďalej. Adam inštinktívne spomalil. O chvíľu uvidel pred sebou veľký traktor, bezstarostne sa terigajúci po ceste, ale nechcel ho predbiehať. Traktorista, postarší beloch so špinavou šiltovkou na hlave, mu naznačil, že ho má obísť, ale Adam mu zakýval a pomaly sa vliekol za ním dvadsaťkilometrovou rýchlosťou. Nijaké iné autá nebolo vidieť. Traktoru občas spod kolies odletel kus blata a pristál niekoľko centimetrov pred Saabom. Adam ešte väčšmi ubral plyn. Traktorista sa znova obrátil dozadu a naznačoval Adamovi, aby ho predbehol. Bolo vidieť, že čosi zlostne vykrikuje, akoby to bola jeho cesta a neznášal, keď ho za chrbtom prenasledujú nejakí chumaji. Adam sa usmial a znova mu zakýval, ale zostal za ním.

O niekoľko minút sa vynorilo väzenie. Pri ceste nebolo vidieť nijaké vysoké ploty s ostnatým drôtom. Nikde sa neligotali drôty vysokého napätia, čo by bránili úteku. Netýčili sa tu ani vysoké strážne veže. Nikde nebolo vidieť hlúčiky väzňov pokrikujúcich na okoloidúce autá. Napravo od cesty Adam uvidel iba jednoduchý nápis MISSISSIPPSKÉ ŠTÁTNE VÄZENIE, klenúci sa nad bránou. Vedľa vchodu sa rozkladalo zopár očividne nestrážených budov.

Adam na rozlúčku zakýval traktoristovi a odbočil z diaľnice. Zhlboka sa nadýchol a zahľadel sa na vchod. Zo strážneho domčeka pod vstupným oblúkom vyšla žena v uniforme a pozrela na neho. Adam sa pohol smerom k nej a spustil okienko.

„Dobrý deň,“ pozdravila. Na boku jej visela pištoľ a v ruke mala blok s veľkou spinkou. Ďalšia strážna hliadka ich pozorovala z domčeka. „Čo si želáte?“

„Som právnik a prišiel som navštíviť klienta v bloku smrti,“ ozval sa Adam chabo, uvedomujúc si, ako ostro a nervózne mu znie vlastný hlas. Len pokoj, hovoril si v duchu.

„My tu nemáme nijaký blok smrti.“

„Prosím?“

„Blok smrti nemáme. Máme tu zopár chlapcov na Oddelení s osobitným režimom, čiže OOR, ale v celom našom objekte nenájdete nijaký blok smrti.“

„Jasné.“

„Vaše meno?“ spýtala sa a zahľadela sa na blok vo svojej ruke.

„Adam Hall.“

„Meno klienta?“

„Sam Cayhall.“ Viac-menej očakával, že na to meno nejako zareaguje, ale ona nič. Vytrhla z bloku list papiera a povedala: „Počkajte tu.“

Cestičku vedúcu do objektu väzenia lemovali po oboch stranách košaté stromy a nízke budovy. Nič tu nepripomínalo väzenie, skôr prívetivú uličku v malom mestečku, kde sa každú chvíľu vynorí spoza rohu skupina detí na bicykloch a skateboardoch. Na pravej strane bola zvláštna stavba s verandou a záhonmi kvetov. 2 nápisu nad dverami sa dozvedel, že je to stredisko pre návštevy, akoby tam predávali suveníry a malinovky pre vysmädnutých turistov. V tej chvíli okolo neho bez zastavenia prefrčala otvorená dodávka označená nápisom Mississippské nápravné zariadenie.

Adam sa obzrel dozadu na strážničku, ktorá si čosi zapisovala do bloku a potom znova pristúpila k jeho okienku. „Adresa v Illinoise?“ spýtala sa.

„Chicago.“

„Máte so sebou fotoaparát, zbraň alebo magnetofón?“

„Nie.“

Naklonila sa dnu a na palubnú dosku mu položila kartičku. Potom sa znova pozrela do bloku a vyhlásila: „Mám tu poznámku, že sa máte zastaviť u Lucasa Manna.“

„To je kto?“

„Náš právnik.“

„Nevedel som, že musím ísť aj za ním.“

Na meter od neho otrčila kus papiera. „Tak sa tu píše. V tretej uličke odbočte doľava a potom prejdite dozadu za tehlovú budovu,“ vysvetľovala mu.

„Čo odo mňa chce?“

Odfrkla si, pokrčila plecom a krútiac hlavou zašla do svojho strážneho domčeka. Títo hlúpi právnici!

Adam zľahka šliapol na plyn a pomaly prešiel po príjazdovej ceste okolo pavilónu pre návštevy. Po oboch stranách ju lemovali úhľadné biele drevené domčeky, kde, ako sa dozvedel neskôr, bývali dozorcovia a ostatní zamestnanci väzenia s rodinami. Postupoval presne podľa pokynov strážničky a zaparkoval pred mierne ošarpanou tehlovou budovou. Dvaja väzni v modrých nohaviciach označených bielymi pásmi zametali schody pred vchodom. Adam sa vyhol ich pohľadom a rýchlo vošiel dnu.

S menšími ťažkosťami našiel kanceláriu Lucasa Manna, lebo nemal na dverách menovku. Sekretárka sa na Adama usmiala a zaviedla ho do ďalšej kancelárie. Mann stál pri pracovnom stole a práve telefonoval.

„Len si sadnite,“ zašepkala sekretárka, keď zatvárala dvere. Lucas Mann sa usmial a so slúchadlom pri uchu mu v rozpakoch kývol na pozdrav. Adam si položil kufrík na stoličku a zostal stáť pri nej. Kancelária bola priestranná a čistá. Dve veľké okná s výhľadom na diaľnicu vpúšťali do miestnosti záplavu svetla. Na stene vľavo bola veľká zarámovaná fotografia známej tváre, príťažlivého mladého muža s vážnym úsmevom a výraznou bradou. David McAllister, guvernér štátu Mississippi. Adam mal podozrenie, že rovnaké fotografie viseli nielen vo všetkých kanceláriách úradníkov štátnej správy, ale aj na všetkých chodbách, v komorách i toaletách podliehajúcich pod štátnu správu.

Lucas Mann potiahol telefónnu šnúru a postavil sa k oknu, chrbtom k Adamovi. Vôbec nevyzeral ako právnik. Mal okolo päťdesiatpäť rokov, sivé vlasy mu voľne splývali, ale akýmsi zázrakom sa mu ich podarilo udržať vzadu na šiji. Jeho oblečenie malo bláznivý študentský švih; dokonale naškrobená kaki košeľa s dvoma vreckami, pestrofarebná kravata, ktorá bola síce uviazaná, ale pod krkom výrazne uvoľnená, rozopnutý vrchný gombík košele odhaľoval sivé bavlnené tielko, hnedé bavlnené nohavice s pukmi ako britva boli takisto dokonale naškrobené a spod trojcentimetrovej manžety vykúkal kúsok bielych ponožiek. Mokasíny sa bezchybne ligotali. Lucas si nepochybne vie vybrať odev a očividne sa venuje celkom inej právnickej praxi. Keby mal v ľavom uchu malú náušničku, bol by z neho dokonalý hipík, čo sa na staré kolená usiluje držať krok s módou.

Kancelária bola zariadená vkusne, aj keď obyčajným lacným kancelárskym nábytkom. Stál tam vzorne usporiadaný ošúchaný drevený stôl, tri kovové stoličky s umelým čalúnením a pozdĺž jednej steny rad nesúrodých registračiek. Adam stál za jednou zo stoličiek a usiloval sa upokojiť. Je možné, že by takto prijímali všetkých advokátov väzňov? Určite nie. V Parchmane je päťtisíc odsúdených. Garner Goodman mu nespomínal, že by mal navštíviť Lucasa Manna.

Meno mu bolo akési povedomé. Kdesi hlboko v škatuliach so súdnymi fasciklami a novinovými výstrižkami naň natrafil, ale ani za svet si nevedel spomenúť, či je dobrý, alebo zlý. Akú úlohu zohrával v súdnom procese, v ktorom išlo o trest smrti? Adam si bol stopercentne istý, že jeho hlavným nepriateľom je minister spravodlivosti ako hlavný štátny zástupca, no Lucasa Manna si nevedel presne zaradiť.

Mann náhle položil slúchadlo a vystrel ruku k Adamovi. „Teší ma, že vás spoznávam, pán Hall. Sadnite si, prosím,“ povedal príjemným hlasom s ľahkým južanským prízvukom a ukázal na stoličku. „Ďakujem, že ste sa zastavili.“

Adam si sadol. „Vďačne. Som rád, že sa s vami môžem zoznámiť,“ odpovedal nervózne. „O čo ide?“

„O niekoľko vecí. Predovšetkým som sa s vami chcel jednoducho zoznámiť a privítať vás. Už dvanásť rokov tu pôsobím ako právnik a venujem sa najmä civilnej agende, čokoľvek sa vyskytne, chápete, rôzne nezmyselné sťažnosti, ktoré podajú návštevníci, práva odsúdených, vymáhanie odškodného a podobne. Mám pocit, že každý deň nás niekto za niečo žaluje. Podľa zákona mi patria aj veci, ktoré sa týkajú výkonu trestu smrti, a ako som vyrozumel, prišli ste navštíviť Sama.“

„Presne tak.“

„Najal si vás?“

„Nie celkom.“

„Ani som to nepredpokladal. Viete, je v tom malý problém. Totiž, kým nie ste právnym zástupcom väzňa, nemáte právo navštíviť ho, a pokiaľ viem, Sam s firmou Kravitz & Bane úspešne zrušil všetky zväzky.“

„Takže ho nemôžem vidieť?“ spýtal sa Adam takmer s úľavou.

„Nemali by ste. Včera som mal dlhý rozhovor s Garnerom Goodmanom. Kedysi dávno sme sa spolu stretli pri prípade Maynarda Tola, ktorého neskôr popravili. Počuli ste o ňom niečo?“

„Dačo sa mi marí.“

„Bolo to v osemdesiatom šiestom. Moja druhá poprava,“ povedal, akoby osobne stlačil páku. Sadol si na okraj stola a zahľadel sa dolu na Adama. Naškrobené nohavice zľahka zapraskali. Pravou nohou mierne pohojdával. „Dokopy boli štyri. Samova by mala byť piata, chápete. V každom prípade Garner zastupoval Maynarda Tola; vtedy sme sa zblížili. Je to veľmi slušný človek a advokát ako remeň.“

„To rád počujem,“ poďakoval sa Adam, lebo nič iné mu nezišlo na um.

„Osobne nie som nadšený.“

„Vy ste proti trestu smrti?“

„Väčšinou. V podstate som sa k tomu postupne prepracoval. Vždy keď niekoho popravíme, zmocní sa ma silný pocit, že sa celý svet zbláznil. Potom si rýchlo prelistujem starý prípad a spomeniem si na brutalitu a hrôzu niektorých ich činov. Prvý prípad, ktorý mi popravili, bol Teddy Doyle Meeks, tulák, ktorý znásilnil, zmrzačil a zabil mladistvého. Nemôžem povedať, že by tu zavládol veľký smútok, keď mu pustili plyn. Ja by som mohol donekonečna rozprávať priam bojové historky. Možno si na to niekedy nájdeme čas.“

„Iste,“ súhlasil Adam nezáväzne. Nezdalo sa mu pravdepodobné, že by niekedy zatúžil počúvať príbehy o zákerných vrahoch a ich popravách.

„Vysvetľoval som Garnerovi, že podľa našich zásad by ste nemali dostať povolenie na návštevu Sama. Chvíľu ma počúval, a potom mi dosť nejasne naznačil, že vy ste dosť špeciálny prípad a že by sme vám mali povoliť aspoň jednu návštevu. Neprezradil mi však, čo je na vás také špeciálne, chápete?“ Lucas si pošúchal bradu, akoby sa mu už takmer podarilo vyriešiť tú hádanku. „Naše pravidlá sú dosť prísne, najmä pokiaľ ide o OOR. Ale dozorca urobí, čo mu poviem,“ vyhlásil pomaly a jeho slová zavisli vo vzduchu.

„Ja ho, totiž, naozaj musím navštíviť,“ ozval sa Adam takmer zlomeným hlasom.

„Áno, potrebuje právnika. Úprimne povedané, som rád, že ste prišli. Ešte nikdy sme nikoho nepopravili bez toho, aby nebol prítomný advokát. Vždy sa dá do poslednej chvíle manévrovať, preto budem mať lepší pocit, ak Sam bude mať právnika.“ Obišiel stôl a na druhej strane si sadol. Otvoril spis a študoval akúsi listinu. Adam čakal a usiloval sa normálne dýchať.

„Vždy si podrobne preverujeme rodinné zázemie našich zverencov na OOR,“ vyhlásil Lucas s pohľadom upretým do spisu. Jeho slová vyzneli takmer ako varovanie. „Najmä ak prebehli všetky odvolacie konania a schyľuje sa k poprave. Viete niečo o Samovej rodine?“

Adam mal zrazu pocit, akoby mal v žalúdku kus olova. Podarilo sa mu len pokrútiť hlavou a pokrčiť plecami, čo malo znamenať, že nevie nič.

„Plánujete hovoriť s niekým z rodiny?“

Znova sa nezmohol na odpoveď, len hlúpo pokrčil plecami, a v tej chvíli mu tie plecia prichodili veľmi ťažké.

„Viete, za normálnych okolností býva tesne pred popravou kontakt s rodinou odsúdeného oveľa častejší. Pravdepodobne sa aj vy budete chcieť s niekým spojiť. Sam má v Memphise dcéru, je to istá pani Lee Boothová. Mám tu aj adresu, keby ste mali záujem.“ Lucas sa naňho podozrievavo zahľadel. Adam sa nevládal ani pohnúť. „Nepoznáte ju, však?“

Adam pokrútil hlavou a nič nepovedal.

„Sam mal syna, Eddieho Cayhalla, ale ten chudák spáchal roku 1981 samovraždu. Ostali po ňom dve deti, syn, ktorý sa narodil v Clantone, v štáte Mississippi, 12. mája 1964, čo je zhodou okolností aj váš dátum narodenia, ako som si zistil v Martindale-Hubbellovom právnickom adresári. Píše sa tam, že ste sa narodili presne v ten istý deň v Memphise. Okrem toho mal Eddie dcéru, a tá sa narodila v Kalifornii. To sú Samovi vnuci. Pokúsim sa nadviazať s nimi kontakt, ak by ste…“

„Eddie Cayhall bol môj otec,“ vyšlo náhle z Adama a sťažka si vzdychol. Zošuchol sa na stoličke nižšie a zahľadel sa na stôl. Srdce mu bilo ako divé, ale aspoň mohol normálne dýchať. Aj plecia akoby sa zrazu zbavili ťarchy. Dokonca sa mu podarilo mierne pousmiať.

Lucas Mann nepohol ani obrvou. Na dlhú chvíľu sa zamyslel a potom s náznakom zadosťučinenia poznamenal. „Viac-menej som si to myslel.“ Okamžite začal listovať v papieroch, akoby spis skrýval ešte mnohé ďalšie tajomstvá. „Sam je veľmi osamelý a neraz som premýšľal o jeho rodine. Chodí mu nejaká pošta, ale od rodiny takmer nič. Nemáva návštevy, i keď sám po nich vôbec netúži. No je to dosť neobvyklé, ak takého významného väzňa vlastná rodina úplne ignoruje. Najmä belocha. Pochopte, nechcem strkať nos do cudzích záležitostí.“

„Chápem.“

Lucas Mann sa povzniesol nad odpoveďou. „Pomaly musíme začať s prípravami na popravu, pán Hall. Radi by sme napríklad vedeli, ako naložiť s telom nebohého. Aký pohreb mu zabezpečiť a podobne. V takýchto chvíľach vstupuje do hry rodina. Po včerajšom rozhovore s Garnerom som požiadal našich ľudí v Jacksone, aby sa bližšie pozreli na Samovu rodinu. Vlastne to bolo jednoduché. Preverovali si aj vaše papiere a zistili, že nijaký Adam Hall sa v štáte Tennessee 12. mája 1964 nenarodil. Všetko do seba zapadalo. Nebolo to veľmi ťažké.“

„Veď som sa priznal.“

„Kedy ste sa dozvedeli o Samovi?“

„Pred deviatimi rokmi. Po otcovom pohrebe mi to prezradila jeho sestra, Lee Boothová.“

„Už ste sa so Samom niekedy stretli?“

„Nie.“

Lucas zatvoril spis a oprel sa o svoju vŕzgajúcu stoličku. „Sam teda vôbec netuší, kto ste a prečo ste prišli?“

„Presne tak.“

„Fíha,“ zahvízdal.

Adam sa trochu uvoľnil a vystrel. Mačka bola z vreca von, a keby Lee nemala taký strach z odhalenia, Adamovi by sa bolo celkom uľavilo. „Ako dlho s ním dnes môžem ostať?“ spýtal sa.

„Viete, pán Hall…“

„Hovorte mi Adam.“

„Výborne, Adam. V bloku smrti platia dva druhy pravidiel.“

„Prepáčte, ale vaša strážnička ma upozornila, že taký blok tu nemáte.“

„Oficiálne nie. Dozorcovia aj ostatný personál ho nazývajú oddelenie s osobitným režimom, čiže OOR, alebo aj sedemnáste oddelenie. V každom prípade, keď sa odsúdenému blíži koniec, pravidlá vždy trochu zmiernime. Normálne má právnik nárok na hodinovú návštevu, ale v Samovom prípade vám poskytneme toľko času, koľko budete potrebovať. Mám pocit, že sa asi máte o čom zhovárať.“

„Teda nijaký časový limit?“

„Nie. Môžete tu zostať aj celý deň, ak chcete. Vždy sa im usilujeme aspoň nejako uľahčiť posledné chvíle. Môžete sem prísť alebo odísť, kedy budete chcieť, za predpokladu, že nevznikne nebezpečná situácia. Viete, videl som blok smrti v piatich štátoch, ale môžem vám povedať, že nikde sa o týchto odsúdených nestarajú tak dobre ako u nás. Dočerta, v Louisiane vám tri dni pred popravou vytiahnu chlapíka z cely a zavrú ho do takzvaného domu smrti. Nie je to surové? Také dačo my rozhodne neurobíme. Budeme k Samovi ohľaduplní až do toho posledného dňa.“

„Do posledného dňa?“

„Áno. Má to byť presne o štyri týždne, viete? Ôsmeho augusta.“ Z kôpky na okraji stola vzal nejaké papiere a podal ich Adamovi. „Toto nám prišlo dnes ráno. Odvolací súd piateho federálneho obvodu včera popoludní zrušil odklad a Najvyšší súd štátu Mississippi stanovil nový termín popravy na ôsmeho augusta.“

Adam vzal do ruky papiere, ale ani na ne nepozrel. „Štyri týždne,“ zamrmlal ohromene.

„Bohužiaľ. Asi pred hodinou som odovzdal jednu kópiu aj Samovi, a tak nemá práve najlepšiu náladu.“

„Štyri týždne,“ zopakoval si Adam popod nos. Preletel pohľadom súdne uznesenie. Prípad bol označený ako Štát Mississippi v. Sam Cayhall. „Tak to aby som už išiel za ním, čo poviete?“ vyhlásil bez rozmýšľania.

„Áno. Pozrite, Adam, nechcem byť zlý.“ Lucas sa pomaly zdvihol zo stoličky a prešiel k okraju stola, o ktorý sa zľahka oprel. Skrížil si ruky na prsiach a zahľadel sa na Adama. „Konám iba svoju povinnosť, chápete? Bude sa ma to veľmi dotýkať, lebo musím na všetko dohliadnuť a zabezpečiť, aby všetko prebehlo podľa zákona a presne podľa predpisov. Neteším sa z toho, znamená to veľký stres, nakoniec tu prepukne blázinec, každú chvíľu mi bude niekto telefonovať, riaditeľ, jeho zástupcovia, kancelária ministra spravodlivosti, guvernér štátu, vy a ešte stovky iných ľudí. Proti vlastnej vôli sa ocitnem uprostred obrovského virvaru. To je na mojej práci to najnepríjemnejšie. Ale chcel som vám povedať len toľko, že keby ste ma niekedy potrebovali, som vám k dispozícii, jasné? Budem vždy otvorený a úprimný.“

„Predpokladáte, že Sam bude súhlasiť, aby som ho zastupoval?“

„Áno, predpokladám.“

„Aké sú podľa vás šance, že poprava bude naozaj o štyri týždne?“

„Fifty-fifty. Nikdy nemôžete vedieť, čo si súd na poslednú chvíľu zmyslí. Zhruba o týždeň začneme s prípravami. Ani si neviete predstaviť, aký dlhý je zoznam vecí, o ktoré sa treba pred popravou postarať.“

„Akýsi podrobný scenár smrti.“

„Viac-menej. Nemyslite si, že nám to robí radosť.“

„Zrejme si tu každý koná iba svoju povinnosť, však?“

„Taký je zákon tohto štátu. Ak chce spoločnosť popravy zločincov, niekto ich musí vykonať.“

Adam si odložil súdne uznesenie do kufríka a postavil sa oproti Lucasovi. „Tak vám ďakujem za srdečné privítanie.“

„Niet za čo. Ale rád by som sa dozvedel, ako dopadla vaša návšteva u Sama.“

„Pošlem vám kópiu zmluvy o právnom zastupovaní, ak ju ovšem podpíše.“

„Nič viac nepotrebujem.“

Podali si ruky a Adam zamieril k dverám.

„Ešte jedna vec,“ ozval sa Lucas. „Keď privedú Sama do návštevnej miestnosti, požiadajte dozorcu, aby mu sňal putá. Sám dám na to príkaz. Pre Sama to bude veľa znamenať.“

„Ďakujem.“

„Veľa šťastia.“

9

Teplota vystúpila aspoň o päť stupňov, keď Adam prechádzal okolo dvoch väzňov stále rovnako malátne zametajúcich cestu. Zastal na schodoch a chvíľu pozoroval ďalšiu skupinku väzňov zbierajúcich odpadky pozdĺž diaľnice, najmenej sto metrov od vchodu. Ozbrojený strážnik na koni ich pozoroval od priekopy. Autá, prechádzajúce okolo, ani nespomalili. Adam uvažoval, čo sú to za zločinci, keď sa môžu voľne pohybovať za plotom, rovno pri diaľnici. Ale okrem neho to očividne netrápilo nikoho.

Kým prešiel k autu, otvoril dvere a naštartoval, bol celý spotený. Prešiel cez parkovisko za Mannovou kanceláriou a tam odbočil doľava na hlavnú cestu väzenského areálu. Znova prechádzal okolo úhľadných malých domčekov s predzáhradkami plnými kvetov a stromov. Aké civilizované spoločenstvo. Smerovka ho upozornila, že k sedemnástemu oddeleniu treba odbočiť doľava. Pomaly skrútil volant, a zrazu sa ocitol na poľnej ceste, ktorá ho hneď zaviedla k hrozivému múru so žiletkovou zátarasou.

Blok smrti v Parchmane vybudovali v roku 1954, a jeho oficiálny názov znel Oddelenie s osobitným režimom alebo jednoducho OOR. Pamätná tabuľa na vnútornej stene uvádzala presný dátum, meno vtedajšieho guvernéra štátu, mená rozličných významných a dávno zabudnutých predstaviteľov, ktorí mali zásluhu na jeho výstavbe, a, samozrejme, aj meno architekta a dodávateľa. V tom čase to bolo hotové umelecké dielo: prízemná tehlová budova s plochou strechou, ktorej krídla sa od stredu rozbiehali do pravého uhla.

Adam zaparkoval na štrkovom parkovisku medzi dvoma ďalšími autami a zahľadel sa na budovu. Zvonku nebolo vidieť nijaké mreže. Nikde nevidel ani hliadkujúce stráže. Keby nebolo plota s ostnatým drôtom, mohli by ste si myslieť, že stojíte pred vidieckou základnou školou. Na oplotenom dvore na konci jedného krídla osamelý väzeň dribloval basketbalovou loptou po holej zemi a občas ju hodil do popukanej basketbalovej dosky.

Múr, pred ktorým sa Adam ocitol, bol najmenej štyri metre vysoký, navrchu korunovaný hrubými pletencami ostnatého drôtu a ligotavou žiletkovou zátarasou, ktorá vzbudzovala strach. Viedol priamo do rohu, kde sa napájal na strážnu vežu s hliadkou, ktorá z výšky sledovala každý pohyb. Múr pozoruhodne symetricky obkolesoval celý areál bloku; v každom rohu stála rovnaká veža so zasklenou strážnou búdkou na samom vrchu. Hneď za plotom bolo pole tiahnuce sa do nedozerna. Blok stál doslova uprostred bavlníkového poľa.

Adam vystúpil z auta a náhle sa ho zmocnil klaustrofobický pocit. Keď pozeral cez bránu na rozpálenú, nízku budovu, kde popravujú ľudí, pevne zovrel rúčku svojho útleho kufríka. Pomaly si vyzliekol sako a zistil, že košeľu má už prepotenú a prilepenú na telo. Znova naliehavo pocítil dobre známy kus olova v žalúdku. Kolená sa mu podlamovali a roztrasenými nohami sa pomaly vydal k strážnej veži. Keď zastal pod vežou a pozrel nahor, moderné mokasíny so strapcami mal celé zaprášené. Uniformovaná strážnička mu s vážnou tvárou spustila vedierko, aké sa normálne používa na umývanie áut. „Vložte kľúče do vedra,“ vysvetlila vecne a naklonila sa ponad zábradlie. Ostnatý drôt mala zhruba jeden a pol metra pod sebou.

Adam rýchlo urobil, ako mu kázala. Starostlivo vložil kľúče na dno vedierka, kde už ležal najmenej tucet podobných zväzkov. Žena trhla lanom, vedro začalo stúpať nahor a Adam ho chvíľu sledoval. Hore ho strážnička o čosi uviazala, a tak tam ostalo nevinne visieť vo vzduchu. Slabý vánok by ho mierne rozhojdal, ale v tomto dusnom vákuu nebolo dosť vzduchu ani na dýchanie. Vietor tu vymrel pred dávnymi rokmi.

Tým ho strážnička vybavila. Ktosi kdesi stisol gombík alebo potiahol páku. Adam nemal ani potuchy, kto to mohol byť, ale zrazu čosi zabzučalo, a prvá z dvoch mohutných brán zaistených reťazami sa začala pomaly odsúvať, aby mohol prejsť. Keď prešiel zo päť metrov po vyšliapanom chodníčku, brána sa za ním zatvorila. Práve sa zoznámil s prvým základným pravidlom bezpečnostného systému: každý chránený vchod má vo väzení dvoje zamknutých dverí alebo brán.

Len čo brána zapadla na miesto a zámka cvakla, druhá brána sa začala posúvať pozdĺž plota a poslušne mu uvoľnila cestu. A zároveň sa pri hlavnom vchode budovy zjavil svalnatý strážnik s ramenami mohutnými ako Adamove stehná a pomaly sa kolísal k nemu po cestičke vykladanej tehlami. Mal pevné brucho a býčiu šiju a čakal na Adama, zatiaľ čo Adam čakal, až za ním zapadne aj druhá brána.

Chlapík mu podal obrovskú čiernu labu a predstavil sa: „Seržant Packer.“ Adam mu potriasol rukou a všimol si, že seržant má vyleštené čierne kovbojské čižmy.

„Adam Hall,“ povedal a usiloval sa vydržať zovretie ruky.

„Idete za Samom,“ poznamenal Packer vecne.

„Áno, prosím,“ prikývol Adam. Ktovie, či mu tu každý hovorí Sam, uvažoval.

„Ste tu prvý raz?“ spýtal sa Packer, keď pomaly vykročili k budove.

„Áno,“ povedal Adam, hľadiac na otvorené okná najbližšej budovy. „Tu sú zavretí všetci odsúdenci na smrť?“

„Mhm. K dnešnému dňu ich tu máme štyridsaťsedem. O jedného sme minulý týždeň prišli.“

Už boli takmer pri vchode. „O jedného ste prišli?“

„Tak veru. Najvyšší súd zrušil rozsudok smrti. Museli sme ho zavrieť na iné oddelenie. Musím vás prehľadať.“ Stáli pred dverami. Adam sa nervózne poobzeral okolo seba, kde vlastne chce Packer uskutočniť prehliadku.

„Mierne sa rozkročte,“ vyhlásil seržant, ktorý mu už medzičasom vzal kufrík a položil ho na betón. Adamove parádne mokasíny so strapcami sa však nevládali pohnúť z miesta. Hoci mu bolo na zamdlenie a všetky údy mu vypovedali službu, ani v tejto chvíli hrôzy si nevedel spomenúť, že by od neho niekedy niekto žiadal, aby čo len mierne rozkročil nohy.

Ale Packer bol profík. Skúsenými pohybmi mu prehmatal okolie ponožiek, zľahka prešiel ku kolenám, ktoré sa Adamovi už-už podlamovali, a vzápätí ho prehmatával okolo pása. Adamova prvá osobná prehliadka sa skončila zopár sekúnd po tom, ako sa začala. Seržant Packer mu ešte zbežne prešiel prstami pod pazuchami, akoby sa chcel presvedčiť, či tam Adam nemá malé puzdro s pištoľou, potom šikovne vopchal veľkú dlaň do kufríka, a nato ho podal Adamovi. „Sam dnes nemá práve najlepší deň,“ poznamenal.

„Počul som,“ odvetil Adam a prehodil si sako na plecia. Obrátil sa ku kovovým dverám, akoby mal pocit, že nastal čas vkročiť do cely smrti.

„Tadiaľto,“ zamrmlal Packer, zišiel na trávu a zamieril za roh. Adam ho poslušne nasledoval po ďalšom chodníčku vykladanom tehlami, až kým neprišli k škaredým, nevýrazným dverám, okolo ktorých rástla burina. Na dverách nebolo číslo ani iné označenie.

„Čo je to?“ spýtal sa Adam. Matne si spomínal, ako mu Goodman opisoval celý objekt, ale v tejto chvíli sa mu všetky detaily zliali dokopy.

„Hovorňa.“ Packer vytiahol kľúč a odomkol. Prv ako vošiel, Adam sa poobzeral dookola a usiloval sa trochu psychicky pozviechať. Dvere boli hneď vedľa ústrednej časti oddelenia a Adamovi zišlo na um, že stráže a administratíva možno nechcú, aby sa im advokáti motali a snorili kade-tade dookola. Preto bol vchod do hovorne samostatný.

Zhlboka sa nadýchol a vkročil dnu. Neboli tam iní advokáti so svojimi mandantmi, čo Adamovi mimoriadne vyhovovalo. Toto stretnutie bude možno dosť búrlivé a emocionálne podfarbené, preto bude lepšie, ak prebehne bez svedkov. Aspoň zatiaľ bola miestnosť prázdna. Bola natoľko priestranná, že v nej mohlo odrazu hovoriť viacero právnikov a ich klientov, s rozmermi zhruba desať krát štyri metre, s betónovou dlážkou a žiarivým neónovým osvetlením. Stenu na vzdialenom konci miestnosti tvorila neomietnutá tehla s troma oknami na samom vrchu. Na prvý pohľad bolo zrejmé, že hovorňa bola pristavená dodatočne.

Malé klimatizačné zariadenie hore pri okne zlostne chrčalo a osviežovalo vzduch oveľa menej, ako by sa žiadalo. Miestnosť bola úhľadne rozdelená hrubým tehlovým múrom s kovovou priehradkou; jedna strana bola vyhradená pre advokátov, druhá pre klientov. Tehlová priečka do výšky jedného metra bola v strede predelená malým pultom, kde si advokáti rozkladali potrebné dokumenty a písali poznámky. Do pultu bola zapustená hrubá zelená mriežka, ktorá sa týčila až po strop.

Adam pomaly prešiel až na koniec miestnosti, obchádzajúc pestrú zmes nábytku: zelené a sivé vyradené kreslá, skladacie stoličky a úzke kaviarenské sedačky.

„Tieto dvere zamknem,“ vyhlásil Packer, keď vychádzal von. „Hneď privediem Sama.“ Dvere sa zabuchli a Adam osamel. Rýchlo si sadol na samý koniec miestnosti, keby náhodou prišiel ďalší advokát, ktorý by sa nepochybne usadil na opačnom konci, aby mohol v relatívnom súkromí plánovať stratégiu. Pritiahol si stoličku k drevenému pultu, sako si prehodil cez ďalšiu stoličku, vytiahol blok, pripravil pero a začal si obhrýzať nechty. Usiloval sa s tým prestať, ale nevládal. Žalúdok mu skrúcali kŕče a nohy sa mu nekontrolovane triasli. Cez mriežku sa zahľadel do hovorne na strane pre odsúdených: ten istý drevený pult, tá istá chaotická zmes vyradených stoličiek. Uprostred mreže priamo pred ním bol priezor veľký desať krát dvadsaťpäť centimetrov, cez ktorý bude pozerať Samovi Cayhallovi rovno do očí.

Nervózne čakal a stále si opakoval, že musí byť pokojný, nesmie podľahnúť nervozite, musí sa uvoľniť, a určite to zvládne. Čosi si načmáral do bloku, ale vôbec to po sebe nevedel prečítať. Vyhrnul si rukávy. Poobzeral sa po miestnosti, či neodhalí skryté mikrofóny a kamery, ale celá miestnosť bola taká skromná a jednoduchá, že si nevedel predstaviť, ako by sa tam dalo odpočúvať. Ak by mal posudzovať personál podľa seržanta Packera, tak sa zrejme držal skôr ľahostajne v úzadí.

Preletel pohľadom po prázdnych stoličkách na oboch stranách mreže a uvažoval, koľko zúfalých ľudí tu sedelo s advokátmi v posledných hodinách života a dúfalo, že začuje slová nádeje. Koľko naliehavých prosieb odznelo cez tieto mreže, kým hodiny neomylne tikali a posúvali čas dopredu? Koľko právnikov sedelo pred ním na tom istom mieste a vysvetľovalo klientom, že sa už nedá nič robiť, že poprava sa vykoná? Bola to pochmúrna predstava, ale Adama trochu upokojila. Nie je tu prvý ani posledný. Je právnik, vzdelaný, inteligentný a má za sebou impozantnú záštitu firmy Kravitz & Bane. Svoju úlohu zvládne. Nohy sa mu pomaly upokojovali a prestal si obhrýzať nechty.

Cvakla zámka na dverách a Adam takmer z kože vyskočil. Dvere sa pomaly otvorili a do trestaneckej časti hovorne vstúpil mladý dozorca, beloch. Za ním v jasnočervenej kombinéze, s rukami spútanými za chrbtom, vstúpil Sam Cayhall. Zachmúrene prebehol pohľadom po miestnosti, prižmúrenými očami nazrel cez mreže, a nakoniec zabodol pohľad do Adama. Dozorca ho chytil za lakeť a priviedol k stoličke rovno oproti advokátovi. Sam bol chudý, bledý, najmenej o pätnásť centimetrov nižší ako dozorcovia, ale ponechali mu dosť voľnosti.

„Kto ste?“ zasipel na Adama, ktorý mal práve medzi zubami kus nechta.

Jeden dozorca pritiahol Samovi stoličku a druhý ho na ňu usadil. Sam stále civel na Adama. Dozorcovia odstúpili a už chceli odísť, keď ich Adam požiadal: „Mohli by ste mu dať dolu putá, prosím?“

„Nie, prosím. To nejde.“

Adam naprázdno preglgol. „Len mu ich zložte, rozumiete? Zrejme si tu posedíme dobrú chvíľu,“ podarilo sa mu vyhlásiť energicky. Dozorcovia na seba pozreli, akoby také čosi ešte nikdy nepočuli. Rýchlo vytiahli kľúč a uvoľnili putá.

Na Sama to nijako nezapôsobilo. Kým dozorcovia hlučne odchádzali z hovorne, cez malé okienko zazeral na Adama. Napokon sa za nimi zabuchli dvere a zacvakla zámka.

Boli sami, rodinná idylka na cayhallovský spôsob. Klimatizácia hlučne rachotila a chrčala, dlhú chvíľu to boli jediné zvuky v miestnosti. Aj keď Adam zozbieral všetku odvahu, nebol schopný hľadieť Samovi do očí dlhšie ako dve sekundy. Tváril sa, že si zapisuje čosi veľavýznamné. Pri každom novom riadku cítil prenikavú páľavu Samovho pohľadu.

Nakoniec Adam prestrčil cez okienko firemnú vizitku. „Som Adam Hall, advokát firmy Kravitz & Bane. Pôsobím v Chicagu a v Memphise.“

Sam zhovievavo zobral do ruky vizitku a preštudoval si ju odpredu aj odzadu. Adam pozoroval každý jeho pohyb. Prsty mal zvráskavené, zhnednuté od fajčenia. Tvár bola bledá, jedinú farbu jej dodávalo čierne týždňové strnisko. Vlasy mal dlhé, sivé a mastné, prísne ulízané dozadu. Adam si okamžite uvedomil, že sa ani trochu nepodobá záberom z videa. Dokonca nenachádzal podoby ani s poslednými známymi fotografiami z procesu v osemdesiatom prvom. Bol to starý človek, kožu mal jemnú a pastóznu, okolo očí vejáre jemných vrások. Čelo mu pretínali hlboké ryhy staroby a trápenia. Jedinou príťažlivou črtou boli prenikavé, atramentovo-modré oči, ktoré sa práve odtrhli od vizitky a zahľadeli sa naňho. „Vy židia si nikdy nedáte pokoj, čo?“ ozval sa pokojným, vyrovnaným hlasom, bez náznaku hnevu.

„Nie som žid,“ poznamenal Adam a úspešne vydržal jeho pohľad.

„Ako to, že robíte u Kravitza & Bana?“ spýtal sa a odložil vizitku. Hovoril ticho, pomaly, s trpezlivosťou človeka, ktorý strávil deväť a pol roka v cele s rozmermi dva krát tri metre.

„Naša firma poskytuje rovnaké možnosti všetkým.“

„To je veľmi pekné. Všetko podľa zákona ako treba, však? V plnom súlade s princípmi ľudských práv a ušľachtilými federálnymi zákonmi.“

„Isteže.“

„Koľko spoločníkov má teraz firma Kravitz & Bane?“

Adam pokrčil plecami. Ich počet sa z roka na rok menil. „Asi stopäťdesiat.“

„Tak teda stopäťdesiat. A koľko je medzi nimi žien?“

Adam na okamih zaváhal a v duchu rátal. „To ozaj neviem. Asi tucet.“

„Tucet,“ zopakoval Sam a takmer pritom nepohol perami. Ruky mal nehybne skrížené a ani nežmurkol. „Teda necelých desať percent z celkového počtu spoločníkov. Koľko negrov je medzi vami?“

„Mohli by sme ich nazývať čiernymi?“

„Ale iste, lenže aj toto označenie je dnes už zastarané. Oni si radšej hovoria Američania afrického pôvodu. Nepochybne ste politicky rozhľadený a informovaný.“

Adam prikývol, ale nič nepovedal.

„Koľko Afroameričanov sa nachádza v radoch spoločníkov firmy?“

„Vidí sa mi, že štyria.“

„To nie sú ani tri percentá. Ale, ale. Kravitz & Bane, veľká bašta občianskej spravodlivosti a liberálnych politických postojov vlastne diskriminuje Afroameričanov a americké ženy. No, najmôjveru, na to nemám slov.“

Adam si čosi nečitateľne načmáral do bloku. Pravda, mohol namietať, že takmer tretina radových členov firmy sú ženy a že firma sa úprimne usilovala získať najlepších absolventov spomedzi černochov. Mohol by mu vysvetľovať, že dvaja belosi, ktorým na poslednú chvíľu odmietli miesto, ich žalovali práve z opačných dôvodov.

„Koľko Američanov židovského pôvodu je medzi vašimi spoločníkmi? Osemdesiat percent?“

„Neviem. Je mi to úprimne jedno.“

„Zato mne to vôbec nie je jedno. Vždy som sa hanbil, že ma zastupujú takí naničhodní farizeji.“

„Mnohým ľuďom sa to zdá nanajvýš primerané.“

Sam opatrne siahol do jediného viditeľného vrecka kombinézy a vytiahol modrý balíček montclairiek a zapaľovač. Kombinézu mal na prsiach rozopnutú, takže odhaľovala sivú húštinu chlpov. Bola ušitá z veľmi ľahkého bavlneného materiálu. Adam si nevedel ani predstaviť, ako tu niekto vydrží žiť bez klimatizácie.

Zapálil si cigaretu a vyfúkol dym do stropu. „Myslel som si, že som sa vašej firmy už zbavil.“

„Nevyslala ma firma. Dobrovoľne som sa na to podujal.“

„Prečo?“

„Neviem. Potrebujete obhajcu…“

„Prečo ste taký nervózny?“

Adam si odtiahol nechty od úst a prestal klopkať podpätkom. „Nie som nervózny.“

„Veru ste. Videl som tu už kopu právnikov, ale ani jeden nebol taký nervózny ako vy. Čo je s vami, chlapče? Bojíte sa, že sa na vás vrhnem cez mreže?“

Adam si čosi zahundral popod nos a pokúsil sa o úsmev. „To je hlúposť. Nie som nervózny.“

„Koľko máte rokov?“

„Dvadsaťšesť.“

„Vyzeráte na dvadsaťdva. Kedy ste skončili právo?“

„Minulý rok.“

„To je skvelé. Tí smradľaví židia mi sem poslali zelenáča, aby ma zachránil. Už dávno mi bolo jasné, že tajne si želajú, aby ma popravili. A teraz to len potvrdili.“

„Priznávate sa, že ste zabili tých malých Kramerovcov?“

„Dopekla, čo je to za otázku? Porota vyhlásila, že som ich zabil. Už deväť rokov všetky odvolacie súdy tvrdia, že porota mala pravdu. To je jediné, na čom záleží. Kto ste, dočerta, že mi kladiete takéto otázky?“

„Potrebujete obhajcu, pán Cayhall, a ja som vám prišiel pomôcť.“

„Potrebujem kadečo, chlapče, ale rozhodne nemám záujem, aby mi dávalo rozumy také rozklepané zelené ucho, ako ste vy. Ste nebezpečný, chlapče, ste priveľmi neskúsený, aby ste si to uvedomovali.“ Znova hovoril vecne a bez emócií. V pravej ruke držal cigaretu a z času na čas odklepol popol na úhľadnú kôpku do nádobky z umelej hmoty. Len občas žmurkol. Na jeho tvári sa neodrážali nijaké city ani pohnutie.

Adam si robil nezmyselné poznámky, potom sa znova pokúsil zahľadieť cez okienko do Samových očí. „Pozrite, pán Cayhall, som právnik a mám vážne morálne výhrady proti trestu smrti. Mám plnú kvalifikáciu, slušnú prax, podrobne som si preštudoval všetky dostupné materiály týkajúce sa Ôsmeho doplnku ústavy a mohol by som vám byť užitočný. Preto som vám prišiel ponúknuť služby. Bezplatne.“

„Bezplatne,“ zopakoval Sam. „Aké veľkorysé. Viete, chlapče, momentálne dostávam aj tri ponuky do týždňa od rozličných právnikov, že ma budú zastupovať zadarmo. A to od veľkých právnikov. Slávnych právnikov. Bohatých právnikov. Daktorí z nich sú klzkí ako hady. A všetci by strašne radi sedeli tam, kde teraz vy, vypisovali v mojom mene návrhy a žiadosti o odvolanie, poskytovali rozhovory novinárom, producírovali sa pred kamerami, držali ma v posledných hodinách za ruku, pozorovali, ako mi púšťajú plyn, a potom usporiadali tlačovú konferenciu, podpísali zmluvu na napísanie knihy, zmluvu na filmový scenár, možno aj televízny mini seriál o živote a smrti Sama Cayhalla, zabijaka Ku-Klux-Klanu. Viete, chlapče, som slávny a môj zločin sa stal legendárny. A keďže ma už idú zabiť, stávam sa ešte slávnejší. Preto sa právnici o mňa trhajú. Mám pre nich obrovskú cenu. Poviem vám, je to choré.“

Adam pokrútil hlavou. „Ale mne nejde o nič také, verte mi. Dám vám to písomne. Podpíšem zmluvu o absolútnom zachovaní tajomstva.“

Sam sa uškrnul. „No výborne, a kto sa postará, aby ste ju dodržali, keď tu už nebudem?“

„Vaša rodina,“ povedal Adam.

„Na moju rodinu zabudnite,“ vyhlásil Sam tvrdo.

„Pán Cayhall, myslím to úprimne. Naša firma vás zastupovala sedem rokov, takže poznám váš prípad veľmi podrobne. Okrem toho som si na vlastnú päsť preveril celé pozadie.“

„Takých už bolo. Najmenej stovka kadejakých reportérov tak prevetrala moju históriu, že poznajú aj značku mojej spodnej bielizne. Ale napriek tomu, že si ma tak zmapovali, je mi to úplne nanič. Ostávajú mi totiž štyri týždne. Viete o tom?“

„Mám kópiu súdneho uznesenia.“

„Štyri týždne, a idem do plynu.“

„Tak proti tomu niečo robme! Sľubujem, že bez vášho súhlasu nepoviem novinárom ani slovo, že im nikdy neprezradím nič z toho, čo ste mi povedali, a že nepodpíšem zmluvu na nijakú knihu či film. Prisahám.“

Sam si zapálil ďalšiu cigaretu a uprene sa zahľadel na pult. Pravým palcom si zľahka pošúchal sluchy, s cigaretou kúsok od vlasov. Dlhý čas sa v miestnosti ozýval iba klapot starej klimatizácie. Sam fajčil a uvažoval. Adam si čmáral do bloku a bol na seba hrdý, že nohy sa mu už netrasú a žalúdok sa tiež upokojil. To ticho pôsobilo ťaživo a Adam si uvedomil, že Sam by vedel takto fajčiť a premýšľať bez jediného slova aj celé dni.

„Poznáte Barroniho?“ spýtal sa náhle Sam ticho.

„Barroniho?“

„Áno. Barroniho. Minulý týždeň to prišlo z Odvolacieho súdu deviateho federálneho obvodu. Z Kalifornie.“

Adam úporne lovil v pamäti po nejakej zmienke o Barronim. „Asi som ho videl.“

„Asi ste ho videli? Vy s tým najsprávnejším vzdelaním a skvelou praxou ste ho iba videli? Čo ste to za diletanta?“

„Nie som nijaký diletant.“

„No dobre, dobre. A čo prípad Texas proti Eekesovi? Ten určite poznáte.“

„Kedy to vyšlo?“

„Pred šiestimi týždňami.“

„Z ktorého súdu?“

„Z Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu.“

„Na základe ôsmeho doplnku ústavy?“

„Nebuďte smiešny,“ zavrčal Sam znechutene. „Myslíte, že by som zabíjal čas čítaním krasorečníckych cvičení? Chlapče, na to kreslo pripútajú moje členky a zápästia. Do môjho nosa pustia ten jedovatý plyn.“

„Nie, nepamätám sa na Eekesa.“

„Čo vlastne čítate?“

„Všetky významné prípady.“

„Barefootov prípad ste čítali?“

„Pravdaže.“

„Tak mi o ňom niečo povedzte.“

„Sme na súťaži alebo čo?“

„Moja vec. Tak odkiaľ bol Barefoot?“ spýtal sa Sam.

„Nepamätám sa. Ale presný názov toho prípadu je Barefoot proti Estellovi, a je považovaný za medzník, lebo na jeho základe Najvyšší súd roku 1983 rozhodol, že väzeň odsúdený na trest smrti nemôže odkladať svoj nárok na podanie žiadosti o odvolanie kumulovane. Viac-menej.“

„No toto! Vy ste ho fakt čítali! Nenapadlo vám už niekedy, ako protichodne môžu súdy meniť svoje rozhodnutia, keď sa im zachce? Zamyslite sa nad tým. Celé dve storočia Najvyšší súd USA legálne povoľoval popravy na základe Ôsmeho doplnku ústavy. Potom si najvyšší súd roku 1972 prečítal tú istú ústavu a zrazu trest smrti zrušil. Ale už roku 1976 najvyšší súd vyhlásil, že popravy sú v konečnom dôsledku predsa len v súlade s ústavou. Tá istá banda hlupákov v tých istých čiernych talároch v tej istej budove vo Washingtone. A teraz najvyšší súd znova mení pravidlá v rámci ústavných zákonov. Reaganovi chlapci sú už otrávení z nekonečného riešenia podaní. A tak sa rozhodli niektoré cesty jednoducho odstaviť. Podľa mňa je to prinajmenšom čudné.“

„Mnohým ľuďom sa to zdá čudné.“

„A čo Dulaney?“ spýtal sa Sam a zašlukoval. Ventilácia v miestnosti bola absolútne neúčinná, a tak sa už nad nimi vznášal oblak dymu.

„Odkiaľ?“

„Z Louisiany. Ten prípad ste určite študovali.“

„Určite. Ubezpečujem vás, že som čítal viac prípadov ako vy, ibaže si ich všetky nevtĺkam do hlavy, pokiaľ nemám v úmysle ich použiť.“

„Ako použiť?“

„Pri podávaní návrhov a odvolaní.“

„Takže vy ste už mali aj prípady trestu smrti?! A koľko?“

„Toto je prvý.“

„Viete, že to nie je pre mňa veľká útecha? Tí Američania židovského pôvodu z firmy Kravitz & Bane vás sem poslali na skusy, čo? Získate trochu užitočnej praxe, a bude sa vám to pekne vynímať v životopise.“

„Už som vám povedal, že oni ma sem neposlali.“

„Ako sa má Garner Goodman? Ešte žije?“

„Áno. Je asi vo vašom veku.“

„Takže už mu tiež veľa neostáva, čo? A Tyner?“

„Pán Tyner sa má dobre. Poviem mu, že ste sa naňho spytovali.“

„Áno, prosím vás. Odkážte im, že mi strašne chýbajú. Dopekla, takmer dva roky mi trvalo, kým som sa ich zbavil.“

„Veď si kvôli vám skoro zadky zodrali.“

„Povedzte im, nech mi pošlú účet.“ Sam sa uškrnul popod nos. Bol to jeho prvý úsmev za celý čas. Dôkladne zahasil cigaretu o dno misky a zapálil si ďalšiu. „Viete, pán Hall, ja totiž advokátov nenávidím.“

„Ako všetci Američania.“

„Právnici ma obviňovali, žmýkali a uháňali, až ma poslali do tejto diery. A odkedy tu trčím, zas ma len prenasledujú a žmýkajú, klamú mi do očí, a teraz mi ešte navyše poslali na krk horlivého zelenáča, ktorý netuší ani len to, kde je súd.“

„Možno by ste boli prekvapený.“

„Chlapče môj, ja by som bol prekvapený, keby ste rozoznali dieru v zadku od diery v zemi. Boli by ste prvý zo všetkých tých šašov z firmy Kravitz & Bane, čo by toho bol schopný.“

„Celých sedem rokov vás úspešne zachraňovali pred plynovou komorou.“

„Mám im byť za to vďačný? Pätnásť ľudí na tomto oddelení je tu dlhšie ako ja. Prečo ma chcú odfajčiť skôr ako ich? Ja som tu deväť a pol roka. Treemont štrnásť. Pravda, je to Afroameričan, a to je veľká výhoda. Oni totiž majú vždy oveľa väčšie práva. Ich nikdy tak ľahko nepopravia, lebo nech vykonajú čokoľvek, zakaždým je to vina niekoho iného.“

„To nie je pravda.“

„Dofrasa, ako vy môžete vedieť, čo je pravda? Ešte pred rokom ste drali gate v škole a v tých istých vyblednutých starých džínsach ste sedeli na pive so svojimi naivnými kamošmi plnými ideálov. Vtedy ste ešte nežili, chlapče. Tak mi tu nehovorte, čo je pravda.“

„Takže vy by ste boli rád, keby Afroameričanov popravovali rýchlejšie?“

„Nuž, to nie je zlý nápad. Poviem vám, že väčšina tých flákačov si plyn zaslúži.“

„Som presvedčený, že väčšina odsúdených na smrť je opačného názoru.“

„To môžete povedať akurát tak vy.“

„Zato vy ste úplne iný a vôbec sem nepatríte.“

„Nie, nepatrím sem. Som politický väzeň a dostal ma sem istý egocentrický maniak, ktorý ma zneužil na svoje politické ciele a budovanie kariéry.“

„Môžeme sa porozprávať o vašej vine či nevine?“

„Nie. Ale neurobil som to, čo mi prišila za krk porota.“

„Takže ste mali spolupáchateľa? Človeka, ktorý tam tú bombu položil?“

Sam si prostredníkom šúchal hlboké vrásky na čele, akoby sa mu vysmieval. Ale nie. Sam upadol do hlbokého tranzu. V hovorni bolo oveľa chladnejšie ako v jeho cele. Rozhovor neviedol nikam, ale aspoň sa mohol rozprávať s niekým iným ako dozorcom alebo neviditeľným spoluväzňom zo susednej cely. Rozhodol sa využiť príležitosť a preťahovať to čo najdlhšie.

Adam sa zahľadel do svojich poznámok a uvažoval, čo povedať. Rozprávali sa už dvadsať minút, lenže veľmi sporadicky a nekonkrétne. Bol rozhodnutý ešte pred odchodom otvoriť ich rodinnú kroniku, len nevedel, ako začať.

Minúty ubiehali. Obidvaja sa vyhýbali vzájomnému pohľadu. Sam si zapálil ďalšiu montclairku.

„Prečo toľko fajčíte?“ spýtal sa napokon Adam.

„Radšej by som umrel na rakovinu. Usiluje sa o to každý v cele smrti.“

„Koľko balíčkov denne?“

„Tri-štyri.“

Prešla ďalšia minúta. Sam pomaly dofajčieval cigaretu a prívetivo sa spýtal: „Kde ste vyštudovali?“

„Na Michiganskej právnickej fakulte. Prípravku som absolvoval na Pepperdine.“

„A to je kde?“

„V Kalifornii.“

„Tam ste vyrástli?“

„Áno.“

„V koľkých štátoch ešte platí trest smrti?“

„V tridsiatich ôsmich. Ale vo väčšine z nich ho neuplatňujú. Je populárny už len hlboko na Juhu, v Texase, Floride a Kalifornii.“

„Viete, že naši osvietení zákonodarcovia trochu pozmenili zákon? Zomrieť možno aj injekciou. Vraj je to tak ľudskejšie. Nuž, nie je to pekné? Mňa sa to však netýka, lebo som bol odsúdený dávno pred novelou. Musím si čuchnúť plynu.“

„Možno nie.“

„Máte dvadsaťšesť?“

„Áno.“

„Narodili ste sa roku 1964.“

„Presne tak.“

Sam si vytiahol z balíčka ďalšiu cigaretu a poklopkal filtrom po pulte. „Kde?“

„V Memphise,“ povedal Adam a ani naňho nepozrel.

„Vy tomu nerozumiete, chlapče. Tento štát má záujem popraviť ma a ja som náhodou najbližšia obeť. V Louisiane, Texase a na Floride ich zabíjajú ako muchy, no občania tohto štátu, ktorí si ctia zákony, jednoducho nechápu, prečo by naša milá komôrka mala odpočívať. Čím väčšie násilie sa pácha, tým väčšmi ľudia bažia po krvi. Hneď majú lepší pocit, že štát robí všetko preto, aby zneškodnil vrahov. Politici vo svojich volebných kampaniach otvorene sľubujú voličom, že zvýšia počet väzníc a sprísnia tresty, že znásobia popravy. Preto tí šašovia v Jacksone hlasovali za smrtiacu injekciu. Podľa nich je ľudskejšia, nevzbudzuje toľko protestných námietok ako plyn, popravy sa zjednodušia. Počujete?“

Adam mierne prikývol.

„Prišiel čas popravy a môj čas vypršal. Preto majú tak príšerne naponáhlo. Vy ich už nezastavíte.“

„Môžeme sa o to pokúsiť. Rád by som dostal príležitosť.“

Sam si konečne zapálil. Zhlboka vdýchol dym a potom ho s piskotom vyfúkol cez úzku štrbinu perí. Oprel sa o lakte, mierne sa naklonil dopredu a pozrel naňho cez okienko v mreži. „Z ktorej časti Kalifornie pochádzate?“

„Z juhu, z L A.“ Adam pozrel do jeho skúmavých očí, potom odvrátil pohľad.

„Vaša rodina tam ešte stále žije?“

Adam pocítil v prsiach prenikavú bolesť a srdce sa mu na okamih zastavilo. Sam fajčil bez mihnutia oka.

„Otec už nežije,“ dostal zo seba rozochveným hlasom a mierne sa zosunul na stoličke.

Sam chvíľu zmeravene sedel na kraji stoličky. Potom sa spýtal: „A mama?“

„Žije v Portlande. Znova sa vydala.“

„A kde býva sestra?“

Adam privrel oči a sklonil hlavu. „Študuje na univerzite,“ ticho zamrmlal.

„Tuším sa volá Carmen, však?“ pokračoval Sam ticho.

Adam prikývol. „Ako ste na to prišli?“ spýtal sa so zovretými perami.

Sam sa odtiahol od mreže a klesol na operadlo skladacej kovovej stoličky. Odhodil cigaretu na zem a ani na ňu nepozrel. „Prečo si sem prišiel?“ spýtal sa oveľa tvrdším a drsnejším hlasom.

„Ako ste zistili, kto som?“

„Podľa hlasu. Akoby som počul tvojho otca. Prečo si sem prišiel?“

„Eddie ma poslal.“

Oči sa im na krátky okamih stretli, potom Sam odvrátil pohľad. Pomaly sa naklonil dopredu, oboma lakťami opretý o kolená. Uprene hľadel do zeme. Dlhú chvíľu sa ani nepohol.

Potom si pravou rukou zakryl oči.

10

Phillip Naifeh mal šesťdesiattri rokov a od dôchodku ho delilo iba devätnásť mesiacov. Presnejšie devätnásť mesiacov a štyri dni. Už dvadsaťsedem rokov slúžil na oddelení nápravnovýchovných zariadení ako riaditeľ a za jeho pôsobenia sa vystriedali v úrade šiesti guvernéri, armáda predstaviteľov zákonodarnej moci, prebehli tisícky súdnych procesov, do ktorých nespočetne veľa ráz zasahovali federálne súdy, a vykonalo sa toľko popráv, že už ich ani nerátal.

Riaditeľ, ako sa dával oslovovať (aj keď mississippský zákonník oficiálne uvádzal hodnosť superintendanta), bol čistokrvný Libanončan. Jeho rodičia sa prisťahovali do Ameriky v dvadsiatych rokoch a usadili sa v povodí Delty. Otvorili si malý obchodík s miešaným tovarom v Clarksdale, ktorý sa rýchlo preslávil libanonskými sladkosťami z rúk jeho matky. Phillip získal základné a stredné vzdelanie na štátnych školách, po absolvovaní vysokej školy sa vrátil do Mississippi, kde sa rozhodol venovať trestnému právu, hoci teraz už ani sám nevedel, čo ho k tomu viedlo.

Nenávidel trest smrti. Chápal, že spoločnosť po ňom túži, a dokonale poznal od slova do slova všetky sterilné dôvody, pre ktoré bol potrebný. Pôsobil ako odstrašujúci prostriedok. Očisťoval spoločnosť od vrahov. Bol to konečný trest. Priam biblický. Uspokojoval túžbu verejnosti po odplate. Bol istým zadosťučinením pre príbuzných obete. Ak to bolo nevyhnutné, Phillip vedel obhájiť všetky tieto dôvody rovnako presvedčivo ako ktorýkoľvek štátny zástupca. V skutočnosti však veril iba jednému či dvom.

Celá ťarcha popráv však spočívala na jeho pleciach a on nenávidel tento hrozný aspekt svojej práce. Práve Phillip Naifeh musel odviesť odsúdeného z cely do takzvanej izolačnej miestnosti, kde mal stráviť poslednú hodinu pred smrťou. Phillip Naifeh ho musel odviesť do plynovej komory a dozrieť, aby mu správne pripútali nohy, ruky a hlavu. „Posledné želanie?“ spýtal sa už dvadsaťdva ráz za posledných dvadsaťsedem rokov. On musel prikázať strážam, aby zamkli dvere, on musel kývnuť hlavou katovi, aby otvoril kohútiky so smrtiacim plynom. Pri prvých dvoch popravách pozoroval tváre umierajúcich, ale potom sa rozhodol, že bude radšej pozorovať tváre svedkov v malej miestnosti za komorou. Musel vybrať svedkov popravy. Musel vykonať najmenej stovku rozličných úkonov uvedených v príručke, aby legálne vykonal popravu na smrť odsúdených, vrátane záverečnej správy o úspešnom akte popravy, transporte tela z plynovej komory, o použití spreja na odstránenie zápachu plynu z odevu, a tak ďalej.

Keď raz svedčil pred výborom kongresu v Jacksone, rozhodol sa vyjadriť svoj názor na trest smrti. Vysvetlil, že podľa neho by bolo rozumnejšie nechať odsúdených na zatvorených oddeleniach s osobitným dohľadom v samoväzbe, kde by nikomu nemohli ublížiť ani utiecť, a nemali by právo ani na udelenie milosti. Zomreli by v bloku smrti, ale nemusel by ich zabíjať justičný orgán štátu.

Jeho vyhlásenie sa okamžite ocitlo na prvých stránkach novín a takmer ho pripravilo o miesto.

Devätnásť mesiacov a štyri dni, pomyslel si v duchu, keď si zľahka uhládzal husté sivé vlasy a pomaly študoval čerstvé uznesenie Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu. Lucas Mann sedel oproti nemu a čakal.

„Štyri týždne,“ ozval sa konečne Naifeh a odložil vyhlásenie nabok. „Koľko možností odvolania mu ešte zostáva?“ pomaly zatiahol príjemným južanským prízvukom.

„Len tie zvyčajné posledné,“ odpovedal Mann.

„Kedy to prišlo?“

„Dnes ráno. Sam podá odvolanie na najvyšší súd, ale pravdepodobne si ho nevšimnú. Potrvá to asi týždeň.“

„Čo si myslíš o možnostiach obhajoby?“

„V tomto prípade sa už vyčerpali všetky podstatné možnosti. Podľa mňa je päťdesiatpercentná šanca, že poprava o mesiac bude.“

„To je malá nádej.“

„Čosi mi hovorí, že sa tomu nevyhneme.“

Podľa odvekých pravidiel rulety smrti, päťdesiatpercentná šanca znamená vlastne istotu. Bude potrebné začať s prípravami. Znamená to znovu otvoriť príručku s predpismi. Po rokoch nekonečných odvolaní a odkladov prejdú štyri týždne ako nič.

„Už si hovoril so Samom?“ spýtal sa dozorca.

„Krátko. Hneď ráno som mu zaniesol kópiu uznesenia.“

„Včera mi volal Garner Goodman, že sem vysielajú nejakého mladého právnika, aby sa porozprával so Samom. Vieš o tom niečo?“

„Hovoril som s Garnerom aj s tým právnikom. Volá sa Adam Hall a v tejto chvíli sa práve rozpráva so Samom. Môže to byť zaujímavé. Sam je jeho starý otec.“

„Čože?“

„Ako si počul. Sam Cayhall je vlastným starým otcom Adama Halla. Včera sme si Adama Halla zbežne preverovali, a vyskočilo nám tam zopár nejasností. Tak som zavolal na FBI do Jacksonu a o dve hodiny som mal všetky potrebné dôkazy. Ráno som ho trochu prevetral a priznal sa. Myslím, že sa ani nepokúša to tajiť“

„Ale má iné meno.“

„To je dlhá história. Adam ho videl naposledy ako batoľa. Keď po atentáte Sama zatkli, jeho otec utiekol z Mississippi. Odsťahoval sa na západ, zmenil meno celej rodine, pretĺkal sa, ako vedel, chvíľu pracoval, chvíľu nie, podľa všetkého troska. V osemdesiatom prvom spáchal samovraždu. V každom prípade tento Adam skončil s výborným prospechom bakalárske štúdium, potom vyštudoval právo na Michiganskej univerzite, jednej z desiatich najlepších, kde zároveň pracoval ako redaktor Právnickej revue. Po skončení nastúpil u našich priateľov z firmy Kravitz & Bane a dnes ráno nám sem prikvitol na schôdzku so svojím starkým.“

Naifeh si oboma rukami prehrabol vlasy a pokrútil hlavou. „Akoby sme potrebovali ešte väčšiu reklamu a ďalších novinárskych chumajov a ich stupídne otázky.“

„Práve sedia spolu v hovorni. Predpokladám, že Sam bude súhlasiť, aby ho mládenec zastupoval. Rozhodne v to dúfam. Ešte nikdy sme nepopravili väzňa bez advokáta.“

„Raz by sme mohli popraviť zopár advokátov bez odsúdených,“ poznamenal Naifeh so sileným úsmevom. Bol známy svojou nenávisťou k právnikom, ale Lucasovi to neprekážalo. Chápal ho. Kedysi zistil, že Phillip Naifeh pôsobil ako verejný obhajca ustanovený ex offo na viacerých pojednávaniach ako ktorýkoľvek iný obhajca v dejinách štátu. Mal právo nenávidieť advokátov.

„O devätnásť mesiacov idem do dôchodku,“ vyhlásil, akoby to bola pre Lucasa novinka. „Kto je na rade po Samovi?“

Lucas sa na okamih zamyslel a v duchu si triedil objemné zväzky so žiadosťami o odvolanie štyridsiatich siedmich obyvateľov bloku smrti. „Vlastne nikto. Pizzovému maniakovi to pred štyrmi mesiacmi už-už hrozilo, ale získal odklad. O rok mu síce vyprší, ale v jeho prípade sú ešte rôzne nejasnosti. Podľa mňa to najbližších zopár rokov na popravu nevyzerá.“

„Pizzový maniak? Kto je to?“

„Malcolm Friar. Za jediný týždeň zabil troch poslíčkov s pizzami. Na súde vyhlásil, že motívom vrážd nebola lúpež, vraj bol iba hladný.“

Naifeh zdvihol obe ruky a prikývol. „Dobre, dobre, už si spomínam. Ten je po Samovi na rade?“

„Pravdepodobne. Ťažko povedať.“

„Viem,“ Naifeh sa zľahka odtlačil od stola a podišiel k oknu. Topánky nechal kdesi pod stoličkou. Vopchal si ruky do vrecák, prsty na nohách zaboril do koberca a dlhú chvíľu tuho premýšľal. Po poslednej poprave musel byť hospitalizovaný pre slabšiu fibriláciu srdca, ako tomu hovoril jeho lekár. Týždeň strávil v nemocnici na posteli, pozorujúc svoju malú fibriláciu na monitore, a sľúbil manželke, že nijakú ďalšiu popravu už neabsolvuje. Ak sa mu nejako podarí prežiť Sama, bude môcť odísť do riadneho dôchodku.

Obrátil sa a pozrel na priateľa. „Pri tejto poprave so mnou nerátaj, Lucas. Prepustím ju niektorému mladšiemu kolegovi, slušnému človeku, ktorému plne dôverujme, ale ktorý takúto show ešte nezažil a doslova prahne po krvi.“

„Dúfam, že nie Nugentovi.“

„Presne jemu. Plukovník vo výslužbe George Nugent, môj dôveryhodný zástupca.“

„Veď je to blázon.“

„Áno, ale je to náš blázon, Lucas. Fanatik posadnutý zmyslom pre každý detail predpisov, pre disciplínu, pre organizáciu, dočerta, dokonalý typ. Dám mu príručku, poviem mu, čo chcem, a on pripraví Samovi Cayhallovi veľkolepú popravu. Absolútne dokonalú.“

George Nugent bol zástupcom superintendanta v Parchmane. Preslávil sa tým, že zaviedol mimoriadne úspešný režim disciplíny pre prvopáchateľov. Tvoril ho surový šesťtýždňový dril, pri ktorom sa Nugent pyšne naparoval a vykračoval si v čiernych čižmách ako veliteľ na vojenskom cvičení, nadával a hrešil ako pohan a vyhrážal sa odsúdeným za najmenšie porušenie disciplíny. Kto raz absolvoval takéto peklo, väčšinou sa už do Parchmanu nevrátil.

„Nugent je šialenec, Phillip. Je len otázkou času, kedy niekomu ublíži.“

„Výborne! Konečne si to pochopil. Dosolíme mu, aby ublížil Samovi, presne ako treba. Podľa pravidiel. Veď vieš, ako vášnivo rád dodržiava pravidlá. Je to ideálny typ, Lucas. Bude to bezchybná poprava.“

Lucasovi Mannovi to bolo jedno. Pokrčil plecami a vyhlásil: „Ty si šéf.“

„Ďakujem,“ povedal Naifeh. „Len trochu dozri na Nugenta. Ja si ho postrážim z tejto strany, a ty ustriehni právne otázky. Nejako to zvládneme.“

„Bude to naša doposiaľ najväčšia poprava,“ poznamenal Lucas.

„Viem. Ale musím sa mierniť. Mám svoje roky.“

Lucas vzal zo stola fascikel a zamieril k dverám. „Ozvem sa, len čo tento mládenec odíde. Má sa u mňa pred odchodom ohlásiť.“

„Rád by som sa s ním zoznámil,“ povedal Naifeh.

„Milý chlapec.“

„Má skvelú famíliu, čo?“

Milý chlapec a jeho odsúdený starý otec štvrť hodiny mlčky sedeli v hovorni, kde sa ozýval len nepríjemný rachot starého klimatizačného zariadenia. Raz sa Adam zdvihol zo stoličky, podišiel k stene a zamával rukou pred zaprášeným prístrojom. Pocítil slabý závan chladného vzduchu. Oboma rukami sa oprel o pult čo najďalej od Sama a uprene sa zahľadel na dvere. Ešte vždy tam stál opretý a zahľadený ku vchodu, keď sa dvere otvorili a zjavila sa v nich hlava seržanta Packera. Vraj sa prišiel len presvedčiť, či je všetko v poriadku. Pozrel na Adama, potom prebehol pohľadom po miestnosti a nakoniec nakukol cez mreže na Sama, ktorý sedel v miernom predklone s hlavou zaborenou do dlaní.

„Všetko v poriadku,“ povedal Adam nepresvedčivo.

„Dobre, dobre,“ zamrmlal Packer a rýchlo zatvoril dvere. Keď zapadla zámka, Adam sa pomaly vrátil k svojej stoličke. Pritiahol si ju tesne k mreži a oprel sa o lakte. Sam ho niekoľko minút ignoroval, potom si rukávom utrel oči a vystrel sa. Pozreli na seba.

„Musíme sa porozprávať,“ ozval sa ticho Adam.

Sam prikývol, ale nepovedal ani slovo. Znova si osušil oči, tentoraz druhým rukávom. Vytiahol cigaretu a vopchal si ju do úst. Keď si ju pripaľoval, ruka sa mu triasla. Dychtivo si potiahol.

„Takže ty si vlastne Alan,“ začal tichým, chrapľavým hlasom.

„Povedal by som, že kedysi som bol Alan. Dozvedel som sa to až po otcovej smrti.“

„Narodil si sa v roku 1964.“

„Presne tak.“

„Ako môj prvý vnuk.“

Adam prikývol a odvrátil pohľad.

„Roku 1967 si zmizol.“

„Dá sa to tak nazvať. Viete, sám sa na to nepamätám. Všetky moje spomienky sú spojené s Kaliforniou.“

„Dopočul som sa, že Eddie odišiel do Kalifornie a že sa mu narodilo ešte jedno dieťa. Neskôr mi ktosi povedal, že sa volá Carmen. Celé roky som sa o vás dozvedal len po kúskoch, vedel som, že žijete voľakde v južnej Kalifornii, ale Eddiemu sa podarilo dobre zahladiť stopy.“

„Keď som bol malý, každú chvíľu sme sa sťahovali. Myslím, že otec mal problémy udržať si prácu.“

„Ty si o mne nevedel?“

„Nie. O rodine sa u nás nikdy nehovorilo. Dozvedel som sa to až po pohrebe.“

„Kto ti to povedal?“

„Lee.“

Sam na chvíľu tuho prižmúril oči, potom si znova potiahol. „Ako sa má?“

„Myslím, že dobre.“

„Prečo si nastúpil do firmy Kravitz & Bane?“

„Je to dobrá firma.“

„Vedel si, že ma zastupujú?“

„Áno.“

„Takže ty si si to vopred naplánoval?“

„Asi pred piatimi rokmi.“

„Ale prečo?“

„Neviem.“

„Musel si mať nejaký dôvod.“

„Dôvod je predsa jasný. Ste mojím starým otcom, či nie? Či sa to niekomu páči alebo nie, vy ste vy a ja som ja. A som tu, čo teraz?“

„Myslím, že by si mal odísť.“

„Neodídem, Sam. Pripravoval som sa na to strašne dlho.“

„Na čo si sa pripravoval?“

„Potrebujete právneho zástupcu. Potrebujete pomoc. Práve preto som tu.“

„Mne už nikto nepomôže. Rozhodli sa, že ma pošlú do plynu, a to z viacerých dôvodov. Je zbytočné, aby si sa nejako angažoval.“

„Prečo?“

„Nuž, predovšetkým preto, lebo je to beznádejné. Bola by to pre teba ťažká rana, keby si sa do toho celý vložil, a nemal by si úspech. Po druhé, vyšla by najavo tvoja totožnosť. Bolo by to pre teba veľmi kruté. Bude sa ti žiť oveľa ľahšie, ak ostaneš naďalej Adamom Hallom.“

„Som Adam Hall a nechcem na tom nič meniť. Ale som aj váš vnuk, a na tom tiež nič nezmeníme, však? O nič iné nejde.“

„Uvrhne to do hanby celú rodinu. Eddiemu sa obdivuhodne podarilo ochrániť vás pred všetkým. Nepokaz to.“

„Ja som sa už odhalil. Oznámil som to firme. Povedal som to Lucasovi Mannovi a…“

„Ten kretén to vykváka celému svetu. Never mu ani chvíľu.“

„Pozrite, Sam, vy mi nerozumiete. Mne je úplne jedno, či to niekomu povie. Je mi jedno, či sa celý svet dozvie, že som váš vnuk. Už ma nebaví skrývať naše temné rodinné tajnosti. Som dospelý a viem sa rozhodovať sám za seba. Okrem toho som právnik a mám čoraz hrubšiu kožu. Zvládnem to.“

Sam sa trochu uvoľnil a zadíval sa na zem s pobaveným úsmevom, s akým dospelí hľadia na malých chlapcov, čo sa hrajú na veľkých. Čosi si zamrmlal popod nos a veľmi pomaly pokýval hlavou. „Ty tomu nerozumieš, chlapče,“ zopakoval rozvážnym, trpezlivým hlasom.

„Tak mi to vysvetlite,“ vyzval ho Adam.

„To by trvalo večnosť.“

„Máme na to štyri týždne. Za ten čas stihnete pomerne dosť.“

„A čo by si vlastne chcel počuť?“

Adam sa k nemu naklonil ešte bližšie, s blokom a perom v ruke. Oči mal len zopár centimetrov od okienka. „Najskôr by som sa chcel s vami porozprávať o prípade, o celkovej stratégii, o odvolaniach, procesoch, atentáte, o tom, kto bol s vami v tú noc…“

„V tú noc so mnou nebol nikto.“

„O tom sa môžeme pozhovárať neskôr.“

„Rozprávame sa o tom teraz. Bol som sám, počuješ?“

„Dobre. Potom by som sa chcel niečo dozvedieť o svojej rodine.“

„Prečo?“

„Prečo nie? Prečo by malo ostať všetko naveky pochované? Chcel by som sa niečo dozvedieť o vašom otcovi a jeho otcovi, o vašich bratoch a svojich bratancoch. Možno ich nakoniec znenávidím, ale mám právo o nich vedieť. Celý život ich predo mnou zatajovali. Jednoducho som zvedavý, čo sú zač.“

„Nič mimoriadne.“

„Nehovorte. Neviem, Sam, ale je zvláštne, že ste to dotiahli až do bloku smrti. Je tu predsa len výnimočná spoločnosť. A ešte čudnejšia skutočnosť, že ste beloch zo stredných vrstiev a ťaháte na sedemdesiatku. Chcem vedieť, ako a prečo ste sa sem dostali. Prečo ste vykonali to, čo ste vykonali? Koľkých členov Ku-Klux-Klanu sme mali v rodine? A prečo? Koľkých ľudí pripravili o život?“

„Ty si fakt myslíš, že ti to len tak vypľujem?“

„Áno. Dúfam, že mi urobíte tú radosť. Som váš vnuk, Sam, jediný žijúci príbuzný, ktorému na vás ešte záleží. Poviete mi to, Sam. Mne to porozprávate.“

„No a keď už spustím, o čom by si ešte rád počul?“

„O Eddiem.“

Sam si zhlboka vzdychol a privrel oči. „Ani nechceš tak veľa, však?“ povedal ticho. Adam si čosi načmáral do bloku.

Prišiel čas ďalšieho fajčiarskeho rituálu a Sam ho vykonal ešte trpezlivejšie a starostlivejšie ako predtým. Ďalší oblak modrého dymu splynul s hustou clonou nad ich hlavami. Ruky sa mu už upokojili. „Keď skončíme rozprávanie o Eddiem, o čom by si ešte rád počul?“

„Neviem. Myslím, že nám to na tie štyri týždne bohato vystačí.“

„Kedy sa porozprávame o tebe?“

„Kedykoľvek.“ Adam vytiahol z kufríka tenký fascikel a cez okienko podal Samovi pero a akúsi listinu. „Toto je súhlas na právne zastupovanie. Podpíšte sem dolu.“

Sam sa papiera ani nedotkol a prečítal si ho z diaľky. „Takže už zas sa upisujem Kravitzovi & Banovi.“

„Viac-menej.“

„Ako to že viac-menej? Tu sa predsa jasne hovorí, že súhlasím s tým, aby ma tí židia zastupovali. Trvalo mi večnosť, kým som sa ich zbavil, a pritom som im ani neplatil, dočerta.“

„Je to zmluva so mnou, Sam. Jasné? Tých ľudí už nemusíte nikdy vidieť, pokiaľ sám nebudete chcieť.“

„To veru nechcem.“

„Dobre. Zhodou okolností pracujem vo firme, preto sa zmluva musí uzavrieť s ňou. Jednoduché.“

„Ach, ten optimizmus mladosti! Všetko je jednoduché. Ja si tu sedím ani nie tridsať metrov od plynovej komory, hodiny mi pomaly odkrajujú z času čoraz hlasnejšie, ale všetko je vraj jednoduché.“

„Len podpíšte ten potvorský papier, Sam.“

„A čo ďalej?“

„Potom sa pustíme do práce. Z právneho hľadiska pre vás nemôžem nič urobiť, kým nemám podpísanú zmluvu. Podpíšte, a môžeme začať.“

„Do čoho sa pustíme najprv?“

„Preberieme si atentát na Kramera, veľmi pomaly, krok za krokom.“

„O tom som hovoril už najmenej tisíc ráz.“

„Tak si o tom pohovoríme znova. Mám hrubý blok plný otázok.“

„Všetky tie otázky mi položili už aj predtým.“

„Áno, Sam, lenže vy ste na ne neodpovedali, však?“

Sam si vložil do úst filter.

„A nekládol som ich ja.“

„Ty si myslíš, že som klamal?“

„Klamali ste?“

„Nie.“

„Ale predsa len ste nepovedali všetko, však?“

„Aký je v tom rozdiel, pán advokát? Čítali ste predsa rozhodnutie v prípade Batemana.“

„Áno, Batemana poznám naspamäť, ale našiel som v ňom kopu slabých miest.“

„Typický právnik.“

„Ak sa nájdu nové dôkazy, nájde sa aj spôsob, ako ich predložiť súdu. Jednoducho okolo toho treba narobiť rozruch, aby sa nad vecou sudca zamyslel. A potom ešte raz. A nakoniec si nás predvolá na pojednávanie, aby sa o nej dozvedel viac.“

„Ja viem, ako sa hrá táto hra, synku.“

„Adam, dobre? Adam.“

„Dobre, a ty mi hovor starký. Predpokladám, že chceš podať odvolanie guvernérovi.“

„Áno.“

Sam sa trochu predklonil na stoličke a posunul sa k mreži. Ukazovákom pravej ruky zamieril kdesi do stredu Adamovho nosa. V tvári mal náhle drsný výraz, oči sa mu zúžili. „Teraz ma počúvaj, Adam,“ zahrmel a pohrozil mu prstom. „Ak ti podpíšem tento zdrap papiera, tak iba pod podmienkou, že s tým sviniarom nikdy neprehovoríš. Nikdy. Rozumel si?“

Adam uprene sledoval prst, ale nič nepovedal.

Sam pokračoval: „Je to mizerný sviniar. Zlý, slizký, načisto skorumpovaný a schopný dokonale to maskovať sladkým úsmevom a uhladeným účesom. Jedine vďaka nemu tu teraz sedím a čakám na plyn. Ak s ním akýmkoľvek spôsobom nadviažeš kontakt, prestávaš byť mojím advokátom.“

„Takže som vaším advokátom.“

Sam mu prestal hroziť ukazovákom a trochu zmiernil tón. „Nuž, urobím ti radosť a dovolím ti, aby si si to na mne vyskúšal. Vieš, Adam, v právnickej profesii je príšerne veľa falše. Žil som ako slobodný človek, usiloval som sa zarobiť si na živobytie, staral som sa sám o seba, platil som dane, dodržiaval zákony, a potom som zrazu nevedel nájsť advokáta, ktorý by mi venoval čas, aby so mnou aspoň prehovoril. Nemal som dosť peňazí. Zato teraz, keď ako odsúdený vrah čakám na smrť, bez haliera, zrazu by ma chceli zastupovať advokáti z celej Ameriky. Veľkí, zazobaní fiškáli s niekoľkými titulmi pred menom, s obrovskými ciframi za menom, slávni advokáti, ktorí majú vlastné lietadlá a televízne programy. Vieš mi to vysvetliť?“

„Neviem, ale ani ma to netrápi.“

„Je to chorá profesia, a ty si jedným z nich.“

„Väčšina právnikov je čestná a tvrdo si zarába na živobytie.“

„Určite. A väčšina mojich kamošov z ciel smrti sa mohla stať ministrami alebo misionármi, keby ich neboli nespravodlivo odsúdili.“

„Guvernér zrejme bude poslednou nádejou.“

„To nech ma radšej pošlú do plynu hneď. Ten namyslený zloduch určite chce byť na mojej poprave, potom usporiadať tlačovú konferenciu a do najmenšieho detailu o nej porozprávať celému svetu. Odporný červ bez chrbtovej kosti, vyšplhal sa tak vysoko iba vďaka mne. Ak zo mňa vyžmýka niekoľko kvapiek blenu, určite to urobí. Drž sa od neho čo najďalej.“

„Neskôr sa o tom ešte môžeme porozprávať.“

„Ale veď o tom práve hovoríme. Musíš mi dať slovo, prv ako ti to podpíšem.“

„Nejaké ďalšie podmienky?“

„Áno. Rád by som tam dopísal klauzulu, že ak by som sa ťa predsa len chcel zbaviť, nebudeš sa tomu brániť ani ty, ani tvoja firma. Veľmi jednoduché.“

„Pozriem sa na to.“

Adam si pretiahol zmluvu cez okienko a pod text doplnil ešte krátky odsek. Podal zmluvu Samovi, ktorý si prečítal doplnok a položil papier na pult.

„Nepodpísali ste to,“ poznamenal Adam.

„Ešte uvažujem.“

„Môžem vám položiť zopár otázok, kým si to rozmyslíte?“

„Položiť môžeš.“

„Kde ste sa naučili manipulovať s výbušninami?“

„Všelikde.“

„Pred atentátom na Kramera bolo spáchaných najmenej päť atentátov podobnými jednoduchými bombami: dynamit, rozbuška a zápalná šnúra. Pravda, Kramerov prípad bol trochu iný, lebo tam bol aj časový spínač. Kto vás naučil vyrábať bomby?“

„Už si niekedy odpaľoval delobuch?“

„Pravdaže.“

„To je presne ten istý princíp. Priložíš horiacu zápalku k rozbuške, rozbehneš sa ako šialený a potom počuješ tresky-plesky.“

„Ale časovaná bomba je trochu zložitejšia. Kto vás ju naučil zostrojovať?“

„Matka. Kedy sa sem mieniš vrátiť?“

„Zajtra.“

„Dobre. Poviem ti, ako to urobíme. Potrebujem trochu času, aby som si všetko v pokoji premyslel. Teraz sa mi o tom nechce rozprávať a rozhodne netúžim odpovedať na kopec otázok. Ak dovolíš, prezriem si celý dokument, porobím v ňom zopár zmien a zajtra sa stretneme.“

„Ale to je škoda času.“

„Už som tu premárnil takmer desať rokov. Čo je oproti tomu jeden deň?“

„Možno ma za vami už nepustia, pokiaľ nebudem vaším oficiálnym právnym zástupcom.“

„To je ale partia tupcov, čo? Povedz im, že na najbližších dvadsaťštyri hodín si sa stal mojím právnym zástupcom. Potom ťa pustia.“

„Máme toho pred sebou strašne veľa, Sam. Rád by som začal čím skôr.“

„Potrebujem si to premyslieť, jasné? Keď stráviš vyše deväť rokov sám medzi štyrmi stenami, naučíš sa pekelne dobre rozmýšľať a analyzovať. Nič nejde rýchlo, jasné? Človeku chvíľku trvá, kým si dokáže všetko utriediť a správne usporiadať. Teraz sa mi z toho mierne krúti hlava, chápeš. Zasadil si mi poriadny úder.“

„V poriadku.“

„Zajtra to bude lepšie. Potom sa porozprávame. Sľubujem.“

„Dobre.“ Adam zatvoril pero a strčil si ho do vrecka. Fascikel šupol do kufríka a pohodlne sa oprel na stoličke. „Niekoľko mesiacov zostanem v Memphise.“

„V Memphise? Myslel som, že žiješ v Chicagu.“

„Naša firma tu má malú pobočku. Dočasne budem pracovať pre nich. Na vizitke je telefónne číslo. Môžete mi tam kedykoľvek zavolať.“

„A keď bude po všetkom?“

„Neviem. Asi sa vrátim späť do Chicaga.“

„Si ženatý?“

„A Carmen je vydatá?“

„Nie.“

„Aká je?“

Adam si založil ruky za hlavu a pozoroval riedku hmlu nad ich hlavami. „Veľmi múdra. Veľmi pekná. Dosť sa podobá na mamu.“

„Evelyn bola krásavica.“

„Ešte stále je krásna.“

„Vždy som si myslel, že Eddie mal šťastie. Ale jej rodina sa mi veľmi nepáčila.“

A jej sa zas nepáčila Eddieho rodina, pomyslel si Adam. Samovi pomaly klesala brada až na prsia. Pošúchal si oči a poškrabal koreň nosa. „Rodinná kronika nám dá poriadne zabrať, čo?“ poznamenal a ani nezdvihol pohľad.

„Mhm.“

„O niektorých veciach asi nedokážem vôbec rozprávať.“

„Ale budete. Ste mi to dlžný, Sam. A ste to dlžný aj sebe.“

„Nevieš, o čom hovoríš, a radšej by si to ani nemal chcieť počuť.“

„Skúsme to. Už mám plné zuby tajností.“

„Prečo toho chceš vedieť tak strašne veľa?“

„Aby som sa pokúsil dať tomu nejaký zmysel.“

„Zbytočná strata času.“

„To už nechajte na mňa, dobre?“

Sam si položil ruky na kolená a pomaly vstal. Zhlboka si vzdychol a pozrel na Adama cez mreže. „Už by som išiel.“

Oči sa im stretli cez úzke kosoštvorce kovu. „Pravdaže,“ povedal Adam. „Nemám vám zajtra niečo priniesť?“

„Nie. Len sa vráť.“

„Sľubujem.“

11

Packer zatvoril dvere, zamkol a spolu vystúpili z ostrovčeka tieňa pred hovorňou do oslepujúceho poludňajšieho slnka. Adam prižmúril oči a na okamih zastal, potom zalovil rukami vo vreckách, v zúfalom úsilí nájsť slnečné okuliare. Packer trpezlivo čakal, oči dobre ukryté za hrubými čiernymi okuliarmi, tvár zatienenú širokým šiltom čiapky označujúcej príslušnosť k parchmanskej inštitúcii. Vonku bolo na zadusenie a vzduch sa dal takmer krájať. Kým Adam konečne našiel v kufríku okuliare a nasadil si ich na oči, tvár aj ruky mal zaliate potom. Chvíľu len žmurkal a potriasal hlavou, a keď sa mu zrak konečne prispôsobil svetlu, vykročil za Packerom po chodníku vykladanom tehlami okolo spáleného trávnika pred budovou.

„Sam je v poriadku?“ spýtal sa Packer. Ruky mal zaborené vo vreckách, nikam sa nenáhlil.

„Asi áno.“

„Nie ste hladný?“

„Nie,“ odpovedal Adam a pozrel na hodinky. Bola takmer jedna hodina. Nevedel, či mu chce Packer ponúknuť väzenskú stravu alebo niečo iné, a nemienil nič riskovať.

„Veľká škoda. Dnes je streda, a to znamená, že bude polievka z kvaky a ražný chlieb. Neskutočne dobrá vec.“

„Ďakujem.“ Adam si uvedomoval, že kdesi hlboko v génoch by mal mať zakódovanú vášnivú lásku ku kvake a ražnému chlebu. Teraz by sa mu už mali zbiehať slinky v ústach a v žalúdku by mu malo škvŕkať. Cítil sa však obyvateľom Kalifornie, a pokiaľ sa pamätal, kvaku v živote nevidel. „Možno o týždeň,“ povedal a zdalo sa mu neuveriteľné, že mu práve ponúkli obedovať medzi odsúdenými na smrť.

Práve prišli k prvej bráne. „Kedy sa zasa ukážete?“ spýtal sa Packer, kým sa brána otvárala, a ani nevytiahol ruky z vrecák.

„Zajtra.“

„Tak skoro?“

„Áno. Teraz sa vám tu budem dlhší čas motať.“

„Tak teda… tešilo ma.“ Usmial sa od ucha k uchu a pobral sa preč.

Keď Adam prechádzal cez druhú bránu, zhora sa spustilo červené vedierko. Zastalo meter nad zemou a Adam sa musel prehŕňať v kľúčoch na dne, kým našiel svoj zväzok. Na stráž hore ani nepozrel.

Na parkovisku čakal pri Adamovom aute biely minibus s oficiálnym znakom na dverách. Okienko na strane šoféra sa zrazu spustilo a vyklonil sa z neho Lucas Mann. „Ponáhľate sa?“ oslovil Adama.

Adam znova pozrel na hodinky. „Ani nie.“

„Výborne. Tak si naskočte. Rád by som sa s vami porozprával. Vezmem vás na malú prehliadku areálu.“

Adam netúžil po prehliadke areálu, v každom prípade sa však chcel zastaviť u Lucasa Manna. Otvoril dvere na opačnej strane a hodil sako a kufrík na zadné sedadlo. Našťastie klimatizácia pracovala na plné obrátky. Lucas, ešte vždy bezchybne naškrobený švihák, vyzeral dosť nezvyčajne za volantom minibusu. Odbočil z parkoviska OOR a zamieril na hlavnú cestu.

„Ako bolo?“ spýtal sa. Adam sa usiloval vybaviť si, ako Sam charakterizoval Manna, čosi v tom zmysle, že mu nemožno veriť.

„Celkom dobre,“ odpovedal pre istotu nie celkom jednoznačne.

„Budete ho zastupovať?“

„Myslím, že áno. Vraj si to ešte nechá uležať v hlave. A chce, aby som za ním zajtra prišiel.“

„Bez problémov, len ho presvedčte, aby to podpísal. Potrebujeme od neho písomné poverenie.“

„Zajtra ho dostanem. Kam ideme?“ Odbočili doľava a zamierili smerom od budovy väzenia. Prešli okolo posledného bieleho domčeka obkoleseného stromami a kvetinovými záhonmi a uháňali okolo nedozerných lánov bavlny a fazule.

„Vlastne nikam. Len som si pomyslel, že by ste si možno chceli obzrieť našu farmu. Musím s vami prebrať zopár vecí.“

„Počúvam.“

„Dnes na obed sa dostalo do éteru rozhodnutie Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu, a už sa nám ohlásili traja novinári. Samozrejme, vetria krv a vyzvedajú, či je to Samov koniec. Niektorých poznám, mal som s nimi tú česť pri iných popravách. Nájde sa medzi nimi zopár slušných chlapíkov, ale väčšinou sú to otravní tupci. Vypytujú sa na Sama a sú zvedaví, či má obhajcu, alebo či sa bude zastupovať sám až do konca. Veď viete, samé podobné hlúposti.“

Na poli po pravej strane cesty zbadal Adam skupinku väzňov v bielych nohaviciach a bez košieľ. Boli rozostavení v radoch vedľa seba a spotené chrbty sa im ligotali v žiare horúceho slnka. Zhora ich pozoroval ozbrojený dozorca na koni.

„Čo robia tí chlapci?“ spýtal sa Adam. „Zbierajú bavlnu.“

„Je to povinné?“

„Nie. Sú to dobrovoľníci. Buď robia, alebo sedia celý deň vnútri.“

„Títo sú v bielom. Sam bol v červenom. Pri diaľnici som videl skupinku v modrom.“

„To je súčasť našej diferenciácie. Biele oblečenie znamená nízky stupeň nebezpečnosti.“

„Čo majú na svedomí?“

„Všetko možné. Sú medzi nimi narkomani, vrahovia, recidivisti, čo len chcete. Ale tu sa správajú slušne, a tak majú pridelené biele oblečenie a môžu robiť aj vonku.“

Minibus na križovatke odbočil a znova sa pred nimi zjavili ploty so žiletkovou zátarasou. Na ľavej strane bolo vidieť moderné jednoposchodové budovy rozbiehajúce sa od stredu na všetky strany. Keby tam neboli ostnaté drôty a strážne veže, človek by si myslel, že má pred sebou mierne nevkusný študentský internát. „Čo je to?“ spýtal sa Adam, ukazujúc na budovy. „Tridsiate oddelenie.“

„Koľko oddelení tu vlastne máte?“

„Ani presne neviem. Stále niečo búrame a staviame. Ale zhruba tridsať.“

„Vyzerá to byť nové.“

„Áno. Už takmer dvadsať rokov máme problémy s federálnymi súdmi, a tak sme tu museli dosť stavať. Nie je nijakým tajomstvom, že zariadenie v skutočnosti riadia federálni sudcovia.“

„Novinári počkajú do zajtra? Rád by som vedel, čo mi povie Sam. Nerád by som sa s nimi rozprával už teraz. Čo keby to zajtra nedopadlo dobre?“

„Jeden deň hádam počkajú. Ale dlhšie asi nevydržia.“ Prešli okolo poslednej strážnej veže a tridsiate oddelenie sa stratilo v diaľke. Asi po troch kilometroch sa zasa zaligotali žiletkové zátarasy obkolesujúce ďalší zhluk budov na kopci nad poliami.

„Dnes ráno po vašom príchode som sa rozprával s riaditeľom,“ ozval sa Lucas. „Rád by sa s vami stretol. Bude sa vám páčiť. Nenávidí totiž popravy. Dúfal, že o necelé dva roky odíde do dôchodku, že nebude svedkom ďalšej, ale asi sa mu to nepodarí.“

„On si zrejme len koná svoju povinnosť, nie?“

„Všetci si tu konáme svoje povinnosti.“

„O to práve ide. Mám pocit, že všetci by ma tu najradšej potľapkávali po chrbte a žialili spolu so mnou nad tým, čo sa stane úbohému Samovi. Nikto ho nechce zabiť, každý si len koná svoju povinnosť.“

„Nuž, nájde sa dosť ľudí, ktorí si želajú jeho smrť.“

„Napríklad?“

„Guvernér a hlavný štátny zástupca. Guvernéra určite poznáte, ale na nášho hlavného štátneho zástupcu si dávajte dobrý pozor. Samozrejme, aj on by sa raz chcel stať guvernérom. Nechápem, ako je možné, že sme si zvolili toľko mladých, strašne ctižiadostivých politikov, ktorí nevedia obsedieť na jednom mieste.“

„Volá sa Roxburgh, však?“

„Presne tak. Rád vystupuje v televízii, a očakávam, že na dnes zvolá tlačovú konferenciu. Ak zachová vernosť tradícií, tak sa s nadšením prihlási k víťazstvu na Odvolacom súde piateho federálneho obvodu a prisľúbi širokej verejnosti, že sa bude zo všetkých síl usilovať, aby Sama do štyroch týždňov popravili. Tieto záležitosti totiž spadajú do jeho právomoci. A potom by ma neprekvapilo, keby sa vo večerných správach zjavil sám guvernér s vlastným komentárom k prípadu. Viete, Adam, podľa môjho názoru bude zo všetkých strán vyvíjaný obrovský tlak, aby sa poprava už neodďaľovala. Chcú Sama poslať do plynu v záujme vlastnej politickej kariéry. Vytlčú z toho, čo sa bude dať.“

Adam zablúdil pohľadom k ďalšiemu bloku, okolo ktorého prechádzali. Na cementovom dvore práve prebiehal urputný basketbalový zápas a na každej strane hralo najmenej dvanásť hráčov. Samých čiernych. Na susednom ihrisku dvíhali činky niekoľkí vzpierači. Adam si medzi nimi všimol aj zopár bielych.

Lucas zabočil na ďalšiu cestu. „A je tu ešte ďalší dôvod,“ pokračoval. „V Louisiane ich zabíjajú ako muchy. V Texase tohto roku popravili šiestich. Na Floride piatich. My sme tu nemali popravu už vyše dvoch rokov. Podaktorým sa zdá, že ostávame v hanbe. Nastal čas, aby sme ukázali okolitým štátom, že máme serióznu vládu tak ako ostatní. Práve minulý týždeň o tom v Jacksone rokoval legislatívny výbor. Naši zástupcovia ľudu sa veľmi rozhorčene vyjadrovali o nekonečných prieťahoch v prípadoch trestu smrti. Ako sa dalo očakávať, dospeli k záveru, že za všetko môžu federálne súdy. Sú tu veľké tlaky, aby sme už konečne niekoho popravili. Zhodou okolností je na rade práve Sam.“

„A kto je na rade po ňom?“

„Vlastne nikto. Najbližšiu šancu na podobné divadlo máme najskôr o dva roky. Supy už krúžia.“

„Prečo mi to všetko hovoríte?“

„Aby ste pochopili, že nie som váš nepriateľ. Ako právnik zastupujem toto väzenie, nie štát Mississippi. Ste tu po prvý raz a myslel som si, že vás to možno bude zaujímať.“

„Ďakujem,“ povedal Adam. Nežiadal ho o nijaké informácie, ale v každom prípade sa mu zídu.

„Pokiaľ to bude v mojich silách, rád vám pomôžem.“

Na obzore sa zjavili strechy akýchsi budov. „To je predná časť väzenia?“ spýtal sa Adam.

„Áno.“

„Rád by som sa pobral.“

Memphiská pobočka firmy Kravitz & Bane sídlila na dvoch poschodiach budovy zvanej Brinkley Plaza, starobylej budovy z roku 1920 na rohu Main Street a Monroe Street v centre mesta. Main Street bola známa aj ako Mid-America Mall. Keď sa otcovia mesta rozhodli oživiť centrum a vymenili asfalt za dlaždice, vybudovali fontány, vysadili ozdobné stromy, zároveň odtiaľ vylúčili autá a kamióny. Vznikla pešia zóna.

Aj Brinkley Plaza bola zreštaurovaná a vkusne zrenovovaná. Vo vstupnej hale bol samý mramor a bronz. Kancelárie firmy Kravitz & Bane boli priestranné miestnosti so starožitným nábytkom, stenami obkladanými dubovým drevom a dlážkou pokrytou perzskými kobercami.

Príťažlivá mladá sekretárka zaviedla Adama do rohovej kancelárie Bakera Cooleyho, riaditeľa pobočky. Predstavili sa navzájom, podali si ruky a pohľadmi plnými obdivu vyprevadili sekretárku až k dverám. Cooley na nej visel pohľadom trochu pridlho a Adamovi sa zdalo, že ani nedýchal, kým sa za tým zjavením celkom nezavreli dvere.

„Vitajte na Juhu,“ začal Cooley, konečne vydýchol a pohodlne sa usadil do elegantného bordového koženého otáčavého kresla. „Ďakujem. Predpokladám, že ste sa už rozprávali s Garnerom Goodmanom.“

„Včera. Dva razy. Všetko mi vysvetlil. Na konci chodby máme príjemnú malú konferenčnú miestnosť s telefónom, počítačom a dostatkom priestoru na prácu. Je vaša… teda… dočasne.“

Adam prikývol a rozhliadol sa po kancelárii. Cooley bol upravený svieži päťdesiatnik s pekne uprataným stolom, kancelária sa priam ligotala čistotou. Rozprával rýchlo, pričom živo gestikuloval rukami, vlasy mal sivé a pod očami tmavé kruhy ako vyčerpaný účtovník.

„Čomu sa najviac venujete?“ spýtal sa Adam.

„Nuž, veľa súdnych vecí tu nemáme, najmä nie trestných,“ povedal rýchlo, akoby kriminálnici nesmeli čo len stúpiť svojimi špinavými topánkami na drahé plyšové koberce tejto ustanovizne. Adam si spomenul na Goodmanov opis memphiskej pobočky: malý právnicky salónik s dvanástimi dobrými právnikmi, ktorý firma Kravitz & Bane z neznámych dôvodov pred rokmi pohltila. Nová adresa sa však pekne vynímala na záhlaví úradných listov.

„Väčšinou obchodná agenda pre rôzne spoločnosti,“ pokračoval Cooley. „Zastupujeme zopár starých bánk a spracúvame finančné záležitosti miestnej správy.“

Skutočne povznášajúca práca, pomyslel si Adam.

„Firma bola založená zhruba pred stoštyridsiatimi rokmi. Len tak mimochodom, je najstaršia v celom Memphise. Vznikla niekedy v časoch Občianskej vojny. Potom sa rozdelila, postupne upadala, až sa nakoniec spojila s veľkými šéfmi z Chicaga.“

Cooley sa hrdo chválil históriou firmy, akoby jej skvelý rodokmeň mohol nejako ovplyvniť právnickú prax roku 1990.

„Koľko máte právnikov?“ spýtal sa Adam, aby trochu zalátal diery v rozhovore, ktorý sa rozbiehal pomaly a neviedol nikam.

„Dvanásť. Jedenásť asistentov. Deväť koncipientov. Sedemnásť sekretárok. Rôznorodý personál v dokumentácii v počte desať osôb. V týchto končinách celkom slušná prevádzka. Ale Chicago to rozhodne nie je.“

To je veru pravda, pomyslel si Adam. „Teším sa, že som sa sem mohol prísť pozrieť. Len dúfam, že vám nebudem veľmi zavadzať.“

„Ani najmenej. Obávam sa však, že vám asi nebudeme vedieť veľmi pomôcť. Orientujeme sa skôr na obchodné spoločnosti, chápete, viac-menej úradnícka robota, kopa papierovania a tak. Súdnu sieň som nevidel najmenej dvadsať rokov.“

„To nič. Pán Goodman a chlapci zo Severu mi pomôžu.“

Cooley vyskočil na nohy a usilovne si šúchal ruky, akoby nevedel, čo s nimi. „Teda, nuž, vašou sekretárkou bude Darlene. Robí síce sekretárku celej firme, ale dočasne som ju viac-menej pridelil vám. Dá vám kľúč, urobí vám prednášku o parkovaní, bezpečnostných predpisoch, telefónoch, xeroxoch a všetkom ostatnom. Dokonale vás zorientuje v miestnych pomeroch. Perfektná sila. Ak budete potrebovať pomocníka, stačí povedať. Požičiame si ho od niekoho iného a…“

„Nie, to nebude nutné. Ďakujem.“

„Tak si teda poďte obzrieť svoju kanceláriu.“

Adam nasledoval Cooleyho po tichej, prázdnej chodbe a v duchu sa usmial pri spomienke na Chicago. Tam po chodbách večne poletovali uštvaní právnici a zaneprázdnené sekretárky. Telefóny bez prestania vyzváňali, kopírky a faxy bzučali a pípali. Desať hodín denne to bol hotový blázinec. Pokoj a samotu bolo možné nájsť iba v prístenkoch knižníc, prípadne v rohových pracovniach spoločníkov firmy.

Tu vládlo ticho ako v pohrebnej sieni. Cooley otvoril dvere a šťukol vypínačom. „Tak, čo poviete?“ spýtal sa a naširoko rozhodil ruky. Bola to dlhá úzka miestnosť s krásnym vylešteným stolom uprostred a piatimi stoličkami na každej strane, viac ako vhodná pre jeho potreby. Na jednom konci bol zariadený provizórny pracovný kút s pohodlným kreslom, telefónom a počítačom. Adam prešiel okolo stola a blúdil pohľadom po poličkách, na ktorých boli úhľadne uložené nedotknuté právnické knihy. Cez záclony vykukol von oknom. „Pekný výhľad,“ poznamenal, pozorujúc z druhého poschodia holuby a ľudí v obchodnom centre.

„Dúfam, že vám to bude stačiť,“ povedal Cooley.

„Je to veľmi pekné. Určite mi tu bude dobre. Utiahnem sa sem a nebudem vám prekážať.“

„Nezmysel. Keď budete čokoľvek potrebovať, stačí mi zavolať,“ Cooley pomaly vykročil k Adamovi. „Rád by som sa však spýtal na jednu vec,“ pokračoval a náhle zvážnel.

Adam sa k nemu obrátil zoči-voči. „Prosím?“

„Pred niekoľkými hodinami mi telefonoval istý reportér z memphiských novín. Nepoznám ho, ale vraj už celé roky sleduje Cayhallov prípad. Zaujímalo ho, či ho naša firma ešte stále zastupuje. Poradil som mu, aby sa obrátil na chlapcov v Chicagu. My s tým, samozrejme, nič nemáme.“ Z vrecka košele vytiahol útržok papiera a podal ho Adamovi. Bolo na ňom meno a telefónne číslo.

„Vybavím to,“ povedal Adam.

Cooley podišiel o krok bližšie a prekrížil si ruky na prsiach. „Pozrite, Adam, nie sme levmi súdnych siení. Robíme obchodnú agendu. Prídeme si na slušné peniaze. Správame sa rezervovane a vyhýbame sa publicite, chápete.“

Adam pomaly prikývol, ale nič nepovedal.

„V živote sme sa trestnej veci ani nedotkli, rozhodne sme tu nemali nič podobného formátu.“

„Nechcete, aby sa na vás pritom nalepila nejaká špina, však?“

„To som nepovedal. Rozhodne nie. Nie. Len vás chcem upozorniť, že tu je všetko iné. Nie sme v Chicagu. Našimi najväčšími klientmi sú usadlí seriózni starí bankári, ktorých zastupujeme už dlhé roky, nuž… a… obávame sa o náš imidž. Chápete, čo mám na mysli?“

„Nie.“

„Ale určite áno. So zločincami nemáme nič spoločné a, nuž, sme veľmi citliví na to, aký imidž si v Memphise vytvárame.“

„Vy nezastupujete kriminálnikov?“

„Nikdy.“

„Ale veď zastupujete veľké banky!“

„Ale, Adam. Dobre viete, kam mierim. V tejto oblasti právnickej praxe sa ustavične čosi mení. Deregulácia v obchodných vzťahoch, fúzie, bankroty, je to veľmi dynamický sektor. A medzi veľkými právnickými firmami vládne obrovská rivalita. Nechceme prísť o klientov. Dočerta, každý by najradšej robil banky.“

„A vy nechcete, aby môj klient poškvrnil vašich.“

„Pozrite, Adam, ste z Chicaga. Nechajme túto záležitosť tam, kde patrí. Je to chicagský prípad, ktorý riešite na Severe. Memphis s tým nemá nič spoločné, jasné?“

„Ale ste predsa pobočka firmy Kravitz & Bane?“

„Áno, ale naša pobočka nič nezíska, ak ju budú spájať s menom takého vyvrheľa, ako je Sam Cayhall.“

„Sam Cayhall je môj starý otec.“

„Dočerta!“ Cooleymu zapraskali hánky a ruky mu klesli. „Klamete!“

Adam pokročil k nemu. „Neklamem, a ak máte nejaké námietky proti mojej prítomnosti, potom musíte zavolať do Chicaga.“

„Príšerné,“ zahundral Cooley a pobral sa k dverám.

„Zavolajte do Chicaga.“

„Možno to aj urobím,“ zašomral sám pre seba, keď otváral dvere, a s ďalším nezrozumiteľným zašomraním zmizol.

Vitaj v Memphise, povedal si Adam, keď sa usadil na svojej novej stoličke a hľadel na tmavú obrazovku počítača. Útržok papiera položil na stôl a prečítal si meno a telefónne číslo. V tom pocítil prenikavú bolesť v črevách a uvedomil si, že od rána nejedol. Boli už takmer štyri. Náhle naňho doľahla slabosť, únava a hlad.

Zľahka si vyložil nohy na stolík vedľa telefónu a privrel oči. Celý deň mal rozmazaný pred očami ako veľkú škvrnu, od úzkosti pred cestou do Parchmanu cez nečakané stretnutie s Lucasom Mannom až po tú hroznú chvíľu, keď vstúpil do bloku smrti a v obavách čakal na Sama. A teraz sa má stretnúť ešte s riaditeľom, odpovedať na zvedavé otázky tlače, pričom memphiská pobočka by všetko najradšej ututlala. Toto všetko stihol za necelých osem hodín.

Čo ho čaká zajtra?

Sedeli vedľa seba na mäkkej čalúnenej pohovke a medzi nimi stála miska pukancov pripravených v mikrovlnke. Bosé nohy mali vyložené na konferenčnom stolíku medzi kôpkou prázdnych obalov z čínskej reštaurácie a dvoma fľašami vína. Ponad špičky nôh hľadeli na televíznu obrazovku. Adam držal v ruke diaľkový ovládač. V izbe bolo tma. Pomaly chrúmal pukance.

Lee sa už dlhú chvíľu ani nepohla. Oči mala vlhké, ale nepovedala ani slovo.

Adam spustil video druhý raz. Len čo sa v zábere objavil Sam s putami na rukách, keď ho privážali z väzenia na vypočúvanie, zastavil kazetu. „Kde si sa dopočula, že ho zatkli?“ spýtal sa, ale nepozrel na ňu.

„Tu v Memphise,“ povedala tichým, ale pevným hlasom. „Bola som vtedy dva roky vydatá a práve som bola doma, keď mi zavolal Phelps, že v Greenville ktosi spáchal bombový atentát, pri ktorom zahynuli najmenej dvaja ľudia. Vraj to asi bola práca Ku-Klux-Klanu. Oznámil mi, aby som si pozrela poludňajšie správy, ale bála som sa. O niekoľko hodín mi volala mama, že otca zatkli kvôli tomu atentátu a držia ho v greenvillskom väzení.“

„Ako si to prijala?“

„Neviem. Bola som omráčená. Vydesená. Potom chytil slúchadlo do ruky Eddie a prezradil mi, že otec mu telefonoval z väzenia, aby sa nenápadne vykradol do Clevelandu a odviezol odtiaľ jeho auto. Pamätám sa, ako Eddie stále donekonečna opakoval, že to predsa len urobil, že niekoho zabil. Nakoniec sa Eddie rozplakal, potom som sa rozplakala aj ja a pamätám sa, že to bolo hrozné.“

„Mali teda auto.“

„Áno. Nikto sa o tom už nedozvedel. Nevyšlo to najavo pri žiadnom procese. Báli sme sa, že polícia to nakoniec predsa len vypátra a že Eddie s mamou budú musieť svedčiť na súde. Ale napokon neprišlo k tomu.“

„A ja som bol kde?“

„Počkaj. Vy ste vtedy bývali v takom malom bielom domčeku v Clantone a určite si bol s Evelyn. Myslím, že ešte nebola zamestnaná. Ale nie som si istá.“

„Čo vlastne robil môj otec?“

„Nespomínam si. Istý čas bol vedúcim predajne náhradných autosúčiastok v Clantone, ale každú chvíľu striedal miesta.“

Video pokračovalo zábermi na Sama, ako ho odvádzajú z väzenia do súdnej siene a späť, potom zaznela správa, že ho obžalovali z dvojnásobnej vraždy. Adam zastavil kazetu. „Navštívil ho niekto z vás vo väzení?“

„Nie. Aspoň nie v Greenville. A stanovili mu strašne vysokú kauciu, tuším pol milióna dolárov.“

„Áno, bolo to pol milióna.“

„Rodina sa spočiatku usilovala dať dokopy tú sumu, aby ho dostala z väzenia. Samozrejme, mama chcela, aby som presvedčila Phelpsa, nech vypíše šek. Phelps, pravdaže, odmietol. Nechcel mať s tým nič spoločné. Dosť sme sa kvôli tomu hádali, ale nemohla som mu to zazlievať. A tak ocko ostal vo väzení. Viem, že jeden z jeho bratov sa pokúsil získať hypotéku na nejaký kus pozemku, ale nevyšlo to. Eddie za ním nechcel ísť do väzenia a mama zas nevládala. Nie som si istá, či Sam vôbec chcel, aby sme za ním prišli.“

„Kedy sme odišli z Clantonu?“

Lee sa naklonila a vzala si zo stolíka pohár s vínom. Odpila z neho a na okamih sa zamyslela. „Mám dojem, že otec už asi mesiac sedel vo väzení. Jedného dňa som zašla navštíviť mamu a ona mi naznačila, že Eddie sa chystá odísť. Neverila som tomu. Hovorila, že Eddie sa cíti hrozne zahanbený a ponížený a nie je schopný ukázať sa ľuďom na oči. Vraj prišiel o miesto a vôbec nevychádza z domu. Zavolala som mu, ale rozprávala som sa s Evelyn. Eddie odmietol prísť k telefónu. Povedala, že má ťažké depresie, cíti sa zneuctený a neviem čo ešte, spomínam si, ako som jej povedala, že sa tak cítime všetci. Spýtala som sa jej, či naozaj odchádzajú, načo mi jednoznačne odpovedala, že nie. Asi o týždeň mi mama znova zavolala a oznámila, že ste sa pobalili a zmizli uprostred noci. Domáci jej vraj telefonoval, že ste nezaplatili nájomné, Eddieho nevie nájsť a dom je prázdny.“

„Škoda, že si nič z toho nepamätám.“

„Mal si iba tri roky, Adam. Spomínam si, že som ťa naposledy videla, ako sa hráš pri garáži vášho bieleho domčeka. Bol si taký milý zlatý chlapček.“

„Ďakujem pekne.“

„Po niekoľkých týždňoch sa mi Eddie ozval a požiadal ma, aby som odkázala mame, že ste v Texase a máte sa dobre.“

„V Texase?“

„Áno. Evelyn mi oveľa neskôr vysvetlila, že ste sa jednoducho vybrali na Západ. V tom čase bola v druhom stave a chcela sa čím skôr niekde usadiť. Neskôr zavolal Eddie a oznámil mi, že ste v Kalifornii. Potom sa už celé roky neozval.“

„Celé roky?“

„Áno. Pokúšala som sa ho presvedčiť, aby sa vrátil domov, ale bol neoblomný, zaprisahal sa, že sa nikdy nevráti, a zrejme to myslel vážne.“

„A čo rodičia mojej mamy?“

„Neviem. Neboli z fordského okresu. Mám dojem, že bývali niekde v Georgii alebo na Floride.“

„V živote som ich nevidel.“

Znova stisol tlačidlo a video pokračovalo. Prvý proces prebiehal v nettleskom okrese. Kamera švenkovala po trávniku pred súdnou budovou, kde postávali skupiny členov Ku-Klux-Klanu, kordóny policajtov a zástupy divákov.

„Neuveriteľné,“ šepla Lee.

Adam znova zastavil kazetu. „Bola si niekedy na tom súde?“

„Raz. Tajne som sa vkradla do budovy a vypočula som si záverečné reči. Otec nám zakázal chodiť na súd. Mama tam ani nebola schopná ísť. Tlak jej skákal hore-dolu, užívala kopu liekov. V podstate bola pripútaná na lôžko.“

„Sam vedel, že si tam?“

„Nie. Sadla som si celkom dozadu so šatkou na hlave. No nezbadal ma.“

„Ako to prežíval Phelps?“

„Skrýval sa v kancelárii, staral sa iba o svoju prácu a modlil sa, aby nikto nezistil, že Sam Cayhall je jeho svokor. Krátko po prvom procese sme začali žiť oddelene.“

„Čo ti utkvelo v pamäti z toho procesu alebo zo súdnej siene?“

„Viem, že som si pomyslela, že otec dostal dobrú porotu, samých svojich ľudí. Neviem, ako sa to jeho advokátovi podarilo, ale mal tam dvanásť statných bielych robošov, akých si dokážeš predstaviť. Pozorovala som, ako porotcovia reagujú na záverečnú reč prokurátora a ako pozorne počúvajú Samovho obhajcu.“

„Clovisa Brazeltona.“

„Bol to fakt dobrý rečník a porotcovia hltali každé jeho slovo. Poviem ti, že ma šokovalo, keď nakoniec sudca vyhlásil pojednávanie za neplatné, lebo porota sa nevedela jednomyseľne dohodnúť. Bola som presvedčená, že ho oslobodia. Myslím, že aj on bol šokovaný.“

Video pokračovalo reakciou prítomných na zastavenie konania, obšírnym komentárom Clovisa Brazeltona a nakoniec záberom na Sama opúšťajúceho súdnu budovu. Hneď nato sa začal druhý proces, výrazne podobný prvému. „Ako dlho si to dával dokopy?“ spýtala sa.

„Sedem rokov. Práve som nastúpil do Pepperdinu a tam mi to napadlo. Bola to výzva do boja.“ Rýchlo prebehol patetickú scénu s pádom Marvina Kramera po druhom procese a zastavil kazetu až pri usmievavej tvári miestnej moderátorky, rečniacej o treťom procese, ktorý sa začína s legendárnym Samom Cayhallom. Bolo to roku 1981.

„Sam žil trinásť rokov ako slobodný človek,“ poznamenal Adam. „Čo robil?“

„Utiahol sa pred ľuďmi, trochu sa venoval farme, usiloval sa vystačiť s peniazmi. Nikdy mi nerozprával o tom atentáte ani o ničom inom, čo sa týkalo Ku-Klux-Klanu, ale celkom mu lichotila pozornosť, ktorú vzbudzoval v Clantone. Bol takpovediac miestnou legendou a svojím spôsobom bol na to hrdý. Mamin zdravotný stav sa v tom čase dosť zhoršil, a tak väčšinu času trávil doma a staral sa o ňu.“

„Nikdy nepomýšľal na útek?“

„Vážne nikdy. Bol presvedčený, že jeho problémy so zákonom sa navždy vyriešili. Mal predsa dva súdy a ani pri jednom ho neusvedčili. Nijaká porota v Mississippi nemohla koncom šesťdesiatych rokov usvedčiť člena Ku-Klux-Klanu. Myslel si, že je neporaziteľný. Zdržiaval sa v okolí Clantonu, vyhýbal sa klanu a pokojne si žil. Myslela som si, že na staré kolená bude pestovať rajčiny a loviť pleskáče.“

„A na môjho otca sa nespytoval?“

Dopila víno a pohár položila na stôl. Nikdy v živote jej ani na um nezišlo, že raz od nej bude niekto chcieť, aby si tak presne vybavila každý detail tohto smutného príbehu. Najmä keď sama sa usilovala naň zabudnúť. „Pokiaľ sa pamätám, prvý rok po návrate z väzenia sa ma z času na čas spýtal, či neviem niečo o bratovi. Ale nevedela som. Iba to, že všetci ste niekde v Kalifornii, a dúfala som, že sa máte dobre. Sam je veľmi hrdý a tvrdohlavý človek, Adam. Nikdy by sa neznížil k tomu, aby vás vyhľadal a požiadal Eddieho, aby sa vrátil domov. Mal pocit, že ak sa Eddie hanbí za svoju rodinu, nech si len zostane v Kalifornii.“

Zmĺkla a zošuchla sa nižšie. „Roku 1973 lekári zistili, že mama má rakovinu, a tak som najala súkromného detektíva, aby Eddieho našiel. Pol roka po ňom pátral, stál ma kopu peňazí, a nezistil vôbec nič.“

„Vtedy som mal deväť rokov, chodil som do štvrtej triedy a žili sme v Saleme, v štáte Oregon.“

„Áno. Evelyn mi neskôr spomínala, že ste istý čas žili v Oregone.“

„Ustavične sme sa sťahovali. Každý rok som chodil do školy niekde inde, až po ôsmu triedu. Potom sme sa usadili v Santa Monice.“

„Boli ste absolútne nepolapiteľní. Eddie mal zrejme dobrého právnika, lebo nikde nebolo ani stopy po nejakých Cayhallovcoch. Môj detektív sa dokonca obrátil aj na kolegov v Kalifornii, ale nič nezistil.“

„Kedy umrela?“

„V sedemdesiatom siedmom. A keď sme pred pohrebom sedeli pred kostolom, Eddie vkĺzol dnu a sadol si za mňa. Nespytuj sa ma, ako sa dozvedel o maminej smrti. Jednoducho sa z ničoho nič zjavil v Clantone a vzápätí zmizol. So Samom neprehovoril ani slovo. Prišiel na aute z požičovne, aby ho nikto nemohol vystopovať podľa značky. Na druhý deň som sa vrátila do Memphisu a našla som ho čakať na príjazdovej ceste. Dve hodiny sme si spolu posedeli pri káve a rozprávali sa o všetkom možnom. Mal so sebou vaše školské fotografie a všetko sa zdalo také krásne. Slnečná južná Kalifornia, dobré miesto, pekný dom na predmestí, Evelyn predávala nehnuteľnosti. Americký sen. Eddie povedal, že viac sa do Mississippi nevráti, ani na Samov pohreb. Až keď som sa mu zaprisahala, že nikomu nič neprezradím, dal mi napokon vaše nové mená a telefónne číslo. Adresu nie, iba telefónne číslo. Pohrozil mi, že keby som predsa len porušila prísahu, jednoducho znova zmizne. Ale zároveň ma požiadal, aby som mu volala len v najnutnejších prípadoch. Povedala som mu, že by som rada videla teba aj Carmen, a on sľúbil, že možno neskôr. Chvíľu sa správal ako za starých dobrých čias a chvíľu ako úplne cudzí človek. Objali sme sa, zamávali sme si na rozlúčku a viac som ho nevidela.“

Adam stisol gombík na diaľkovom ovládači a video pokračovalo. Jasné, moderné zábery z posledného, tretieho, procesu sa rýchlo striedali, až sa na obrazovke zjavil Sam, o trinásť rokov starší, bok po boku s novým právnikom vstupoval bočným vchodom do budovy lakeheadskeho súdu. „Bola si na treťom procese?“

„Nie. Zakázal mi to.“

Adam zastavil kazetu. „Kedy Sam zistil, že po ňom znova idú?“

„Ťažko povedať. Jedného dňa sa v memphiských novinách zjavil článok o tom, že nový okresný štátny zástupca chce znovu otvoriť Kramerov prípad. Nebolo to nič veľké, len zopár odsekov kdesi na strednej strane. Presne sa pamätám, aká hrôza sa ma pritom zmocnila. Prečítala som si ho najmenej desať ráz, potom som naň ešte hodinu civela. Po všetkých tých rokoch sa znova zjavilo v novinách meno Sama Cayhalla. Zdalo sa mi to neuveriteľné. Zavolala som mu a zistila som, samozrejme, že to tiež čítal. Povedal mi, aby som sa nebála. O dva týždne sa v novinách zjavil ďalší článok, tentoraz trochu dlhší, s fotografiou Davida McAllistera uprostred. Zavolala som otcovi a on ma ubezpečil, že všetko je v poriadku. Tak sa to začalo. Celkom potichučky, ale potom to zrazu vybuchlo. Rodina Kramerovcov podporila McAllisterov úmysel, potom sa do toho zamontovalo Národné združenie pre pozdvihnutie farebných občanov. Jedného dňa bolo zrazu jasné, že McAllister je pevne rozhodnutý začať nový proces a že od toho neustúpi. Samovi bolo z toho nanič, ale usiloval sa tváriť statočne. Vyhlásil, že ak vyhral dva razy, môže vyhrať aj tretí.“

„Zavolala si Eddiemu?“

„Áno. Keď už bolo jasné, že ho znova postavia pred súd, zatelefonovala som mu, čo sa deje. Veľa toho nepovedal, vlastne nepovedal takmer nič. Bol to veľmi krátky rozhovor. Sľúbila som mu, že ho budem priebežne informovať. Myslím, že to dosť ťažko znášal. Čoskoro sa z toho stala celonárodná udalosť a Eddie proces určite celý čas pozorne sledoval v novinách aj v televízii.“

Bez slova sledovali posledné šoty z tretieho procesu. Zovšadiaľ sa na nich ceril McAllisterov belostný chrup. Adam si niekoľko ráz v duchu želal, aby bol ten materiál lepšie zostrihal. Potom Sama naposledy odviedli v putách a obraz zmizol.

„Videl to aj niekto iný?“

„Nie. Ty si jediná.“

„Ako si to všetko zozbieral?“

„Chcelo to najmä veľa času, trochu peňazí a strašne veľa trpezlivosti.“

„Neuveriteľné!“

„Na strednej škole sme mali istého streleného učiteľa politológie. Kázal nám prehrabávať sa v novinách a časopisoch; potom sme spolu debatovali o udalostiach dňa. Ktosi priniesol do školy titulnú stránku z L. A. Times o blížiacom sa procese Sama Cayhalla v Mississippi. Poriadne sme to popretriasali a potom sme celý proces pozorne sledovali. Všetci, vrátane mňa, boli radi, keď ho usvedčili a odsúdili. Ale potom sa rozprúdila búrlivá debata o treste smrti. Niekoľko týždňov nato otec spáchal samovraždu a ty si mi konečne povedala pravdu. Hrozne som sa bál, že moji kamaráti zistia, kto som.“

„A zistili?“

„Pravdaže nie. Som predsa Cayhall, majster v zachovávaní tajomstiev.“

„Dlho to už tajomstvom neostane.“

„Veru nie.“

Zmĺkli a chvíľu len hľadeli na prázdnu obrazovku. Adam nakoniec stisol gombík a televízor vypol. Diaľkový ovládač hodil na stolík. „Bude ma veľmi mrzieť, Lee, ak ťa tým dostanem do nepríjemnej situácie. Vážne. Bol by som rád, keby sa tomu dalo nejakým spôsobom vyhnúť.“

„Ty to nechápeš.“

„Viem. Ale nevieš mi to vysvetliť, však? Bojíš sa Phelpsa a jeho rodiny?“

„Zvysoka kašlem na Phelpsa aj jeho rodinu.“

„Ale žiješ z ich peňazí.“

„Tie peniaze si zaslúžim, jasné? Vydržala som s ním dvadsaťsedem rokov.“

„Bojíš sa, že ťa vyhostia z miestnych klubov? Že sa ti budú vyhýbať?“

„Tak dosť, Adam!“

„Prepáč,“ ospravedlnil sa. „Bol to príšerný deň. Pochop ma, Lee, pokúšam sa konfrontovať s vlastnou minulosťou a zrejme očakávam, že každý bude rovnaký hrdina ako ja. Mrzí ma to.“

„Ako vyzerá?“

„Ozajstný starec. Zvráskavený a bledý. Je pristarý na to, aby bol zavretý v klietke.“

„Pamätám sa, že pred posledným procesom som sa ho spýtala, prečo jednoducho neutiekol, nezmizol uprostred noci niekam do Južnej Ameriky. A vieš, čo mi povedal?“

„Čo?“

„Vraj na to pomýšľal. Mama už bola nebohá niekoľko rokov, Eddie bol preč. Prečítal kopu kníh o Mengelem, Eichmannovi a ďalších nacistických zločincoch, ktorí sa stratili bez stopy v Južnej Amerike. Dokonca spomínal Sao Paolo, vraj v tom dvadsaťmiliónovom meste žije kopa kadejakých utečencov. Mal priateľa, myslím, že tiež starého člena Ku-Klux-Klanu, ktorý by mu bol pomohol s papiermi aj s útekom. Dosť dlho nad tým rozmýšľal.“

„Škoda, že to neurobil. Možno by otec ešte žil.“

„Dva dni predtým, ako ho priviezli do Parchmanu, som bola za ním v greenvilskom väzení. Bola to moja posledná návšteva. Spýtala som sa ho, prečo neutiekol. Povedal, že mu ani vo sne nenapadlo, že dostane trest smrti. Zdalo sa mi to neuveriteľné, veď celé roky žil ako slobodný človek a mohol kedykoľvek utiecť. Priznal, že urobil veľkú chybu, keď neutiekol. Chybu, ktorá ho bude stáť život.“

Adam položil misku s pukancami na stôl a pomaly sa k nej naklonil. Položil si hlavu na jej plece. Chytila ho za ruku. „Je mi hrozne ľúto, že si sa do toho dostal aj ty.“

„Mne bolo hrozne ľúto Sama, keď som ho tam videl sedieť v červenej trestaneckej kombinéze.“

12

Clyde Packer si nalial výdatnú dávku silnej kávy do šálky so svojím menom a pustil sa do ranného papierovania. Pracoval v tomto oddelení už dvadsaťjeden rokov, z toho posledných jedenásť ako vedúci smeny. Osem hodín denne mal spolu s ďalšími troma seržantmi dozor nad štrnástimi odsúdenými, dvoma dozorcami a dvoma členmi samosprávy. Vyplnil formuláre a skontroloval si záznamník. Našiel tam poznámku, že sa má telefonicky ohlásiť riaditeľovi. Okrem toho tam bola ešte poznámka, že F. M. Dempsey už nemá tabletky na srdce a chce ísť k lekárovi. Všetci by najradšej len chodili k lekárovi. Keď odchádzal z kancelárie na rannú inšpekciu, ešte sa napil horúcej kávy. Skontroloval uniformy dvoch dozorcov pri prednom vchode a mladšiemu belochovi prikázal, aby sa dal ostrihať.

OOR nebolo zlé pracovisko. Odsúdení na smrť boli vo všeobecnosti tichí a slušní. Dvadsaťtri hodín denne strávili vo svojich samotkách, navzájom oddelení, takže nemohli vyvolávať nijaké roztržky. Z toho šestnásť hodín denne spali. Jedávali v celách. Každý deň mali povolenú hodinu pobytu vonku, čiže dostali „hodinový opušťák“, ako tomu hovorili, ale ak chceli, mohli ten čas stráviť sami. Každý mal televízor alebo rádio, alebo oboje, a keď po raňajkách nastúpili do služby seržanti, odvšadiaľ sa ozývala hudba, správy, sentimentálne seriály alebo tlmené rozhovory cez mreže. Väzni sa navzájom nevideli, ale bez problémov debatovali o všetkom možnom. Niekedy sa aj pohádali, ak mal niekto priveľmi nahlas pustenú hudbu, ale tieto drobné sťažnosti dozorcovia rýchlo vyriešili. Odsúdení mali určité práva aj privilégiá. Ak dozorca niekomu zhabal rádio či televízor, bol to ťažký trest.

Medzi odsúdenými na oddelení smrti vzniklo zvláštne priateľstvo. Polovica z nich bola biela, polovica čierna, a všetci boli odsúdení za brutálne vraždy. Ale na staré hriechy a trestné záznamy sa tu nehľadelo, a nikoho veľmi nezaujímalo, akú má farbu pleti. Medzi osadenstvom normálneho väzenia zvyčajne veľmi účinne pôsobili kadejaké gangy značkujúce spoluväzňov, väčšinou podľa farby pleti. Zato v celách smrti človeka posudzovali podľa toho, ako znášal svoj údel. Tu nebolo dôležité, či jeden druhému vyhovuje, jednoducho boli spolu zamknutí v tomto malom kúte sveta a čakali na smrť. Bolo to malé spoločenstvo najrozmanitejšej spodiny – od stroskotancov, tulákov, zabijakov až po chladnokrvných hrdlorezov.

Smrť jedného z nich mohla znamenať smrť všetkých. Správu o Samovom termíne popravy si podávali šeptom cez mreže od cely k cele. Keď to oznámili aj v poludňajších správach, v celách zavládlo takmer hrobové ticho. Každý odsúdený sa odrazu dožadoval stretnutia so svojím právnikom. Nastal všeobecne zvýšený záujem o právnické otázky a Packer si všimol, že viacerí zrazu vypli televízory a rádiá a prehŕňali sa vo vlastných súdnych spisoch.

Odtisol ťažké dvere, dal si poriadny dúšok kávy a potichu prechádzal pomaly chodbou A. Štrnásť rovnakých ciel, necelé dva metre na šírku, takmer tri od chodby k zadnej stene. Prednú tvorili železné mreže, takže každý odsúdený mal hneď absolútne súkromie. Pri každej činnosti, či spal alebo sedel na WC, striehol nad ním dozorca.

Packer predo dvermi každej cely spomalil, nakukol dnu a zisťoval, či má každý hlavu pod prikrývkou; všetci boli na lôžku. Svetlá v celách boli zhasnuté, chodba tmavá. Chodbár, odsúdený s osobitnými výhodami, ktorý má službu, ich o piatej všetkých s riadnym hrmotom zobudí. Raňajky bývajú o šiestej – vajcia, hrianka, džem, niekedy slanina, káva, džús. Onedlho chodba pomaly ožije, 47 chlapov strasie zo seba ospanlivosť a zaradí sa do procesu nekonečného umierania. Veľmi pomaly, deň sa pomaly vlečie za druhým, každý východ slnka prináša nový horúci deň malého pekla pre každého osobitne. Ale aj rýchlo, ako sa stalo predvčerom, keď ktorýsi súd zamietol žiadosť, návrh či odvolanie a nariadil vykonať trest smrti v čo najkratšom čase.

Packer si odchlipkával z kávy, rátal hlavy a pomaly sa šuchtal raňajším rituálom. Na OOR prebiehalo všetko celkom hladko, opakoval sa bežný postup a pravidelný režim. V príručke je veľa predpisov, sú však spravodlivé a ľahko sa dodržiavajú. Všetci ich ovládajú. No na výkon trestu smrti je osobitná knižka s iným postupom a na iných princípoch, ktoré obvykle rozčeria hladinu pokoja na chodbe. Packer prechovával k Philipovi Naifehovi veľkú úctu, ale nech ho šľak trafí, ak ju pred každým trestom smrti a po jeho vykonaní nanovo neprepisuje. Kvôli silným tlakom v súvislosti s dodržiavaním ústavnosti, zachovania primeranosti aj zo súcitu. Ani dva tresty smrti nie sú rovnaké.

Packer popravy nenávidí. V trest smrti síce verí, lebo je veriaci, a keď Boh povedal oko za oko, asi vedel, prečo to hovorí. Ale bol by radšej, keby ich vykonávali iní a kdesi inde. Našťastie v Mississippi sú tresty smrti zriedkavé, všetko ide hladko, bez veľkých zásahov. Za dvadsaťjeden rokov služby ich zažil pätnásť, ale od roku 1982 len štyri.

Na konci chodby sa potichu pozhováral s dozorcom. Cez otvorené okná na chodbe sa predralo slnko. Bude páľava a dusno. Ale aj pokojnejšie. Nebude toľko sťažností kvôli strave, menej žiadostí o lekársku prehliadku, len kde-tu si niekto zašomre, ale vcelku celá skupina prejaví pochopenie a záujem. Uplynul asi rok, možno viac, čo zrušili odklad výkonu trestu smrti tak tesne pred popravou. Packer sa usmial sám pre seba, keď uvidel ďalšiu hlavu pod prikrývkou. Tento deň bude naozaj pokojný.

V prvých mesiacoch Samovho pobytu na oddelení ho Packer ignoroval. Pravidlá zakazovali všetko okrem nevyhnutného styku s odsúdenými, a on pokladal Sama za nekonfliktného, obyčajného. Príslušník Ku-Klux-Klanu. Nenávidí čiernych. Málovravný. Zatrpknutý, nevrlý, aspoň spočiatku. No rutina osemhodinového ničnerobenia obrúsila hrany a po čase začali spolu ako-tak komunikovať, vymenili si niekoľko krátkych viet a šomrali. Po vyše deviatich rokoch denno-denného styku sa Sam dokonca niekedy zmohol aj na úsmev.

Na oddelení mali dva druhy zabijakov, ako zistil Packer po niekoľkých rokoch štúdia. Chladnokrvní, ktorí by zabili znovu, keby mali možnosť, a potom tí, čo urobili chybu a ani vo sne netúžia, aby znovu tiekla krv. Tých z prvej skupiny by mali posadiť do plynovej komory čo najrýchlejšie. Páchatelia z druhej skupiny však vyvolávali v Packerovej duši nepokoj, lebo ich poprava nemala zmysel. Spoločnosť by netrpela, ba dokonca by si ani nevšimla, keby ich z väzenia prepustili. Sam bol solídny predstaviteľ tej druhej skupiny. Mohol by sa vrátiť domov, kde by čoskoro umrel v pokoji na starobu sám od seba. Nie, Packer si neželá, aby Sama Cayhalla popravili.

Šuchtal sa po chodbe A späť, chlípajúc kávu a hľadiac na tmavé cely. Táto chodba je najbližšie k izolačnej miestnosti a plynovej komore. Sam mal šestku na chodbe A, k plynu doslova na skok, ani nie tridsať metrov. Pred niekoľkými rokmi požiadal, aby ho preložili kvôli istému Cecilovi Duffovi, neznášanlivému ničomníkovi, ktorého mal vtedy vedľa seba.

Teraz sedel Sam potme na kraji lôžka. Packer sa zastavil a pristúpil k mrežiam. „Ránko, Sam,“ prihovoril sa ticho.

„Dobré,“ odpovedal Sam a žmúril na Packera. Potom Sam prešiel do stredu cely a stal si tvárou k dverám. Mal na sebe biele ošumelé tričko a rozgajdané trenírky, bežnú väzenskú rovnošatu v čase horúčavy. Pravidlá prikazovali chodiť mimo cely v jasnočervených kombinézach, ale v cele boli v úspornom odeve.

„Dnes bude horúčava,“ začal Packer ako typický raňajší pozdrav.

„Tej si užijeme v auguste,“ odpovedal Sam štandardnou odpoveďou na typický raňajší pozdrav.

„Ste v poriadku?“ opýtal sa Packer.

„Nikdy som sa necítil lepšie.“

„Má sa tu dnes ukázať váš právnik.“

„Viem. Aspoň tak sľúbil. Zrejme budem potrebovať celé zástupy právnikov, čo poviete?“

„Fakt, zdá sa, že je to tak,“ Packer si uchlipol z kávy a hľadel do chodby. Obloky za ním smerovali na juh a cez ne sa predierali slnečné lúče. „Dovidenia, Sam,“ povedal a odchádzal. Skontroloval ostatné cely a pozdravil sa so všetkými svojimi chlapcami. Keď odchádzal z chodby A do prednej časti oddelenia, zacvakla za ním zámka.

Jediné svetlo v cele bolo nad nerezovou výlevkou – naozaj nerezovou, aby sa nedala rozbiť, čo by mohol väzeň použiť ako zbraň. Alebo sa pokúsiť o samovraždu, podrezať si žily. Pod výlevkou bola aj nerezová toaletná misa. Sam si zažal svetlo a vyčistil zuby. Čoskoro bude tri štvrte na šesť. Už asi nezaspí.

Zapálil si cigaretu a posadil sa na kraj lôžka, študujúc si nohy a hľadiac na zafarbenú betónovú dlážku, ktorá v lete držala teplo a v zime chlad. Jeho jediné topánky, gumené, ktoré z duše nenávidel, stáli pod posteľou. Mal ešte pár vlnených ponožiek, v ktorých cez zimu spával. Ďalší majetok tvorili čiernobiely televízor, rádio, písací stroj, šesť deravých tričiek, pätoro jednoduchých trenírok, zubná kefka, hrebeň, orezávač nechtov, pohyblivý ventilátor a nástenný kalendár. Najcennejším majetkom bola zbierka právnických kníh, ktorú si za dlhé roky nazhromaždil a poznal takmer spamäti. Starostlivo zoradené knihy stáli na lacných drevených poličkách nad lôžkom. V lepenkovej škatuli na zemi medzi poličkami a dverami bola riadna hŕba listín, chronologická dokumentácia právnej kauzy štát Mississippi proti Samovi Cayhallovi. Aj tie mal všetky uložené v pamäti.

Jeho životná bilancia bola skromná a krátka. Výkon trestu smrti bolo jediné pasívum. Spočiatku sa umáral pre chudobu, ale podobné úvahy ho po rokoch prešli. Podľa rodinnej legendy bol jeho prastarý otec bohatý, vlastnil rozľahlý pozemok a otrokov, ale majetok ani jedného z novodobých Cayhallovcov nemal veľkú cenu. Poznal odsúdených, ktorí prežívali veľké muky nad poslednou vôľou, akoby sa dediči mali medzi sebou pobiť kvôli starému televízoru či nejakým porno časopisom. Sám premýšľal, že zanechá testament a svoje vlnené ponožky a špinavé spodnú bielizeň odkáže štátu Mississippi alebo Národnému združeniu na pozdvihnutie farebných občanov.

Vpravo od neho sedel J. B. Gullitt, negramotný belošský chlapec, ktorý znásilnil a zabil kráľovnú školskej absolventskej oslavy. Pred tromi rokmi Gullitta len-len že nepopravili, keď Sam zmenil situáciu obratným návrhom. Poukázal na niekoľko nevyriešených otázok a Odvolaciemu súdu piateho federálneho obvodu vysvetlil, že Gullitt nemá obhajcu. Chlapcovi povolili odklad a stal sa Samovým priateľom na život a na smrť.

Vľavo bol Hank Henshaw, povestný vodca dávno zabudnutej bandy bitkárov s prezývkou Biela mafia chudobných. Hank a jeho banda raz v noci stopovali kamión, že ukradnú náklad. Šofér vytiahol zbraň a v prestrelke, čo nasledovala, ho zabili. Hankova rodina si platila dobrých právnikov, takže mu poprava na pekných pár rokov nehrozila.

Cely týchto troch na OOR nazývali malou Rodéziou.

Sam zahodil cigaretový nedopalok do WC a ľahol si. Deň pred bombovým atentátom na Kramera sa zastavil u Eddieho v Clantone, už si nepamätal prečo, spomína si len, že mu zo záhrady priniesol čerstvý špenát, že sa v záhrade pred domom chvíľku pohral s malým Alanom, dnes Adamom. Bolo to v apríli, bolo teplo a jeho vnuk bol bosý. Spomína si na bacuľaté nôžky a na náplasť na prstíku. Porezal sa na skle, ako mu pyšne zahlásil. Chlapček miloval leukoplast, vždy mal aspoň jeden, raz na ruke, inokedy na kolene. Evelyn držala špenát v ruke a vrtela hlavou, keď hrdo ukazoval starému otcovi celú škatuľu rýchloobväzov rôznej veľkosti.

Vtedy videl Adama naposledy. Bombový atentát sa uskutočnil na druhý deň a nasledujúcich desať mesiacov strávil Sam vo väzení. Kým došlo k druhému pojednávaniu, na ktorom ho oslobodili, Eddie sa aj s rodinou stratil. Sam bol priveľmi hrdý, aby po ňom pátral. O jeho adrese kolovali rôzne klebety a chýry. Lee tvrdila, že sú v Kalifornii, ale nenašla ich. O niekoľko rokov s Eddiem hovorila a zistila, že má druhé dieťa, dcéru Carmen.

Na konci chodby bolo počuť hlasy. Potom splachovač a napokon rádio. V celách smrti sa začal prebúdzať život. Sam si prečesal mastné vlasy, zapálil si ďalšiu montclairku a pozrel na kalendár na stene. Bolo 12. júla. Zostáva mu dvadsaťsedem dní.

Posadil sa na kraj lôžka a znovu sa skúmavo zahľadel na nohy. Aj J. B. Gullitt si zapol televízor kvôli raňajším správam. Sam si poťahoval z cigarety, škrabkal si členky a počúval spravodajstvo NBC zo štúdia v Jacksone. Po krátkom prehľade o miestnych prestrelkách, lúpežiach a vraždách hlásateľ oznámil najnovšiu správu o výkone trestu smrti, ktorý sa chystá v Parchmane. Odvolací súd piateho federálneho obvodu, zanietene ohlasoval, zrušil odklad výkonu popravy Sama Cayhalla, najznámejšieho väzňa v Parchame, dátum ktorej stanovili na 8. augusta. Úradné miesta sú presvedčené, že Cayhall vyčerpal všetky možnosti na odvolanie a že poprava sa vykoná.

Sam si zapol svoj televízor. Ako vždy zvuk predbehol obraz asi o desať sekúnd; počul ministra spravodlivosti, ktorý predpovedal, že po toľkých rokoch Cayhalla spravodlivosť dostihne. Na obrazovku naskočil zrnitý obraz, príval slov, a odrazu tam bol Roxburgh, usmiaty a mračiaci sa zároveň. Zamyslene vychutnával scenár poslednej cesty Sama Cayhalla do plynovej komory. Na obrazovke sa zasa zjavil hlásateľ a potom miestny mládenec s fúzikmi ako chĺpky na broskyni, ktorý reláciu zakončil zhrnutím Samovho hrozného zločinu, pričom v pozadí za chrbtom mal nevydarenú ilustráciu člena Ku-Klux-Klanu v maske a v špicatej kapucni. So zbraňou, horiacim krížom a znakom KKK, ktorým sa program skončil. Mládenec zopakoval dátum 8. august, akoby si ho mali diváci zakrúžkovať do kalendára a na ten deň si vziať dovolenku. Potom nasledovali správy o počasí.

Vypol televízor a vykročil k mrežiam.

„Počul si to, Sam?“ spýtal sa Gullitt odvedľa.

„Áno.“

„To je šialenstvo, starký.“

„Áno.“

„Pozri sa na vec z lepšej strany, starký.“

„Ako?“

„Zostávajú ti len štyri týždne.“ Gullitt sa zachechtal, akoby sa mu podaril skvelý žart, ale dlho sa nesmial. Sam si vytiahol dajaké doklady a sadol si na kraj postele. Prezrel si Adamovu zmluvu o zastupovaní, dvojstránkovú listinu obsahujúcu jeden a pol strany jasnej reči. Na okrajoch si Sam ceruzkou vyznačil úhľadné poznámky, veľmi presné. Na zadnú stranu pripojil odsek navyše. Ešte čosi mu zišlo na um a našiel si miesto na doplnenie. S cigaretou v prstoch pravej ruky do ľavej chytil dokument a prečítal si ho. A potom znovu.

Napokon sa načiahol k poličke a vybral z nej svoj starý prenosný písací stroj značky Royal. Posadil si ho rovno na kolená, vložil papier a začal písať.

Desať minút po šiestej cvakli dvere na severnej strane chodby A. Vošli dvaja dozorcovia. Jeden tisol vozík so štrnástimi podnosmi naukladanými pekne jeden na druhý. Pri cele č. 1 sa zastavili a kovový podnos zasunuli cez úzky otvor vo dverách. Obyvateľ cely č. 1, chudý Kubánec, čakal pri mreži, bol bez košele, len v širokých spodkoch. Schmatol podnos ako vyhladovený utečenec a bez slova si ho odniesol ku kraju postele.

Raňajky pozostávali z praženice z dvoch vajec, štyroch krajčekov hrianky z bieleho chleba, hrubého plátka slaninky, dvoch malých balení hroznového džemu, pomarančového džúsu a veľkej polystyrénovej šálky kávy. Jedlo bolo teplé a sýte a vyznačovalo sa tým, že bolo podľa predpisov vydaných federálnymi súdmi.

Prešli k vedľajšej mreži, kde bol ďalší odsúdený. Všetci čakali, stáli pri dverách ako hladné psy.

„Jedenásť minút meškáte,“ potichu sa im prihovoril väzeň a odnášal si podnos. Stráž na neho ani nepozrela.

„Podaj na nás žalobu,“ povedal jeden.

„Mám svoje práva.“

„Svoje práva si môžeš strčiť do zadku.“

„Takto sa so mnou nerozprávajte. Zažalujem vás za vulgárny prístup.“

Stráž sa pohla k ďalšej cele, kde nepadlo ani slovo. Rovnaký, každodenný rituál.

Sam nečakal pri dverách. Keď prišli raňajky, usilovne pracoval vo svojej malej advokátskej kancelárii.

„Vedel som, že budeš čosi klepkať na stroji,“ povedal dozorca, len čo sa zastavili pri cele č. 6. Sam pomaly zložil písací stroj na posteľ.

„Listy frajerke,“ odvetil a postavil sa.

„Nech je to čokoľvek, Sam, treba sa ti poponáhľať. Kuchár už spomínal poslednú večeru.“

„Odkáž mu, že chcem ohriatu mrazenú pizzu. Lenže aj to by iste zbabral. Stačí rožok s párkom a s fazuľou.“ Sam si zobral podnos podávaný cez otvor.

„Všetko záleží na tebe, Sam. Ten posledný si pýtal steak a krevety. Len si predstav! Steak a krevety v tomto zariadení!“

„A dostal ich?“

„Nie. Celkom stratil chuť do jedla, preto ho napchali riadnou dávkou vália.“

„Ani to nie je najhorší spôsob rozlúčky.“

„Ticho!“ skríkol J. B. Gullitt vo vedľajšej cele. Stráž posunula vozík o niekoľko metrov a zastala pred J. B., ktorý sa oboma rukami držal mreží. Zostali opodiaľ.

„Ale, ale, akí sme dnes ráno zlostní,“ zadrapil sa jeden z dozorcov.

„Prečo nemôžete nosiť stravu potichu, chumaji! Hádam si len nemyslíte, že nás baví, keď nás každé ráno prebúdzate svojimi úžasnými komentármi? Radšej mi dajte jesť.“

„Juj, prepáčte, prosím. No zdalo sa nám, že ste trochu osamelí.“

„Zle sa vám zdalo,“ J. B. Gullitt si zobral podnos a otočil sa.

„Aký háklivý, veľmi háklivý,“ zhodnotil dozorca a služba sa pohla k ďalšej obeti.

Sam si položil jedlo na posteľ a zamiešal si do kávy balíček cukru. Praženica so slaninkou nebýva každý deň. Hrianku s džemom si odloží a zje neskôr. Kávu si bude popíjať pomaly až do desiatej, keď si vyjde na hodinovú prechádzku na slnko.

Vyrovnal si písací stroj na kolenách a klepkal ďalej.

13

Sam dokončil verziu svojej zmluvy pred pol desiatou. Bol na ňu veľmi pyšný, vydarila sa mu ako máločo za niekoľko posledných mesiacov. Prežúval hrianku a naposledy opravoval celý dokument. Stroj mal úhľadný typ písma, ale trochu zastaraný, mal tiež svoje roky. Jazyk bol košatý s častými opakovaniami, kvetnatý a plný slov, aké jednoduchý človek nikdy nepoužíva. Sam sa vedel plynulo vyjadrovať právnickým jazykom, vyrovnal sa ktorémukoľvek právnikovi.

Na konci chodby sa s buchotom otvorili a zatvorili dvere. Potom sa ozvali kroky a zjavil sa Packer. „Prišiel váš advokát, Sam,“ povedal a z opaska si stiahol putá.

Sam vstal a potiahol si trenírky. „Koľko je hodín?“

„Pol desiatej preč. Záleží na tom?“

„O desiatej mám nárok na hodinku prechádzky.“

„Chcete ísť von, alebo hovoriť s advokátom?“

Sam rozmýšľal, kým si naťahoval červenú kombinézu a nasúval gumové sandále. Obliekanie v cele smrti je krátka procedúra. „Môžem stretnutie odložiť?“

„Uvidíme.“

„Chcel by som ísť totiž von, viete.“

„Viem, Sam. Poďme.“

„Má to pre mňa veľký význam.“

„Viem, Sam. Pre každého to má veľký význam. Skúsime to odložiť na neskôr, dobre?“

Sam si starostlivo prečesal vlasy, potom si studenou vodou opláchol ruky. Packer trpezlivo čakal. Chcel niečo povedať J. B. Gullittovi, niečo v súvislosti s jeho raňajšou náladou, ale Gullitt už zasa spal. Ako väčšina ostatných. Priemerný väzeň v cele smrti vydrží po raňajkách asi hodinku sledovať televíziu a potom sa opäť natiahne a zdriemne si. Packer síce nevychádzal z vedecky podloženého štúdia, ale predpokladal, že väzni spávajú denne pätnásť až šestnásť hodín. Vedeli zaspať v horúčave, celí spotení, v chlade, aj uprostred hurhaj a nahlas pustenej televízie a rádia.

Dnes ráno bolo hluku oveľa menej. Šušťali a vrčali ventilátory, ale väzni na seba nepokrikovali z jednej cely do druhej.

Sam sa priblížil k mreži, obrátil sa chrbtom k Packerovi a cez úzky otvor prestrčil obe ruky. Packer mu založil putá a Sam prešiel k lôžku a vzal si dokument. Packer kývol na dozorcu na konci chodby, a Samova cela sa automaticky otvorila. Vzápätí sa mreža zasunula naspäť.

Reťaze na nohy neboli v takejto situácii povinné. Packer by ich bol možno použil pri mladšom väzňovi, čo má inú povahu a viac energie. Ale išlo o Sama. Je starý. Ako ďaleko by dobehol? Koľko škody by spôsobil na svojich nohách?

Packer si jemne ovinul ruku okolo Samovho bicepsu a viedol ho po chodbe. Zastavili sa pri dverách oddeľujúcich chodbu mrežami, počkali, kým sa otvoria a zatvoria, a potom vyšli z oddelenia A. Za nimi kráčal ďalší dozorca k železným dverám, ktoré Packer otvoril kľúčom, čo vytiahol z opaska. Vošli dnu a tam, za stenou zo zeleného drôtu, sedel Adam, sám.

Packer sňal Samovi putá a odišiel.

Adam si zmluvu prečítal najprv pomaly. Pri druhom čítaní si urobil ceruzkou niekoľko poznámok a pousmial sa nad niektorými výrazmi. Stretol sa aj s horšími výtvormi, a to od kvalifikovaných právnikov. Ale videl aj lepšie. Sam trpel rovnakou chorobou ako mnohí študenti práva v prvom ročníku. Šesť slov, kde stačí jedno, latinčina je strašná. Tento odsek je zbytočný. Ale na laika nie najhoršie.

Z dvojstránkového dokumentu boli teraz štyri, prehľadne napísané na stroji s úhľadnými okrajmi, dvoma preklepmi a jedinou pravopisnou chybou.

„Dobrá práca,“ pochválil ho Adam a položil zmluvu na stôl. Sam vyfúkol dym z cigarety a pozrel na neho cez okienko. „V podstate je to to isté, čo som vám dal včera.“

„V podstate je v tom obrovský rozdiel,“ opravil ho Sam.

Adam sa pozrel na poznámky a povedal: „Vidím, že váš záujem sa sústreďuje na päť oblastí. Guvernér, knihy, filmy, vypovedanie zastupovania a svedkovia popravy.“

„Môj záujem sa sústreďuje na veľa vecí. Ale o týchto piatich nebudem vôbec diskutovať.“

„Včera som sľúbil, že s knihami a filmami nechcem mať nič.“

„Výborne. Poďme ďalej.“

„S vypovedaním dohody je všetko jasné. Chcete zrušiť zmluvu o právnom zastupovaní so mnou, s firmou Kravitz & Bane kedykoľvek, z akéhokoľvek dôvodu a bez vysvetľovania.“

„Naposledy mi to zabralo dlhý čas, kým som sa striasol tých židovských bastardov. Toho sa chcem vystríhať.“

„Rozumné.“

„Nezáleží mi na tom, či sa ti to vidí rozumné, jasné? Je to v zmluve a nebudeme o tom diskutovať.“

„Tak dobre. A neželáte si styk s nikým okrem mňa.“

„Správne. Vo firme Kravitz & Bane o môj spis nikto iný ani nezavadí. Je to židovské hniezdo, nikoho do toho nezaťahuj, jasné? To isté platí o negroch a ženských.“

„Dobre, Sam, ale mohli by sme upraviť to hanlivé označenie. Čo keby sme použili radšej výraz černosi?“

„Ojojoj. Pardon! Čo keby sme to celé opravili na Američanov afrického pôvodu, Američanov židovského pôvodu, Američanov ženského pohlavia? My obaja by sme boli Američania írskeho pôvodu, k tomu aj Američania mužského pohlavia, bielej rasy. Keby si potreboval pomoc firmy, pokúsiš sa o styk len s Američanmi nemeckého pôvodu alebo s Američanmi talianskeho pôvodu. A pretože sa firma nachádza v Chicagu, mohli by sme to skúsiť s nejakými Američanmi poľského pôvodu. Fíha, nebude to krásne, čo povieš? Bude to naozaj presné, multikultúrne a aj politicky správne, však?“

„Tak nejako.“

„Hneď mi odľahlo.“

Adam si skontroloval poznámky. „Súhlasím.“

„Samozrejme, že musíš súhlasiť, ak chceš uzavrieť zmluvu. Len ma ušetri problémov s menšinami.“

„Predpokladáte, že by ich to chytilo?“

„Nič nepredpokladám. Zostávajú mi štyri týždne, a tie by som radšej strávil s ľuďmi, ktorým dôverujem.“

Adam si prečítal ešte jeden odsek na tretej strane Samovho návrhu zmluvy. Podľa tohto znenia má Sam výlučnú právomoc vybrať si dvoch svedkov svojej popravy. „Túto klauzulu o svedkoch nechápem,“ priznal sa Adam.

„Je to veľmi jednoduché. Keby sme to rozobrali, narátali by sme spolu pätnásť svedkov. A ja ako čestný hosť si môžem dvoch vybrať sám. V zákone, ak si ho dobre preštuduješ, sa uvádzajú osoby, ktoré sa musia zúčastniť. Riaditeľ, mimochodom Američan libanonského pôvodu, má právo vybrať zvyšok. Obvykle zorganizujú lotériu za prítomnosti tlače a na nej vyberú supov, ktorí majú možnosť zúčastniť sa divadla.“

„Tak načo je tá klauzula dobrá?“

„Pretože advokát je vždy jedným z tých dvoch, ktorých si vyberie obeť plynu, teda ja.“

„A vy si neželáte, aby som sa popravy zúčastnil?“

„Správne.“

„Predpokladáte, že by som sa chcel zúčastniť?“

„Ja nič nepredpokladám. Je však isté, že advokáti si nenechajú ujsť príležitosť, aby videli, ako ide ich klient do plynu, keď sa už nedá nič robiť. A potom si zasa nenechajú ujsť príležitosť, aby ronili slzy pred televíznymi kamerami a silnými rečami brojili proti nespravodlivosti.“

„Myslíte si, že by som toho bol schopný?“

„Nemyslím.“

„Ale načo je tam potom tá klauzula?“

Sam sa naklonil na lakťoch ponad stôl. Nos mal len na niekoľko centimetrov od okienka. „Aby si nebol na poprave, súhlasíš?“

„Súhlasím,“ povedal bezstarostne a prehodil ďalšiu stránku. „Tak ďaleko sa nedostaneme, Sam.“

„Musíme, chlapče. Práve to som chcel počuť.“

„Pravda, možno budeme potrebovať guvernéra.“ Sam s odporom zavrčal a oprel sa do operadla stoličky. Preložil si pravú nohu cez ľavú a civel na Adama. „Zmluva je veľmi jednoduchá.“

Naozaj bola jednoduchá. Takmer celá strana sa venovala jedovatým útokom na Davida McAllistera. Sam zabudol na právo a použil také prívlastky ako sprostý, egoistický, narcistický a na viacerých miestach ho osočoval za nenásytnú túžbu po publicite. „Takže guvernér vám robí problémy,“ usúdil Adam. Sam zavrčal.

„Myslím si, že to nie je dobrý nápad, Sam.“

„Vôbec mi nezáleží na tom, čo si myslíš.“

„Guvernér vám môže zachrániť život.“

„Ale čo nepovieš? On je hlavný dôvod, pre ktorý som sa ocitol tu a čakám v cele smrti na chvíľu, keď ma odvedú do plynovej komory. Prečo by mi, preboha, chcel zachraňovať život?“

„Nepovedal som, že by to chcel. Povedal som, že by mohol. Nechajme si túto možnosť otvorenú.“

Sam sa chvíľu škľabil, kým si zapálil cigaretu. Žmúril a prevracal oči, akoby tento mládenec bol najhlúpejší človek, akého za posledné desaťročia stretol. Potom sa na ľavom lakti naklonil dopredu a skrúteným prstom pravej ruky ukázal na Adama. „Ak si myslíš, že David McAllister ma na poslednú chvíľu omilostí, si hlupák. Ale najprv ti ešte poviem, čo zaručene urobí. Využije mňa i teba, aby získal celú publicitu pre seba. Pozve ťa k sebe do úradu do kapitolu tohto štátu, a kým tam prídeš, dá o tom vedieť novinárom. Bude ťa až obdivuhodne úprimne počúvať. O tom, či mám zomrieť, sa bude vyjadrovať s veľkými výhradami. Dohovorí si ďalšie stretnutie bližšie ku dňu popravy. Po tvojom odchode poskytne niekoľko interview a vyzradí všetko, čo predtým z teba vytiahol. Prepracuje bombový atentát na Kramera. Bude tárať o občianskych právach a o všetkých somarinách, čo vyťahujú radikálni negri. Možno sa dokonca i rozplače. Čím budem bližšie k plynovej komore, tým väčší bude cirkus v médiách. Pokúsi sa všetkými prostriedkami dostať sa do stredu pozornosti. Bude sa s tebou stretávať každý deň, ak to dovolíme. Bude nás tlačiť k múru.“

„O to sa pokúsi aj bez nás.“

„Veru, aj tak spraví. Dobre si zapamätaj moje slová. Hodinu pred mojou smrťou zvolá tlačovú konferenciu, možno aj tu, možno v guvernérovom sídle, a tam vo svetle stoviek kamier odmietne udeliť milosť. So slzami v očiach, sviniar!“

„Ale rozhovor s ním nemôže zaškodiť.“

„Výborne. Len si choď za ním a porozprávaj sa s ním. Ja sa vzápätí odvolám na druhý článok zmluvy, a ty sa vrátiš pekne späť do Chicaga.“

„Možno sa mu zapáčim. Možno sa spriatelíme.“

„Určite si ťa zamiluje. Samovho vnuka. Skvelý príbeh do novín. O to viac reportérov, kamier, novinárov, viac rozhovorov. S radosťou sa s tebou zoznámi, aby si ťa správne naladil. Dopekla, možno ho vďaka tebe zvolia znovu.“

Adam prehodil ďalšiu stránku, urobil si ďalšie poznámky a v úsilí, aby sa vzdialili od guvernéra, zmenil tému. „Kde ste sa naučili takto písať?“ spýtal sa.

„Tam, kde aj ty. Učili ma rovnaké učené hlavy, od ktorých si sa učil aj ty. Sudcovia, čo už nežijú. Slovutní sudcovia najvyššieho súdu. Utáraní advokáti. Nudní profesori. Čítal som všetky tie isté hlúposti ako ty.“

„Nie najhoršie,“ ohodnotil Adam ďalší odsek.

„Teší ma, že si to myslíš.“

„Počul som, že ste si tu zriadili akýsi druh malej praxe.“

„Prax? Akú prax? Prečo advokáti vykonávajú prax? Prečo nemôžu jednoducho pracovať ako všetci ostatní? Či inštalatéri vykonávajú prax? Nie, tí len jednoducho pracujú. Ale advokáti nie. Do pekla s nimi! Majú osobitné postavenie a vykonávajú prax. A pri toľkej praxi by človek očakával, že rozumejú tomu, čo robia. Človek by veril, že sa napokon v niečom budú vyznať.“

„Máte vy vôbec niekoho rád?“

„To je hlúpa otázka.“

„Prečo hlúpa?“

„Pretože sedíš na opačnej strane steny. A tamtými dverami môžeš vyjsť von, sadnúť do auta a odísť. Dnes večer si môžeš dať skvelú večeru v peknej reštaurácii, ľahnúť si do mäkkej postele. Na tejto strane je život iný. Zaobchádzajú so mnou ako so zvieraťom. Strčili ma do klietky. S rozsudkom smrti, podľa ktorého ma štát Mississippi môže do štyroch týždňov usmrtiť. Preto je ťažké, synak, niekoho mať rád alebo s niekým cítiť súcit. Je ťažké niekoho milovať. Preto je tvoja otázka hlúpa.“

„Chcete povedať, že predtým, než ste prišli sem, ste mali niekoho rád a s niekým ste spolucítili?“

Sam hľadel cez okienko a potiahol si z cigarety. „Ďalšia hlúpa otázka.“

„Prečo?“

„To sem nepatrí, pán advokát. Ste právnik, nie psychológ.“

„Som váš vnuk. Preto sa smiem pýtať aj na vašu minulosť.“

„Pýtaj sa. Ale nedostaneš odpoveď.“

„Prečo nie?“

„Minulosť je uzavretá. Je to história. Čo bolo, bolo. A nemožno to vysvetliť.“

„Ale ja nemám minulosť.“

„Skutočne šťastný človek.“

„Ani by som nepovedal.“

„Pozri, ak chceš, aby som ti zapĺňal medzery, bohužiaľ, nenašiel si si toho správneho.“

„Dobre, a s kým sa mám ešte porozprávať?“

„Neviem. To nie je dôležité.“

„Ale pre mňa to je asi dôležité.“

„Nuž, aby som bol celkom úprimný, ty ma teraz vôbec nezaujímaš. Ver či never, trápim sa sám nad sebou. Nad svojou budúcnosťou. Nad svojím krkom. Odbíja mi čas nemilosrdných hodín, hodiny bijú nahlas, nepočuješ? Ja áno. Nepýtaj sa ma prečo, ale počujem ich a veľmi ma znepokojujú. Veľmi ťažko mi padne, aby som sa strachoval o iných.“

„Prečo ste sa stali členom Ku-Klux-Klanu?“

„Lebo aj môj otec bol členom.“

„Prečo sa k nim pridal?“

„Lebo tam bol aj jeho otec.“

„Ohromné. To sú tri generácie.“

„Štyri. Plukovník Jacob Cayhall bojoval vo vojne s Nathanom Bedfordom Forrestom a podľa rodinnej legendy patril k prvým členom Ku-Klux-Klanu. Bol to môj prastarý otec.“

„Ste na to pyšný?“

„To má byť otázka?“

„Áno.“

„Tu nejde o pýchu.“ Sam kývol hlavou smerom na stôl. „Podpíšeš zmluvu?“

„Áno.“

„Tak podpíš.“

Adam sa podpísal na zadnú stranu a podal zmluvu Samovi.

„Pýtaš sa na veci, ktoré sú dôverné. Ako môjho advokáta ťa viaže mlčanlivosť.“

„Rozumiem.“

Sam sa podpísal vedľa Adamovho mena a potom si prehliadal jeho podpis. „Kedy si sa stal Hallom?“

„Mesiac pred štvrtými narodeninami. Bola to rodinná záležitosť. Všetci sme si zmenili meno, všetci odrazu. Prirodzene, ja sa na to nepamätám.“

„Ale prečo zostal pri Hallovi? Prečo ho nezlákal nejaký Miller či Green alebo tak nejako?“

„To má byť otázka?“

„Nie.“

„Bol na úteku, Sam. A pálil za sebou mosty. Predpokladám, že štyri generácie mu stačili.“

Sam položil zmluvu na stoličku vedľa seba a obradne si zapálil ďalšiu cigaretu. Vyfúkol dym do stropu a zahľadel sa na Adama. „Pozri, Adam,“ začal pomaly oveľa mäkším hlasom. „Nechajme rodinné veci na chvíľu bokom, dobre? Možno sa k nim neskôr vrátime. V tejto chvíli sa potrebujem dozvedieť, čo bude so mnou, aké mám šance, chápeš? A podobne. Ako zastaviť tie hodiny? Aký návrh chceš podať?“

„To závisí od niekoľkých okolností, Sam. Záleží na tom, koľko mi poviete o bombovom atentáte.“

„Nechápem.“

„Ak jestvujú nové skutočnosti, predložíme ich. Poznám spôsob, spoľahnite sa. Nájdeme sudcu, čo si nás ochotne vypočuje.“

„Aké nové skutočnosti?“

Adam si obrátil blok na čistej strane a na okraj načmáral dátum. „Kto odviezol zelený Pontiac do Clevelandu v noci pred útokom?“

„Neviem. Asi niektorý z Doganových chlapov.“

„Nepoznáte jeho meno?“

„Nie.“

„Ale no tak, Sam.“

„Prisahám. Neviem, kto to bol. Nikdy som sa s tým mužom nestretol. Auto doviezli na parkovisko. Tam som ho našiel. A tam som ho mal aj nechať. Muža, ktorý ho doviezol, som nestretol.“

„Prečo ho v procesoch nikdy nevytiahli na svetlo?“

„Ako to mám vedieť? Bol to len drobný spolupáchateľ, predpokladám. Išli po mne. Načo by chytali takého poslíka? Ja neviem.“

„Kramer bol v poradí šiesta bombová akcia, však?“

„Predpokladám, že áno.“ Sam sa naklonil dopredu s tvárou takmer prilepenou na okienku. Hovoril ticho, slová starostlivo zvažoval, akoby ho mohol počuť niekto nepovolaný. „Len predpokladáte?“

„Bolo to predsa dávno.“ Zatvoril oči a na chvíľu sa zamyslel. „Áno, v poradí šiesta.“

„FBI tvrdí, že šiesta.“

„Tak to potom sedí. Tí majú vždy pravdu.“

„Ten zelený Pontiac ste použili vo všetkých predchádzajúcich akciách?“

„Áno, pri niekoľkých, ako si spomínam. Ale mali sme viac áut.“

„Všetky poskytol Dogan?“

„Áno. Predával autá.“

„Viem. Priviezol Pontiac ten istý muž ako pri predchádzajúcich bombových akciách?“

„Nikdy som nestretol človeka, čo na akciu privážal autá. Dogan takto nepracoval. Bol mimoriadne opatrný a akciu pripravil do detailov. Neviem to síce presne, ale som presvedčený, že ten, čo privážal autá, nevedel zasa nič o mne.“

„Prišli autá aj s dynamitom?“

„Áno. Vždy. Dogan mal zbrane a výbušniny, ktoré by stačili na malú vojnu. Ale federálna polícia jeho arzenál nikdy nenašla.“

„Kde ste sa naučili narábať s výbušninami?“

„Vo výcvikovom tábore Ku-Klux-Klanu a zo základnej príručky.“

„Zrejme zdedené vedomosti.“

„Nie, to nie.“

„Hovorím vážne. Kde ste sa naučili odpáliť výbušninu?“

„Je to veľmi jednoduché. Za pol hodinky sa to naučí každý.“

„Takže po krátkej skúsenosti je človek hotový odborník.“

„Skúsenosť pomáha. Nie je to o nič ťažšie, ako odpáliť prskavku. Stačí škrtnúť zápalkou, hocijakou zápalkou, priložiť ju na koniec zápalnej šnúry a počkať, aby sa chytila. A potom sa o dušu rozbehnúť preč. Pri troche šťastia to vybuchne do pätnástich minút.“

„A toto si osvojí každý člen Ku-Klux-Klanu?“

„Aspoň väčšina z tých, ktorých som poznal, to vedeli.“

„Poznáte ešte nejakých členov?“

„Nie, zanevreli na mňa.“

Adam uprene sledoval jeho tvár. Divoké modré oči boli pokojné. Vrásky sa ani nepohli. Na tvári sa nezračili emócie, ani cit, ani ľútosť, ani hnev. Sam vydržal jeho pohľad bez mihnutia oka.

Adam sa vrátil k poznámkam. „Druhého marca 1967 vybuchla bomba v Hirschovej synagóge v Jacksone. Bolo to vaše dielo?“

„Ideš rovno k veci, fakt.“

„Položil som jednoduchú otázku.“

Sam stisol filter cigarety perami a na krátko sa zamyslel. „Aký to má význam?“

„Len mi odpovedzte,“ odvrkol Adam. „Už niet času na schovávačku.“

„Na to sa ma nikto nepýtal.“

„Nuž dnes máte konečne veľkú príležitosť. Stačí odpovedať áno alebo nie.“

„Áno.“

„A použili ste zelený Pontiac?“

„Áno.“

„Kto bol s vami?“

„Prečo si myslíš, že so mnou niekto bol?“

„Lebo istý svedok vypovedal, že niekoľko minút pred výbuchom v zelenom Pontiacu videl dvoch. Pokúsil sa vás dokonca aj identifikovať ako vodiča.“

„Ach, áno. Náš priateľko Bascar. Čítal som o ňom v novinách.“

„Stál na rohu ulíc Fortification a State Street, keď ste okolo neho prefrčali aj s kamošom.“

„Jasné. Práve vychádzal z baru, ráno o tretej, spitý ako čík. A vôbec, je to hlupák od narodenia. Bascar, ako iste vieš, sa okolo súdu ani neobšmietol, nikdy nepoložil prst na bibliu, aby prisahal, že bude hovoriť len pravdu, nepodstúpil krížový výsluch, nikto o neho ani nezavadil, kým ma v Greenville nezatkli a kým pol sveta nevidelo fotografiu so zeleným Pontiacom. Jeho pokus o moju identifikáciu sa uskutočnil, až keď moja fotka vyšla vo všetkých novinách.“

„Takže klamal?“

„Nie, pravdepodobne je to hlupák. Nezabúdaj, že z toho útoku ma nikto neobvinil, na Bascara nikto nevyvíjal tlak. Nikdy nevypovedal pod prísahou. Jeho výpoveď uverejnil reportér z memphiských novín, ktorý sa k Bascarovi dostal, keď zdolal všelijakých lumpov a dlhý zoznam prostitútok.“

„Poďme na to inak. Mali ste spoločníka, keď ste druhého marca 1967 odpálili bombu v Hirschovej synagóge? Áno či nie?“

Samov pohľad skĺzol pod okienko, potom na stôl a ďalej až na zem. Trochu sa odtiahol od deliacej steny a hlbšie sa zaboril do stoličky. Ako sa dalo čakať, z predného vrecka si vytiahol modrú škatuľku montclairiek, dlho si jednu vyberal, potom klepol po filtri a vložil si ju medzi vlhké pery. Potom ešte škrtol zápalkou a celý obrad zakončil dlhých šlukom a kúdolom dymu, ktorý vypustil k povale.

Adam ho pozoroval a čakal, až kým si neuvedomil, že odpovede sa nedočká. Samotné otáľanie bolo vlastne priznaním. Nervózne si poklepkal po bloku. Rýchlo sa nadýchol a všimol si, že sa mu zrýchlil pulz. Pocítil, že sa mu trasie žalúdok. Nevedie cesta práve tadiaľto? Ak mal spolupáchateľa, potom je možné, že pracovali spolu, a možno Sam ani neodpálil dynamit, čo zabil Kramerovcov. Keby túto skutočnosť predložili sympatizujúcemu sudcovi, možno by ich vypočul a povolil odklad výkonu trestu smrti a ďalšie odvolanie. Možno. Vari naozaj?

„Nie,“ odpovedal Sam ticho, ale rozhodne, a pozrel cez okienko na Adama.

„Neverím vám.“

„Nemal som komplica.“

„Neverím vám, Sam.“

Sam pokrčil ramená, akoby mu to bolo všetko jedno. Prekrížil si nohy a rukami si objal kolená.

Adam sa zhlboka nadýchol, čosi si načmáral do bloku, akoby to očakával, a prehodil stranu. „O koľkej ste v onú noc dvadsiateho apríla 1967 dorazili do Clevelandu?“

„Kedy?“

„Po prvý raz.“

„Odišiel som z Clantonu asi o šiestej. Dve hodiny som sa viezol do Clevelandu. Takže tam som dorazil asi o ôsmej.“

„Kam ste išli?“

„Do obchodného strediska.“

„Načo?“

„Vyzdvihnúť si auto.“

„Zelený Pontiac?“

„Áno. Ale nebol tam. Preto som zašiel do Greenvillu obzrieť si terén.“

„Boli ste tam už niekedy?“

„Áno, niekoľko týždňov predtým, poobzeral som sa tam. Dokonca som vošiel tomu židovi aj do kancelárie, aby som si to obzrel.“

„To bola pekná hlúposť, nie? Totiž, jeho sekretárka vás na procese identifikovala ako muža, ktorý sa prišiel popýtať na cestu a chcel použiť toaletu.“

„Veľmi hlúpe. Lenže vtedy som nepredpokladal, že ma chytia. Už ma nemala nikdy vidieť.“ Zahryzol do filtra a silno si potiahol. „Bol to veru zlý ťah. Jasné, teraz sa veľmi ľahko hovorí a hodnotí.“

„Ako dlho ste sa zdržali v Greenville?“

„Asi hodinu. Potom som sa vrátil do Clevelandu po auto. Dogan mal podrobný plán s niekoľkými variantmi. Auto tam parkovalo v časti B, neďaleko parkoviska pre kamióny.“

„Kde boli kľúče?“

„Pod rohožkou.“

„Čo ste urobili potom?“

„Previezol som sa na ňom. Išiel som za mesto, minul som bavlníkové polia, a keď som videl osamelé miesto, zaparkoval som, zdvihol kapotu a skontroloval dynamit.“

„Koľko tyčiniek?“

„Asi pätnásť. Potreboval som dvanásť až dvadsať kusov, podľa druhu budovy. Na synagógu až dvadsať, lebo to bola nová, moderná stavba z betónu a kameňa. Ale židova kancelária bola stará drevená stavba, vedel som, že pätnásť bude dosť.“

„Čo ešte bolo v kufri?“

„Obvyklé potreby. Škatuľa dynamitu. Dve odpaľovacie kapsle. A zápalná šnúra na pätnásť minút.“

„To je všetko?“

„Áno.“

„Ste si istý?“

„Jasné, že som si istý.“

„A čo časový spínač? Detonátor.“

„Ach áno. Na tie som zabudol. Boli v ďalšej menšej škatuli.“

„Opíšte mi ich.“

„Načo? Čítal si zápisnicu z pojednávania. FBI sa podarila vynikajúca rekonštrukcia mojej bomby. Hádam si čítal ich správu.“

„Niekoľko ráz.“

„A videl si aj fotografie z procesu. Fragmenty a zvyšky časového spínača. Videl si všetko, nie?“

„Videl. Odkiaľ mal Dogan ten budík?“

„Nepýtal som sa. Taký dostať v každom obchode. Jednoduchý, lacný budík na naťahovanie. Nič mimoriadne.“

„Bola to vaša prvá skúsenosť s časovým spínačom?“

„Dobre vieš, že áno. Ostatné bomby sa odpaľovali zápalnou šnúrou. Prečo sa ma na to pýtaš?“

„Lebo chcem počuť vaše odpovede. Všetko som si prečítal, ale chcem to počuť od vás. O čo vám išlo pri časovaní útoku v Kramerovom prípade?“

„Už ma zunovalo odpáliť dynamit a potom ozlomkrky bežať preč. Chcel som získať čas medzi uložením nálože a jej odpálením.“

„O koľkej ste ju tam uložili?“

„Asi ráno o štvrtej.“

„Kedy mala vybuchnúť?“

„Asi o piatej.“

„Čo sa stalo?“

„O piatej nevybuchla. Až niekoľko minút pred ôsmou, ale vtedy už boli v budove ľudia a niekoľkí prišli o život. Preto tu sedím v červenej kombinéze ako opica a dumám, ako chutí plyn.“

„Dogan vypovedal, že Marvina Kramera ste si za obeť vybrali spoločne, že bol na zozname obetí Ku-Klux-Klanu asi dva roky, že časový spínač ste navrhli vy, lebo ste vedeli, že advokát dodržiava presný pracovný režim, a že akciu ste uskutočnili sám.“

Sam trpezlivo počúval a poťahoval si z cigarety. Oči prižmúril na úzke škáročky a prikyvoval s hlavou sklonenou k zemi. Potom sa takmer usmial. „Myslím, že Dogan sa zbláznil. Federálny žalobca ho naháňal niekoľko rokov, takže napokon sa zrútil. Bol to slaboch, vieš.“ Zhlboka sa nadýchol a pozrel na Adama. „Niečo pravdy na tom je. Nie všetko, ale niečo je.“

„Chceli ste ho zabiť?“

„Nie. Ľudí sme nezabíjali. Do vzduchu sme vyhadzovali len budovy.“

„A čo ten Pinderov dom vo Vicksburgu? Aj to bolo vaše dielo?“

Sam pomaly prikývol.

„Bomba vybuchla ráno o štvrtej, keď celá Pinderova rodina hlboko spala. Všetci šiesti. Skončilo sa to priam zázrakom len malým zranením.“

„Žiaden zázrak, nálož bola v garáži. Keby som bol chcel niekoho zabiť, umiestnim nálož do okna spálne.“

„Spadla polovica domu.“

„Áno, ale mohol som použiť časový spínač a zbaviť sa niekoľkých židov, keď sa kŕmili žemľami alebo čím.“

„Prečo ste to nespravili?“

„Vravel som, že sme nezabíjali ľudí.“

„A o čo vám teda išlo?“

„O výstrahu. Odplatu. Nedovoliť mizerným židom, aby financovali hnutie za občianske práva. Usilovali sme sa udržať Afroameričanov tam, kde patria – v ich školách a kostoloch, v ich štvrtiach, v ich WC, bokom od našich žien a detí. Židia ako Marvin Kramer podporovali spoločnosť bez rasových rozdielov, miešanie sa s Afroameričanmi. Sviniar, ktorého bolo treba držať na uzde.“

„Takže ste mu to, chlapci, riadne zrátali, však?“

„Dostal, čo si zaslúžil. Tých jeho synčekov mi bolo ľúto.“

„Vaša ľútosť je dojímavá.“

„Počuj, Adam. Dobre ma počúvaj. Nemal som v úmysle zabíjať. Bomba bola nastavená na piatu hodinu rannú, tri hodiny prv, ako chodieval do práce. A deti tam prišli len preto, že mama dostala chrípku.“

„Ale necítite výčitky za to, že Marvin prišiel o obe nohy?“

„Ani nie.“

„Ani za to, že spáchal samovraždu?“

„Sám si potiahol kohútikom, ja nie.“

„Ste chorý človek, Sam.“

„Áno a budem na tom ešte horšie, keď pričuchnem k plynu.“

Adam zavrtel s odporom hlavou, ale držal jazyk za zubami. O rasovej nenávisti a predsudkoch sa porozprávajú neskôr. Niežeby teraz a v tejto chvíli očakával, že dosiahne so Samom nejaký pokrok, ale bol rozhodnutý, že na neho udrie. Teraz sa však musia rozprávať o faktoch.

„Čo ste urobili, keď ste si skontrolovali dynamit?“

„Vrátil som sa na parkovisko. Na kávu.“

„Prečo?“

„Asi som bol smädný.“

„Naozaj vtipné, ale skúste odpovedať na moje otázky, Sam.“

„Čakal som.“

„Na čo?“

„Musel som dajako zabiť niekoľko hodín. Keď bolo po polnoci, chcel som sa v Greenville zdržať čo najkratšie. Preto som zabíjal čas v Clevelande.“

„Hovorili ste s niekým v kaviarni?“

„Nie.“

„Bolo tam plno?“

„To si už nepamätám.“

„Sedeli ste sám?“

„Áno.“

„Pri stole?“

„Áno.“ Sam sa pousmial, lebo vedel, čo bude nasledovať. „Vodič kamiónu Tommy Farris povedal, že videl na parkovisku kamiónov niekoho, kto vyzeral celkom ako vy, ale že ste tam sedeli dlho a pili kávu s nejakým mladším mužom.“

„Nikdy som pána Farrisa nestretol, ale myslím si, že mu na tri roky vypovedala pamäť. Nikomu nepovedal ani slovo, ako si spomínam, až kým ho ďalší reportér nedostal do úzkych. Potom ho boli plné noviny. Zaujímavé, že niektorí svedkovia sa záhadne vynoria niekoľko rokov po procese.“

„Prečo Farris nevypovedal na poslednom pojednávaní?“

„Nepýtaj sa ma. Predpokladám, že nemal čo povedať. Skutočnosť, či som sedem hodín pred výbuchom pil kávu sám alebo s niekým iným, nijako nezaváži. Navyše kávu som popíjal kdesi v Clevelande, čo nijako nesúvisí s tým, kde a ako som spáchal trestný čin.“

„Takže Farris klamal?“

„Neviem, či klamal alebo nie. Ani ma to nezaujíma. Bol som sám. To je najdôležitejšie.“

„O koľkej ste odišli z Clevelandu?“

„Asi o tretej.“

„A išli ste priamo do Greenvillu?“

„Áno. Išiel som popri Kramerovom dome, na verande som videl sedieť strážcu, prešiel som okolo jeho firmy, zabil som ďalší čas a asi o štvrtej som zaparkoval pred zadným traktom firmy, vošiel som dnu zadným vchodom, uložil nálož v skrini v hale, vrátil som sa k autu a odfujazdil preč.“

„O koľkej ste odišli z Greenvillu?“

„Mal som v pláne odísť hneď po výbuchu. Ale ako vieš, trvalo mi niekoľko mesiacov, kým som skutočne odišiel.“

„Kam ste išli po odchode z Kramerovej firmy?“

„Na hlavnej ceste, asi pol míle od Kramerovej firmy, som našiel malú kaviareň.“

„Na čo ste tam išli?“

„Na kávu.“

„Koľko bolo hodín?“

„Neviem. Asi pol piatej.“

„Bolo tam plno?“

„Ani nie. Bistro pre oneskorencov na večeru s celonočnou prevádzkou, s tučným kuchárom v špinavom tričku a čašníčkou, ktorá s mľaskotom prežúvala žuvačku.“

„Rozprávali ste sa s niekým?“

„Hovoril som s čašníčkou, keď som si objednal kávu. Asi som si dal aj šišku.“

„Pokojne ste si popíjali kávu, o nič sa nestarali a čakali, kedy vybuchne nálož.“

„Áno. Vždy som rád počúval, ako vybuchujú bomby, a sledoval reakcie ľudí.“

„Takže ste mali skúsenosti aj z minulosti?“

„Áno, niekoľkonásobné. Vo februári toho istého roku som vyhodil do vzduchu realitnú kanceláriu v Jacksone istému židovi, ktorý predal dom v bielej štvrti nejakým negrom. Keď to buchlo, sedel som v reštaurácii ani nie tri ulice odtiaľ. Použil som zápalnú šnúru, takže som stadiaľ musel uháňať, rýchlo zaparkovať a nájsť si stôl. Servírka akurát kládla predo mňa šálku, keď sa zatriasla zem a všetci priam zamrzli. Veľmi sa mi to páčilo. Boli štyri hodiny ráno a bolo tam veľa vodičov kamiónov a doručovateľov, v kúte aj niekoľko policajtov, ktorí sa samozrejme rozbehli k autám, zapli svetlá a rútili sa na miesto činu. Môj stôl sa zatriasol tak silno, že káva vyšplechla zo šálky.“

„A to pokladáte za pravé vzrušenie?“

„Áno. Ale pri iných akciách sa mi to videlo riskantné. Nemal som čas hľadať si kaviareň ani bistro, preto som chvíľu len tak krúžil okolo a čakal, keď sa začne zábava. Sledoval som čas na hodinkách, takže som presne vedel, kedy to buchne. Keď som sedel v aute, bol som najradšej, ak som sa dostal na kraj mesta, vieš.“ Sam sa odmlčal a znovu si zhlboka potiahol z cigarety. Hovoril pomaly a rozvážne. Pri spomienke na dobrodružstvá sa mu trochu zaiskrilo v očiach, ale slová vážil. „Výbuch v Pinderovom dome som videl na vlastné oči,“ dodal.

„Ako sa vám to podarilo?“

„Bývali vo veľkom dome na predmestí, veľa stromov, priamo v údolí. Parkoval som asi míľu odtiaľ na kopci a pri detonácii som sedel pod stromom.“

„Skutočná idyla.“

„To je pravda. Mesiac bol v splne. Celú ulicu som mal ako na dlani, videl som takmer celú strechu. Bolo tam ticho a idylicky, všetci spali. Odrazu bum, a strecha bola v lufte a roztrieskaná na márne kúsky.“

„Akého hriechu sa dopustil pán Pinder?“

„Celkové židovstvo. A miloval negrov, vždy sa objímal s radikálnymi Afroameričanmi, čo sem prichádzali zo Severu a agitovali. Rád pochodoval a protestoval spolu s Afroameričanmi. Predpokladáme, že financoval množstvo ich akcií.“

Adam si robil poznámky a usiloval sa všetko absorbovať. Nemohol tomu takmer ani uveriť, nieto ešte stráviť. Trest smrti zrejme nie je taká najhoršia myšlienka. „Vráťme sa však do Greenvillu. Kde bola tá kaviareň?“

„Už sa nepamätám.“

„Ako sa volala?“

„Bolo to pred dvadsiatimi tromi rokmi. Také miesto si človek nemá prečo pamätať.“

„Bolo to na hlavnej ceste č. 82?“

„Myslím, že áno. Čo chceš robiť? Chceš vydolovať toho tučného kuchára a zafúľanú servírku? Neveríš mi?“

„Neverím.“

„Prečo?“

„Lebo mi neviete povedať, kde ste sa naučili vyrobiť bombu s časovaným detonátorom.“

„V garáži za domom.“

„V Clantone?“

„Mimo Clantonu. Maličkosť.“

„Kto vás to naučil?“

„Ja sám. Mal som nákres, malú brožúrku s postupom a tak podobne. Krok číslo jeden, dva, tri. Vravím, bola to maličkosť.“

„Koľko skúseností ste mali s podobným detonátorom pred Kramerovcami?“

„Jednu.“

„Kde? Kedy?“

„V lese, neďaleko od domu. S dvoma tyčinkami dynamitu a potrebnou výbavou som sa vybral hlbšie do lesa k potoku. Išlo to hladko.“

„Jasné. A predchádzajúcu prípravu a štúdium ste vykonali vo svojej garáži?“

„Áno, už som to povedal.“

„Vo svojom minilaboratóriu.“

„Nazvi to, ako chceš.“

„Dobre, ale keď pracovníci FBI vykonali dôkladnú prehliadku vášho domu, garáže a okolia, keď ste boli vo väzení, po výbušnine nenašli ani stopu.“

„Možno boli hlúpi. Možno som postupoval nanajvýš opatrne a nenechal som ani stopu.“

„Alebo možno bombu umiestnil niekto iný s väčšou skúsenosťou s výbušninami.“

„Bohužiaľ, mýliš sa.“

„Ako dlho ste sa zdržali v kaviarni v Greenville?“

„Poriadne dlho. Bolo päť hodín a nič. Blížila sa šiesta. Odišiel som niekoľko minút pred šiestou a odviezol sa ku Kramerovej firme. Miesto vyzeralo v poriadku. Niekoľkí ranostaji boli už hore a nechcel som, aby ma uvideli. Prešiel som na druhú stranu rieky a odviezol sa do Lake Village v Arkansase, potom som sa vrátil do Greenvillu. Bolo sedem, slnko už vyšlo a ľudia chodili po uliciach. A explózia nikde. Zaparkoval som v bočnej ulici a chvíľu som sa prechádzal. Ten prekliaty výbuch sa nie a nie ozvať. Nemohol som sa tam ísť predsa presvedčiť. Chodil som a chodil, natŕčal uši dúfajúc, že zem sa predsa len zatrasie. Ale nič.“

„Videli ste prichádzať Marvina Kramera a jeho synov do budovy?“

„Nie. Z rohu som videl, ako zaparkoval auto, v duchu som zahrešil. V hlave som mal prázdno. Nemohol som rozmýšľať. Ale potom som si povedal, no a čo, veď je to len žid a vykonal veľa zla. Potom som si spomenul na sekretárky a iných ľudí, čo tam zrejme pracujú, preto som prešiel o ulicu ďalej. Spomínam si, že som sa pozrel na hodinky presne o dvadsať minút osem a napadlo mi, či nemám anonymne zatelefonovať Kramerovi a oznámiť mu, že v skrini má bombu. Keby mi neuveril, išiel by sa asi presvedčiť a tam by to schytal.“

„Prečo ste to neurobili?“

„Nemal som drobné. Nechal som všetko servírke v kaviarni a nechcel som si pýtať drobné v obchode v susedstve. Ale musím ti povedať, že som bol riadne nervózny. Triasli sa mi ruky a nechcel som pred nikým vyzerať podozrivo, veď som tam bol cudzí. A bola tam moja bomba. Bol som v malom meste, kde každý každého pozná, tam si cudzinca každý ľahko zapamätá, keď sa stane zločin. Spomínam si, že som kráčal po chodníku, priamo oproti Kramerovej firme. Pred holičom boli na stojane noviny a jeden chlapík si prehľadával vrecká kvôli drobným. Takmer som ho poprosil o desať centov na stručný telefonát, ale bol som veľmi nervózny.“

„Prečo ste boli nervózny, Sam? Práve ste vraveli, že vám nezáležalo na tom, či si to Kramer odskáče. Bola to vaša šiesta bombová akcia.“

„Áno, ale pri tých predchádzajúcich to bolo ľahké. Zapáliš šnúru, vrazíš do dverí a chvíľu vyčkáš. Stále som mal pred očami tú chutnú sekretárku, čo mi ukázala WC. Tá, čo neskôr vypovedala na súde. A myslel som na ľudí, čo tam pracovali, lebo pri mojej poslednej návšteve tam bolo veľa ľudí. Blížila sa ôsma hodina, vedel som, že čochvíľa sa firma otvorí a veľa ľudí príde o život. Myseľ sa mi načisto zastavila. Pamätám sa, že som stál pri telefónnej búdke o ulicu ďalej, zízal som na hodinky a hovoril si, že tam musím zavolať. Napokon som aj vošiel do búdky a vyhľadal telefónne číslo, ale keď som zoznam zatvoril, už som číslo nevedel. Znovu som ho vyhľadal, a keď som ho začal vytáčať, spomenul som si, že nemám drobné. Rozhodol som sa zájsť do holičstva a poprosiť o drobné. Nohy mi oťaželi a strašne som sa potil. Kráčal som smerom k holičstvu, pred výkladom som zastal a pozrel dnu. Bolo tam plno. Všetci chlapci sedeli popri stene, rozprávali sa a čítali noviny, celý rad, hovorili jeden cez druhého. Pamätám sa, že niekoľkí sa na mňa pozerali, potom sa k nim pridali ďalší, a tak som odišiel preč.“

„Kam ste išli?“

„To presne neviem. Vedľa Kramerovej firmy bola ďalšia firma. Spomínam si, že tam bolo zaparkované auto. Zišlo mi na um, že je to sekretárka alebo že niekto prišiel za Kramerom. Keď to vybuchlo, myslím, že som práve vykročil k autu.“

„A boli ste rovno na druhej strane ulice?“

„Myslím, že áno. Pamätám sa, že som sa ocitol na štyroch na zemi a okolo mňa lietali úlomky skla a triesky. Ale ďalej si veľa nepamätám.“

Ozvalo sa tiché zaklopanie na dvere, potom sa zjavil seržant Packer s veľkou polystyrénovou šálkou, papierovou vreckovkou, paličkou na miešanie a mliekom. „Pomyslel som si, či si nedáte trochu kávy. Prepáčte, že som vás vyrušil.“ Kávu a ostatné položil na stôl.

„Ďakujem,“ povedal Adam.

Packer sa rýchlo obrátil ku dverám.

„Mne dva cukry a jedno mlieko,“ povedal Sam z druhej strany.

„Ako si želáte,“ odvrkol Packer a ani sa nezastavil.

A bol preč.

„Dobré služby, naozaj,“ poznamenal Adam.

„Vynikajúce, priam vynikajúce.“

14

Samovi kávu, prirodzene, nepriniesli. On to vedel, ale Adam nie. Po chvíli čakania Sam povedal: „Vypi si ju.“ Sám si zapálil ďalšiu cigaretu a chodil hore-dolu za stoličkou, kým si Adam miešal cukor paličkou z umelej hmoty. Bolo takmer jedenásť, Sam zmeškal svoju hodinku prechádzky a neveril, že Packer mu zariadi náhradnú. Kráčal a niekoľko ráz si čupol, urobil zopár hlbokých predklonov. Keď sa neisto vystieral a skláňal, praskali mu kolená a kĺby. V prvých mesiacov pobytu v cele smrti začal pravidelne cvičiť. V istom období urobil v cele denne sto kľukov a sto sklápačiek. Hmotnosť mu klesla na ideálnych sedemdesiatdva kíl, keď začala účinkovať diéta s nízkym obsahom tuku. Brucho mal ploché a tvrdé. Nikdy nebol taký zdravý.

Ale čoskoro si uvedomil, že v tejto cele má svoj posledný domov a že štát ho jedného dňa popraví. Načo mu je dobré zdravie a pevné bicepsy, keď je 23 hodín denne zatvorený a čaká na smrť? Pomaly prestal cvičiť. Fajčil čoraz viac. Tunajší kamaráti ho pokladali za šťastného človeka, najmä preto, lebo mal vonku peniaze. Mladší brat Donnie, ktorý býval v Severnej Karolíne, mu raz mesačne posielal balík s desiatimi kartónmi cigariet značky Montclair. V priemere vyfajčil tri-štyri škatuľky denne. Chcel sa zabiť skôr, ako sa k tomu dostane štát. Radšej dal prednosť dlhodobej chorobe a trápeniu, ochoreniu, ktoré si vyžaduje nákladné liečenie, ktoré musí štát Mississippi podľa ústavy zabezpečiť.

Zdá sa, že preteky prehral.

Federálny sudca, ktorý vykonával dozor nad parchmanským zariadením a uplatňovaním práv väzňov, vydal prísne nariadenia na doplnenie základných rehabilitačných postupov. Starostlivo definoval práva väzňov a nezabudol ani na také drobné detaily, ako je štvorcový výmer každej cely a peňažné čiastky, ktoré mohol väzeň vlastniť. Maximálne dvadsať dolárov. Volali ich „prach“ a prichádzali zvonka. Tí šťastnejší dostávali mesačne niekoľko dolárov od príbuzných a známych. Mohli ich utratiť v jedálni uprostred OOR. Nealkoholické nápoje sa nazývali „fľaša na ex“. Sladkosti volali „žu-žu“ a „ham-ham“. Ozajstné cigarety v škatuľkách volali „nabité šúľky“ alebo „hotové šúľky“.

Väčšina väzňov nedostávala zvonka nič. Obchodovali, vymieňali a zbierali drobné na nákup tabakových listov, ktoré si skrúcali do tenkého papiera a pomaly fajčili. Sam mal skutočne veľké šťastie.

Posadil sa a zapálil si ďalšiu.

„Prečo ste nesvedčili na procese?“ spýtal sa ho Adam cez okienko.

„Na ktorom procese?“

„Správna poznámka. Na prvých dvoch pojednávaniach.“

„Nebolo treba. Brazelton vybral dobrú porotu, všetko belosi, milí, sympatickí ľudia, ktorí všetko chápali. Vedel som, že ma neusvedčia. Nebolo treba, aby som vypovedal.“

„A na poslednom procese?“

„To je trochu zložitejšie. S Keyesom sme o tom veľa ráz diskutovali. Najprv si myslel, že to zaberie, lebo by som mohol porote vysvetliť svoje pohnútky. Nechcel som nikomu ublížiť. Bomba mala vybuchnúť o piatej. Vedeli sme však, že krížový výsluch bude ostrý. Sudca rozhodol, že možno uviesť aj iné bombové akcie, aby sa vyjasnili niektoré veci. Musel by som priznať, že som tam dodatočne umiestnil bombu, všetkých pätnásť kusov dynamitu; a to bolo, pravda, viac než dosť na zabitie ľudí.“

„Prečo ste nesvedčili?“

„Dogan. Ten sviniar klamal a povedal porote, že naším plánom bolo žida zabiť. Veľmi zapôsobil. Predstav si, že ako svedok obžaloby proti jednému z vlastných radov vypovedá bývalý Hlavný čarodejník štátu Mississippi. Takú výpoveď sotva možno spochybniť. Porota ju zhltla aj s chlpmi.“

„Prečo Dogan klamal?“

„Jerry Dogan sa zbláznil. Federálna polícia mu bola v pätách pätnásť rokov – odpočúvali mu telefón, sledovali manželku, kam sa len v meste pohla, znepríjemňovali život príbuzným, vyhrážali sa jeho deťom, búchali mu na dvere v ktorúkoľvek nočnú hodinu. Strašný život. Ktosi večne načúval a sledoval ich. Nebol dosť obozretný a do hry vstúpil daňový úrad. Spolu s FBI mu pohrozili tridsiatimi rokmi. Dogan sa pod nátlakom zrútil. Po procese som sa dozvedel, že ho kamsi zašili. Do akéhosi ústavu. Liečili ho, potom ho poslali domov, kde onedlho zomrel.“

„Dogan je mŕtvy?“

Sam zadržal dym v ústach a len pomaly ho vypúšťal, kúdolil sa hore, popri nose, pred očami, ktoré v tej chvíli vytriešťal cez okienko neveriacky na vnuka. „Ty o Doganovi nevieš?“ spýtal sa.

Adam zalistoval bleskovo v pamäti tisícok strán článkov a príbehov, ktoré zozbieral a zoradil. Zavrtel hlavou. „Nie, čo sa mu stalo?“

„Myslel som si, že vieš všetko,“ povedal Sam. „Myslel som si, že si si do hlavy vtĺkol o mne všetko.“

„Viem o vás veľa, Sam, a na Jeremiaha Dogana kašlem.“

„Zhorel pri požiari domu. Aj so ženou. Raz v noci, kým spali, z plynového potrubia začal unikať propán. Susedia vraveli, že to bolo, akoby vybuchla bomba.“

„Kedy sa to stalo?“

„Presne do roka po tom, čo svedčil proti mne.“

Adam si to chcel zapísať, ale pero sa nepohlo. Najprv študoval Samovu tvár, hľadal východisko. „Presne do roka?“

„Tak je.“

„To je neuveriteľná zhoda okolností.“

„Ja som bol už tu, ale tu a tam som sa všeličo dopočul. Polícia prípad uzavrela ako nešťastnú náhodu. Dokonca sa mi zdá, že plynárenskú spoločnosť ťahali na súd.“

„Takže si nemyslíte, že ho zavraždili?“

„Jasné, že si myslím, že ho zavraždili.“

„Dobre, ale kto to vykonal?“

„Z FBI prišli aj za mnou a položili mi niekoľko otázok. Mládenci zo Severu. Nemohli sa dočkať návštevy v cele smrti a zašermovať svojimi odznakmi, aby stretli skutočného teroristu z Ku-KIux-Klanu. Takí boli vystrašení, že sa báli aj vlastného tieňa. Kládli mi hlúpe otázky asi hodinku a odišli. Viac som o nich nepočul.“

„Kto by mohol zavraždiť Dogana?“

Sam zahryzol do filtra a potiahol si z cigarety posledný raz. Potom ju zahasil v popolníku a vydýchol dym cez okienko. Adam ho rozohnal prehnaným gestom, ale Sam ho ignoroval. „Veľa ľudí,“ zahundral.

Adam si spravil poznámku na okraj, že o Doganovi sa porozprávajú neskôr. Najprv si to preverí, vráti sa k nemu pri ďalšom rozhovore.

„Čisto teoreticky,“ povedal a ďalej si čosi zapisoval, „sa mi vidí, že ste mali proti Doganovi vypovedať.“

„Veľa nechýbalo,“ povedal Sam s náznakom sklamania. „Posledný večer procesu sme ja, Keyes a jeho asistentka, už som zabudol, ako sa volala, až do polnoci zvažovali, či mám svedčiť. Ale dobre premýšľaj, Adam. Bol by som musel priznať, že som tam umiestnil dynamit, že som mal časový spínač na neskoršie odpálenie, že som bol zapletený do iných bombových akcií a že som bol na druhej strane ulice, keď to buchlo. Okrem toho obžaloba jasne dokázala, že cieľom atentátu bol Marvin Kramer. Porote totiž prehrali telefonické záznamy z FBI. Mal si to počuť! Natiahli obrovské reproduktory, pred porotu postavili stôl a naň magnetofón, skoro ako živú bombu. Ozval sa Dogan telefonujúci Waynovi Gravesovi, chrapčalo to, ale jasne bolo počuť, že hovorí o bombovom atentáte na Marvina Kramera preto a za to a chvastá sa, že pošle svoju skupinu, ako ma nazýval, do Greenvillu, aby záležitosť vybavila. Hlas z pásky znel ako duch z pekla a porotcovia priam hltali každé slovo. Zabralo to. Potom Dogan svedčil aj osobne. V takej situácii by som vyzeral smiešne, keby som chcel podať svedectvo a presvedčiť porotu, že vlastne nie som zlý človek. McAllister by ma zaživa zožral. Preto som sa rozhodol nevypovedať. Keď sa na to spätne pozerám, viem, že to bol zlý ťah, mal som prehovoriť.“

„Nehovorili ste teda na radu svojho advokáta?“

„Pozri, Adam, ak si myslíš, že odvolanie postavíš na neúčinnom vedení obhajoby, zabudni na to. Dobre som Keyesovi zaplatil, dal som do zálohu všetko, čo som mal, aj advokát robil, čo mohol. Pred istým časom Goodman a Tyner uvažovali, že pôjdu po Keyesovi, ale nenašli na jeho zastupovaní nič. Zabudni na to.“

Cayhallov spis vo firme Kravitz & Bane obsahujúci poznámky a dokumenty o obhajobe vedenej Benjamínom Keyesom bol najmenej päť centimetrov hrubý. Neúčinné vedenie obhajoby je štandardný odvolací postup pri treste smrti, ale v Samovom prípade ho nevyužili. Goodman a Tyner o tom donekonečna diskutovali, vymenili si množstvo listín medzi kanceláriami na 61. a 66. poschodí v Chicagu.

V poslednom dokumente sa uvádzalo, že Keyes viedol obhajobu tak dobre, že sa nič nedalo napadnúť.

V spise sa nachádzal aj trojstranový list od Sama, v ktorom výslovne zakázal útok na Keyesa. Tvrdil, že nijaké odvolanie tohto druhu nepodpíše.

Posledný dokument však napísal o sedem rokov prv, v čase, keď trest smrti bol len vzdialenou možnosťou. Dnes všetko vyzerá ináč. Treba oživiť sporné miesta alebo ich vyrobiť. Nadišiel čas, keď sa treba chytať aj slamky.

„Kde je dnes Keyes?“ spýtal sa Adam.

„Naposledy som počul, že robí vo Washingtone. Napísal mi asi pred piatimi rokmi, vravel, že súkromnú prax zavesil na klinec. Zobralo ho to, že sme prehrali. Myslím, že ani jeden z nás to nečakal.“

„Nepredpokladali ste, že vás usvedčia?“

„Vlastne nie. Už dva razy sa mi podarilo s úspechom zdolať obžalobu, veď vieš, v porote bolo osem belochov, respektíve chcem povedať Angloameričanov. Podľa toho, ako zle sa proces rozvíjal, vôbec som nepochyboval, že ma neusvedčia.“

„A čo Keyes?“

„Mal strach. Celkom iste sme nič nebrali na ľahkú váhu. Na pojednávanie sme sa pripravovali niekoľko mesiacov. McAllister chodil nakúkať do spisov deň čo deň, a čím viac rozprával, tým usilovnejšie sme zarezávali. Keď uverejnili zoznam porotcov, spolu štyristo ľudí, strávili sme niekoľko dní, aby sme si ich overili. Vedeniu prípravného konania nemožno vyčítať ani jedinú chybu. Neboli sme naivní idealisti.“

„Lee mi prezradila, že ste uvažovali, že zmiznete.“

„Ach tak.“

„Povedala mi to včera večer.“

Poklopkal si po ďalšej cigarete, chvíľu sa v nej kochal, akoby bola posledná v živote. „Áno, premýšľal som o tom. Prešlo takmer trinásť rokov, kým ma McAllister dostal. Bol som slobodný človek, po druhom procese som mal štyridsaťsedem rokov a vrátil som sa domov. Štyridsaťsedemročného chlapa dve poroty prepustili, to som mal za sebou. Bol som šťastný. Život šiel normálne. Farmárčil som, viedol som pílu, popíjal v meste kávu a zúčastnil sa každých volieb. Federálna polícia ma niekoľko mesiacov sledovala, ale zrejme som ich presvedčil, že dám bombám pokoj. Z času na čas sa v Clantone zjavili dotieraví novinári a vypytovali sa, ale nikto sa s nimi nebavil. Prichádzali zo Severu, hlúpi ako delo, bezočiví a tupí, ale dlho sa nezdržali. Jedni mi raz prišli do domu a nechceli odísť. Namiesto pušky som na nich pustil psy, a hneď sa im za zadkom len tak zaprášilo. Viac sa nevrátili.“

Zachechtal sa sám pre seba a zapálil si cigaretu. „Ani v tých najbujnejších snoch som si nepredstavoval, že dopadnem takto. Keby som bol niekedy čo len pomyslel, že sa mi čosi také stane, bol by som zmizol už pred rokmi. Bol som absolútne slobodný, chápeš, nič ma neobmedzovalo. Bol by som odišiel do Južnej Ameriky, zmenil si meno, zmizol dva-tri razy, napokon sa usadil kdesi v Sao Paolo alebo v Riu.“

„Ako Mengele.“

„Tak nejako. Nikdy ho nechytili. Takých nikdy nechytia. Mohol som bývať v peknom domčeku, hovoriť po portugalsky a smiať sa hlupákom, ako je McAllister.“ Sam zavrtel hlavou, zatvoril oči a predstavoval si, ako to mohlo byť.

„Prečo ste nezmizli, keď McAllister začal robiť krik?“

„Lebo som bol somár. Začalo sa to pomaly. Bolo to ako v zlom sne, ktorý sa vracia po malých častiach. Najprv McAllistera zvolili vďaka jeho veľkým sľubom. O niekoľko mesiacov nato prišli na Dogana daňoví úradníci. Kadečo som sa dozvedel, všeličo sa popísalo v novinách. Ale odmietal som uveriť, že by sa to mohlo stať. Prv než som sa nazdal, sledovala ma federálna polícia a už som nemohol utiecť.“

Adam pozrel na hodinky a odrazu pocítil únavu. Rozprávali sa vyše dvoch hodín, potreboval čerstvý vzduch a slnko. Z cigaretového dymu ho rozbolela hlava a v miestnosti bolo čoraz teplejšie. Zakrútil si vrchnák pera, blok si vložil do aktovky. „Už pôjdem,“ povedal smerom do okienka. „Pravdepodobne prídem zajtra na ďalšie kolo.“

„Ja som tu.“

„Lucas Mann mi dal zelenú, môžem prísť, kedykoľvek budem chcieť.“

„Je to úžasný človek, pravda?“

„Normálny, robí si svoju robotu.“

„Rovnako ako Naifeh a Nugent. A všetci bieli.“

„Bieli?“

„Ach, to je žargón, znamená úrady. Mňa vlastne nikto nechce zabiť, každý si koná iba svoju povinnosť. Aj ten tupec s deviatimi prstami, úradný kat, chlap, čo chystá plynovú zmes a prináša kanistru. Spýtaj sa ho, čo urobí, keď ma bude priväzovať, a on odpovie: ‚Konám si len svoju povinnosť.‘ Tunajší kaplán a lekár a psychiater, aj sám riaditeľ, ktorí budú tvoriť eskortu, aj zriadenci, čo ma vynesú, to všetko sú milí ľudia, nemajú proti mne nič, všetci si konajú len svoju povinnosť.“

„Tak ďaleko to nedôjde, Sam.“

„To má byť prísľub?“

„Nie, ale mysli pozitívne.“

„Fakt, pozitívne myslenie je v našich končinách veľmi populárne. Ja a všetci chlapi odtiaľto dosahujeme vynikajúce výsledky v motivačných ukazovateľoch, v plánoch na dovolenku a nákupoch. Afroameričania dávajú prednosť stavu duše.“

„Lee má o vás veľký strach, Sam. Odkazuje vám, že na vás myslí a modlí sa za vás.“

Sam si zahryzol do spodnej pery a pozrel na zem. Pomaly prikývol, ale nič nepovedal.

„Budem u nej celý mesiac bývať.“

„Ešte je vydatá za toho chlapa?“

„Istým spôsobom. Chce vás prísť navštíviť.“

„Nie.“

„Prečo nie?“

Sam opatrne vstal zo stoličky a zaklopal na dvere za chrbtom. Otočil sa a pozrel na Adama cez okienko. Chvíľu na seba hľadeli, kým dozorca neotvoril dvere a neodviedol Sama preč.

15

„Ten mládenec pred hodinou odišiel aj s poverením na zastupovanie, hoci som ho na písme nevidel,“ vysvetľoval Lucas Mann Phillipovi Naifehovi, ktorý stál pri okne a sledoval smetiarov na ceste. Naifeha bolela hlava, chrbát a mal za sebou polovicu zlého dňa, lebo ráno sa začal tromi telefonátmi od guvernéra a dvoma od Roxburgha, ministra spravodlivosti. Dôvodom bol prirodzene Sam.

„Takže má advokáta,“ povedal Naifeh a jemne si pritláčal päsť do stredu krížov.

„Áno, a mne sa ten mládenec veľmi páči. Zastavil sa u mňa pred odchodom, vyzeral, akoby ho prešiel nákladiak. Myslím, že so starým otcom prežíva krušné časy.“

„Pre starého otca nastanú časy ešte horšie.“

„Pre nás všetkých nastanú horšie časy.“

„Vieš, čo chcel guvernér? Rád by získal naše predpisy na vykonanie trestu smrti. Odpovedal som, že to nie je možné, že mu nič nemôžeme poskytnúť. Vravel, že ako guvernér štátu by ich mal mať k dispozícii. Usiloval som sa mu vysvetliť, že nemáme príručku ako takú, že sú to vyhlášky na voľných listoch zviazané v čiernom fascikli, ktoré sa po každom výkone trestu smrti plynom znovu revidujú a dopĺňajú. Chcel vedieť názov. Povedal som mu, že ten dokument nemá názov, nijaký oficiálny názov, pretože ho, chvalabohu, často nepoužívame, ale že keď sa lepšie zamyslím, ja sám to volám malá čierna knižka. Tlačil na mňa ďalej, ja som bol čoraz tvrdší, rozhovor sa skončil a o pätnásť minút volal jeho advokát, ten malý hrbáč v okuliaroch, čo mu padajú z nosa…“

„Larramore.“

„Volal Larramore a oznámil, že podľa paragrafu toho a toho, takého a takého zákona a podľa paragrafu toho a onoho zákona guvernér má právo na kópiu našich predpisov. Ospravedlnil som sa, vytiahol som tie paragrafy, nechal ho čakať desať minút a potom sme si prečítali zákon spoločne, a pravda, ako ináč, klamal, len sa tak prášilo, blufoval a myslel si, že som idiot. V mojom zákone o tom nebolo ani slova, a tak som zložil. O desať minút sa opäť prihlásil guvernér, sladké reči ako med, hovoril, nech zabudnem na čiernu knižku, že mu ide len o Samove práva zaručené ústavou a že len chce, aby som ho informoval o vývoji udalostí. Od samej láskavosti sa priam topil.“ Naifeh presunul váhu tela na druhú nohu, vymenil si päsť, ktorou si masíroval chrbát, a uprene pozeral von oknom.

„O pol hodiny sa ozval Roxburgh, a hádaj, čo chcel. Pýtal sa, či som hovoril s guvernérom. Vieš, Roxburgh si myslí, že ja a on sme politicky spriaznení, starí politickí druhovia, vieš, a vraj predpokladá, že si môžeme kamarátsky veriť. Preto mi chce dôverne oznámiť, že guvernér sa pravdepodobne pokúsi využiť popravu na vlastné politické ciele.“

„Nezmysel!“ zreval Lucas.

„Áno, odpovedal som Roxburghovi, že sa mi nechce veriť, že by si čosi také myslel o guvernérovi, hovoril som vážne a aj on hovoril vážne. Prisľúbili sme si, že budeme pozorne sledovať situáciu, a pri najmenšom náznaku, že by sa guvernér pokúsil o manipuláciu, sa budeme okamžite navzájom informovať. Roxburgh povedal, že má isté možnosti ako neutralizovať guvernéra, keby prekročil hranicu. Neopovážil som sa spýtať, aké, ale znel veľmi sebaisto.“

„Tak ktorý z nich je väčší hlupák?“

„Zrejme Roxburgh. Ale bol to ťažký rozhovor.“ Naifeh sa opatrne povystieral a prešiel k svojmu stolu. Bol vyzutý, košeľu mal vykasanú. Zrejme mal bolesti. „Obaja však majú neprekonateľný zálusk na publicitu. Ako dvaja malí školáci, ktorí sa strašne boja, že jeden z nich dostane väčšiu porciu cukríkov. Neznášam ich oboch rovnako.“

„Všetci ich neznášajú. Okrem tých, čo ich volili.“

Na dvere ktosi prudko zaklopal a dnu vpochodoval plukovník vo výslužbe George Nugent, nakrátko sa zastavil, aby za sebou zatvoril dvere a už sa úradne hrnul k Lucasovi Mannovi, ktorý síce nevstal, ale podal mu ruku. „Dobrý deň, pán Mann.“ Nugent ho stručne pozdravil a pobral sa ďalej, aby ponad stôl podal ruku Naifehovi.

„Posaďte sa, George,“ vyzval ho Naifeh a ukázal na voľnú stoličku vedľa Manna. Naifeh mu chcel prikázať, aby zabudol na vojenské pocty, ale vedel, že by neurobil dobre.

„Rozkaz,“ odpovedal Nugent a sadol si na stoličku, ani sa nepredklonil. Hoci uniformy v Parchmane nosili len dozorcovia a odsúdení, Nugent si vyrobil vlastnú. Olivovú košeľu a nohavice rovnakého odtieňa, dokonalé puky, všetko vyhladené bez jediného pokrčeného miesta. Nohavice siahali povyše členkov, kde sa strácali v čiernych kožených vojenských vysokých topánkach, ktoré sa čistili a leštili najmenej dva razy za deň a vždy sa jagali ako zlato. Kolovali síce chýry, že ktorási sekretárka, alebo dokonca niekto z dozornej rady mu na podrážke raz videl kus blata, ale tento chýr sa nepotvrdil.

Horný gombík na košeli mal rozopnutý, aby mu tým pri krku vznikol pravidelný trojuholník, cez ktorý presvitalo sivé tričko. Vrecká a rukávy mal bez ozdoby, bez metálov a stužiek, čo, ako Naifeh oddávna predpokladal, plukovník niesol ako nemalé poníženie. Účes presne podľa vojenského predpisu, vyholený pri ušiach s krátkou pokrývkou riedkych sivých vlasov. Nugent mal päťdesiatdva rokov, slúžil vlasti tridsaťštyri, najprv ako radový vojak v Kórei, potom ako kapitán akéhosi útvaru vo Vietname, kde bojoval za písacím stolom. Zranil sa pri jazde na džípe a poslali ho domov s ďalšou stužkou.

Teraz už dva roky vzorne slúžil ako asistent superintendanta, verný, lojálny spoľahlivý Naifehov podriadený. Miloval detaily, príkazy a nariadenia. Hltal všetky príručky a riaditeľovi ustavične vypisoval nové postupy, úpravy a direktívy na uváženie. Ten ho mal plné zuby, lenže ho potreboval. Nebolo tajomstvom, že o niekoľko rokov by plukovník rád zasadol na jeho stoličku.

„George, s Lucasom sme práve rozoberali Cayhallovu záležitosť. Neviem, nakoľko poznáš postup pri odvolaní, ale piaty federálny odvolací zrušil odklad a o štyri týždne nás čaká vykonanie popravy.“

„Rozumiem,“ rázne povedal Nugent, absorbujúc a analyzujúc každé slovo. „Čítal som o tom v dnešných novinách.“

„Dobre. Lucas je presvedčený, že tentoraz sa aj uskutoční. Je tak, Lucas?“

„Je to veľmi pravdepodobné. Viac ako fifty-fifty,“ odpovedal Lucas a na Nugenta ani nepozrel. „Ako dlho ste tu u nás, George?“

„Dva roky a jeden mesiac.“

Riaditeľ si čosi zratúval a šúchal si sluchy. „Boli ste tu pri Parrisovej poprave?“

„Nie. Prišiel som až niekoľko týždňov po nej,“ povedal s miernym sklamaním.

„Takže žiadnu ste ešte nezažili?“

„Nie, prosím.“

„Nuž, je to hrozné, George, naozaj hrozné. Najhoršia časť našej práce. Úprimne vravím, pre mňa také čosi nie je. Dúfal som, že odídem do dôchodku prv, ako opäť otvoríme plynovú komoru, ale už niet pochybností. Potrebujem pomoc.“

Nugentov vystretý chrbát, aj keď ho už musel mať strnulý, sa ešte väčšmi vyrovnal. Rýchlo prikývol, pohľad mu tancoval na všetky strany.

Plukovník nemohol potlačiť úsmev. Rýchlo sa však spamätal a hneď bol vážny. „Som presvedčený, že to zvládnem.“

„Aj ja som o tom presvedčený. Máme tu istú príručku predpisov. Kolektívnu skúsenosť z dvadsiatich návštev plynovej komory za posledných tridsať rokov.“

Nugent prižmúril oči a zahľadel sa na čiernu knižku. Všimol si, že jednotlivé strany nemajú rovnakú veľkosť a formát, že obsahujú nejednotný sortiment listín, ktoré boli poskladané a len tak nedbanlivo zoradené, že aj obal bol starý a ošúchaný. O niekoľko hodín, bleskurýchle sa rozhodol, túto knižku premení na šlabikár hodný knižného vydania.

„Prečítajte si ju dnes večer a zajtra si o tom podebatujeme.“

„Rozkaz,“ odpovedal poslušne.

„Ani slovo pred nikým, kým sa opäť nestretneme, jasné?“

„Jasné.“

Nugent pekne prikyvoval Lucasovi Mannovi a potom vyšiel z kancelárie s čiernu knižkou v náručí ako chlapec s novou hračkou. Dvere sa za ním zatvorili.

„Je to blázon,“ povedal Lucas.

„Viem. Budeme ho sledovať.“

„Musíme ho sledovať, je to taký snaživec, že by Sama dal do plynu už tento víkend.“

Naifeh otvoril zásuvku stola a vytiahol fľaštičku s tabletkami. Dve zhltol aj bez vody. „Idem domov, Lucas. Musím si ľahnúť. Možno umriem skôr ako Sam.“

„Len sa ponáhľaj.“

Telefonický rozhovor s E. Garnerom Goodmanom bol stručný. Adam s istou hrdosťou vysvetlil, že uzavrel so Samom dohodu o zastupovaní a že strávili spolu štyri hodiny, hoci zatiaľ veľký pokrok nedosiahli. Goodman si vypýtal kópiu dohody, na čo Adam odvetil, že v tejto chvíli kópiu nemá, lebo originál leží zvinutý v cele smrti a ďalšie kópie vzniknú, ak si to bude želať klient.

Goodman sľúbil, že sa pozrie do spisu a hneď sa pustí do práce. Adam mu dal telefónne číslo k Lee a sľúbil, že sa každý deň ohlási. Položil slúchadlo a pozrel na dva hrozivo znejúce odkazy vedľa počítača. Oba boli od reportérov, jeden od memphiského novinára, druhý z televíznej stanice v Jacksone, v Mississippi.

Baker Cooley hovoril s oboma reportérmi. Televízny štáb z Jacksonu sa dostal až po informačný pult firmy a odišiel, až keď im Cooley pohrozil. Takáto pozornosť veľmi rozrušila pokojnú hladinu memphiskej pobočky firmy Krawitz & Bane a Cooley, prirodzene, nebol nadšený. Ostatní spoločníci nemali čo Adamovi povedať. Sekretárky boli profesionálne zdvorilé, ale nerady sa zdržiavali v jeho kancelárii.

Cooley ho vážne vystríhal, že reportéri o všetkom vedeli. O Samovi a Adamovi, o ich vzťahu starý otec-vnuk, len si nebol istý, ako sa to dozvedeli, od neho určite nie. Nezmienil sa o tom pred nikým. Pravda, až keď sa to rozchýrilo, zvolal tesne pre obedom spoločníkov a asistentov a oznámil im to.

Bolo takmer päť hodín. Adam sedel za stolom za zatvorenými dverami, no počul hlasy na chodbe, keď sa administratívne pracovníčky, koncipienti a ostatní chystali na odchod. Rozhodol sa, že televíznemu spravodajcovi nemá čo povedať. Vykrútil číslo Todda Marksa z Memphis Press. Automatický spojovateľ ho cez spleť hlasov po chvíľke spojil s pánom Marksom, ktorý sa prihlásil na päťmiestnej klapke s netrpezlivým: „Todd Marks.“ Mal chlapčenský hlas.

„Tu Adam Hall z firmy Krawitz & Bane. Našiel som si odkaz, aby som vám zavolal.“

„Nuž, pán Hall,“ zatiahol Marks priateľsky a už sa nijako neponáhľal. „Ďakujem, že ste sa ozvali. Hm, dozvedel som sa totiž, že ste sa ujali Cayhallovho prípadu, tak som si to chcel overiť.“

„Zastupujem pána Cayhalla,“ odpovedal Adam odmerane. „Áno, dozvedel som sa to. Hm, ste z Chicaga?“

„Som z Chicaga.“

„Ahá. A ako ste sa dostali k prípadu?“

„Moja firma zastupovala Sama Cayhalla sedem rokov.“

„Áno, správne. Ale nevypovedal firme služby, nuž, pred istým časom?“

„Áno. Ale teraz sa k firme opäť vrátil.“ Adam počul klepot klávesov, ako si Marks zaznamenával odpovede do počítača.

„Dozvedeli sme sa rôzne, nuž, chýry, že Sam Cayhall je váš starý otec.“

„Odkiaľ ste sa to dozvedeli?“

„Nuž, máme svoje zdroje, ktoré si musíme chrániť. Nemôžem vám prezradiť, odkiaľ, verte, nemôžem.“

„Chápem.“ Adam sa zhlboka nadýchol a nechal Marksa chvíľu čakať. „Kde ste momentálne?“

„V istých novinách.“

„Kde to je? Lebo mesto nepoznám.“

„Kde ste vy?“ spýtal sa Marks. „V centre. Vo firme.“

„Som neďaleko od vás. O desať minút som tam.“

„Nie, sem nechoďte. Stretnime sa inde. V nejakom tichom bare.“

„Dobre. Hotel Peabody je na Union Avenue, len tri ulice od vás. Vo vestibule je malý bar, volá sa Mallards.“

„Prídem o pätnásť minút. Ale budeme tam len my dvaja, jasné?“

„V poriadku.“

Adam zložil. V Samovej zmluve bola veľmi voľná a nejednoznačná formulácia, ktorou sa pokúšal zamedziť svojmu právnikovi, aby hovoril s novinármi. Táto klauzula poskytovala advokátovi veľa priestoru, aby ju obchádzal, ale Adam nechcel robiť problémy. Navyše po dvoch návštevách pokladal starého otca za veľkú záhadu. Nemá rád advokátov, dokonca ani vlastného vnuka.

Bar Mallards sa zapĺňal rýchlo mladými unavenými úspešnými podnikateľmi, ktorí si pred odchodom domov na predmestia potrebovali spláchnuť hrdlo. V centre Memphisu bolo len málo obytných domov, preto sa bankári a brokeri schádzali tu a v niektorých ďalších baroch na pivo v zelených fľaškách či švédsku vodku. Postávali pri bare, stretávali sa pri malých stolíkoch, hovorili o trendoch trhu a diskutovali o budúcnosti. Bolo to veľmi moderné miesto, steny zo skutočných tehál, dlážka z tvrdého dreva. Na stole pri dverách stáli malé tanieriky s kuracími krídlami a pečienkou obalenou slaninkou.

Adam zbadal mladého muža v džínsach s blokom. Zvítali sa a sadli si k stolu v kúte. Todd Marks nemal viac ako dvadsaťpäť. Nosil okuliare v kovovom ráme, vlasy až na plecia. Správal sa srdečne, ale trochu nervózne. Objednali si pivo Heinekens.

Blok ležal pripravený na stole. Adam sa rozhodol chopiť iniciatívy. „Základné pravidlá hry,“ začal. „Po prvé, čo poviem, je dôverné. Nesmiete ma citovať, v nijakom prípade. Súhlasíte?“

Marks pokrčil plecami na znak súhlasu, ale bol pritom prekvapený, lebo také čosi nečakal. „Dobre,“ prisvedčil nakoniec.

„Tuším tomu hovoríte dobre utajené zdroje.“

„Tak.“

„Odpoviem vám na niekoľko otázok, ale nie na veľa. Prišiel som, lebo chcem, aby ste napísali pravdu.“

„To beriem. Je Sam Cayhall váš starý otec?“

„Sam Cayhall je môj klient a zakázal mi hovoriť s novinármi. Preto ma nemôžete citovať. Prišiel som, lebo vám chcem niektoré skutočnosti potvrdiť, ale aj vyvrátiť.“

„Dobre. Tak ste jeho vnuk?“

„Áno.“

Marks si vydýchol a vychutnával tento neuveriteľný fakt, z ktorého bude fantastický príbeh. Už videl palcové titulky.

Potom si uvedomil, že sa má pýtať ďalej. „Kto je váš otec?“

„Môj otec zomrel.“

Po dlhšej odmĺke: „V poriadku. Takže Sam Cayhall je otec vašej matky.“

„Nie. Sam je otec môjho otca.“

„Ahá, ale prečo máte rôzne priezviská?“

„Lebo môj otec si zmenil meno.“

„Prečo?“

„Na to vám neodpoviem. Nerád by som sa púšťal do histórie rodiny.“

„Vyrastali ste v Clantone?“

„Nie, narodil som sa tam, ale odišli sme odtiaľ, keď som mal tri roky. Rodičia sa presťahovali do Kalifornie. Tam som vyrastal.“

„Takže ste nevyrastali blízko Sama Cayhalla.“

„Nie.“

„Poznali ste ho?“

„Zoznámili sme sa včera.“

Marks zvažoval ďalšiu otázku. Chvalabohu, najprv im priniesli pivo. Mlčky popíjali.

Hľadel na blok, čosi si zapisoval a potom sa spýtal: „Ako dlho pracujete vo firme Krawitz & Bane?“

„Takmer rok.“

„Ako dlho sa venujete prípadu Sama Cayhalla?“

„Pol druha dňa.“

Upil si dlhý dúšok a sledoval Adama, akoby čakal na vysvetlenie. „Pozrite, pán Hall…“

„Stačí Adam.“

„Dobre, Adam. Mám tu veľké medzery. Pomôžete mi?“

„Nie.“

„V poriadku. Kdesi som čítal, že Cayhall dal firme Krawitz & Bane výpoveď. Pracovali ste na prípade, keď sa to stalo?“

„Povedal som vám predsa, že na ňom pracujem pol druha dňa.“

„Kedy ste boli prvý raz v cele smrti?“

„Včera.“

„Vedel, že prídete?“

„K tomu sa nevyjadrím.“

„Prečo nie?“

„Je to nanajvýš dôverná záležitosť. Nebudem hovoriť o svojich návštevách v cele smrti. Len vám potvrdím, alebo nepotvrdím niektoré veci, ktoré si môžete overiť aj inde.“

„Má Sam ešte iné deti?“

„O rodine nebudem hovoriť. Som presvedčený, že o tom vaše noviny dávno písali.“

„Ale bolo to dávno.“

„Tak si to niekde vyhľadajte.“

Znovu si odpil dlhý dúšok a upriamil zadumaný pohľad na blok. „Aké sú šance, že poprava sa bude konať ôsmeho augusta?“

„Ťažko povedať. Nerád by som špekuloval.“

„Ale všetky možnosti na odvolanie sú vyčerpané, nie?“

„Možno. Ale povedzme, že som si naplánoval určité kroky.“

„Môže guvernér udeliť milosť?“

„Áno.“

„Je to pravdepodobné?“

„Skôr nepravdepodobné. To sa opýtajte jeho.“

„Poskytne váš klient pred popravou niekomu rozhovor?“

„Pochybujem.“

Adam pozrel na hodinky, akoby mal odrazu naponáhlo. „Ešte niečo?“ spýtal sa a dopil pivo.

Marks si zastrčil pero do vrecka na košeli. „Môžeme sa ešte stretnúť na rozhovor?“

„To bude závisieť od vás.“

„Ako?“

„Podľa toho, ako to zvládnete. Ale ak vytiahnete rodinné záležitosti, zabudnite naň.“

„Skrývate zrejme veľmi veľké tajomstvo.“

„Bez komentára.“ Adam sa postavil a podal mu ruku. „Tešilo ma,“ povedal a podali si ruky.

„Ďakujem. Zavolám vám.“

Adam rýchlo prešiel okolo ľudí v bare a stratil sa vo vestibule hotela.

16

Zo všetkých hlúpych, malicherných pravidiel týkajúcich sa osôb vo výkone trestu v bloku smrti Sama najväčšmi dráždilo pravidlo o hrúbke spisov. Táto pýcha normotvornej dokonalosti stanovila pre každého odsúdeného maximálny limit právnej dokumentácie do hrúbky trinásť centimetrov, ktorú mohol mať u seba v cele smrti. Vyrovnané listy papiera po stlačení nesmeli presiahnuť stanovený limit. Samov spis sa ničím nelíšil od spisov iných odsúdených a po deviatich rokoch boja, ktoré zvádzal podaniami odvolaní, narástol ten jeho do rozmerov veľkej kartónovej škatule. Ako sa však môže venovať štúdiu a príprave nových materiálov, ak sa na neho vzťahuje trinásťcentimetrový limit?

Packer vošiel do cely niekoľko ráz s centimetrom, ktorým mával ako kapelmajster, a potom ho opatrne priložil k papierom. Sam zakaždým prekročil povolený limit; raz ho podľa Packerovho merania prichytili s listinami hrubými päťdesiattri centimetrov. Packer zakaždým napísal hlásenie o porušení limitu a niektoré listiny potom putovali do úradnej zásuvky Samovej dokumentácie. Sam by rád vedel, či je jeho spis v budove správy väznice hrubší ako trinásť centimetrov. Dúfal, že áno. Záleží na tom? Držia ho tu ako v klietke deväť a pol roka a udržiavajú pri živote s jediným cieľom, aby mu ho jedného dňa vzali.

Packer mu zakaždým poskytol dvadsaťštyri hodín, aby si spis vytriedil. Sam obvykle poslal zvyšok bratovi do Severnej Karolíny. Niekoľko ráz veľmi neochotne poslal tri-štyri centimetre E. Garnerovi Goodmanovi.

Práve teraz mu papiere zasa zhrubli aspoň tridsať centimetrov nad limit. Pritom tenkú časť rozhodnutí najvyššieho súdu mal pod matracom. Päť centimetrov si ukrýval v susednej cele na polici, kde mu ich strážil Hank Henshaw. Ďalších takmer osem centimetrov mal na kope dokumentov u J. B. Gullitta. Sam skontroloval všetky papiere a dokumenty Henshawovho a Gullittovho prípadu. Henshaw mal dobrého právnika, ktorého mu zaplatila rodina. Gullitt mal hlupáka z veľkej firmy z Washingtonu, D. C., ktorý v živote nebol na súde.

Ďalšie nezmyselné obmedzenie sa týkalo vecí, ktoré mohol mať odsúdený v cele. Pravidlo jednoducho znelo, že odsúdený na smrť nemôže vlastniť viac ako tri knihy. Sam ich mal pätnásť, šesť vo svojej cele a deväť roztrúsených u spoluväzňov po celom bloku. Na beletriu nemal čas. V jeho zbierke boli výlučne právnické knihy, najmä z oblasti trestu smrti a Ôsmeho doplnku ústavy.

Práve dovečeral varenú bravčovinu s fazuľkou a kukuričným chlebom a čítal rozhodnutie Odvolacieho súdu deviateho federálneho obvodu v Kalifornii o odsúdenom na trest smrti, ktorý prijal trest tak pokojne, že advokáti usúdili, že musí byť blázon. Opakovane tvrdili, že ich klient nie je pri zmysloch, a preto ho vraj nemožno popraviť. Keďže v deviatom súdnom obvode sedia kalifornskí liberáli, ktorí sú proti trestu smrti, s radosťou skočili na nový argument. Popravu odvolali. Samovi sa prípad veľmi páčil. Veľa ráz si želal, aby patril do pôsobnosti deviateho a nie piateho federálneho obvodu.

Gullitt zo susednej cely povedal: „Máš tu koňa.“ Sam prešiel k mrežiam. Motáky tvorili jediný spôsob korešpodencie medzi odsúdenými, ktorých cely nesusedili. Gullitt mu podal správu. Prišla od Kazateľa, smutného mladého belocha zo siedmej cely od neho. Vidieckym kazateľom sa stal v štrnástich rokoch. Riadnym kazateľom, čo sa vyhráža mukami pekelnými, ohňom a sírou, ale kariéru mu preťal, a zrejme na večnosť oddialil, trest za znásilnenie a vraždu diakonovej manželky. Dnes mal dvadsaťštyri rokov, v cele smrti žil tri a nedávno sa slávnostne vrátil k slovu božiemu. Na lístku stálo:

Milý Sam, práve sa za Teba modlím. Skutočne verím, že Boh vstúpi do Tvojej veci a zastaví ju. A ak to neurobí, prosím ho, aby si Ťa povolal rýchlo, bez bolesti a iného trápenia, rovno k sebe. Srdečne Ťa pozdravuje Randy.

Nie je to fantastické? Už sa za mňa modlia, pomyslel si Sam, aby som to mal čo najrýchlejšie za sebou a bez bolesti. Sadol si na kraj lôžka a na kúsok papiera napísal stručnú odpoveď:

Milý Randy, ďakujem, že sa za mňa modlíš. Modlitby potrebujem, ale najmä potrebujem aj jednu zo svojich kníh. Vola sa Rekapitulácia trestu smrti od Bronsteina. V zelenom obale. Pošli mi ju, Sam.

Podal lístok Gullittovi, vystrčil ruky cez mreže a čakal, kým sa kôň dostane na druhú stranu chodby. Bolo takmer osem hodín, ešte stále vládlo sparno a vlhko, no prichádzala milosrdná tma. Noc prinesie ochladenie na dvadsaťpäť stupňov, takže so zapnutými ventilátormi sa to bude dať vydržať.

Sam dostal v ten deň poštu niekoľko ráz. Všetci mu vyjadrovali súcit a nádej. Všetci ponúkali pomoc, akej boli schopní. Hudbu púšťali tichšie a nebolo počuť ani príležitostné výkriky, ktorými sa kde-kto obvykle dožadoval svojich práv. Už druhý deň bola v celom bloku oveľa pokojnejšia atmosféra. Televízia síce bežala celé dni, ale nie naplno. Na chodbe A zavládol zreteľný pokoj.

„Mám nového advokáta,“ povedal Sam potichu a naklonil sa na lakte s rukami vystrčenými do chodby. Mal na sebe len trenírky. Pri rozhovoroch videl Gullittove ruky až po zápästie, tvár mu nikdy nevidel. Keď Sama viedli po chodbe, zakaždým kráčal pomaly a hľadel do tvárí svojich druhov. Oni uprene hľadeli naňho. Vryl si ich do pamäti, rozoznával ich po hlase. Bolo však veľmi kruté, že roky žil vedľa muža, s ktorým viedol dlhé rozhovory o živote a smrti, a pritom mu hľadel iba na ruky.

„To je dobrá správa, Sam. Rád to počujem.“

„Áno. Zdá sa, že je to bystrý chlapec.“

„Kto je to?“ Gullitt mal ruky zopnuté. Nehýbal nimi.

„Môj vnuk,“ odpovedal Sam tak nahlas, aby to počul len Gullitt. Jemu sa mohol zdôverovať aj s tajomstvami.

Gullittovi sa mierne pohli prsty: „Vnuk?“

„Áno. Z Chicaga. Z veľkej právnickej firmy. Vraví, že možno je ešte nádej.“

„Nikdy si mi vnuka nespomínal.“

„Dvadsať rokov som ho nevidel. Včera sa tu zjavil a povedal mi, že je právnik a že sa chce ujať môjho prípadu.“

„Kde bol predchádzajúcich desať rokov?“

„Zrejme dospieval. Je to ešte decko. Má tuším dvadsaťšesť.“

„Necháš sa zastupovať dvadsaťšesťročným deckom?“ Toto Sama trochu podráždilo. „V tejto chvíli mi veľa možností v živote nezostáva.“

„Dofrasa, veď ty sa právu rozumieš lepšie ako on.“

„Viem, ale teším sa, že budem mať skutočného advokáta, čo mi napíše návrhy a odvolania na skutočnom počítači a podá ich na riadny súd. Teším sa, že mám niekoho, kto pobeží na súd a bude sa škriepiť so sudcami, kto bude bojovať proti štátnym orgánom ako rovný s rovným.“

Toto Gullitta akosi upokojilo, pretože sa na niekoľko minút odmlčal. Ruky mal pokojné, ale potom si odrazu začal šúchať končeky prstov a to prirodzene znamenalo, že ho niečo trápi. Sam vyčkal.

„Veľa som o tom premýšľal, Sam. Celý deň ma to zhrýza. Si jediný človek, ktorému dôverujem, a neviem, čo urobím, keď po teba prídu a odvedú ťa do plynovej komory. Veď vždy si bol tu vedľa, pozrel si sa mi do papierov, ktorým ja ani za mak nerozumiem. Vždy si mi dobre poradil, povedal, čo mám robiť. Môjmu právnikovi z Washingtonu neverím. Nikdy mi nezavolá, nenapíše, neviem, čo bude so mnou, idem sa z toho zblázniť. Keby nebolo teba, už by som sa pominul na rozume. Čo ak sa mu to nepodarí?“ Teraz šermoval rukami raz rýchlejšie, raz pomalšie. Keď zmĺkol, aj ruky sa zastavili.

Sam zapálil dve cigarety, jednu ponúkol Gullittovi, jedinému z bloku, s ktorým bol ochotný podeliť sa. Hank Henshaw z ľavej strany nefajčil. Chvíľu pofajčievali, vyfukovali oblaky dymu do okien v hornej časti chodby.

Napokon sa Sam ozval: „Ešte nikam nejdem, kamarát. Môj advokát vraví, že máme ešte šancu.“

„Veríš mu?“

„Áno. Je to bystrý chlapec.“

„To musí byť čudné, človeče, mať vnuka za advokáta. Neviem si to predstaviť.“ Gullitt mal tridsaťjeden rokov, bol ženatý, bezdetný a často sa sťažoval na manželkine pletky, voľnú lásku s celým svetom chlapov. Bola to krutá žena, nikdy neprišla na návštevu a raz mu napísala krátky list, kde mu oznamovala dobrú správu, že je tehotná. Gullitt sa dva dni jedoval a potom sa Samovi priznal, že ju celé roky mlátil a že tiež behal za sukňami. O mesiac mu napísala znovu a ospravedlnila sa mu. Priateľ jej vraj požičal peniaze na potrat a nechce sa rozviesť. Gullittovi naozaj odľahlo.

„Je to veľmi zvláštne, myslím si,“ vysvetľoval Sam. „Nevyzerá vôbec ako ja, je po matke.“

„A chlapec sem len tak prišiel a oznámil ti, že je tvoj stratený vnuk?“

„Nie. Najprv nie. Chvíľu sme sa rozprávali, jeho hlas mi znel akosi povedome. Celkom akoby som počul jeho otca.“

„Jeho otec je tvoj syn, há?“

„Áno. Je mŕtvy.“

„Tvoj syn je mŕtvy?“

Zelená kniha od Kazateľa napokon dorazila s ďalším lístočkom o krásnom sne, čo sa mu prisnil pred dvoma dňami. Nedávno nadobudol zriedkavý duchovný dar vykladať sny a nevie sa dočkať, aby sa Samovi zdôveril. Sen sa mu ustavične vracia, a keď ho celý poskladá, vyloží ho, rozvinie a prinesie Samovi na ukážku. Zatiaľ iba toľko, že je to dobrá správa.

Aspoň už nespieva, povedal si Sam, keď dočítal lístok a sadol si na lôžko. Kazateľ bol aj gospelový spevák. Navyše si aj sám písal piesne, nuž a keď ho z času na čas pochytila duchovná túžba, serenádoval na plné hrdlo aj niekoľko hodín, v ktorúkoľvek dennú či nočnú hodinu. Neškolený tenor s malým rozsahom, ale neuveriteľnej zvučnosti, vyvolal veľa zlostných sťažností, len čo na chodbe zaznel spev. Sám Packer niekedy zasiahol, aby skončil. Sam mu pohrozil, že zakročí právnou cestou a urýchli jeho popravu, ak neprestane škriekať. Za túto sadistickú vyhrážku sa neskôr ospravedlnil. Chudák chlapec bol jednoducho blázon, a keby Sam žil dosť dlho, plánoval použiť rovnakú stratégiu nadobudnutej nepríčetnosti, ako o nej čítal v kalifornskom prípade.

Zvalil sa na lôžko a začítal sa. Ventilátor šušťal o papiere a rozháňal lepkavý vzduch, ale o chvíľu mal plachty pod sebou vlhké. No aj tak zaspal, a spal až do skorého rána, keď už bolo v bloku chladno a plachty boli takmer suché.

17

Auburn House nikdy neslúžil ako dom alebo domov, ale niekoľko desiatok rokov ako čudný kostolík zo žltých tehál a farebného skla. Stál obkolesený retiazkovým plotom na tienistom priestranstve, len niekoľko ulíc od centra Memphisu. Žlté tehly boli popísané čarbanicami a farebné sklo na oblokoch vystriedala preglejka. Kongregácia sa presťahovala pred niekoľkými rokmi ďalej na východ, ďalej od stredu mesta, do bezpečia na predmestí. Odniesli lavice a spevníky, dokonca aj vežu. Strážca si vykračoval popri plote, pripravený otvoriť vráta. Vedľa bol činžiak na spadnutie a o ulicu ďalej chátral komplex štátnych obytných domov, z ktorého pochádzali pacienti Auburn Housu.

Boli tam všetko mladé matky, ešte deti, ktoré porodili matky, takisto ešte deti, pričom otcovia boli všeobecne neznámi. Priemerný vek dievčat bol pätnásť rokov. Najmladšia mala jedenásť. Vliekli sa zo štátnych domov s dieťaťom po boku a niekedy aj s ďalším, čo sa ťahalo pozadu. Prichádzali v skupinkách po troch, po štyroch a návšteva v poradni sa im stala spoločenskou udalosťou. Prichádzali samy a vystrašené. Zhromaždili sa v bývalom presbytériu, dnes premenenom na čakáreň, kde bolo treba predložiť doklady. Čakali s dojčatami na kolenách a drobné detváky sa hrali pod sedadlami. Klebetili s priateľkami, s inými dievčatami z domu. Všetky prichádzali do poradne v Auburn House pešo, lebo áut bolo poskromne a na jazdenie boli tak či onak primladé.

Adam zaparkoval na kraji neveľkého parkoviska a informoval sa u strážcu, kadiaľ má ísť. Ten si prezrel Adama od hlavy po päty a ukázal na vchod, kde dve dievčatá držali na rukách bábätká a fajčili. Prešiel pomedzi ne, kývol hlavou na pozdrav, sám sa usiloval o zdvorilosť, ale tie dve na neho len uprene hľadeli. Vnútri uvidel na stoličkách z umelej hmoty šesť podobných matiek, ktoré držali kojencov na rukách a batoľatá lozili po zemi. Slečna za pultom ukázala na dvere a povedala mu, aby šiel chodbou vľavo.

Dvere do malej ordinácie Lee boli otvorené, rozprávala sa vážne s pacientkou. Usmiala sa na Adama. „O päť minút som hotová,“ povedala, držiac v rukách čosi ako plienku. Pacientka nemala dieťa so sebou, ale čoskoro sa zberala porodiť.

Adam sa vybral do pánskeho WC. Keď vyšiel, Lee na neho už čakala. Objali sa a priložili líce k lícu. „Čo povieš na našu akciu?“

„Čo tu vlastne robíš?“ Prešli úzkou chodbičkou s obdratým kobercom a odlupujúcou sa maľovkou.

„Auburn House je nezisková organizácia dobrovoľných pracovníkov. Pomáhame mladým matkám.“

„Iste je to veľmi deprimujúce.“

„Záleží na tom, ako sa na to pozeráš. Vitaj v mojej pracovni,“ ukázala na dvere a vošli dnu. Na stenách viseli farebné obrázky, na jednom boli deti rôzneho veku s názornými príkladmi vhodnej stravy, na druhom len jednoduché názvy bežných ochorení novorodencov, na ďalšom obrázku sa vynímali komiksové postavy ilustrujúce výhody používania kondómii. Adam sa posadil a zhodnotil výzdobu.

„Všetky bývajú v štátnych bytoch, takže si vieš asi predstaviť, aké informácie dostanú po pôrode doma. Ani jedna nie je vydatá. Bývajú s matkou či starou matkou. Auburn House založili pred dvadsiatimi rokmi mníšky, aby naučili tieto decká, ako vychovať zdravé deti.“

Adam uznanlivo kývol na ilustráciu propagujúcu kondóm. „A prevenciu nežiaduceho tehotenstva.“

„Nevenujeme sa plánovanému rodičovstvu, nemáme oň záujem, ale nezaškodí zmieniť sa aj o antikoncepcii.“

„Možno by ste mali robiť aj viac, ako len zmieňovať sa.“

„Možno. Šesťdesiat percent detí narodených v minulom roku prišlo na svet mimo manželstva, a tento počet každoročne stúpa. Zároveň sa každý rok zvyšuje počet trýznených a opustených detí. Človeku je z toho strašne smutno. Niektoré z týchto detvákov nemajú v živote vlastne nijakú šancu.“

„Kto to financuje?“

„Všetko je v súkromných rukách. Polovicu času venujeme získavaniu finančných prostriedkov. Pritom musíme hospodáriť s veľmi skromným rozpočtom.“

„Koľko máte konzultantov podobných ako ty?“

„Desať-dvanásť. Niektorí z nich pracujú niekoľko ráz do týždňa v popoludňajších hodinách, iní len v sobotu. Ja mám šťastie. Môžem si dovoliť pracovať na plný úväzok.“

„Koľko hodín týždenne?“

„Ani neviem. Prichádzam o desiatej a odchádzam za tmy.“

„A pracuješ bez nároku na odmenu?“

„Áno. U vás tomu tuším hovoríte pre dobro spoločnosti.“

„V advokátskej praxi je to iné. Dobrovoľným akciám sa venujeme na ospravedlnenie svojho stavu a ziskov. Chápeš, aj tak zarábame obrovské peniaze. Je v tom trochu rozdiel.“

„Je to veľmi vďačná práca.“

„Ako si sa k nej dostala?“

„Už ani neviem. Bolo to dávno. Bola som členkou klubu, klubu milovníkov čaju, stretávali sme sa raz mesačne na dobrom obede a debatovali, ako zohnať peniaze pre ľudí v núdzi. Raz nám jedna mníška rozprávala o Auburn House a ten sme prijali za svoj. Jedno s druhým, no a postupne sa veci vyvinuli.“

„Naozaj ti neplatia ani cent?“

„Phelps má veľa peňazí, Adam. Z nich dávam značnú čiastku aj na Auburn House. Každý rok organizujeme finančnú zbierku na večeri v hoteli Peabody, pre hostí v smokingoch, ktorí pijú šampanské, a ja zakaždým prehovorím Phelpsa, aby priviedol kamarátov bankárov aj s manželkami, aby sme z nich vydolovali nejaké finančné prostriedky. Minulý rok sme nazbierali dvesto tisíc.“

„Čo z toho platíte?“

„Časť tvorí réžia. Máme dvoch pracovníkov na plný úväzok. Budova je lacná, ale i tak stojí peniaze. Zvyšok tvoria výdavky na dojčenské veci, lieky a literatúru. Nikdy nemáme dosť.“

„Takže tu vlastne šéfuješ?“

„Nie. Platíme si správcu. Som konzultantka.“

Adam si prezeral plagát za jej chrbtom s veľkým kondómom, ktorý sa neškodne plazil po stene vpred. Z posledných výskumov a štúdií sa dozvedel, že mládež tieto pomôcky nepoužíva. Aj napriek kampani v televízii, školským heslám a záberom na MTV, kde ich propagovali známe rockové hviezdy. Nevedel si predstaviť nič horšie, ako sedieť celý deň v takej malej zapratanej miestnosti a rozprávať sa o zaparených zadkoch a plienkach s pätnásťročnými matkami.

„Veľmi ťa obdivujem,“ povedal a zahľadel sa na stenu s plagátom s tematikou detskej výživy.

Lee prikývla, ale neodpovedala. Mala unavené oči a bola zrelá na odchod. „Poďme sa najesť,“ navrhla.

„Kam?“

„Neviem. Hocikam.“

„Bol som dnes so Samom. Strávil som tam dve hodiny.“

Lee sa posadila hlbšie do stoličky a pomaly si vyložila nohy na stôl. Ako obvykle mala na sebe vyblednuté džínsy a košeľu.

„Stal som jeho advokátom.“

„Jednoducho podpísal zmluvu?“

„Áno. Pripravil si vlastné znenie. Na štyroch stranách. Podpísali sme ju obaja, takže teraz je rad na mne.“

„Nemáš strach?“

„Priam panický. Ale poradím si. Popoludní som hovoril s novinárom z Memphis Press. Už sa dopočuli, že Sam Cayhall je môj starý otec.“

„Čo si mu povedal?“

„Nemohol som to predsa poprieť. Bol na všeličo zvedavý, ale o rodine som hovoril málo. Som presvedčený, že sa začne vypytovať a zistí viac.“

„O mne?“

„Ja som mu nepovedal vôbec nič, ale iste začne do všetkého vŕtať. Bohužiaľ, je mi to ľúto.“

„Čo je ti ľúto?“

„Možno ťa odhalia. Stigmatizujú ako dcéru Sama Cayhalla, vraha, rasistu, antisemitu, teroristu, člena Ku-Klux-Klanu, najstaršieho človeka, akého kedy priviedli do plynovej komory a otrávili ako zviera.“

„Už som prežila aj horšie veci.“

„Čo také?“

„Ako manželka Phelpsa Bootha.“

Adam sa rozosmial a aj Lee sa podarilo usmiať sa. K otvoreným dverám pristúpila žena v strednom veku a oznámila, že odchádza. Lee vyskočila na rovné nohy a rýchlo predstavila svojho pekného synovca. Adam Hall, advokát z Chicaga, ktorý prišiel na krátku návštevu. Na pani to dostatočne zaúčinkovalo, otočila sa a zmizla v chodbe.

„To si nemala,“ povedal Adam.

„Prečo nie?“

„Lebo zajtra bude moje meno v novinách – Adam Hall, advokát z Chicaga, vnuk.“

Lee otvorila od prekvapenia ústa. Ale potom len mykla plecom, akoby jej to bolo jedno, ale Adama zbadal, že sa jej v očiach rozhostil strach. „Čo na tom?“ povedala a zobrala si kabelku a aktovku. „Poďme hľadať reštauráciu.“

Išli do blízkeho bistra, talianskeho rodinného podniku v prerobenom bungalove s malými stolíkmi a intímnym osvetlením. Sadli si do tmavého kúta, objednali nápoje: čaj s ľadom pre Lee a minerálku pre neho. Keď čašník odišiel, Lee sa naklonila ponad stôl a povedala: „Adam, musím ti niečo povedať.“

Prikývol, ale neodpovedal.

„Som alkoholička.“

Pohľad mu zamrzol. Popíjali spolu aj dva večery predtým.

„Trvá to desať rokov,“ vysvetľovala stále naklonená ponad stôl. Pritom najbližší hosť bol päť metrov od nich. „Mala som niekoľko dôvodov. Niektoré si zrejme domyslíš. Liečila som sa. Keď ma pustili, bola som na tom dobre. Vydržala som asi rok. A potom, bác, ďalšie liečenie, absolvovala som ho tri razy, naposledy pred piatimi rokmi. Nie je to ľahké.“

„Ale aj včera si pila. A niekoľko pohárov.“

„Viem. Aj večer predtým. Dnes som vyprázdnila všetky fľaše a celé pivo som vyliala. V byte nemám ani kvapku.“

„To mi neprekáža. Dúfam, že som nezadal príčinu.“

„Nie, ale potrebujem tvoju pomoc. Budeš so mnou bývať niekoľko mesiacov, čakajú nás ťažké časy. Len ťa prosím o pomoc.“

„Jasné, Lee. Škoda, že si mi to nepovedala, keď som prišiel. Ja veľa nepijem. Vydržím, alebo odídem.“

„Alkoholizmus je zvláštne zviera. Niekedy sa môžem pozerať na tých, čo popíjajú, a ani ma nehne. A potom raz vidím reklamu na pivo a rozbehnem sa do obchodu po víno, ktoré som mala rada, a to nutkanie je také silné, až mi je zle. Je to márny boj.“

Priniesli im nápoje a Adam sa bál naliať si minerálku. Nalial si z nej na ľad a zamiešal s lyžičkou. „Vyskytuje sa to v rodine?“ spýtal sa takmer s istotou, že áno.

„Zdá sa, že nie. Sam sa vytratil a trochu si vypil, keď sme boli malí, ale pred nami to skrýval. Matka mojej matky bola alkoholička, preto moja mama nemohla alkohol ani cítiť. Doma sme nikdy nič nemali.“

„Ako sa to začalo?“

„Postupne. Keď som odišla z domu, nevedela som sa dočkať, že to skúsim, lebo keď sme s Eddiem vyrastali, doma bolo pitie tabu. Potom som sa zoznámila s Phelphsom, ktorý pochádza z rodiny, kde sa spoločensky konzumovalo veľa alkoholu. Bol to pre mňa únik, napokon barla.“

„Budem sa veľmi usilovať, ale je mi to ľúto.“

„Neľutuj ma. Dobre mi padlo vypiť si s tebou, ale je načase, aby som prestala. Už tri razy som vypadla z voza a vždy to začalo s predstavou, že si môžem dať pohárik, dva a udržať to pod kontrolou. Mesiac som vydržala popíjať jeden pohár za celý deň. Potom to bol jeden a pol pohára, dva, potom tri. A zasa som bola na liečení. Som alkoholička a nikdy sa z toho nedostanem.“

Adam zdvihol pohár a štrngol do jej pohára. „Na ten voz. Povezieme sa v ňom obaja.“ Chlipli si zo svojich nealkoholických nápojov.

Čašník bol študent a hneď im poradil, čo si majú dať. Navrhol kuchárovu špecialitu, pečené ravioli, lebo je jednoducho najlepšie v celom meste a o desať minút im ho prinesie. Súhlasili.

„Bol som zvedavý, čo si robila s časom, ale neopovážil som sa opýtať sa,“ poznamenal Adam.

„Raz som pracovala. Narodil sa Walt, a keď začal chodiť do školy, začala som sa nudiť. Phelps mi našiel robotu vo firme istého svojho priateľa. Veľký plat, krásna kancelária. Mala som sekretárku, ktorá sa v robote vyznala oveľa lepšie ako ja. Po roku som odišla. Vydala som sa za peniaze, Adam, nepredpokladalo sa, že budem pracovať. Phelpsova matka bola zhrozená, že som brala plat.“

„Čo robia bohaté dámy celé dni?“

„Dolieha na nich ťarcha celého sveta. Najprv odprevadia manžela do práce, potom si začnú plánovať deň. Nakupovanie je rozdelené aspoň na dve časti: dopoludňajšie a odpoludňajšie, pričom dopoludnia vybavujú najmä telefonické objednávky z Piatej Avenue. Popoludňajšie nákupy sa niekedy skutočne robia osobne, pričom ich šofér čaká na parkovisku. Obed zaberie takmer celý deň, pretože niekoľko hodín sa plánuje a aspoň dve hodiny sa realizuje. Býva to vlastne malý banket, ktorého sa zúčastní niekoľko podobne utrápených duší. Okrem toho bohatá žena má spoločenské povinnosti. Najmenej tri razy do týždňa chodí na čajové večierky k priateľom, kde chrúmu importované pečivo a nariekajú nad osudom opustených detí a matiek, čo užívajú drogy. Potom rýchlo domov, aby sa ešte stihli upraviť pred príchodom manžela z pracovného bojiska. Prvé martini vypijú spolu pri bazéne, kým im štyria ďalší ľudia pripravujú večeru.“

„A čo sex?“

„Je veľmi unavený. Okrem toho máva zvyčajne frajerku.“

„Stalo sa to aj Phelpsovi?“

„Myslím, hoci na sex sa nemohol sťažovať. Mala som dieťa, zostarla som. A on mal stály príliv mladých blondínok z rôznych bánk. Má neuveriteľný úrad. Plný krásnych žien s bezchybnými zubami a nechtami, všetky nosia krátke sukničky, majú dlhé nohy. Sedia za krásnymi stolmi a telefonujú, čakajú na jeho pokyny a telefonáty. Za konferenčnou miestnosťou má malú spálňu. Ten chlap je ako zviera.“

„Takže si sa vzdala ťažkého života bohatej ženy a odišla si?“

„Áno, nebola som dobrá bohatá žena, Adam, nenávidela som ten život. Páčilo sa mi to len na chvíľu, ale nezapadla som medzi nich. Nie sú moja krvná skupina. Ver či never, moja rodina nebola známa v spoločenských kruhoch Memphisu.“

„Nežartuj.“

„Prisahám. Na to, aby bol človek správnou bohatou ženou so svetlou budúcnosťou v tomto meste, musí pochádzať z rodiny s bohatou históriou, najlepšie ak starý otec zbohatol na bavlne. Jednoducho som medzi nich nezapadla.“

„Ale ešte stále hráš spoločenskú úlohu.“

„Nie, robím Phelpsovi štafáž. Je dôležité, aby mal manželku v primeranom veku, s patinou sivých vlasov, zrelú ženu, ktorá vyzerá pekne vo večernej róbe s diamantmi a ktorá sa vie rozprávať s jeho nudnými priateľmi. Tri razy do roka. Stala sa zo mňa starnúca trofej manželskej partnerky.“

„Zdá sa, že by potreboval skutočnú trofej v podobe niektorej z jeho neodolateľných blondínok.“

„Nie, jeho rodinu by to zdrvilo, veľké peniaze stoja predsa na dôvere. Phelps chodí okolo rodiny po špičkách. Len keď sú rodičia preč, až potom sa opováži vyjsť z ulity.“

„Myslel som si, že jeho rodičia ťa nenávidia.“

„Jasné, že ma nenávidia. Je iróniou osudu, že práve jeho rodičia sú dôvodom, prečo sme manželia. Rozvod by znamenal škandál.“ Adam sa zasmial a zmätene krútil hlavou. „To je bláznovstvo.“

„Áno, ale funguje to. Ja som spokojná, on je spokojný. Má svoje dievčatká. Ja sa stretávam, s kým chcem. Nemusím odpovedať na otázky.“

„A čo Walt?“

Pomaly položila pohár na stôl a zahľadela sa bokom. „Čo by malo byť?“ odpovedala a ani naňho nepozrela. „Nikdy ho nespomenieš.“

„Viem,“ povedala potichu, akoby čakala, že ju bude niekto počuť z druhého konca miestnosti.

„Budem hádať. Zrejme ďalšie tajomstvo. Samé tajomstvá.“ Smutne na neho pozrela, potom mykla plecom, akoby chcela naznačiť, nech ide do pekla.

„Koniec koncov je mojím bratancom,“ povedal Adam. „Podľa mojich vedomostí, ak nevyjdú na svetlo nejaké ďalšie utajované skutočnosti, je mojím jediným bratancom.“

„Nepáčil by sa ti.“

„Samozrejme, že nie. Má predsa cayhallovskú krv.“

„Nie. Je celý Booth. Phelps chcel syna, neviem prečo. Nuž a mali sme syna. Lenže Phelps mal na neho, ako inak, málo času. Bral ho na vidiek, aby ho naučil hrať golf, ale nešlo to. Walt nemal šport v láske. Raz sa vybrali do Kanady na lov bažantov, ale po návrate domov týždeň na seba neprehovorili. Nebol nešikovný, ale ani veľký športovec. Phelps bol už na súkromnej prípravke športovou hviezdou vo futbale, rugby, v boxe. Walt sa aj usiloval, ale jednoducho nemal talent. Phelps ho preto nútil o to vehementnejšie, a Walt sa búril. Phelps, známy svojou tvrdosťou, ho poslal radšej do internátnej školy. Môj syn odišiel z domu v pätnástich rokoch.“

„A na ktorej fakulte študoval?“

„Rok strávil na Cornellovej, ale vypadol.“

„Vypadol?“

„Áno. Po prvom ročníku sa vybral do Európy a viac sa nevrátil.“

Adam na ňu chvíľu skúmavo hľadel a čakal, že bude pokračovať. Sŕkal vodu a už-už chcel prehovoriť, keď sa zjavil čašník a rázne medzi nich položil veľkú misu so zeleným šalátom.

„Prečo zostal v Európe?“

„Odišiel do Amsterdamu a zamiloval sa.“

„Do peknej Holanďanky?“

„Do pekného Holanďana.“

„Ahá!“

Odrazu sa začala venovať šalátu. Naložila si z neho na tanier a krájala ho na malé kúsky. Adam spravil to isté a chvíľu jedli bez slova. Bistro sa začalo zapĺňať hlučnými hosťami. K vedľajšiemu stolíku si sadol atraktívny pár unavených mladých úspešných podnikateľov; objednali si tvrdý alkohol.

Adam si natrel na rožok maslo, odhryzol si a opýtal sa: „Ako na zareagoval Phelps?“

Utrela si kútiky úst. „Poslednú spoločnú cestu sme s Phelpsom absolvovali do Amsterdamu za synom. Bol preč takmer dva roky. Predtým nám niekoľko ráz napísal, sem-tam zavolal, ale potom všetko prestalo. Znepokojili sme sa, prirodzene, nasadli sme na lietadlo a zostali sme v hoteli, pokým sme ho nenašli.“

„Čo tam robil?“

„Pracoval ako čašník v kaviarni. Mal nakrátko ostrihané vlasy. Nosil čudné šaty. Dreváky s vlnenými ponožkami. Hovoril perfektne po holandsky. Nechceli sme urobiť scénu, preto sme ho pozvali k sebe do hotela. Prišiel. Bolo to strašné. Naozaj strašné. Phelps sa správal ako idiot, lebo on naozaj je idiot, a spôsobil nenapraviteľnú škodu. Vrátili sme sa domov. Phelps sa rozhodol radikálne zmeniť testament a zrušil Waltov podiel na majetku.“

„Nikdy sa nevrátil domov?“

„Nikdy. Raz do roka sa s ním stretávam v Paríži. Obaja prichádzame sami, to je jediné pravidlo. Na týždeň sa ubytujeme v peknom hoteli, prechádzame sa po meste, chodíme do reštaurácií a do múzeí. Pre mňa je to najsvetlejší bod v celom roku. Ale Memphis nenávidí.“

„Rád by som sa s ním zoznámil.“

Lee ho pozorne sledovala, potom jej zvlhli oči. „Ďakujem ti. Ak hovoríš vážne, budem veľmi rada, ak pôjdeš so mnou.“

„Hovorím vážne. Neprekáža mi, že je homosexuál. Rád sa stretnem so svojím prvým bratancom.“ Povzdychla si a usmiala sa. „Vie Walt o Samovi?“ spýtal sa Adam. „Nie, nikdy som na to nenašla odvahu povedať mu to.“

„Vie o mne a o Carmen? O Eddiem? Niečo zo slávnej histórie našej rodiny?“

„Áno, trochu. Keď bol malý, rozprávala som mu, že má bratanca a sestrenicu v Kalifornii, ktorí nechodia do Memphisu. Phelps mu samozrejme povedal, že jeho kalifornská rodina je z nižšej spoločenskej vrstvy, a preto nestojí za povšimnutie. Otec chcel z Walta vychovať snoba, Adam, to musíš pochopiť. Navštevoval najprestížnejšie súkromné školy, chodil do najkrajších spoločenských klubov a jeho rodinou boli ďalší bratanci Boothovci, ktorí boli takí istí. Sú to všetci úbožiaci.“

„Čo hovoria na to, že majú v rodine homosexuála?“

„Prirodzene, že ho nenávidia. A on nenávidí ich.“

„Už teraz sa mi páči.“

„Nie je to zlý chlapec. Chce študovať výtvarné umenie a maľovať. Celý čas mu posielam peniaze.“

„Vie Sam, že má vnuka homosexuála?“

„Asi nie. Neviem, kto by mu to bol povedal.“

„Ja mu to zrejme nepoviem.“

„Prosím ťa, nič mu nehovor. Má toho aj tak dosť.“

Ravioli vychladlo na primeranú teplotu, s chuťou sa doň pustili. Čašník im priniesol ďalší čaj a minerálku. Pár pri vedľajšom stole si objednal fľašku červeného vína a Lee na ňu viac ráz pozrela.

Adam si utrel ústa a chvíľu oddychoval. Naklonil sa ponad stôl. „Môžem sa ťa spýtať niečo osobné?“

„Počula som od teba len osobné otázky.“

„Správne. Takže môžem pokračovať?“

„Nech sa páči.“

„Nuž, premýšľal som. Dnes si mi povedala, že si alkoholička, že tvoj manžel je zver a tvoj syn homosexuál. To je priveľké sústo. Ale i tak, je tu ešte niečo, čo by som mal vedieť?“

„Počkaj. Áno, aj Phelps je alkoholik, ale on si to nepripustí.“

„Ešte niečo?“

„Dva razy ho stíhali za sexuálne obťažovanie.“

„V poriadku. Zabudnime na Boothovcov. Ešte nejaké prekvapenia z tejto strany rodiny?“

„Dotkli sme sa len povrchu, Adam.“

„Toho som sa bál.“

18

Deltou sa pred svitaním prehnala búrka a Sam sa zobudil na hromy a blesky. Počul klepot dažďových kvapiek bijúcich do otvorených okien hore na chodbe. Potom ich počul stekať po stene pod oknom neďaleko jeho cely. Vlhké lôžko sa odrazu ochladilo. Dnes už možno nebude tak horúco. Možno dážď vydrží a zatieni slnko, možno vietor odnesie na deň, na dva vlhké sparno. Keď pršalo, vždy si to v duchu želal, lenže letná búrka znamená len rozmočenú zem, ktorá pod páliacim slnkom prinesie ešte dusivejšiu horúčavu.

Zdvihol hlavu a sledoval kvapky dažďa rinúce sa z okna na dlážku. Voda sa mihala v odraze svetla prichádzajúceho zo vzdialenej žiarovky. Okrem tohto svetla bolo na chodbe tma. A vládlo tu ticho.

Sam mal dážď rád, najmä v noci, osobitne v lete. Mississippský štát vo svojej nekonečnej múdrosti postavil väzenie na najhorúcejšom mieste, aké sa v ňom našlo. A oddelenie s osobitným režimom navrhli presne podľa návrhov na sálajúcu pec. S oknami, ktoré boli malé a zbytočné, aby vyhovovali maximálnej bezpečnosti. Projektanti tohto malého pekla sa rozhodli, že netreba ventiláciu, že dnu nemá preniknúť ani vánok, a von sa nedostane ani zatuchnutý vlhký vzduch. A keď bolo toto priam vzorové zariadenie trestnej justície hotové, rozhodli, že do klimatizácie sa nebude investovať. Aby zariadenie hrdo čupelo uprostred sójových a bavlníkových polí a absorbovalo zo zeme tú istú páľavu a vlhkosť. Aby naň v čase sucha pražilo rovnako ako na úrodu na poliach.

Mississippský štát však nevládne nad počasím, a keď prišiel dážď a ochladenie, Sam sa usmieval popod fúz a ďakoval Bohu. Svet predsa len riadi vyššia moc. Keď prší, štát je bezradný. Znamenalo to malé víťazstvo.

Vstal a ponaťahoval sa. Na prični mal penovú hmotu, stoosemdesiat krát šesťdesiat centimetrov, desať centimetrov hrubú, hovorilo sa jej matrac. Na kovovom ráme pripevnenom k dlážke a k stene. Navrchu dve plachty. V zime niekedy priniesli deku. Bolesti chrbta boli typickým príznakom pobytu v bloku, no po čase si telo zvyklo a už sa neponosovalo. Väzenský lekár sa nepokladal za priateľa obyvateľov Bloku smrti.

Urobil dva kroky, oprel sa lakťami o mreže a vyklonil sa von. Načúval vetru a búrke a pozeral na dažďové kvapky bubnujúce o parapet a prskajúce až na dlážku. Aké by to bolo krásne, keby mohol prejsť cez múr a kráčať po mokrej tráve na druhú stranu, prechádzať sa po väzenskom dvore v švihajúcom daždi, nahý, v bláznivom ošiali, premočený vodou, ktorá by mu kvapkala z vlasov a z brady.

Najhroznejšie na cele smrti je, že každým dňom po troche umierate. Čakanie zabíja. Žijete v klietke, a keď sa prebudíte, odfajknete ďalší deň a poviete si, že ste zasa o deň bližšie k smrti.

Sam si zapálil cigaretu a pozoroval, ako dym stúpa hore k dažďovým kvapkám. V tomto absurdnom justičnom systéme sa dejú čudné veci. Súdy vynesú rozhodnutie a potom ho zmenia. Ten istý sudca dospeje k rôznym záverom v podobných veciach. Súd tvrdošijne zamieta podnet či odvolanie niekoľko rokov a jedného dňa odrazu vynesie oslobodzujúci rozsudok. Sudcovia zomierajú a na ich miesta prichádzajú noví sudcovia, ktorí zmýšľajú ináč. Strieda sa prezident za prezidentom a každý vymenúva na súdnu stolicu svojich blízkych priateľov. Najvyšší súd sa zmieta raz jedným, raz druhým smerom.

Niekedy je smrť vítaná. Keby si Sam mal vybrať smrť alebo život v cele smrti, okamžite by bral plyn. I keď je vždy šanca, slabé svetielko nádeje, že v rozsiahlej justičnej džungli udrie ktosi na správnu strunu a zrušia mu rozsudok. Každý obyvateľ cely smrti dúfal, že nebesá urobia zázrak. Takéto sny ich udržiavali pri živote z jedného dňa na druhý.

Sam sa nedávno kdesi dočítal, že v Amerike čaká na smrť dvadsaťpäťtisíc odsúdených a že v minulom roku (1989) popravili len šestnástich. V Mississippi popravili štyroch od roku 1977, keď Gary Gilmore nástojil na streleckej popravnej čate. Z tých čísel vanie bezpečnosť. Posilňujú jeho rozhodnutie podať ďalšie odvolanie.

Kým dofajčil cez mreže, búrka aj dážď ustali. Po východe slnka sa naraňajkoval a o siedmej si zapol raňajšie televízne spravodajstvo. Práve zahryzol do studenej hrianky, keď na obrazovku za chrbtom memphiskej moderátorky vyskočila jeho tvár. S nadšením uvádzala vzrušujúcu udalosť dnešného dňa, bizarný príbeh Sama Cayhalla a jeho nového advokáta. Ako sa zdá, novým advokátom je jeho dávno stratený vnuk, istý Adam Hall, mladý právnik z chigagskej firmy Kravitz & Bane, ktorá zastupovala Sama v uplynulých siedmich rokoch. Samova fotografia pochádzala asi spred desiatich rokov, bola to tá istá, ktorú zakaždým vytiahli, keď sa v televízii alebo v tlači zjavilo jeho meno. Fotografia Adama bola trochu čudná. Zrejme nepózoval, niekto ho jednoducho ukradomky zvečnil vonku na ulici, keď sa nedíval. Hlásateľka s divým pohľadom v očiach vysvetľovala, že Memphis Press dnes ráno uverejnil správu, podľa ktorej Adam Hall potvrdil, že je skutočne vnukom Sama Cayhalla. Priniesla stručný prierez Samovho zločinu a dva razy uviedla dátum jeho popravy. Sľúbila ďalšie správy neskôr, možno už v poludňajšom spravodajstve. Potom ju na obrazovke vystriedal ranný prehľad o vraždách spáchaných počas uplynulej noci.

Sam odhodil hrianku na zem vedľa police a uprel na ňu pohľad. Takmer okamžite ju zacítil chrobák, ktorý ju preliezol a podliezol niekoľko ráz, kým sa rozhodol, že nestojí ani za ochutnanie. Jeho právnik teda už táral pred novinármi. Čo ich to dnes učia na právnických fakultách? Cvičia sa tam, ako ovládať médiá?

„Sam, si tam?“ Bol to Gullitt.

„Áno, tu som.“

„Práve som ťa videl na štvrtom kanáli.“

„Viem, aj ja som to videl.“

„Si naštvaný?“

„Ani nie.“

„Zhlboka dýchaj, Sam. Však nejako bude.“

Medzi mužmi odsúdenými na smrť v plynovej komore sa spojenie „Zhlboka dýchaj“ často používalo, udomácnilo sa ako pokus o žart. Vzájomne sa ním častovali, najmä keď ich premáhala zlosť. Keď to však počuli od dozorcov, žarty šli bokom. Bol to zásah do ich základných práv. Nie raz sa spomína v súdnych konaniach ako príklad krutého zaobchádzania s obyvateľmi ciel smrti.

Sam sa pridal na stranu chrobáka a zvyšok raňajok nechal tak. Sŕkal kávu a zízal na dlážku.

O pol desiatej prišiel seržant Packer po Sama. Nastal čas jeho hodinky na čerstvom vzduchu. Dážď bol dávno zažehnaný a na Deltu pražilo slnko. Packer mal so sebou dvoch dozorcov a dve reťaze na nohy.

„A to je na čo?“

„Kvôli bezpečnosti, Sam.“

„Ale veď sa budem len trochu prechádzať.“

„Nie, Sam, berieme vás do právnickej knižnice. Váš právnik sa tam chce s vami rozprávať.“

Sam vystrčil obe ruky von cez otvor v mreži. Packer mu nasadil putá, potom otvoril dvere a Sam vykročil do haly. Dozorcovia si kľakli na kolená a pripevnili Samovi na členky reťaze. Sam sa spýtal Packera. „A čo moja vychádzka?“

„Čo je s ňou?“

„Kedy pôjdem na vychádzku?“

„Neskôr.“

„Včera ste povedali to isté, ale von som sa nedostal. A teraz zasa klamete. Budem vás za to žalovať.“

„Žaloba trvá dlho, Sam. Vlečie sa celé roky.“

„Chcem hovoriť s riaditeľom.“

„Aj riaditeľ by rád hovoril s vami, Sam. No tak, chcete sa stretnúť s obhajcom?“

„Mám právo stretnúť sa s obhajcom aj nárok na vychádzku.“

„Daj mu pokoj, Packer!“ zareval Hank Henshaw zo vzdialenosti ani nie troch metrov.

„Klameš, Packer. Klameš!“ Doplnil J. B. Gullitt z druhej strany.

„Len pokojne, chlapci,“ chladnokrvne vyhlásil Packer. „Na Sama dáme dobrý pozor.“

„Jasné, keby si mohol, dal by si ho do plynu hoci už aj dnes,“ kričal Henshaw.

S reťazami na nohách sa Sam odšuchtal do cely po spis. Pritisol si ho na hruď a kolísal sa z boka na bok po chodbe vedľa Packera a s dozorcami za chrbtom.

„Nedaj sa, Sam,“ zakričal Henshaw, keď prechádzali popri jeho cele.

Kým vyšli z chodby, zo všetkých strán sa ozývali ďalšie hlasy na podporu Sama proti Packerovi. Potom sa pred nimi otvorilo niekoľko dverí a oni sa ocitli vonku z chodby A.

„Riaditeľ vravel, že dnes popoludní môžete zostať vonku dve hodiny a od zajtra, až kým nebude po všetkom, máte dve hodiny vychádzky.“ povedal Packer, keď prechádzali krátkou chodbou.

„Aké po všetkom?“

„Po veľkom hurhaji.“

„Po akom hurhaji?“

Packer a väčšina dozorcov takto označovala popravu plynom.

„Ale veď ty dobre vieš,“ povedal Packer.

„Odkážte riaditeľovi, že je naozaj veľmi láskavý. A poproste ho, či mi povolí dve hodiny na vzduchu, aj keď sa hurhaj neskončí. A keď sme už pritom, povedzte mu aj to, že ho pokladám za veľkého klamára a podvodníka.“

„To dobre vie.“

Zastali pred mrežou a čakali, kým im otvoria. Prešli na druhú stranu a zase zastali pred dvom strážcami. Packer čosi rýchlo zapísal do služobnej knihy a vyšli von, kde na nich čakal biely minibus. Dozorcovia chytili Sama pod pazuchy a vyložili ho aj s reťazami cez bočné dvere. Packer sa posadil dopredu vedľa vodiča.

„Máte tu klimatizáciu?“ spýtal sa Sam vodiča, ktorý mal stiahnuté okienko.

„Máme,“ odpovedal vodič, keď vycúvali z oddelenia s osobitným režimom.

„Tak ju, dofrasa, zapnite!“

„Upokojte sa, Sam,“ povedal Packer nepresvedčivo.

„Stačí, že sa celé dni potím bez klimatizácie v tej klietke, ale je pekná sprostosť takto tu sedieť a zadúšať sa. No tak, zapnite to. Mám na to právo.“

„Zhlboka dýchajte, Sam,“ zatiahol Packer a žmurkol na vodiča.

„Toto si odskáčete, Packer. Toto ešte oľutujete.“

Vodič ťukol do vypínača a vzduch sa rozprúdil. Minibus prešiel cez dvoje vrát a pomaly sa šinul poľnou cestou smerom od Bloku smrti.

Aj keď mal na rukách a nohách putá a reťaze, krátka jazda po vonku bola pre neho osviežením. Sam prestal sekírovať a hneď zabudol na osádku vozidla. Dážď zanechal v trávnatej priekope pri ceste mláky a zavlažil bavlníkové polia. Listy a byle boli tmavozelené. Sam si spomenul, že ako chlapec chodil zbierať bavlnu, ale spomienky rýchlo zahnal. Naučil sa zabúdať na minulosť, najmä v tých zriedkavých chvíľach, keď sa mu v mysli vynorili spomienky na detstvo, ich rýchlo zapudil.

Viezol sa v minibuse a bol za to vďačný. Pozeral na dvoch väzňov, ktorí sedeli pod stromom a sledovali mládenca, čo na slnku dvíhal činky. Dookola bol všade plot, ale predsa bolo fajn byť takto vonku, mať sa s kým pozhovárať, zacvičiť si, poleňošiť a nemyslieť na to, že existuje nejaká plynová komora, nepremýšľať o poslednej možnosti odvolania.

Právnická knižnica dostala vďaka svojim rozmerom prezývku čitateľský kútik. Hlavná väzenská knižnica sa nachádzala ďalej v poliach, v inej časti areálu. Kútik používali výlučne odsúdení na smrť. Stála učupená za správnou budovou. Mala jeden vchod, nijaké okná. Sam tu bol za deväť rokov veľa ráz. Malá miestnosť so slušnou zbierkou právnickej literatúry, vybavená modernou zabezpečovacou technikou. Uprostred stál obitý konferenčný stôl, pri stenách regály s knihami. Z času na čas sa našiel dobrovoľník z radov väzenskej samosprávy, čo sa prihlásil pracovať ako služba v knižnici, ale kvalifikovaných bolo málo, takže ste sotva našli knihu na svojom mieste. Sama to veľmi hnevalo, lebo mal rád poriadok, opovrhoval Afroameričanmi, pričom bol presvedčený, že väčšina knihovníkov bola čiernej pleti, hoci to presne nemohol dokázať.

Dozorcovia mu vo dverách sňali putá.

„Máte dve hodiny,“ oznámil mu Packer.

„Mám toľko času, koľko potrebujem,“ povedal Sam a šúchal si zápästia, akoby mu ich putá poranili.

„Jasné, jasné, Sam. Ale keď sa tu po vás o dve hodinky zastavím, celkom iste vás dozorcovia zasa pekne naložia do minibusu.“

Packer otvoril dvere, po stranách ktorých sa postavili dozorcovia. Sam vošiel dnu, dvere sa za ním zabuchli. Postavil svoj spis na stôl a pozrel na advokáta.

Adam stál na druhej strane konferenčného stola a čakal na klienta. Začul zvonka hlasy a videl, ako Sam vošiel dnu bez pút a bez strážcov. Stál tu v červenej kombinéze, oveľa menší, bez hrubej ochrannej steny, ktorá ich vtedy delila.

Študovali jeden druhého spoza stola, starý otec vnuka, advokát mandanta, dvaja cudzí ľudia. Bolo to nepríjemné, ako si premeriavali jeden druhého a nevedeli, ako ďalej.

„Dobrý deň, Sam.“ pozdravil prvý Adam a vykročil k nemu.

„Dobrý, videl som nás oboch pred chvíľou v televízii.“

„Viem. Čítali ste noviny?“

„Ešte nie. Noviny dostávam neskôr.“

Adam mu posunul po stole raňajšie noviny, Sam ich zachytil. Zobral ich do oboch rúk, usadil sa na stoličke a zdvihol ich asi pätnásť centimetrov od nosa. Pozorne si správu prečítal a zahľadel sa na svoju a Adamovu fotografiu.

Todd Marks zrejme strávil celý večer zisťovaním ďalších skutočností, iste obtelefonoval pol sveta. Overil si, že Alan Cayhall sa narodil v Clantone, vo fordskom okrese, že meno otca na rodnom liste bolo Edward S. Cayhall. Porovnal si rodný list Edwarda S. Cayhalla, na ktorom bolo uvedené meno otca Samuela Lucasa Cayhalla, toho istého, ktorý čaká v cele smrti na popravu. Napísal, že Adam Hall potvrdil, že otec si v Kalifornii zmenil meno a že Sam Cayhall je jeho starý otec. Dal si záležať, aby Adamove výroky priamo necitoval, ale aj tak bolo jasné, že porušil dohodu. Bolo jasné, že tí dvaja sa spolu rozprávali.

Citujúc neuvedené pramene vysvetľoval, ako v 1967 po Samovom zatknutí Eddie aj s rodinou opustil Clanton, ako ušli do Kalifornie, kde Eddie spáchal neskôr samovraždu. Tam sa príbeh skončil, pretože Marks zrejme nemal viac času, aby si overil udalosti z Kalifornie. Nemenovaný zdroj či zdroje nespomínali Samovu dcéru, ktorá býva v Memphise, aspoň že Lee ušetrili. Rozprávanie sa končilo sériou vyhlásení od Bakera Cooleyho, Garnera Goodmana, Phillipa Naifeha, Lucasa Manna a štátneho zástupcu z Jacksonu, ktorí sa zdržali komentára. Na záver Marks pripojil senzačnú rekapituláciu bombového atentátu na Kramera.

Správu uverejnili na prednej strane Press palcovými titulkami. Vpravo bola stará Samova fotografia a vedľa neho bola čudná fotografia Adama len do pol pása. Pred niekoľkými hodinami mu noviny podala Lee na terase, kde pozoroval raňajší dopravný ruch na rieke. Popíjali kávu a džús, znovu a znovu čítali celú správu. Po dôkladnom rozbore usúdili, že Marks prišiel do hotela s fotografom, nechal ho čakať vonku, a keď Adam po stretnutí odchádzal, urobil záber, len čo vkročil na chodník. Ten oblek a kravatu mal na sebe včera.

„Ty si s tým šašom hovoril?“ zavrčal Sam a položil noviny na stôl. Adam sedel oproti.

„Stretli sme sa.“

„Prečo?“

„Lebo mi zatelefonoval do memphiskej firmy, že sa dopočul isté chýry. Chcel som, aby nič neprekrucoval. Nič také strašné sa vlastne nestalo.“

„A čo naše fotografie? To sa podľa teba nič také nestalo?“

„Veď to nie je prvý raz.“

„A čo ty?“

„Nebol som pripravený na záber. Ktosi ma vystriehol. Vidieť, že mám naponáhlo.“

„Ty si mu všetko potvrdil.“

„Áno. Dohodli sme sa, že ma nebude v ničom citovať. A nemal ma vôbec uvádzať ako zdroj. Porušil podmienky dohody, otrčil mi holý zadok, takže toto bolo prvý a posledný raz, čo som poskytol rozhovor pre Memphis Press“

Sam sa ešte raz zahľadel na noviny. Bol pokojný a hovoril pomaly. Dokonca sa mu podarilo vyčariť aj akýsi úsmev. „Ty si potvrdil, že si môj vnuk?“

„Áno. Veď to nemôžem poprieť, či áno?“

„Chcel by si to poprieť?“

„Čítajte, Sam. Keby som to chcel poprieť, bolo by to na prvej strane?“

Sama to upokojilo a úsmev sa mu ešte o kúsok rozšíril. Zahryzol si do pery a hľadel na Adama. Potom si rituálne rozbalil škatuľku cigariet a Adam sa obzrel po obloku.

Len čo si Sam zapálil, povedal: „Drž sa bokom od novinárov. Sú bezcitní a hlúpi. Klamú a dopúšťajú sa bezohľadných chýb.“

„Ale ja som právnik. Inak to nejde.“

„Viem, je to ťažké, ale ovládaj sa, usiluj sa. Nechcem, aby sa to zopakovalo.“

Adam siahol do aktovky, usmial sa a vylovil nejaké doklady. „Mám senzačný nápad, ako vám zachrániť život.“ Pošúchal si ruky, potom vybral z vrecka pero. Bol najvyšší čas pustiť sa do práce.

„Počúvam.“

„Prirodzene, všeličo som si usilovne preštudoval.“

„Za to ťa predsa platia.“

„Veď to. Dospel som k istej teórii: podám sťažnosť, hneď v pondelok. Je to veľmi jednoduchá teória. Mississippi patrí medzi päť štátov, v ktorých sa používa plynová komora, však?“

„Áno.“

„Ale mississippský zákonodarný orgán prijal v roku 1984 zákon, podľa ktorého má odsúdený možnosť zvoliť si popravu injekciou alebo plynom. Ten zákon sa však vzťahuje na osoby odsúdené po 1. júli 1984. Na vás nie.“

„Správne. Predpokladám, že polovica mužov v celách smrti si bude môcť zvoliť spôsob popravy. Majú však niekoľko rokov času.“

„Jedným z dôvodov, prečo zákon schválil smrtiacu injekciu, bola snaha o humánnejšiu popravu. Preštudoval som si legislatívny vývoj v tejto oblasti a zistil som, že v právnických kruhoch sa veľa diskutovalo o problémoch v súvislosti s popravami v plynovej komore. Teoreticky je to jednoduché: poprava má byť rýchla a bezbolestná, aby bolo čo najmenej sťažností na porušovanie ústavných práv za kruté zaobchádzanie. Pri injekcii nevzniká toľko právnych problémov, preto sa popravy vykonávajú jednoduchšie. V duchu našej teórie štát sa rozhodol pre smrtiace injekcie, a tým vlastne vyhlásil plynovú komoru za zastaranú metódu. Prečo? Lebo je to kruté zaobchádzanie s odsúdenými.“

Sam si bafkal ďalej a pomaly prikývol. „Len pokračuj,“ povzbudil Adama.

„Napadneme plynovú komoru ako metódu popravy.“

„Len v štáte Mississippi?“

„Pravdepodobne. Viem, že sa vyskytli problémy pri poprave Teddyho Doyla Meeksa a Maynarda Tola.“

Sam si odfrkol a vyfúkol dym na druhú stranu stola. „Problémy? Áno, dalo by sa tak povedať.“

„Koľko toho viete?“

„Koľko? Však zomreli ani nie päťdesiat metrov odo mňa. Celé dni sedíme v celách a premýšľame o smrti. Každý v našom bloku vie, ako to s nimi dopadlo.“

„Porozprávajte mi o tom.“

Sam sa naklonil dopredu a neprítomne hľadel na noviny, ktoré ležali pred ním. „Meeksova poprava bola po desiatich rokoch prvou v Mississippi, takže ani dobre nevedeli, čo sa robí. Bolo to v 1982. Sedel som necelé dva roky a dovtedy sme tu žili ako vo sne. Na plynovú komoru a na kyanidové tabletky sme ani nepomysleli, ba ani na posledné jedlo. Odsúdili nás síce na smrť, ale popravy sa nekonali, tak čo? Meeks nás však všetkých prebudil. Zabili ho, a tak môžu zabiť aj ďalšieho z nás.“

„Ako to prebiehalo?“ Adam čítal niekoľko verzií o chybnom postupe pri poprave Teddyho Doyla Meeksa, ale chcel si vypočuť Samovu verziu.

„Všetko sa pokazilo. Videl si komoru?“

„Ešte nie.“

„Vedľa nej je malá miestnosť, kde kat pripraví roztok. V zásobníku je kyselina sírová, ktorú prinesie z laboratória a pripojí na potrubie, ktoré je pod dlážkou komory. Pri Meeksovi bol kat opitý.“

„Ale no tak, Sam.“

„Ja som ho nevidel, v poriadku, Lenže tu každý vie, že bol opitý. Vykonávateľ popravy je menovaný v súlade so zákonom štátu, ale riaditeľ a jeho ľudia na to pozabudli, až odrazu zostávalo do popravy len niekoľko hodín. Nezabúdaj, že nikto neveril, že Meeksa popravia. Všetci sme čakali, že v poslednej chvíli dostane odklad, lebo už dva razy bol takto blízko. Ale odklad neprišiel, nuž a všetci sa spamätali neskoro, až v poslednej chvíli sa usilovali nájsť úradného vykonávateľa popravy. Našli ho, opitého. Pracoval tuším ako inštalatér. Tak či onak, prvá zmes, čo namiešal, neúčinkovala. Vložil zásobník do vedenia, otočil páčkou a všetci čakali, kedy sa Meeks zhlboka nadýchne a skoná. Meeks zadržiaval dych, koľko sa dalo, ale potom sa nadýchol. Nič sa nestalo. Každý čakal. Meeks čakal. Svedkovia čakali. Všetci sa pomaly obrátili na kata, ktorý tiež čakal a klial. Ešte raz vošiel do vedľajšej miestnosti a pripravil ďalšiu zmes s kyselinou sírovou. Potom musel vytiahnuť z vedenia starý zásobník, čo mu zabralo desať minút. Riaditeľovi, Lucasovi Mannovi a ostatným, čo sa tam zhromaždili, nezostalo nič iné, len čakať a preklínať opitého montéra, ktorý napokon založil zásobník s novou zmesou a uvoľnil páčku. Tentoraz kyselina sírová putovala tam, kam mala – do nádoby pod kreslo, na ktorom bol priviazaný Meeks. Kat zatiahol ďalšiu páčku a kyanidové tabletky, pripravené pod kreslom, sa začali vznášať nad kyselinou sírovou. Tabletky klesli dolu a plyn stúpal hore k Meeksovi, ktorý zadržiaval dych. Paru totiž vidieť. Keď sa napokon nadýchol, začal sa triasť a mykať a chvíľu to trvalo. Rovno za kreslom je od povaly až k zemi pripevnená kovová tyč. Keď sa Meeks prestal hýbať a všetci si mysleli, že je mŕtvy, hlava mu začala narážať do tyče, skackala hore-dolu a hrozne búchala. Oči mal stĺpikom, ústa otvorené, valila sa z nich pena a hlava búšila o tyč. Bolo to príšerné.“

„Ako dlho trvalo, kým dokonal?“

„To sa nevie. Podľa väzenského lekára smrť nastala okamžite a bez bolesti. Podľa niektorých očitých svedkov sa Meeks zmietal v kŕčoch, hýbal sa a búchal hlavou asi päť minút.“

Meeksova poprava poskytla odporcom trestu smrti množstvo protiargumentov. Nebolo pochýb, že veľmi trpel, o jeho smrti sa veľa popísalo. Samova verzia sa nápadne zhodovala s verziou očitých svedkov.

„Kto vám o tom rozprával?“ spýtal sa Adam.

„Rozprávali sa o tom dozorcovia. Prirodzene, nie predo mnou, ale také správy sa rozšíria rýchlo. Verejnosť by bola pobúrená oveľa väčšmi, keby Meeks nebol natoľko opovrhovaným človekom. Každý ho nenávidel. Aj jeho obeť veľmi trpela, takže nad ním nemali zľutovanie.“

„Kde ste boli v čase jeho popravy?“

„V mojej prvej cele v chodbe D, na opačnom konci, ako je plynová komora. V ten večer nás všetkých riadne pozamykali, všetkých väzňov v Parchmane. Poprava sa konala hneď po polnoci, čo je dosť čudné, lebo štát má na vykonanie popravy celý deň. V rozhodnutí o výkone trestu smrti sa presný čas neuvádza, len dátum. Tí sviniari sa nemôžu dočkať, aby to vykonali čo najskôr. Podľa plánu vykonávajú každú popravu minútu po polnoci. V prípade odkladu majú takto celý deň, aby ho právnici zrušili. Ako sa stalo v prípade Bustera Moaca. O polnoci ho priviazali, keď zazvonil telefón, takže ho odviazali a odviedli do predbežnej cely. Tam sa štyri hodiny potil a čakal, kým advokáti behali od súdu k súdu. Napokon ho na úsvite naposledy vyviedli, a predpokladám, že vieš, aké boli jeho posledné slová.“

Adam zavrtel hlavou. „Nemám ani potuchy.“

„Buster bol môj priateľ, na úrovni. Naifeh sa ho spýtal, či chce naposledy niečo povedať, a on naozaj chcel využiť svoje právo na posledné slovo. Povedal, že rezeň jeho poslednej večere bol napoly surový. Naifeh zahundral čosi v tom duchu, že si to s kuchárom vybaví. Potom sa ho Buster spýtal, či mu guvernér neudelil v poslednej chvíli milosť. Naifeh odpovedal negatívne a Buster vyhlásil: ‚Odkážte tomu sviniarovi, že práve stratil hlas jedného priaznivca.‘ Zabuchli dvere a otrávili ho.“

Sama to zrejme veľmi pobavilo, takže aj Adam cítil povinnosť zasmiať sa. Kým si Sam zapálil ďalšiu cigaretu, pozeral na svoj blok.

Štyri roky po poprave Teddyho Doyla Meeksa odvolania v prípade Maynarda Tola dospeli do mŕtveho bodu, takže zasa nastal čas použiť plynovú komoru. Tole mal vymenovaného bezplatného advokáta od Kravitza & Bana. Mladého právnika Petra Wiesenberga, ktorý zastupoval Tola pod dohľadom E. Garnera Goodmana. Wiesenberg i Goodman boli svedkami popravy, ktorá sa v mnohom veľmi podobala hrôzam Meeksovej smrti. Adam s Goodmanom o Tolovej poprave nehovoril, preštudoval si však spis a prečítal si, čo vypovedali očití svedkovia, ako to zaznamenali Wiesenberg a Goodman.

„A čo Maynard Tole?“ spýtal sa Adam.

„Afroameričan, militantný, zabil niekoľko ľudí pri lúpeži, ale, prirodzene, za všetko vinil systém. Sám sa označoval za afroamerického bojovníka. Mne sa niekoľko ráz vyhrážal, ale to bolo mlátenie slamy.“

„Slamy?“

„Áno, chcem povedať, že táral nezmysly, hlúposti. S Afroameričanmi je to vždy tak. Všetci sú nevinní ako baránkovia. Každý z nich. Sú tu preto, lebo sú čierni a celý systém patrí bielym, takže aj keď niekoho zavraždia či znásilnia, na vine je niekto iný. Vždy, jednoducho vždy je na vine niekto iný.“

„Takže ste sa potešili, keď ho popravili?“

„To som nepovedal. Zabíjanie nie je správne. Nie je správne zabiť Afroameričana. Nie je správne, ani keď niekto zabije Anglosasa. A nie je správne, ak sa v mene občanov štátu Mississippi zabíjajú odsúdení. Nebolo správne ani to, čo som vykonal ja, ale mojou smrťou to nemožno napraviť.“

„Trpel Tole?“

„Rovnako ako Meeks. Našli si nového kata, ktorý vykonal všetko na prvý raz. Plyn zasiahol Tola, no ten sa zmietal v kŕčoch, búchal hlavou do tyče presne ako Meeks, s tým rozdielom, že Tole mal zrejme tvrdšiu hlavu, lebo ňou do tyče neprestával búšiť. Nemalo to konca-kraja, čo Naifeha aj s celou zabíjačkou suitou veľmi znepokojilo, lebo ten chlap nechcel zomrieť, akosi to nevychádzalo, preto napokon vykázali všetkých svedkov do čakárne. Bolo to ukrutné.“

„Kdesi som čítal, že smrť nastala až po desiatich minútach.“

„Viem len toľko, že zúfalo bojoval. Riaditeľ aj s lekárom však, prirodzene, vyhlásili, že smrť nastala okamžite a bez bolesti. Typické. Avšak po Tolovi navrhli drobnú úpravu. Kým prišiel rad na kamaráta Moaca, vymysleli šikovný kožený obojok, ktorý pripevnili o tyč a prackou zapli okolo hlavy. Moacovi a Jumbovi Parrisovi sa potom hlava ani nepohla a neudierala do tyče. Veľmi dômyselné, však? Naifehovi a svedkom sa uľavilo, že nemuseli sledovať toľké utrpenie.“

„Vidíte, kam mierim, Sam? Je to strašný spôsob smrti. Napadneme metódu popravy a nájdeme svedkov, ktorí podajú svedectvo o predchádzajúcich popravách, aby sme sudcu presvedčili, že plynová komora je protiústavná.“

„No a čo? Potom požiadame o smrtiacu injekciu? Načo? Zdá sa mi hlúpe, aby som povedal, že dám prednosť inej smrti ako v plynovej komore, napríklad prekliatej smrtiacej injekcii. Najprv mi dajte lahodnú večeru a napchajte ma práškami. Aj tak zomriem, je tak?“

„Tak. Ale získame trochu času. Napadneme plynovú komoru, a keď dostaneme dočasný odklad, poženieme to na vyšší súd. Mohli by sme to priškripnúť aj na niekoľko ďalších rokov.“

„Také niečo tu už bolo.“

„Čo tým chcete povedať?“

„V Texase v roku 1883, Larsonov prípad. Použili rovnaké argumenty, ale neuspeli. Súd vyhlásil, že za päťdesiat rokov existencie plynových komôr sa dokázalo, že sú účinné a pritom humánne nástroje výkonu popravy.“

„Áno, ale je v tom veľký rozdiel.“

„Aký?“

„Nie sme v Texase. Meeksa, Tola, Moaca a Parrisa nepopravili plynom v Texase. A okrem toho, Texas už prešiel na smrtiace injekcie. Zavrhli plynové komory a našli si lepší spôsob. Vo väčšine štátov ich nahradila nová technika.“

Sam vstal a prešiel na druhý koniec stola. „Nuž a keď je rad na mne, doparoma, aj ja si želám najnovšiu techniku.“ Tri-štyri razy sa prešiel pozdĺž stola a potom sa zastavil: „Šesť metrov z jedného konca na druhý koniec miestnosti. Môžem prejsť šesť metrov a nenarazím na mreže. Vieš si predstaviť, čo znamená byť dvadsaťtri hodín denne v cele s rozmermi dvakrát tri metre? Cítim sa ako na slobode, človeče.“ Urobil ešte niekoľko krokov a pri chôdzi si poťahoval z cigarety.

Adam sledoval tú vetchú postavu poskakujúcu okolo stola a za ňou sa tiahnuci oblak dymu. Bez ponožiek, v modrých gumených šľapkách do kúpeľa, ktoré mu pri chôdzi vŕzgali. Odrazu sa zastavil, schmatol knihu z police, hodil ju na stôl a začal v nej s rozmachom listovať. Po niekoľkých minútach intenzívneho hľadania našiel presne, čo hľadal, a na päť minút sa začítal.

„Tu to máme,“ zahundral si pre seba. „Vedel som, že som to voľakde čítal.“

„Čo je to?“

„Prípad z roku 1984 zo Severnej Karolíny. Ten muž sa volal Jimmy Old a tento Jimmy očividne nechcel zomrieť. Museli ho do komory ťahať, kopal, nariekal, vrieskal a dosť dlho trvalo, kým ho uviazali. Zabuchli dvere, pustili plyn a brada mu kväcla na hruď. Potom sa mu hlava vyvrátila dozadu, šklbalo mu v očnom bielku, vytekali sliny z úst. Hlava sa mu kolísala z boka na bok a donekonečna mykala, telo sa triaslo a z úst sa mu valila pena. Nemalo to konca-kraja. Jeden z prítomných novinárov zvracal. Riaditeľ mal všetkého dosť, zatiahol čierny záves, aby svedkovia nevideli nič. Podľa odhadov Jimmymu trvalo štrnásť minút, kým dokonal.“

„To je naozaj surové.“

Sam zatvoril knihu a položil ju opatrne na policu. Zapálil si cigaretu a zahľadel sa do stropu. „Takmer všetky plynové komory vyrobila kedysi dávno firma Eaton Metal Products zo Salt Lake City. Niekde som čítal, že v Missouri ju stavali väzni. No našu drahú komoru vyrobila tá istá firma, všetky sú prakticky rovnaké – oceľový osemhran s niekoľkými oknami, aby sa diváci mohli prizerať smrti. Vnútri nie je veľa miesta, len drevené kreslo s popruhmi. Pod kreslom je kovová nádoba a tesne nad ňou je vrecko s kyanidovými tabletkami, ktoré kat ovláda páčkou. Rovnako spúšťa aj kyselinu sírovú, ktorá sa privádza do systému zo zásobníka. Zásobník prechádza potrubím do nádoby, tá sa naplní kyselinou, páčkou sa otvorí vrecko s kyanidovými tabletkami. Takto sa vytvára plyn, ktorý spôsobuje smrť predpokladanú ako bezbolestnú a rýchlu.“

„Nemalo sa tým nahradiť elektrické kreslo?“

„Malo. V dvadsiatych a tridsiatych rokoch boli elektrické kreslá všade. Bol to fantastický vynález. Spomínam si, že v čase môjho detstva sa používalo prenosné kreslo, ktoré jednoducho naložili do prívesu a vozili po jednotlivých okresoch. Zaparkovali pred miestnou väznicou, odsúdených vyviedli v putách von, postavili do radu pred príves a oni vchádzali jeden po druhom. Bola to účinná metóda na preriedenie preplnených väzníc.“ Neveriacky zavrtel hlavou. „Predsa však, nemali ani potuchy, čo robia, takže sa vykonali strašné veci. Ide o trest smrti, však? A nie o trest tortúry. A k takému čosi nedochádzalo len v Mississippi. Mnohé štáty používali tieto mizerné staré elektrické kreslá a nešikovných vykonávateľov popravy, ovládajúcich vypínače, a všade sa vyskytovali problémy. Priviazali chudáka človeka ku kreslu, zapli prúd, omráčili ho, ale nie dostatočne silno, takže sa chudák škvaril znútra a nebolo hneď po ňom. Musia chvíľu počkať a potom celý proces zopakovať. To mohlo trvať aj pätnásť minút. Ak riadne nespojili patričné elektródy, stávalo sa, že z očí a uší odsúdenca šľahali plamene a iskry. Dočítal som sa o mužovi, do ktorého pustili nesprávne napätie. Z hlavy sa mu parilo a očné buľvy mu vyliezali z jamiek. Po tvári sa mu valila krv. Pri poprave elektrinou sa koža tak rozpáli, že sa jej chvíľu nemožno dotýkať, takže kedysi museli popraveného nechať najprv vychladnúť, kým lekár mohol konštatovať smrť. Veľa sa písalo o popravách, pri ktorých chlap po prvom šoku zostal sedieť bez pohnutia a odrazu začal dýchať. Tak ho, pravda, omráčili ďalším prúdom. A možno to zopakovali zo štyri-päť ráz. Bolo to príšerné, preto onen vojenský lekár vymyslel plynovú komoru ako humánnejší spôsob zabíjania ľudí. Dnes už aj tá zastarala, ako vravíš, lebo prišli na rad smrtiace injekcie.“

Sam mal poslucháča a upútal Adamovu pozornosť. „Koľkí zomreli v mississippskej plynovej komore?“ spýtal sa.

„Prvý raz ju použili v päťdesiatom štvrtom alebo tak nejako. Do sedemdesiateho roku usmrtili tridsiatich piatich. Ani jednu ženu. Po Furmanovi v sedemdesiatom druhom ležala ladom, kým prišiel rad na Teddyho Doyla Meeksa v osemdesiatom druhom. Odvtedy ju použili tri razy, čo je spolu tridsaťdeväť životov. Ja budem štyridsiaty.“

Znovu sa pustil chodiť hore-dolu, ale oveľa pomalšie. „Je to príšerne neefektívny spôsob usmrcovania,“ vyhlásil takmer ako profesor v triede. „A veľmi nebezpečný. Pre chudákov, ktorých priviažu do kresla, ale rovnako aj pre tých, čo sú vonku. Tieto hrozné komory sú staré a plyn z nich uniká. Spoje a tesnenie zhrdzaveli a drobia sa, no náklady na výrobu komory, z ktorej by neunikal plyn, sú obrovské. Malá trhlina môže byť smrteľne nebezpečná aj pre vykonávateľa popravy a pre každého nablízku. Vždy je pri tom hŕstka ľudí, Naifeh, Lucas Mann, možno aj farár, lekár, jeden či dvaja dozorcovia, ktorí stoja v miestnosti pred komorou. Vedie do nej dvoje dverí, ktoré sú počas popravy zatvorené. Keby unikla časť plynu z komory do miestnosti, pravdepodobne by to zasiahlo Naifeha alebo Lucasa Manna, ktorí by sa tam vystreli. Čo nie je až taký zlý nápad, keď sa zamyslím.

Aj svedkovia sú vo veľkom nebezpečenstve, o ktorom ani len netušia. Medzi nimi a komorou sú len okná, ktoré sú staré a rovnako podliehajú skaze, a v prípade úniku plynu, by sa aj títo hlupáci otrávili.

Najväčšie nebezpečenstvo hrozí nakoniec. Človeku strčia do hrude drôt, ktorý vedie cez celú komoru von, kde lekár monitoruje srdcovú činnosť. Keď ťa vyhlásia za mŕtveho, otvoria ventil na komore, kadiaľ má plyn uniknúť. Vo väčšine prípadov sa tak stane. Vyčkajú asi pätnásť minút a potom otvoria dvere. Chladnejší vzduch zvonka sa využíva na to, aby vysal komoru, vzniká však problém, lebo sa mieša so zvyškami plynu a kondenzuje na všetkom, čo je vnútri. Vytvára prakticky smrteľnú pascu pre každého, kto vstúpi dnu. Je to nanajvýš nebezpečné, ale väčšina z tých šašov si vážnosť situácie vôbec neuvedomuje. Všade sú zvyšky kyanovodíka, na stenách, na oknách, na zemi a pravdaže aj na mŕtvole.

Komoru a mŕtveho vystriekajú čpavkom, aby neutralizovali zvyšný plyn, potom nastúpi odpratávacia čata, či ako ju volajú, s kyslíkovými maskami. Poumývajú ešte raz otrávené póry čpavkom alebo odfarbovačom, pretože jed presiakne pórmi kože. Ešte kým je mŕtvy priviazaný, rozstrihajú na ňom šaty, vložia ich do vreca a spália. Kedysi dovolili odsúdenému mať na sebe len spodky, aby si ušetrili prácu. Teraz sú však natoľko veľkorysí, že nám dovolia obliecť si čokoľvek. Nuž a keď sa ja dostanem tak ďaleko, bude sa mi mimoriadne ťažko vyberať garderóba.“

Pri tejto myšlienke si hneď aj odpľul. Klial popod fúz a dupal nohami na druhom konci stola.

„A čo robia s telom?“ pýtal sa Adam akosi ostýchavo, že sa dotkol takej citlivej veci, ale predsa len chcel mať úplný obraz.

Sam čosi zašomral, potom si do úst strčil ďalšiu cigaretu. „Poznáš moju garderóbu?“

„Nie.“

„Skladá sa z dvoch kusov týchto červených kombinéz ako pre opice, ktoré vyzerajú ako zvyšky z výpredaja po požiari. Odmietam umrieť v tomto odeve. Premýšľal som, že uplatním svoje ústavné právo tým, že do komory vpochodujem holý. To by bola estráda, nie? Vieš si predstaviť, akoby ma tí tupci chceli poviazať a usilovali by sa ma nedotýkať na citlivých miestach? A keď by som bol už priviazaný, načiahol by som sa a monitor srdca by som si premiestnil na svoje pohlavné orgány. Ako by sa to páčilo lekárovi? A dal by som si záležať, aby mi diváci videli holý zadok. Myslím, že to takto spravím.“

„Čo sa stane s telom?“ opýtal sa Adam znovu.

„Po dôkladnom umytí a dezinfekcii naň navlečú väzenské háby, odviažu z kresla a vložia do vreca na ľudské mŕtvoly. Položia ho na nosidlá zo sanitného vozidla, ktoré odvezie pozostatky niekam na pohreb. V tej chvíli si ho preberá rodina. Väčšina rodín.“

Sam stál chrbtom k Adamovi a, opierajúc sa o policu s knihami, hovoril smerom k stene. Nadlho sa odmlčal a uprene hľadel do kúta, premýšľal o posledných štyroch odsúdených, ktorých poslali do plynu. Platilo tu akési nepísané pravidlo, že keď prišiel na človeka rad, nešiel na smrť v červenom väzenskom odeve. Nedožičil im zadosťučinenie, že by ho zabili v odeve, ktorý mu vnútili nosiť.

Možno by mu brat, čo mu posiela každý mesiac cigarety, pomohol kúpiť košeľu a nohavice. A zišli by sa mu aj nové ponožky. Hocičo by bolo lepšie ako tieto hrozné gumené šľapky. Potom by šiel radšej bosý než v nich.

Obrátil sa, pomaly prešiel na Adamovu stranu stola a sadol si. „Táto myšlienka sa mi páči,“ povedal potichu a pokojne. „Za pokus by stála.“

„Dobre, a teraz sa pustíme do práce. Bol by som rád, keby ste našli viac podobných prípadov ako Jimmy Old zo Severnej Karolíny. Prezrieme všetky spisy, kde je zmienka o plynovej komore. Všetky použijeme pri procese. Chcem, aby ste mi napísali zoznam ľudí, ktorí by dosvedčili priebeh Meeksovej a Tolovej popravy. A hádam aj Moacovej a Parrisovej.“

Sam bol opäť na nohách, vyťahoval z políc knihu za knihou a čosi si pre seba šomral popod nos. Uložil ich zo desať na jednu kopu na stôl a zahĺbil sa do nich.

19

Zvlnené lány pšeničných polí sa ťahali na vzdialenosť mnohých míľ až k strmému úpätiu kopcov. Majestátne hory v diaľke lemovali farmársky kraj. V údolí nad poliami, s výhľadom na otvorenú krajinu z jednej strany a z druhej schovaný za bariérou hôr, sa rozprestieral stoakrový ohradený priestor nacistického tábora. Ostnatý drôt maskoval živý plot a lesný porast. Strelnice a cvičné bojisko boli ukryté rovnakým spôsobom pred pohľadom zo vzduchu. Na povrchu boli len dve nenápadné zrubové chaty, ktoré zvonka vyzerali ako rybárske prístrešky. No pod nimi, hlboko v kopcoch boli dve šachty s výťahmi, ktoré schádzali do bludiska prirodzených otvorov a umelo vytvorených jaskýň. Rozsiahle tunely, dosť široké aj pre dva golfové motorové vozíky, viedli rôznymi smermi do tuctu miestností. V jednej bol tlačiarenský lis. V dvoch sa nachádzal arzenál zbraní a munície. Tri veľké slúžili na ubytovacie účely. V jednej menšej bola knižnica. V najväčšej z nich, v jaskyni 35 metrov pod povrchom, bola ústredná sála, kde sa konali zhromaždenia, sledovali prejavy a filmy a manifestácie.

Bolo to moderné výcvikové stredisko so satelitnými taniermi na príjem televízneho signálu z družice prinášajúcej spravodajstvo z celého sveta, spojené počítačmi s ďalšími strediskami na zabezpečenie rýchleho informačného kanála, s faxom, prenosnými telefónmi, jednoducho so všetkou modernou elektronikou.

Každý deň prichádzalo do strediska zo desať denníkov, ktoré boli rozložené na stole v miestnosti vedľa knižnice. Tu si ich ako prvý prečítal Roland. Väčšinu času prežil v stredisku s niekoľkými ďalšími členmi, ktorí sa starali o údržbu tábora. Len čo dostali z mesta noviny, čo bývalo okolo deviatej, Roland si nalial do veľkej šálky kávu a začítal sa. Nepokladal to za námahu. Mnoho ráz precestoval celý svet, hovoril štyrmi jazykmi a pociťoval nenásytný hlad po vedomostiach. Ak jeho pozornosť zaujal nejaký článok, označil si ho a neskôr si urobil kópiu, ktorú vložil do počítača.

Mal všestranné záujmy. Šport sotva preletel zrakom a nikdy nečítal inzeráty. Časti novín prinášajúce módu, životný štýl, bývanie, spoločenskú kroniku si všímal letmo, na to nebol zvedavý. Pozornosť venoval správam referujúcim o podobných skupinách ako jeho – árijská rasa, nacisti, Ku-Klux-Klan. V poslednom čase sa venoval udalostiam v Nemecku a vo východnej Európe, pričom vzostup fašistických nálad v týchto krajinách ho fascinoval. Hovoril plynulo po nemecky a každoročne strávil v Nemecku aspoň mesiac. Sledoval politikov, ich názory na kriminalitu spôsobenú rasovou nenávisťou a ich rozhodnutia obmedziť práva takých skupín občanov, ako bola jeho. Sledoval činnosť najvyššieho súdu. Procesy proti skinheadom v Spojených štátoch. A neblahý osud Ku-Klux-Klanu.

Predpoludním zvyčajne strávil dve hodiny čítaním najnovších správ a rozhodovaním, ktoré udalosti by si mal uložiť do počítača. Bola to rutinná práca, jeho však veľmi upokojovala.

Ale v to predpoludnie to bolo inak. Prvým znepokojujúcim signálom bola fotografia Sama Cayhalla uprostred prvej strany sanfranciského denníka. Článok mal tri časti, ale s dostatočným prehľadom uvádzal najaktuálnejšiu správu o tom, že najstaršieho obyvateľa cely smrti v Amerike bude zastupovať jeho vnuk. Roland si článok prečítal tri razy, kým mu uveril, a potom si ho poznačil, že ho spracuje do počítača. Po hodine sa zoznámil s celým príbehom z piatich až šiestich ďalších prameňov. Dvoje noviny uverejnili záber na mladého Adama Halla, ktorý bol na prvej strane memphiských novín deň predtým.

Roland sledoval prípad Sama Cayhalla niekoľko rokov, a to z niekoľkých dôvodov. Po prvé, práve takéto udalosti boli vhodné na ukladanie do pamäti počítača – starnúci terorista, člen Ku-Klux-KIanu zo šesťdesiatych rokov, sa lúči so životom v cele smrti. Cayhallov materiál narástol do hrúbky tridsiatich centimetrov. Roland, i keď nebol právnik, bol presvedčený, že Samove odvolania dosiahli vrchol a čaká ho poprava. Rolandovi to veľmi vyhovovalo, ale svoj názor si nechával pre seba. Sam Cayhall bol hrdina, rasista presvedčený o nadradenosti belochov, a Rolandovu nacistickú skupinku už oslovili, či sa zúčastnia na demonštrácii, ktorú zorganizujú pred popravou. Nemali s Cayhallom priame styky, pretože im na listy neodpovedal, no predstavoval pre nich určitý symbol a z jeho smrti by chceli vytĺcť čo najviac.

Rolandovo priezvisko Forchin malo cajunský pôvod z juhu v okolí Thibodaux. Nemal číslo poisteneckej karty, nikdy nevyplňoval daňové priznanie; pre vládu vlastne neexistoval. Vlastnil tri bezchybné falošné pasy, jeden nemecký, druhý údajne vydaný v írskej republike. Roland prekračoval hranice a prechádzal pasovou kontrolou bez obáv.

Jedným z Rolandových mien, ktoré poznal len on sám a ktoré neprezradil živej duši, bolo Rollie Wedge. Zo Spojených štátov ušiel v roku 1967 po Kramerovom bombovom atentáte a nejaký čas sa zdržiaval v Severnom írsku. Potom v Líbyi, Mníchove, Belfaste a v Libanone. Nakrátko sa vrátil do Spojených štátov v roku 1967 a 1968, aby sledoval obidva procesy Sama Cayhalla a Jeremiaha Dogana. Dovtedy si bezstarostne cestoval po svete s dokonalými dokladmi.

Do Spojených štátov si urobil aj niekoľko ďalších krátkych výletov, pretože Cayhallov prípad sa zamotal. Ale postupom času sa znepokojoval čoraz menej. Do tohto bunkra sa nasťahoval pred tromi rokmi, aby šíril nacizmus. Už sa nepokladal za člena Ku-Klux-Klanu. Bol z neho hrdý fašista.

Keď dočítal raňajšie noviny, zistil, že z desiatich uverejnili správy o tejto udalosti v siedmich. Odložil ich do kovového koša a rozhodol sa, že si vyjde na slnko. Do polystyrénovej šálky si nalial ďalšiu kávu a nastúpil do výťahu, ktorý ho vyviezol o dvadsať päť metrov vyššie do predsienky v zrube. Bol nádherný deň, chladný, ale slnečný, na oblohe nebolo vidieť ani mráčik. Vykročil hore chodníkom k lesu a o desať minút hľadel do údolia, ktoré sa rozprestieralo pod ním. V diaľke sa črtali pšeničné polia.

Roland sníval o Cayhallovej smrti už dvadsaťtri rokov. Delili sa spolu o tajomstvo, ťaživé bremeno, ktorého sa strasie až po Samovej poprave. Starého pána mimoriadne obdivoval. Na rozdiel od Jeremiaha Dogana, Sam si ctil prísahu nadovšetko a nikdy nič neprezradil. Počas troch procesov, za výdatnej pomoci troch advokátov, nekonečného množstva odvolaní a miliónov výsluchov, Sam Cayhall nikdy nič nevyzradil. Bol to čestný človek, ale Roland si aj tak želal jeho smrť. Prirodzene, počas prvých dvoch procesov musel Cayhallovi a Doganovi poslať niekoľko výhražných listov, ale to bolo dávno. Dogan sa pod stresom poddal a vypovedal proti Samovi. Potom zomrel.

Teraz ho znepokojil tento chlapec. Presne ako všetci ostatní, aj Roland stratil prehľad o Samovom synovi a jeho rodine. Vedel o jeho dcére v Memphise, ale syn zmizol. Teraz sa zrazu z ničoho nič vynorí pekný, vzdelaný mladý právnik z veľkej, bohatej židovskej firmy, rozhodnutý zachrániť starého otca. Roland vedel toho o popravách dosť, preto chápal, že s plynúcim časom míňajúcich sa dní sa advokát pokúsi aj o nemožné. Ak sa Sam rozhodne zaspievať, urobí to teraz, za prítomnosti svojho vnuka.

Schytil skalu, hodil ju dolu brehom a sledoval, ako sa kotúľa z dohľadu. Bude musieť zájsť do Memphisu.

Sobota bola v chicagskej firme Kravitz & Bane ďalším dňom naplneným usilovnou prácou, i keď v memphiskej pobočke sa pracovalo pomalšie. Adam prišiel do práce o deviatej a zistil, že dvaja kolegovia a jeden pomocný koncipient sú v práci. Zamkol sa v pracovni a stiahol rolety.

Včera pracovali so Samom dve hodiny, a kým sa Packer vrátil do väzenskej knižnice s putami a reťazami, mali stôl zaprataný knihami a blokmi. Packer netrpezlivo čakal, kým Sam knihy uloží späť na police.

Adam si rekapituloval poznámky. Do počítača vložil výsledky prieskumu a po tretí raz skontroloval odvolanie. Jednu kópiu odfaxoval Garnerovi Goodmanovi, ktorý mu ju opravenú obratom vrátil.

Goodman nehľadel s optimizmom na spravodlivé odvolacie konanie, hoci v tomto štádiu vlastne nebolo čo stratiť. Keby sa vec náhodou dostala urýchlene pred federálny súd, Goodman bol rozhodnutý vypovedať ako svedok o poprave Maynarda Tola. Zúčastnil sa jej spolu s Petrom Wiesenbergom. Pohľad na človeka popraveného v plynovej komore Wiesenberga natoľko znechutil, že odišiel z firmy a prijal učiteľské miesto. Jeho starý otec prežil holocaust. Stará mama ho neprežila. Goodman Adamovi prisľúbil, že sa spojí s Wiesenbergom, a bol si istý, že aj ten pôjde svedčiť.

Napoludnie bol Adam z úradu unavený. Odomkol dvere, ale na chodbe nepočul nijaké zvuky. Ostatní právnici už odišli. Vyšiel z budovy.

Viezol sa smerom na západ, prešiel cez rieku do Arkansasu, minul parkovisko pre nákladiaky a psiu dostihovú dráhu v západnom Memphise a napokon sa predral dopravnou špičkou na vidiecku cestu. Prešiel osadami Earle, Parkin a Wynne, kde sa začínali kopce. Zastavil sa na koka-kolu vo vidieckom obchode, kde traja starci vo vyblednutých overaloch sedeli na verande a zabíjali muchy; morila ich spara. Spustil strechu na aute a vydal sa ďalej.

O dve hodiny sa znovu zastavil, tentoraz v meste Mountain View. Kúpil si sendvič a opýtal sa na cestu. Povedali mu, že Calico Rock nie je ďaleko, stačí sa iba držať popri White River. Bola to pekná cesta, vinula sa úpätím ozarkského pohoria cez husté lesy a ponad horské bystriny. White River sa vinula po ľavej strane a bola posiata rybármi loviacimi pstruhy na člnoch.

Calico Rock bolo malé mestečko na útese nad riekou. Východný breh pri moste lemovali tri prístaviská pre lode loviace pstruhy. Adam zaparkoval pri rieke a prešiel k prvému prístavisku s názvom Calico Marina. Budova plávala na pontónoch pripútaných k brehu hrubými lanami. Rad prázdnych člnov na prenájom sa hojdal pri móle. Z opustenej benzínovej stanice sa šíril ostrý zápach benzínu s olejom. Vývesná tabuľa obsahovala cenník za požičanie člnov, za sprievodcu, motor a rybárske povolenie.

Adam vykročil na zakryté prístavisko a kochal sa krásou rieky pred sebou. Zozadu sa vynoril akýsi mládenec so špinavými rukami a spýtal sa ho, či nepotrebuje pomoc. Premeral si Adama od hlavy po päty a zrejme usúdil, že neprišiel na ryby.

„Hľadám Wyna Lettnera.“

Nad vreckom na košeli svietilo vyšité meno RON, trochu zamastené. Ron sa vrátil do miestnosti a zakričal smerom k maskovaným dverám vedúcim do obchodíka: „Pán Lettner!“ Potom zmizol.

Wyn Lettner bol mohutný chlap vyše stoosemdesiat centimetrov vysoký, nadmerne živený. Garner ho opísal ako veľkého pivára, spomenul si Adam, keď mu hľadel na obrovské brucho. Blížil sa k sedemdesiatke, rednúce sivé vlasy mal starostlivo vyčesané pod čiapku s nápisom Evinrude. V Adamovom archíve boli aspoň tri fotografie agenta-špecialistu Lettnera pod osobitným indexom a na každej bol štandardný záber agenta FBI – tmavý oblek, biela košeľa, úzka kravata, vojenský strih účesu. Vtedy vyzeral oveľa štíhlejší.

„Prosím,“ povedal nahlas, keď vyšiel zo zelených dverí a utieral si omrvinky okolo úst. „Som Wyn Lettner.“ Mal hlboký hlas a príjemný úsmev.

Adam natiahol ruku a povedal: „Adam Hall. Veľmi ma teší.“

Lettner mu chytil ruku a pevne stisol. Mal v rukách silu, biceps sa mu len tak napínal. „Prosím?“ zopakoval veselo. „Čo by ste rád?“

Našťastie bolo prístavisko opustené, s výnimkou Rona, ktorého nebolo vidieť, ale ktorý robil hluk s náradím vo svojej miestnosti. Adam chvíľu otáľal a potom vyhlásil: „Som totiž právnik, zastupujem Sama Cayhalla.“

Úsmev sa rozšíril a odhalil dva rady silných žltých zubov. „Práca ako stvorená pre vás, nemám pravdu?“ zasmial sa a potľapkal Adama po chrbte.

„Máte,“ odpovedal Adam neobratne a čakal ďalší buchnát. „Rád by som sa s vami pozhováral o Samovi.“

Odrazu Lettner zvážnel. Pohladkal si bradu mäsitou rukou a uprene študoval Adamovu tvár. „Videl som to v novinách, chlapče. Viem, že ste Samov vnuk. Iste je to pre vás veľmi ťažké. A bude ešte ťažšie.“ Ale potom sa znovu usmial. „Najťažšie pre Sama.“ Oči mu svietili, akoby sa mu práve podaril vynikajúci žart a očakával, že Adam sa smiechom div nezadusí.

Adamovi nebolo do smiechu. „Samovi zostáva už len mesiac,“ povedal, aj keď vedel, že Lettner si deň popravy prečítal v novinách.

Na Adamovo plece odrazu dopadla ťažká ruka a ukázala smerom k obchodu. „Vojdite dnu, chlapče. Porozprávame sa o Samovi. Vypijete si pivo?“

„Nie, ďakujem.“ Vstúpili do úzkej miestnosti plnej rybárskeho výstroja popri stenách; hore na strope chatrné police na potraviny zastúpené krekermi, sardinkami, párkami v konzervách, chlebom, konzervami s mäsom a fazuľou, koláčmi a potrebami na celodennú rybačku. V rohu stál chladiaci pult na nealkoholické nápoje.

„Posaďte sa,“ ponúkol Adama a ukázal na stoličku v kúte pri pokladnici. Adam sa posadil na rozheganú drevenú stoličku a Lettner zatiaľ lovil v chladničke pivovú fľašku. „Naozaj si nedáte?“

„Možno neskôr.“ Bolo takmer päť hodín.

Otvoril fľašku, vycedil na dúšok asi tretinu jej obsahu, mľaskol jazykom a posadil sa na ošarpané kožené kreslo, ktoré nepochybne pochádzalo z rozobratého nákladiaka. „Tak napokon chudáka Sama predsa len dostanú?“ spýtal sa.

„Veľmi sa o to usilujú.“

„Aké sú vyhliadky?“

„Nie dobré. Zostávajú len bežné podania na poslednú chvíľu, no hodiny pomaly odbíjajú koniec.“

„Sam nie je zlý človek,“ povedal Lettner s pocitom zlého svedomia, ktorý však spláchol ďalším dlhým dúškom. Dlážka potichu vŕzgala a dvíhala sa pod náporom rieky.

„Ako dlho ste boli v Mississippi?“ opýtal sa Adam.

„Päť rokov. Hoover ma poveril prípadom zmiznutia troch ľudí presadzujúcich dodržiavanie občianskych práv. V šesťdesiatom štvrtom. Zriadili sme špeciálnu jednotku a pustili sa do práce. Po atentáte na Kramera však Ku-Klux-Klan stratil dych.“

„Čo ste mali na starosti?“

„J. Edgar Hoover mal veľmi jasnú predstavu. Žiadal nás, aby sme za každú cenu prenikli do Ku-Klux-Klanu. Pravdu povediac, v Mississippi sme postupovali veľmi pomaly. Z niekoľkých dôvodov. Hoover nenávidel Kennedyovcov, lebo na neho veľmi tlačili, tak si dával na čas. No keď zmizli tí traja chlapci, rozhýbali sme sa. V šesťdesiatom štvrtom bolo v Mississippi mimoriadne horúco.“

„Vtedy som sa narodil.“

„Áno, v novinách písali, že ste sa narodili v Clantone.“

Adam prikývol. „Dlho som to nevedel. Rodičia mi povedali, že som sa narodil v Memphise.“

Dvere cengli a do obchodu vošiel Ron. Pozrel na nich, potom na krekery a sardinky. Aj oni ho sledovali a čakali. Pozrel na Adama, akoby chcel povedať: Len pokračujte, ja nepočúvam.

„Čo chceš?“ vyhŕkol na neho Lettner.

Špinavými rukami chytil plechovku s viedenskými párkami a otrčil im ju. Lettner prikývol a ukázal mu na dvere. Ron sa pomaly vliekol za nimi a cestou ešte skontroloval koláče a zemiakové lupienky.

„Je strašne zvedavý,“ povedal Lettner, len čo Ron vyšiel von. „Niekoľko ráz som hovoril s Garnerom Goodmanom. Pred mnohými rokmi. No ale to je čudný vtáčik.“

„Je to môj šéf. Poskytol mi vaše meno a ubezpečil ma, že sa so mnou porozprávate.“

„O čom?“ spýtal sa Lettner a žobral si ďalšie pivo.

„O Kramerovom prípade.“

„Kramerov prípad je uzavretý. Zostáva už len jedno… Sam a jeho termín v plynovej komore.“

„Chcete, aby ho popravili?“

Ozvali sa kroky, za nimi hlasy a vtom sa zase otvorili dvere. Vstúpil muž s chlapcom a Lettner vstal. Potrebovali potraviny do zásoby. Desať minút sa zhovárali a špekulovali, na ktorom mieste ryby zaberajú. Lettner si dával veľký pozor, aby pivo nestálo na očiach, kým boli v obchode zákazníci.

Adam si vybral z chladiaceho boxu nealko a vyšiel von. Kráčal po brehu popri drevenej palube prístavného móla až k benzínovému čerpadlu a tam sa zastavil. Dvaja mládenci lovili pri moste, a Adamovi zišlo na um, že v živote nebol na rybačke. Jeho otec nemal nijakého koníčka, nemal nikdy na nič čas. Ale nevedel si ani udržať prácu. Adam si nevedel spomenúť, čo robil jeho otec s časom.

Zákazníci odišli, dvere sa zabuchli. Lettner sa knísal k benzínovej pumpe. „Rád chytáte pstruhy?“ spýtal sa, s obdivom hľadiac na rieku.

„Nie. Nebol som nikdy na rybách.“

„Poďme sa previezť. Musím skontrolovať isté miesto dve míle po prúde. Zdá sa, že rýb bude hojne.“

Lettner niesol chladiaci box a opatrne ho spustil do člna. Z móla doň skočil a čln sa prudko rozkýval. Rýchlo chytil motor. „Poďte,“ zakričal na Adama, ktorý hľadel na trištvrtemetrovú medzeru medzi mólom a člnom. „Chyťte sa lana,“ zakričal mu Lettner a ukázal na tenký špagát uchytený kotvicou.

Adam si zachytil lana a nervózne nastúpil do člna, ktorý sa rozkýval, len čo sa dotkol dna. Pošmykol sa a letel hlavou dolu; veľa nechýbalo a bol by skončil v nedobrovoľnom kúpeli. Keď naštartoval, Lettner sa prehýbal od smiechu. Ron ich prirodzene pozoroval a hlúpo sa na brehu usmieval. Adam bol v rozpakoch, ale smial sa, hoci mu to smiešne nebolo. Lettner pridal plyn, predok člna sa trhnutím vztýčil a vyštartovali.

Keď prefrčali popod most, Adam sa pevne chytil rukovätí po oboch stranách člna. Calico Rock nechali rýchlo za sebou. Rieka sa vinula a krútila cez malebné horské zákutia a okolo skalnatých brál. Lettner viedol loď jednou rukou, v druhej držal pivo a popíjal z neho. Po chvíli sa Adam upokojil a podarilo sa mu vybrať si pivo z chladiarenského boxu a ani nestratil rovnováhu. Fľaška bola ľadová. Mal ju v pravej ruke a ľavou sa držal člna. Lettner si za ním pohmkával a pospevoval akúsi melódiu. Rachot motora im nedovolil zhovárať sa.

Prešli popri malom prístavisku, kde skupinka mestských ľudí v čistých šatách rátala ryby, popíjajúc pritom pivo. Potom minuli flotilu gumených člnov plných mládeže, ktorá pofajčievala a chytala bronz. Vypol motor. „Budete loviť alebo piť pivo?“ spýtal sa, hľadiac do vody.

„Piť pivo.“

„To som si myslel.“ Pre neho bola fľaša odrazu druhoradá, len čo chytil do ruky rybársku udicu a hodil ju smerom k brehu. Adam ho chvíľku pozoroval, ale keď sa nič nestalo, presadol si a nohy mu závislí nad vodou. Čln nebol veľmi pohodlný.

„Ako často chodíte na ryby?“ spýtal sa.

„Každý deň. Patrí to k mojej práci ako súčasť služby zákazníkom. Musím vedieť, kde berú.“

„Naozaj ťažká práca.“

„Niekto to musí robiť.“

„Čo vás priviedlo do Calico Rocku?“

„V sedemdesiatom piatom som mal infarkt, musel som z FBI odísť do penzie, ale človeku je otupno, keď má len tak posedávať doma. So ženou sme objavili toto miesto, prístav bol na predaj. Jedna chyba k druhej, a som tu. Podajte mi pivo.“

Keď mu Adam podal pivo, hodil udicu zase do vody. Rýchlo zrátal fľaše, čo zostali v boxe. Loď sa pustila po prúde, Lettner zhrabol pádlo. Jednou chytal ryby, druhou pádloval a medzi kolenami sa mu akosi podarilo držať novú fľašku. Taký je život rybárskeho sprievodcu.

Pomaly zamierili popod stromy, ktoré im na chvíľu milosrdne zaclonili slnko. Rybačka vyzerala pri ňom ľahká vec. Prút hodil do vody jednoduchým pohybom zápästia, čím vyslal návnadu želaným smerom. Ryby však nebrali. Hodil do stredu rieky.

„Sam nie je zlý človek.“ To už raz povedal.

„Myslíte si, že ho treba popraviť?“

„Na mne nezáleží. Ľudia tohto štátu sú za trest smrti, preto ho máme v zbierkach zákonov. Keď raz niekto rozhodol, že je vinný a že má byť popravený, čo už ja?“

„Máte predsa svoj názor.“

„No a čo? To, čo si myslím ja, nemá cenu.“

„Prečo si myslíte, že Sam nie je zlý človek?“

„To je dlhá história.“

„Zostáva nám rovných štrnásť pív.“

Lettner sa zasmial a Adam mu úsmev opätoval. Lettner pil pivo rovno z fľaše a hľadel na rieku, ďaleko za svoju rybársku udicu. „Sam nebol stredobodom našej pozornosti, aby ste ma rozumeli. Nevyvíjal činnosť najhoršieho druhu, najmä spočiatku. Keď zmizli tí chlapci z výboru pre občianske práva, zúrili sme. Nešetrili sme peniazmi a onedlho sme mali informátorov aj z radov Ku-Klux-Klanu. V podstate to boli jednoduchí vidiecki chudáci s prázdnymi vreckami, my sme ich navnadili na peniaze. Nikdy by sme neboli našli tých troch chlapcov, keby sme do toho nevložili peniaze. Asi tridsaťtisíc, ak si dobre pamätám, hoci ja som nemal na starosti priamo informátorov. Doparoma, chlapče, zakopali ich do hrádze. Našli sme ich, pomohlo to nášmu renomé, chápete. Napokon sme predsa len niečo dosiahli. Niekoľko ľudí sme zatkli, ale usvedčiť ich nebolo ľahké. Násilie pokračovalo. Vyhadzovali do vzduchu černošské kostoly a domy, nestačili sme držať s nimi krok. Bola to skutočná vojna. Situácia sa zhoršila, Hoover zúril a my sme ešte menej šetrili peniazmi.“

„Chlapče, odo mňa sa nedozviete nič, čo by pomohlo, pochopte.“

„Prečo nie?“

„O niektorých veciach jednoducho nemôžem hovoriť. Môžem vám povedať len niečo.“

„Pri Kramerovom bombovom útoku nebol Sam sám, však?“

Lettner sa zasa usmial a pozrel na udicu. Mal ju v lone. „Tak či onak, v šesťdesiatom piatom a šiestom sme už mali celú fúru informátorov. Nebolo to veľmi ťažké. Keď sme zistili, že niekto je členom organizácie, sledovali sme ho večer na ceste domov, svetlom mu dávali znamenie, zaparkovali rovno pred domom. To každého zvyčajne na smrť vyľakalo. Potom sme ho sledovali cestou do práce, niekedy sme sa vybrali priamo za šéfom, všade otŕčali služobné odznaky, správali sme sa, akoby sme sa chystali niekoho odstreliť. Porozprávali sme sa s rodičmi, mávali sme odznakmi na všetky strany, chodili sme v tmavých oblekoch, nahlas sa zhovárali so severným prízvukom, a títo vidiečania sa nám doslova roztápali pred očami. Ak chlapík chodil do kostola, v jednu nedeľu sme sa vybrali za ním, na druhý deň sme si potom pohovorili s kazateľom. Povedali sme mu, že sme o dotyčnom počuli hrozné chýry o jeho aktivitách člena organizácie, a vraj či je o tom informovaný. Správali sme sa, akoby členstvo v Ku-Klux-Klane bolo trestným činom. Kto mal dospievajúce deti, sledovali sme ich, keď išli na rande, sedávali sme za nimi v kine, prichytili parkovať v lese. Nešlo o nič, iba o drobné znepokojovanie, ale fungovalo to. Nakoniec sme chudákovi zatelefonovali, alebo ho chytili kdesi osamote a ponúkli mu peniaze. Stačilo sľúbiť, že mu dáme pokoj, zabralo to. Obvykle sa z nich medzičasom stali hotové trosky, nevedeli sa dočkať, aby mohli začať spolupracovať. Videl som ich plakať, to by ste neverili. Skutočne ronili slzy, keď pokľakli pred oltárom a priznali sa k hriechom.“ Lettner sa zasmial v smere udice, ktorá bola celkom nečinná.

Adam si odchlipol piva. Keď ho všetko vypijú, hádam sa Lettnerovi rozviaže jazyk.

„Poznal som jedného, na ktorého nikdy nezabudnem. Prichytili sme ho v posteli s černoškou. Na tom nebolo nič neobvyklé. Títo chlapi boli schopní páliť kríže, strieľať do černošských príbytkov a potom sa potajomky priplaziť za svojimi čiernymi frajerkami ako posadnutí. Nikdy som nechápal, prečo to tie černošky trpeli. Nuž a jeden z nich mal hlboko v lese loveckú chatku, hniezdočko lásky. Raz popoludní sa tam stretol so svojou frajerkou na bleskovku. Keď skončil, len čo otvoril dvere, my sme ho odfotili. Aj s ňou. A potom sme sa s ním porozprávali. Bol to diakon či akýsi duchovný hodnostár v istej vidieckej farnosti, jej skutočný duchovný vodca, ale my sme s ním hovorili ako s prašivým psom. Ženu sme nechali ujsť, ale jeho sme si posadili do chaty a onedlho sa rozplakal. Napokon bol najlepším svedkom. Neskôr sa však ocitol vo väzení.“

„Prečo?“

„Nuž, kým sa potajomky vláčil s černoškou, jeho žena robila to isté s černošským chlapcom, čo robil u nich na farme. Panička otehotnela a porodila dieťa napoly biele, napoly čierne. Náš informátor zašiel do nemocnice a zabil matku i s dieťaťom. Strávil pätnásť rokov v Parchmane.“

„Výborne.“

„V tých časoch sa nám nepodarilo mnohých usvedčiť z trestnej činnosti, ale šikanovali sme ich a vystrašili natoľko, že nevyvádzali. Násilie značne pokleslo, keď sa Dogan rozhodol ísť po židoch. Neboli sme na to pripravení, priznávam. Stratili sme stopu.“

„Prečo?“

„Dostal skvelý nápad. Po príučke, že ho vlastní zradili, rozhodol sa konať s malou, tajnou jednotkou.“

„S akou jednotkou? Jeden s pomocníkom?“

„Tak nejako.“

„Teda Sam a kto ešte?“

Lettner si odfrkol, zachechtal sa a vyhlásil, že ryby sa zrejme presťahovali na iné miesto. Udicu s navijakom položil do člna a zatiahol šnúrku motora. A už sa znovu hrnuli rýchlosťou po prúde. Adam si nechal nohy prevesené cez čln a čoskoro mal kožené mokasíny a holé členky mokré. Popíjal pivo. Slnko sa konečne chystalo zájsť za hory. Kochal sa krásou rieky.

Nasledujúcou zastávkou bola stojatá voda pod útesom, z ktorého viselo lano. Lettner hodil udicu, spustil navijak a len tak z ničoho nič zaujal postoj vyšetrovateľa. Položil Adamovi stovku otázok o ňom a o rodine – pýtal sa na útek na Západ, novú totožnosť, na samovraždu. Priznal, že keď Sama posadili do väzenia, zistili, že má syna, ktorý práve odišiel z mesta, ale keďže Eddie bol neškodný, ďalej nepátrali. Namiesto toho sledovali Samových bratov a bratancov. Adamovo detstvo a dospievanie ho zarazili, rovnako ako aj to, že vyrástol a o svojej rodine prakticky nič nevedel.

Adam mu tiež položil zopár otázok, ale získal na ne len vágne odpovede, a vzápätí sám musel odpovedať na otázky o minulosti. Adamov partner mal za sebou dvadsaťpäťročnú skúsenosť vyšetrovateľa.

Tretie a posledné miesto nebolo od Calico Rocku ďaleko. Tam chytali až do zotmenia. Po piatich pivách Adam obstál v skúške hodiť si udicu. Lettner bol trpezlivý učiteľ a o niekoľko minút Adam mal riadneho pstruha. Na krátky čas zabudli na Sama, Ku-Klux-Klan a iných duchov minulosti, venovali sa jednoducho rybačke. Popíjali pivo a chytali ryby.

Pani Lettnerová, krstným menom Irene, privítala manžela a nečakaného hosťa nonšalantne a milostivo. Keď ich Ron viezol domov, Wyn mu cestou v aute vysvetlil, že Irene je na návštevy zvyknutá. Naozaj nevyzerala znepokojená, keď uvidela dvoch tackajúcich sa rybárov, čo jej vo dverách podávali niekoľko pstruhov.

Lettner býval v chalupe na rieke asi míľu severne od mesta. Zadnú verandu chránila pred hmyzom sieťka a bol z nej pekný výhľad na rieku. Sedeli v prútených kreslách, a kým Irena vysmážala ryby, otvorili si ďalšie pivo.

Pre Adama to bola nová skúsenosť, že dostal na tanier rybu, ktorú sám ulovil. Pustil sa do nej s veľkou chuťou. Vždy lepšie chutí, presviedčal ho Wyn prežúvajúc a popíjajúc, ak si ju sám chytíš. Asi v polovici hodovania Wyn prešiel na škótsku. Adam odmietol. Chcel len obyčajnú vodu, ale veľký šéf ho prinútil, aby zostal pri pive. V tejto fáze nemohol vyzerať ako zbabelec. Lettner by mu to istotne zrátal.

Irene popíjala vínko a rozprávala o udalostiach v Mississippi. Niekoľko ráz sa jej vraj vyhrážali, deti ich odmietli navštevovať. Obaja pochádzali z Ohia a obe rodiny sa obávali o ich bezpečnosť. To boli časy, zopakovala niekoľko ráz s istou ľútosťou za vzrušujúcim životom. Bola mimoriadne hrdá na manželove služobné výkony v boji za občianske práva.

Po večeri ich opustila a zmizla v chalupe. Bolo takmer desať a Adam bol zrelý do postele. Wyn sa postavil a pridŕžajúc sa trámu sa ospravedlnil, že musí na toaletu. Čochvíľa sa vrátil aj s dvoma štíhlymi pohármi škótskej. Jednu podal Adamovi a znovu sa usadil v kresle.

Chvíľu sa hojdali a potichu popíjali, keď Lettner vyhlásil:

„Vy si teda myslíte, že Sam mal pomocníka.“

„Samozrejme, iste mal pomocníka.“ Adam si dobre uvedomoval, že má drevený jazyk, že slová sa tlačia von veľmi pomaly. Lettner rečnil pozoruhodne zrozumiteľne.

„A z čoho vychádza vaše presvedčenie?“

Adam odložil ťažký pohár a zaprisahal sa, že viac nepije. „Po čine FBI predsa prehľadala Samovi dom, však?“

„Áno.“

„Sam bol vo väzení v Greenville a vy ste si obstarali povolenie k prehliadke. Správne?“

„Bol som tam, chlapče. Mali sme tam asi desať ľudí a trvalo nám to tri dni.“

„Ale nič ste nenašli.“

„Dalo by sa to tak povedať.“

„Takže ani stopy po dynamite. Ani stopy po rozbuškách, detonátoroch. Po nijakej súčiastke alebo látke potrebnej na výrobu bomby. Správne?“

„Správne. Kam mierite?“

„Sam nemal vedomosti o výbušninách ani skúsenosti s ich manipulovaním.“

„To nie je pravda, podľa mňa mal dosť skúseností s manipulovaním s výbušninami. Ak sa dobre pamätám, atentát na Kramera bol šiesty v poradí. Tí darebáci sa pekelne vyžívali v bombách a nemohli sme ich zastaviť. Vy ste tam neboli. Ja som tam bol, uprostred diania. Prenasledovali sme členov Ku-Klux-Klanu a prenikli sme medzi nich natoľko, že sa až báli pohnúť, ale odrazu prepukla ďalšia akcia a lietali bomby. Vypočúvali sme každého, koho sa dalo. Pritlačili sme všade, kde sa dalo, ale nepomohli ani zlámané ruky. Nemali sme nijakú stopu. Ani naši informátori. Akoby sa to týkalo novej organizácie Ku-Klux-Klanu, čo urobila inváziu do Mississippi bez vedomia starej.“

„Vedeli ste o Samovi?“

„Mali sme jeho meno v záznamoch. Ako si spomínam, aj jeho otec bol členom tejto organizácie, možno i jeho brat alebo bratia. Mali sme ich mená. Vyzerali však neškodne. Bývali v severnej časti štátu, v oblasti, kde nedochádzalo k násilnostiam Ku-Klux-Klanu. Možno zapálili zopár krížov, možno vystrelili na niekoľko domov, ale nič také ako Dogan a jeho skupina. Mali sme plné ruky zabijakov. Nemali sme čas vyšetriť každého člena organizácie v štáte.“

„A ako potom vysvetlíte, že Sam mal odrazu na svedomí násilné činy?“

„Neviem to vysvetliť. Nebol nijaký anjel. Zabil aj predtým.“

„Ste si istý?“

„Ako som povedal. Začiatkom päťdesiatych rokov raz zastrelil čierneho robotníka. Vo väzení však nepobudol ani deň. Neviem to celkom presne, ale predpokladám, že ho ani len nezatkli. Zrejme došlo ešte k jednému zabitiu. Obeťou bol ďalší černoch.“

„O tom nechcem radšej nič počuť.“

„Len sa ho opýtajte. Presvedčte sa, či má ten darebák dosť odvahy, aby sa pred vnukom priznal.“ Upil si whisky. „Bol to surovec, chlapče, a celkom iste vedel umiestňovať bomby a zabíjať ľudí. Nebuďte naivný.“

„Nie som naivný. Len sa mu usilujem zachrániť život.“

„Prečo? Veď zabil dvoch nevinných malých chlapcov. Dve deti. Uvedomujete si to?“

„Z vrážd ho usvedčili. Ale ak nebolo správne zabíjať vtedy, je správne, aby ho teraz zabil štát?“

„Toto svinstvo neberiem. Trest smrti je v prípade takýchto ľudí správny. Až priveľmi sterilný a čistý. Vedia, že zomrú, majú čas pomodliť sa, rozlúčiť sa. Ale čo obete? Koľko času mali, aby sa pripravili?“

„Takže chcete, aby Sama popravili?“

„Áno. Chcem, aby ich popravili všetkých.“

„Zdalo sa mi, že ste hovorili, že nie je zlý človek.“

„Klamal som. Sam Cayhall je chladnokrvný zabijak. Navyše je vinný, dopekla. Ako inak možno vysvetliť skutočnosť, že len čo ho zavreli, bombové atentáty prestali?“

„Možno sa po Kramerovi naľakali.“

„Oni? Doparoma, kto sú oni?“

„Sam a jeho spoločník. Aj Dogan.“

„V poriadku. Beriem to. Predpokladajme, že Sam mal komplica.“

„Nie. Predpokladajme, že Sam bol komplic. Predpokladajme, že ten druhý bol odborník na výbušniny.“

„Odborník? Boli to veľmi hrubé bomby, chlapče. Prvých päť pozostávalo len z niekoľkých tyčiniek spojených zápalnou šnúrou. Zapáliš zápalku, rozbehneš sa odušu preč, a po pätnástich minútach tresk! Bomba u Kramera sa skladala z toho istého svinstva len spojeného s budíkom. Mali šťastie, že to nevybuchlo, kým sa s tým hrali.“

„Myslíte si, že ju úmyselne nastavili na ten čas, keď to skutočne vybuchlo?“

„Porota bola o tom presvedčená. Dogan povedal, že mali v pláne Marvina Kramera zabiť.“

„Lenže prečo sa tam Sam potom motal? Prečo bol tak blízko, že ho mohli zasiahnuť trosky?“

„Na to sa spýtajte Sama, čo ste už určite spravili. Tvrdí, že mal komplica?“

„Nie.“

„Potom je to vybavené. Ak klient hovorí nie, doparoma, po čom ešte pátrate?“

„No ja si myslím, že klient klame.“

„Váš klient má smolu. Ak sa rozhodol klamať a chrániť totožnosť iného, načo sa vôbec angažujete?“

„Prečo klame?“

Lettner bezmocne zavrtel hlavou, potom čosi zahundral a upil si. „Ako to mám, dopekla, vedieť? Vlastne nechcem nič vedieť, jasné? Čestné slovo, mne je fuk, či Sam klame alebo hovorí pravdu. No ak sa nevie dohodnúť so svojím advokátom, ktorý je navyše jeho vlastný vnuk, potom nech ho popravia.“

Adam si odpil riadny dúšok a zahľadel sa do tmy. Aj sám pred sebou sa cítil veľmi hlúpo, že mu klient klame. Ešte jednu otázku a potom zmení tému. „Teda neveríte svedkom, ktorí potvrdili, že videli Sama ešte s niekým?“

„Nie. Spomínam si, že to znelo veľmi neisto. Chlapík z tej reštaurácie sa ozval po dlhom čase a ten druhý sa vracal zo zábavy. Neboli veľmi dôveryhodní.“

„Veríte Doganovi?“

„Porota mu verila.“

„Na porotu som sa nespytoval.“

Lettner začal pomaly sťažka dýchať a zdalo sa, že stráca vedomie. „Dogan bol napoly blázon, napoly génius. Povedal, že bombu tam umiestnili, aby zabíjala, a ja mu verím. Nezabudnite, Adam, že vo Vicksburgu zniesli zo sveta takmer celú rodinu, už si nepamätám ich meno…“

„Pinderovci. Ale stále hovoríte, že urobili toto a urobili tamto.“

„Pristúpil som na vašu hru, jasné? Predpokladáme, že Sam mal kamoša. Uprostred noci položili bombu v dome Pinderovcov. Mohli zabiť celú rodinu.“

„Sam povedal, že položil bombu do garáže, aby nikoho nezranili.“

„To že vám povedal Sam? Sam sa k tomu priznal? Dopekla, na čo sa ma potom vypytujete, či mal komplica? Zdá sa, že by ste mali lepšie počúvať, čo vám hovorí klient. Ten chumaj je vinný, Adam. Prečo ho nepočúvate?“

Adam si znovu upil a viečka mu oťaželi. Pozrel na hodinky, ale nevidel ich. „Povedzte mi niečo o tých páskach,“ povedal zívajúc. „Akých páskach?“ spýtal sa Lettner tiež zívajúc. „Pásky FBI, ktoré sa prehrali na Samovom procese. Pásky, na ktorých sa Dogan rozpráva s Waynom Gravesom o bombe na Kramera.“

„Mali sme veľa pások. A bolo na nich množstvo akcií. Kramer bol len jedným z mnohých. Doparoma, mali sme pásky, na ktorých členovia Ku-Klux-Klanu spomínajú, že vyhodia synagógu do vzduchu počas svadobného obradu. Chystali sa zahasprovať všetky východy a cez vykurovací systém vpustiť plyn, aby sa zbavili celej kongregácie. Sviniari hnusní. Nebol to Dogan, boli to idioti z jeho bandy, ale len tak tárali, preto sme to nechali plávať. Aj Wayne Graves bol na našej výplatnej páske a súhlasil, aby sme mu odpočúvali telefón. Raz večer telefonoval Doganovi, povedal, že volá z búdky, a hovorili o útoku na Kramera. Aj o ďalších akciách. Na Samovom procese to zaúčinkovalo. Ale pásky nám nepomohli bombové atentáty zastaviť. A nepomohli ani identifikovať Sama.“

„Nevedeli ste, či bol Sam do toho zapletený?“

„Ani náhodou. Keby ten chumaj bol z Greenville ušiel, ako mal, bol by dnes slobodný.“

„Vedel Kramer, že sa naňho chystajú?“

„Varovali sme ho. Na vyhrážky si vraj už zvykol. Pri dome mal strážcu.“ Slová sa začali zlievať dohromady a brada mu o niekoľko centimetrov klesla.

Adam sa ospravedlnil a opatrne prešiel do kúpeľne. Keď sa vrátil na verandu, počul hlasné chrápanie. Lettner sa zvalil do kresla s pohárom v ruke. Adam mu ho vybral z rúk a odišiel si hľadať pohovku.

20

Predpoludním bolo horúco, ale vpredu vo vyradenom armádnom džípe bolo ako v peci, lebo nemal ani klimatizáciu ani inú ďalšiu výbavu. Adam sa potil a ruku držal na kľučke dverí, ktoré, ako dúfal, sa rýchlo otvoria v prípade, že žalúdok by neprijal ťažké Irenine raňajky.

Prebudil sa na dlážke vedľa úzkej pohovky v miestnosti pri kuchyni, ktorú si pomýlil so svojou izbou, ale ktorá bola v skutočnosti práčovňou. A namiesto pohovky tu bola lavica. Lettner mu so smiechom vysvetlil, že ju tam potrebuje, keď si sťahuje čižmy. Našla ho tam Irene, keď už prehľadala celý dom. Adam sa hlboko ospravedlňoval, ale zastavili ho. Irene trvala na sýtych raňajkách. V tento deň tradične jedávali týždennú dávku mäsa. Adam sedel pri kuchynskom stole a hltavo pil studenú vodu, a kým sa smažila slanina, Irene si pospevovala a Wyn čítal noviny. Pripravila aj praženicu a poháre s krvavou Mary.

Vodka zahnala bolesti hlavy a upokojila mu aj žalúdok. Keď sa potom po hrboľatej ceste natriasali smerom do Calico Rocku, Adam sa hrozil, že mu príde zle.

Hoci predchádzajúci večer Lettner odpadol prvý, ráno bol zdravý ako ryba. Žiadne dozvuky. Zhltol plný tanier mastného jedla, keksy a vypil si len jednu krvavú Mary. Usilovne prečítal celé noviny, sem-tam prehodil nejakú poznámku k udalostiam. Adam bol presvedčený, že patrí medzi zdatných alkoholikov, čo sa každý večer napijú ako čík, ale do rána sa zo všetkého vystrábia.

Už videli dedinu. Cesta bola odrazu rovnejšia a Adamovi sa už netriasol žalúdok. „Ospravedlňujem sa za včerajšok,“ povedal Lettner.

„Čože?“ spýtal sa Adam.

„Pokiaľ ide o Sama. Bol som veľmi krutý. Viem, že je to tvoj starý otec a že ťa to trápi. Navyše som klamal. Naozaj si neželám Samovu popravu. Nie je to zlý človek.“

„Odkážem mu to.“

„Dobre, iste bude nadšený.“

Vošli do mesta a zahli smerom k mostu. „A ešte čosi,“ pokračoval Lettner. „Vždy sme boli presvedčení, že mal partnera.“

Adam sa usmial a pozrel von oknom. Prechádzali okolo malého kostola, pri ktorom postávali starší ľudia vo sviatočnom.

„Prečo?“ opýtal sa Adam.

„Z rovnakého dôvodu. Sam nemal s bombami skúsenosti. Nezapájal sa do násilných činov organizácie. Tí dvaja svedkovia, najmä vodič kamiónu v Clevelande, nás veľmi trápili. Vodič nemal dôvod klamať a bol veľmi sebavedomý. Sam celkom určite nie je typ, ktorý by sa do kampane s bombami pustil len tak bezhlavo a sám.“

„A kto je ten druhý?“

„Čestné slovo, neviem.“ Pri rieke sa zastavili, Adam otvoril dvere, pre každý prípad. Lettner sa naklonil ponad volant a hlavu vyvrátil smerom k Adamovi. „Po treťom či štvrtom bombovom atentáte, myslím, že to bolo po synagóge v Jacksone, sa nejaký mocný žid stretol v New Yorku a vo Washingtone s Lyndonom B. Johnsonom, ten zatelefonoval Hooverovi, on zasa mne, aby som sa vraj dostavil do Washingtonu D. C., kde som sa stretol s Hooverom a s prezidentom, a tí mi stúpali na krk. Vrátil som sa do Mississippi plný rozhodnosti. Pritlačili sme na informátorov, vlastne sme niektorým aj ublížili. Skúsili sme všetko možné, ale zbytočne. Naši spolupracovníci jednoducho nevedeli, kto mal tieto bomby na svedomí. Len Dogan to vedel, ale ten zrejme nikomu nič neprezradil. Po piatej bombe, to bola tá v kancelárii vydavateľstva novín, s tým prestali.“

Lettner si otvoril dvere, vystúpil a prešiel dopredu džípu. Adam sa k nemu pripojil a spolu hľadeli na rieku pretínajúcu Calico Rock. „Dáš si pivo? Mám v obchode chladené.“

„Naozaj ďakujem. Som celkom nanič.“

„Žartoval som. Tak či onak, Dogan mal veľký obchod s ojazdenými autami. Jeden z jeho zamestnancov, istý negramotný černoch, mu umýval autá a zametal dlážku. Už predtým sme sa ho pokúsili obmäkčiť, ale nedal sa. Potom z ničoho nič povedal istému agentovi, že pred niekoľkými dňami videl Dogana a ďalšieho chlapíka, ako čosi nakladajú do kufra zeleného Pontiaca. Vravel, že počkal, kým odídu, potom otvoril kufor a uvidel dynamit. Nasledujúci deň sa dopočul, že došlo k ďalšiemu atentátu. Vedel, že okolo Dogana sa pohybuje plno ľudí z FBI, preto si myslel, že je asi dôležité, aby nám to oznámil. Doganov pomocník bol ďalší člen Ku-Klux-Klanu, volal sa Virgil a tiež pracoval u Dogana. Vybral som sa teda za ním. Zaklopal som mu na dvere ráno o tretej, búchal som ako najatý, vieš, vtedy sme to tak robili vždy. O chvíľu sa rozsvietilo a vyšiel na verandu. Boli so mnou asi ôsmi agenti, všetci sme mu otrčili služobné odznaky. Bol vyľakaný na smrť. Povedal som mu, že viem, že minulú noc priviezol do Jacksonu dynamit a že ho za to čaká tridsať rokov. Spoza dverí sa ozval plač jeho ženy. Virgil sa chvel a ani jemu nechýbalo veľa do plaču. Nechal som mu vizitku, aby mi ešte pred obedom zatelefonoval. Pohrozil som mu, že o tom nesmie povedať Doganovi ani nikomu inému. Varoval som ho, že ho budeme strážiť vo dne v noci.

Veľmi pochybujem, že Virgil si ľahol späť do postele. Keď ma o niekoľko hodín vyhľadal, mal červené, spuchnuté oči. Musíme byť priatelia, povedal, a že bombové atentáty nie sú prácou Doganovho zvyčajného tímu. Nevedel veľa, ale počul toho od Dogana dosť, aby sa presvedčil, že za všetkým je istý mladý muž z iného štátu. Zjavil sa nenazdajky, vraj sa veľmi vyzná vo výbušninách. Dogan vybral cieľ, celú akciu naplánoval, potom zavolal chlapíkovi, ten sa vkradol do mesta, vykonal si robotu a zmizol.“

„Verili ste mu?“

„Väčšiu časť. Dávalo to zmysel. Musel to byť ktosi nový, pretože do toho času sme mali Ku-Klux-Klan prevŕtaný informátormi ako rešeto. Vedeli sme prakticky o každom kroku, na ktorý sa chystali.“

„Čo sa stalo s Virgilom?“

„Strávil som s ním istý čas, dali sme mu peniaze ako zvyčajne. Každý chcel peniaze. Presvedčil ma, že netuší, kto kladie tie bomby. Nepripustil, že bol do akcie zapletený, že privážal autá a dynamit, a my sme nenaliehali. Nešlo nám o neho.“

„Bol zapletený v Kramerovom prípade?“

„Nie. Dogan na to využíval niekoho iného. Vyzeralo to, že Dogan má šiesty zmysel a vie, kedy treba zamiešať karty a kedy zmeniť zvyčajný postup.“

„Ale podozrivý, ktorého mal na mysli Virgil, iste nebol Sam Cayhall, však?“

„Nie.“

„Nikoho ste neupodozrievali?“

„Nie.“

„No tak, Wyn. Vaši chlapci mali iste nejaké nápady.“

„Prisahám. Nemali sme. Krátko po stretnutí s Virgilom došlo k bombovému atentátu na Kramera a bolo po všetkom. Ak mal Sam kamoša, musel ho opustiť.“

„A FBI už potom nepočula nič viac?“

„Ani hlásku. Mali sme Sama, ktorý na to vyzeral, z ktorého priam kričala hrozná vina.“

„Pritom vašim chlapcom, prirodzene, veľmi záležalo na tom, aby sa prípad čo najrýchlejšie uzavrel.“

„Samozrejme. Nezabúdaj, že bombové atentáty prestali. Keď Sama chytili, bombám bol koniec, na to nezabúdaj. Našli sme svojho muža. Hoover bol šťastný. Židia boli šťastní. Prezident bol šťastný. Potom ho síce v priebehu dlhých štrnástich rokov nemohli usvedčiť, ale to je druhá vec. Všetkým sa uľavilo, keď bomby prestali.“

„Ale prečo Dogan neprezradil, kto mal skutočne na svedomí atentát, prečo zaspieval len o Samovi?“

Pustili sa dolu brehom, tesne ku kraju vody. Adamovo auto stálo neďaleko. Lettner si odkašlal a odpľul do vody. „Svedčil by si proti teroristovi, ktorý nebol zatknutý?“

Adam sa zamyslel. Lettner sa usmial, ukázal veľké žlté zuby, potom sa zachechtal a obrátil sa na cestu do prístaviska. „Dajme si pivo.“

„Ďakujem pekne, ja nie, už musím ísť.“

Lettner zastal, podali si ruky a prisľúbili si, že sa znovu stretnú. Adam ho pozval do Memphisu a Lettner zasa do Calico Rocku na ďalšiu rybačku a pohárik. V tejto chvíli Adam jeho pozvanie neveľmi privítal. Dal pozdravovať Irene, opäť sa ospravedlnil za to, že zaspal v práčovni a ešte raz sa poďakoval za rozhovor.

Opustil mestečko, opatrne míňal zákruty a kopce, a dával si pozor, aby sa mu nedvihol žalúdok.

Keď vstúpil do bytu, Lee zápasila s prípravou cestovín. Na stole stál porcelán, striebro a čerstvé kvety. Recept bol na zapečené manicotti, ale jej sa veľmi nedarilo. V uplynulom týždni sa nie raz priznala, že je zlá kuchárka, a teraz to aj predvádzala. Všade boli porozkladané riady, hrnce, a zástera, ktorú zriedka používala, bola pofŕkaná rajčinovou šťavou. Pobozkali sa na líca, so smiechom mu oznámila, že v najhoršom prípade zostáva ešte mrazená pizza. „Vyzeráš hrozne,“ povedala odrazu a zahľadela sa mu do očí. „Mal som ťažkú noc.“

„Razí z teba alkohol.“

„Raňajkoval som dve krvavé Mary. Jednu by som ešte potreboval.“

„Bar je zatvorený.“ Vytiahla nôž a pustila sa do kopy zeleniny. Jej nasledujúcou obeťou bola cukina. „Čo si tam vystrájal?“

„Opil som sa s bývalým príslušníkom FBI. Spal som na zemi pri práčke a sušičke.“

„Krásne!“ Veľa nechýbalo a bola by tiekla krv. Odtiahla ruku od dosky a študovala si prst. „Čítal si memphiské noviny?“

„Nie. Mám sa do nich pozrieť?“

„Áno. Tam sú.“ Kývla smerom k pultu.

„Niečo zlé?“

„Len si prečítaj.“

Adam chytil nedeľné vydanie Memphis Press a posadil sa k stolu. Z prvej strany druhej časti novín sa na neho odrazu usmievala jeho vlastná tvár. Bola to známa fotografia z druhého ročníka právnickej fakulty v Michigane. Príbeh zabral polovicu strany a okrem jeho fotografie tam boli aj zábery Sama, Marvina Kramera, Josha a Johna Kramerovcov, Ruth Kramerovej, Davida McAllistera, ministra spravodlivosti, Steva Roxburgha, Naifeha, Jeremiaha Dogana a Elliota Kramera, otca Marvina Kramera.

Todd Marks sa pousiloval. Jeho rozprávanie sa začalo históriou prípadu, čo zabralo celý stĺpec, potom sa rýchlo vrátil do prítomnosti a zrekapituloval správy, ktoré priniesol pred dvoma dňami. Dozvedel sa čosi viac o Adamovi: vysokoškolské štúdium na Pepperdine, právnická fakulta v Michigane, redaktor Právnickej revue, krátke pôsobenie vo firme Kravitz & Bane. Naifeh nemal veľa čo dodať, len toľko, že poprava sa vykoná podľa zákona. Na druhej strane McAllister veľmi mudroval. Kramerov prípad mu vraj nedá spávať už dvadsaťtri rokov, hovoril vážne, denno-denne myslí na tú hrôzu. Bolo mu cťou, že sa mu naskytla možnosť Sama Cayhalla stíhať a vykonať akt spravodlivosti nad zločincom, lebo len poprava uzavrie túto strašnú kapitolu mississippskej histórie. Nie, milosť vôbec neprichádza do úvahy. Nebolo by to správne voči malým Kramerovým chlapcom. A tak ďalej.

Aj pre Steva Roxburgha bolo interview očividným potešením. Je vraj pripravený prekaziť záverečné úsilie Cayhalla a jeho advokáta o zmarenie popravy. So svojimi ľuďmi budú pracovať hoci aj osemnásť hodín denne, aby splnili vôľu ľudu. Celá záležitosť sa ťahá pridlho, citovali ho na niekoľkých miestach, nastal čas, aby sa učinilo zadosť spravodlivosti. Nie, z posledného procesnoprávneho ťaženia pána Cayhalla nemá strach. Hlboko verí vo vlastné schopnosti právnika zastupujúceho záujmy ľudu tohto štátu.

Sam Cayhall sa odmietol vyjadriť, vysvetľoval Marks, a Adama Halla nezastihol, akoby bol vedel, že je ochotný rozprávať, keby ho bol zastihol.

Komentáre rodinných príslušníkov boli zaujímavé a chytali za srdce. Elliota Kramera, dnes sedemdesiatsedemročného pána, ktorý stále pracuje, opisoval ako čiperného zdravého muža, i keď má ťažkosti so srdcom. Bol veľmi zatrpknutý a obvinil Ku-Klux-Klan a Sama Cayhalla nielen za zabitie svojich vnukov, ale aj za Marvinovu smrť. Čaká celých dvadsaťtri rokov, aby Sama popravili, už sa toho nevie dočkať. Šľahol bičom aj po súdnom systéme, ktorý umožňuje, aby človek, ktorého porota odsúdi na trest smrti, žil ešte ďalších desať rokov. Nebol si istý, či sa zúčastní popravy, to záleží na lekároch, vravel, ale rád by bol pri nej. Chcel by hľadieť Samovi Cayhallovi rovno do očí, keď ho budú priväzovať do kresla.

Ruth Kramerová bola trochu miernejšia. Čas zahojil mnohé rany, povedala, a nevie, ako sa bude cítiť po poprave. Synov jej nič nevráti. Nemala Marksovi Toddovi čo povedať.

Adam poskladal noviny a položil ich vedľa na stoličku. Odrazu pocítil v slabom žalúdku akúsi hrču, ktorú vyvolali výroky Steva Roxburgha a Davida McAllistera. Ako právnik dúfal, že zachráni Samovi život, no rozhodnosť jeho nepriateľov, s akou sa púšťajú do posledného boja, mu naháňala strach. Je len zelenáč a oni sú ostrieľaní veteráni. Najmä Roxburgh má podobných skúseností za sebou dosť, má okolo seba odborníkov, medzi ktorými sa nájde aj šikovný advokát s náruživým sklonom k popravám, nazývaný exekútor smrti. Adam nemá nič, len spis s vyčerpanými možnosťami neúspešných odvolaní a k tomu modlitbu s prosbou, aby sa stal zázrak. V tejto chvíli sa cítil veľmi zraniteľný a neúspešný.

Lee si prisadla k nemu aj so šálkou espresa. „Vyzeráš unavený,“ povedala a pohladkala mu ruku.

„Kamarát od pstruhov mi veru nepomohol.“

„Zdá sa, že starý Kramer pôjde aj cez mŕtvoly.“

Adam si pošúchal sluchy, usilujúc sa zmierniť bolesť hlavy. „Potrebujem prášok proti bolesti.“

„Čo takto válium?“

„Výborne!“

„Si hladný?“

„Nie. Mám roztrasený žalúdok.“

„Dobre. S tým receptom nebolo čosi v poriadku. Budeme mať mrazenú pizzu alebo nič.“

„Beriem si nič. Nič, len válium.“

21

Adam vložil kľúče od auta do červeného vedierka a sledoval, ako ho ťahajú asi sedem metrov od zeme, kde sa zastavilo a pomaly sa rozkrútilo. Prešiel k prvej bráne, ktorá sa pred ním otvorila. Prešiel k druhej bráne a čakal. Z vchodu do budovy, asi tridsať metrov pred ním, vyšiel Packer, popreťahoval sa a zívol, akoby si bol v bloku smrti zdriemol.

Kým Packer čakal opodiaľ, zatvorila sa za ním druhá brána. „Dobrý deň,“ pozdravil. Boli takmer dve hodiny, horúčava vrcholila. V rádiu predpovedali prvé štyridsaťstupňové horúčavy v roku.

„Dobrý deň, seržant,“ povedal Adam ako starému známemu. Kráčali spolu po tehlovom chodníku k malým dverám, zarasteným burinou. Packer odomkol a Adam vošiel dnu.

„Privediem Sama,“ oznámil Packer nenáhlivo a zmizol.

Stoličky na Adamovej strane železnej steny boli rozhádzané. Dve boli prevrátené, akoby sa tu pobili advokáti s návštevníkmi. Adam si pritiahol jednu k pultu na konci miestnosti, čo najďalej od klimatizačného zariadenia.

Vybral kópiu sťažnosti, ktorú ráno o deviatej podal na súde. Podľa zákona sa na federálny súd možno obrátiť, len ak sa danou vecou v celom rozsahu, alebo jej časťou, zaoberal súd v rámci štátu, ktorý ju zamietol. Na základe zákona o opravných prostriedkoch po odsúdení podal sťažnosť proti poprave v plynovej komore na Najvyššom súde štátu Mississippi. Podľa Adama a Garnera Goodmana išlo len o formalitu. Goodman pracoval na žiadosti celý víkend. A sedel nad ňou vlastne aj v sobotu, kým sa Adam opíjal a lovil ryby s Wynom Lettnerom.

Sam prišiel ako zvyčajne s rukami spútanými za chrbtom, v očiach bezvýrazný pohľad, červená kombinéza rozopnutá až do pása. Sivé chlpy na bledej hrudi sa mu leskli od potu. Ako vycvičené zviera obrátil sa Packerovi chrbtom a ten mu rýchlo sňal putá a vyšiel von. Sam okamžite siahol po cigarete a zapálil si ju prv, ako si sadol so slovami: „Vitaj späť.“

„Podal som to ráno o deviatej,“ oznámil Adam a prestrčil žiadosť cez škáru medzi stolom a stenou. „Hovoril som s pracovníčkou Najvyššieho súdu v Jacksone. Podľa jej názoru rozhodne súd zrejme veľmi rýchlo.“

Sam pozrel na dokument a pozrel na Adama. „Spoľahni sa, s radosťou to zamietnu.“

„Štátny orgán musí konať okamžite, minister spravodlivosti si už iste škriabe hlavu.“

„Výborne. Zapneme si večerné správy. Pravdepodobne už pozval novinárov k sebe, kým dostane na stôl riešenie.“

Adam si vyzliekol sako a uvoľnil kravatu. V miestnosti bolo vlhko, potil sa. „Hovorí vám niečo meno Wyn Lettner?“

Sam hodil žiadosť na prázdnu stoličku vedľa seba a zhlboka si potiahol z cigarety. Vypustil hustý dym stúpajúci k povale. „Áno. Prečo?“

„Stretli ste sa niekedy?“

Sam sa na chvíľu zamyslel, kým prehovoril ako obvykle presne zváženými slovami. „Možno, nie som si istý. Viem, kto to svojho času bol. Prečo?“

„Cez víkend som ho vyhľadal. Je už na dôchodku, za to však vedie revír na lov pstruhov na White River. Mali sme spolu dlhý rozhovor.“

„Krásne. A čo si ním dosiahol?“

„Povedal, že je presvedčený, že ste pracovali s niekým vo dvojici.“

„Uviedol nejaké meno?“

„Nie. Vraví, že nikdy nenašli podozrivého. Mali však informátora medzi Doganovými ľuďmi, ktorý sa Lettnerovi priznal, že išlo o akéhosi nového chlapa, čo nepatril do riadnej skupiny. Boli presvedčení, že pochádzal z iného štátu a že bol veľmi mladý. To je všetko, čo Lettner vedel.“

„A ty tomu veríš?“

„Neviem, čomu veriť.“

„Aký je v tom rozdiel?“

„Neviem. Ale mohlo by mi to v niečom pomôcť, aby som vám zachránil život. Nič viac. Som totiž zúfalý, tuším.“

„A ja nie som?“

„Chytám sa aj slamky, Sam. Slamky a plátam diery.“

„Takže moja verzia má nejaké diery?“

„Som si istý. Lettner vravel, že mal vždy pochybnosti, pretože, keď vám prehľadali dom, nenašli po výbušninách ani stopy. Vravel, že vás nepokladá za typ, čo by inicioval sériu bombových atentátov.“

„Veríš všetkému, čo Lettner povie?“

„Áno. Lebo to dáva zmysel.“

„Dovoľ, aby som sa ťa niečo spýtal. Čo keby som ti povedal, že so mnou ešte niekto bol? Čo keby som ti dal jeho meno, adresu, telefón, krvnú skupinu a výsledky analýzy moču? Čo by si s tým robil?“

„Rozkričal by som sa ako najatý. Podal by som hŕbu nových návrhov a odvolaní. Zburcoval by som novinárov, urobil by som z vás obetného baránka. Usiloval by som sa vyrobiť z vašej neviny senzáciu a dúfal by som, že by sa na to chytil, mám na mysli odvolacieho sudcu.“

Sam pomaly prikyvoval, akoby šlo o smiešnu maličkosť, a že práve to očakával. „To by nešlo, Adam,“ opatrne povedal, akoby dával lekciu malému decku. „Zostáva mi tri a pol týždňa. Poznáš zákon. Nedá sa spustiť krik, že to spravil Janko Hraško, keď nijakého Janka Hraška nikto predtým nespomenul.“

„Viem. Ale ja to tak urobím.“

„To nepôjde, Adam. Neusiluj sa pátrať po Jankovi Hraškovi.“

„Kto je to?“

„Jednoducho nejestvuje.“

„Ale áno.“

„Prečo si si taký istý?“

„Lebo chcem veriť, že ste nevinný, Sam. Je to pre mňa veľmi dôležité.“

„Povedal som ti, že som nevinný. Tú bombu som tam položil, ale nechcel som nikoho zabiť.“

„A prečo ste tam tú bombu kládli? Prečo ste vyhodili do vzduchu dom Pinderovcov, synagógu a aj realitnú kanceláriu? Prečo ste kládli bomby proti nevinným ľuďom?“

Sam si len poťahoval z cigarety a hľadel na dlážku.

„Odkiaľ sa berie tá nenávisť, Sam? Prečo sa k tomu tak ľahkovážne staviate? Prečo vás učili nenávidieť čiernych, židov a katolíkov a každého, kto je trochu iný ako vy? Spýtali ste sa to niekedy seba samého?“

„Nie a ani sa nechystám.“

„Takže všetko len vy sám. Máte takú povahu, patrí to k vám, rovnako ako váš telesný vzrast či modré oči. Je to niečo, s čím ste sa narodili, čo nemôžete zmeniť. Dostali ste to s génmi od svojho otca a starého otca, samých verných členov Ku-Klux-Klanu, niečo, čo si hrdo vezmete so sebou do hrobu, je tak?“

„Súvisí to so spôsobom života. Nič iné som nepoznal.“

„Čo sa potom stalo môjmu otcovi? Prečo ste to nevštepili Eddiemu?“

Sam zhasil cigaretu na dlážke a naklonil sa na lakťoch. Vrásky v kútikoch očí a na čele sa napli. Adamova tvár bola presne na druhej strane otvoru, ale nepozeral naňho. Hľadel radšej dolu na spodok deliacej steny. „A je to tu. Prišiel čas pohovoriť si o Eddiem.“ Hlas mu zmäkol a slová sa ťažšie drali von.

„V čom ste sa rozchádzali?“

„Toto, pravda, nesúvisí s plynovou komorou, ktorú na mňa chystajú. Nesúvisí. Nijako to nesúvisí s postupmi, odvolaniami, advokátmi, sudcami, podnetmi či odkladmi výkonu. Zbytočne strácame čas.“

„Nebuďte zbabelý, Sam. Povedzte mi, kde ste sa dopustili chyby pri Eddiem. Učili ste ho slová ako smradľavý neger? Učili ste ho nenávidieť malé čierne deti? Usilovali ste sa mu ukázať, ako sa pália kríže či ako sa robia bomby? Zobrali ste ho na prvé lynčovanie? Čo ste s ním robili, Sam? Kde ste zlyhali?“

„Eddie nevedel, že patrím k organizácii, až kým neprišiel na strednú školu.“

„Prečo nie? Určite ste sa za to nehanbili. V rodine sa to skôr chápalo ako hrdá tradícia, nie?“

„Áno.“

„Prečo ste si nesadli k Eddiemu s rodinnými albumami a neukázali mu fotografie? Prečo ste mu na dobrú noc nerozprávali príbehy o hrdinských Cayhallovcoch, ako si večer na odhodlané tváre nasadia masky a pália černošské chatrče? Ako zvykne hovoriť zážitky z vojny otec synovi.“

„Opakujem, o tomto sme sa nikdy nerozprávali.“

„Dobre, ale lanárili ste ho, keď bol starší?“

„Nie. Bol iný.“

„Chcete povedať, že v ňom nebola nenávisť?“

Sam sa mykol a rozkašlal sa dlhým suchým, škrabľavým fajčiarskym kašľom. Ako fajčiar, čo si zapaľuje jednu od druhej. V zápase o dych mu očervenela tvár. Kašeľ sa stupňoval, pľul na zem. Vstal a od pása sa skláňal, rukami si zvieral boky, kašlal, chrčal a šuchtal sa dookola, usilujúc sa zastaviť to drhnutie.

Napokon prestal. Vystrel sa a rýchlo dýchal. Prehltol a znovu si odpľul, napokon sa mu uľavilo a začal pokojne dýchať. Záchvat prešiel a červená tvár mu pomaly bledla. Posadil sa oproti Adamovi a zhlboka si potiahol z cigarety, akoby mal kašeľ na svedomí nejaký iný návyk či zlozvyk. Dal si načas, zhlboka sa nadychujúc a odkašliavajúc.

„Eddie bol krehký chlapec,“ začal chrapľavo. „Po matke. Nie že by bol bábika, to nie. Bol celkom ako ostatní chlapci.“ Po dlhšej pauze si znovu riadne potiahol nikotínu. „Neďaleko nášho domu bývala rodina negrov.“

„Mohli by sme im radšej hovoriť černosi, Sam? Už raz som vás o to prosil.“

„Prepáč. Bývali pri nás Afroameričania. Lincolnovci. Joe Lincoln pracoval u nás veľa rokov. Mal družku a s ňou asi tucet detí. Jedno vo veku Eddieho, boli nerozlučná dvojica, najlepší kamaráti. Vtedy to nebolo nič neobvyklé. Deti sa hrávali so všetkými deťmi, čo bývali naokolo. Aj ja som mal za kamošov Afroameričanov, asi by si sa čudoval. Keď začal Eddie chodiť do školy, veľmi ho trápilo, že on chodil jedným autobusom a jeho afroamerický kamarát druhým. Ten chlapec sa volal Quince. Quince Lincoln. Nevedeli sa dočkať, kým prídu domov a budú sa spolu hrať na farme. Pamätám sa, že Eddieho vždy znepokojovalo, že nemôžu chodiť spolu do školy. Quince nemohol zostať na noc u nás a Eddie nemohol zostať na noc u Lincolnovcov. Stále mi kládol otázky, prečo sú afroamerické rodiny vo fordskom okrese také chudobné, prečo bývajú v domoch na spadnutie, prečo nemajú pekné šaty, prečo je v každej rodine tak veľa detí. Naozaj ho to veľmi trápilo, a to ho robilo iným. Ako dorastal, čoraz väčšmi k Afroameričanom pociťoval súcit. Usiloval som sa mu to vysvetliť.“

„Samozrejme. Usilovali ste sa ho napraviť, nemám pravdu?“

„Chcel som mu všetko vysvetliť.“

„Napríklad?“

„Napríklad nevyhnutnosť segregácie týchto dvoch rás. Čo na tom, ak máme segregované, ale rovnaké školy? Alebo že zákony zakazujú miešanie rás? Na tom nie je nič zlé, ak Afroameričanov držíme tam, kde patria.“

„Kde patria?“

„Pod kontrolou. Ak im necháme voľnosť, pozri, čo vznikne. Zločin, drogy, AIDS, nemanželské deti, všeobecný úpadok morálky spoločnosti.“

„A čo rozširovanie jadrových zbraní a nakazené včely?“

„Si na správnej stope.“

„A čo základné práva, také radikálne pojmy ako volebné právo, právo používať verejné toalety, právo jesť v reštauráciách a hoteloch, právo nepociťovať diskrimináciu v bývaní, zamestnaní a vzdelaní?“

„Hovoríš ako Eddie.“

„Výborne!“

„Kým skončil strednú školu, chrlil toto isté, rečnil o tom, že s Afroameričanmi sa všade zle zaobchádza. V osemnástich odišiel z domu.“

„Bolo vám za ním smutno?“

„Myslím, že spočiatku ani nie. Veľmi sme sa spolu hádali. Vedel, že som v Ku-Klux-Klane a nenávidel čo len pohľad na mňa. Aspoň tak sa vyjadril.“

„Takže vám bol prednejší Ku-Klux-Klan ako vlastný syn.“

Sam hľadel do zeme. Adam si čosi zapisoval do bloku. Klimatizačné zariadenie striedavo rachotilo a utíchlo, v istej chvíli sa zdalo, že celkom vypovie. „Bol to milý chlapec,“ povedal Sam smutne. „Chodievali sme spolu často na ryby, to bola naša veľká spoločná záľuba. Mal som starú loď, nuž sme na jazere trávili dlhé hodiny a lovili ostračky, pleskáče a niekedy aj okúne. Potom vyrástol a nemal ma rád. Hanbil sa za mňa, a to ma, prirodzene, bolelo. Očakával, že sa zmením, a ja som očakával, že pochopí pravdu ako ostatné biele deti v jeho veku. Ale nestalo sa tak. Rozdelili sme sa, keď chodil na strednú školu, a keď začali nepokoje okolo občianskych práv, už nebolo vôbec nijakej nádeje.“

„Zúčastnil sa hnutia aktívne?“

„Nie. Nebol hlúpy. Zrejme sympatizoval, ale neotváral ústa. Z miestnych nikto verejne nevystupoval. Bojovníkov bolo dosť. Medzi židmi zo Severu a radikálmi, tí burcovali. A tí nepotrebovali nijakú pomoc.“

„Čo robil, keď odišiel z domu?“

„Vstúpil do armády. Bola to najľahšia cesta, ako sa dostať z mesta a z Mississippi. Bol preč tri roky a vrátil sa ženatý. Bývali v Clantone, no takmer sme sa nevídali. Sem-tam sa rozprával s matkou, ale mne nemal čo povedať. To bolo na začiatku šesťdesiatych rokov, keď hnutie Afroameričanov mohutnelo. Ku-Klux-Klan organizoval časté stretnutia, množstvo podujatí, všetko dolu na Juhu. Eddie si udržiaval odstup. Bol veľmi tichý, nikdy veľa nerozprával.“

„Potom som sa narodil ja.“

„Ty si sa narodil asi v čase, keď zmizli tí traja pracovníci z inštitúcie pre ľudské práva. Eddie sa ma opovážil spýtať, či som do toho zapletený.“

„A boli ste?“

„Doparoma, nie! Takmer rok som nevedel, kto za tým bol.“

„Boli to vaši, však?“

„Boli to členovia organizácie.“

„Potešilo vás, že ich zabili?“

„Doparoma, aká je súvislosť medzi tou udalosťou a popravou plynom v roku 1990?“

„Vedel Eddie o vašich akciách s bombami?“

„Vo fordskom okrese o tom nevedel nikto. Neboli sme veľmi aktívni. Ako som povedal, väčšinou sa akcie konali na juhu okolo Meridiánu.“

„Ale už ste sa nevedeli dočkať, aby ste sa dostali do stredu diania?“

„Potrebovali pomoc. FBI prenikla do našich radov tak hlboko, že sa nikomu nedalo veriť. A hnutie za občianske práva rýchlo mohutnelo. Bolo potrebné konať. Nehanbím sa za to.“

Adam sa usmial a zavrtel hlavou. „Ale Eddie sa hanbil, však?“

„Eddie o ničom nevedel, až do bombového atentátu na Kramera.“

„Prečo ste ho do toho zamočili?“

„Nezamočil.“

„Ale áno. Telefonovali ste manželke, aby zohnala Eddieho, nech z Clevelandu odvezie včas auto. Stal sa spolupáchateľom po čine.“

„Dobre, sedel som vo väzbe a zľakol som sa. Ale nikto sa o tom nedozvedel a nikomu neuškodil.“

„Eddie to možno chápal ináč.“

„Neviem, ako to chápal Eddie. Keď ma pustili, zmizol. Všetci ste sa stratili. Viac som ho nevidel, až na pohrebe jeho matky, ale aj vtedy len prišiel, nepovedal nikomu ani slovo a odišiel.“ Pošúchal si vrásky na čele ľavou rukou a prešiel si aj po mastných vlasoch. Tváril sa smutne a cez otvor v deliacej stene Adam zbadal, že mu zvlhli oči. „Naposledy som Eddieho videl, ako po pohrebe nastúpil pred kostolom do auta. Ponáhľal sa. Čosi mi vravelo, že ho nikdy viac neuvidím. Prišiel, lebo mu zomrela matka, vedel som, že to je jeho posledná návšteva doma. Už nemal nijaký dôvod, aby sa vrátil. Stál som na schodoch kostola, Lee bola pri mne, obaja sme sledovali, ako odchádza. Stál som tam, aby som pochoval ženu a zároveň sledoval, ako strácam syna.“

„Usilovali ste sa ho vypátrať?“

„Nie. Vlastne nie. Lee mi povedala, že má jeho telefónne číslo, ale nechcel som sa mu prosiť. Bolo zrejmé, že so mnou nechce mať nič do činenia, preto som mu dal pokoj. Často som si ťa predstavoval a spomínam si, že som tvojej starej matke veľa ráz spomenul, že by som ťa rád videl. Ale nevenoval som veľa času, aby som vás vystopoval.“

„Bolo by ťažké nájsť nás.“

„Počul som. Lee s Eddiem niekedy telefonovala a potom mi o tom referovala. Zdá sa, že ste precestovali kus Kalifornie.“

„Za dvanásť rokov som chodil do šiestich škôl.“

„Ale prečo? Čo robil?“

„Všeličo. Keď stratil prácu, museli sme sa vysťahovať, lebo sme nemohli platiť nájomné. Potom si našla prácu matka a zasa sme sa sťahovali. Alebo sa otec z nejakého nejasného dôvodu rozhneval na moju školu a odhlásil ma.“

„Čo robil?“

„Raz robil na pošte, kým ho nevyhodili. Vyhrážal sa im, že ich zažaluje, a dosť dlho viedol proti poštového systému svoju malú vojnu. Nemohol si nájsť advokáta, tak im aspoň znepríjemňoval život vypisovaním sťažností. Mal malý písací stôl so starým písacím strojom a škatule plné papierov. To bolo jeho najcennejšie vlastníctvo. Keď sme sa sťahovali, vždy si dával pozor na svoju pracovňu, ako ju nazýval. Na inom mu nezáležalo, nemali sme toho veľa, ale pracovňu si chránil ako oko v hlave. Pamätám sa, keď som ležal na posteli a nemohol v noci zaspať, vždy som ho počul ťukať do stroja. Nenávidel federálnu vládu.“

„Bol to môj syn.“

„Lenže z odlišných dôvodov. Raz na neho prišli z daňového úradu, čo dodnes nepochopím, pretože nezarábal toľko, aby platil čo len tri doláre daní. Preto vyhlásil vojnu tým, čo by vraj brali aj z pekla, ako ich častoval. Vlieklo sa to dlhé roky. Kalifornský štát mu odobral vodičský preukaz, keď si ho jeden rok nepredĺžil, a to tvorilo porušenie takého a onakého občianskeho a ľudského práva. Matka ho musela dva roky voziť, kým sa nepodvolil byrokracii. Vypisoval listy guvernérovi, prezidentovi, senátorom, členom Snemovne reprezentantov, každému, kto mal úrad a úradný aparát. Spravil veľký krik raz za to, raz za ono, a keď mu odpísali, pokladal to za malé víťazstvo. Odkladal si všetku korešpondenciu. Raz sa dostal do sporu so susedom kvôli nejakému psovi, ktorý nám obsíkaval verandu. Hrozne na seba jačali ponad živý plot. Čím väčšmi šaleli, tým silnejší boli ich priatelia, lebo za každú maličkosť boli obaja ochotní telefonovať raz tomu, raz onomu mocnému, a ten hneď pohotovo trestal toho druhého. Otec vbehol dnu a o niekoľko sekúnd vybehol aj s hrčou trinástich listov od kalifornského guvernéra. Nahlas ich odratúval a mával nimi susedovi pred nosom, až to chlap nevydržal. Prirodzene, že v každom liste ho veľmi slušným spôsobom žiadali, aby im dal pokoj.“

Hoci si to vôbec neuvedomovali, obaja sa ku koncu stručného príbehu usmievali.

„Ako ste teda žili, keď si nevedel nadlho udržať prácu?“ spýtal sa Sam, hľadiac cez otvor.

„Neviem. Matka stále pracovala, bola veľmi podnikavá, niekedy mala aj dve zamestnania. Pokladníčka v potravinách. Účtovníčka v lekárni. Vedela čokoľvek. Pamätám sa, že niekoľko ráz mala veľmi dobré sekretárske miesto. Raz sa otcovi podarilo získať licenciu na predaj životných poistiek, a tá sa stala naším stálym čiastočným príjmom. Myslím, že sa mu darilo, pretože ako som vyrastal, pomery sa zlepšovali. Pracoval, ako chcel, nikomu sa nemusel spovedať. To mu vyhovovalo, i keď tvrdil, že poisťovne nenávidí. Raz jednu žaloval za to, že vypovedala poistenca alebo niečo podobné, nepochopil som to. Prehral. Samozrejme, že za to obvinil svojho advokáta, ktorý urobil chybu, lebo neposlal Eddiemu akýsi dlhý zoznam veľmi dôležitých argumentov. Otec sedel za písacím strojom tri dni, a keď bolo veľdielo hotové, ukázal ho hrdo matke. Dvadsaťjeden strán o chybách a klamstvách, ktorých sa dopustil advokát. Len krútila hlavou. S tým právnikom sa súdil veľa rokov.“

„Akým bol otcom?“

„Neviem. To je ťažká otázka, Sam.“

„Prečo?“

„Kvôli tomu, ako nás opustil. Dlho po jeho smrti som mu to vyčítal, nemohol som pochopiť, prečo sa rozhodol odísť od nás, prečo si myslel, že ho nepotrebujeme, že nastal čas odchodu. Keď som sa dozvedel pravdu, hneval som sa naňho, že mi toľko rokov klamal, že nám zmenil meno, že ušiel preč. Pre takého chlapca to bolo veľmi zložité a mätúce. Dodnes.“

„Stále sa hneváš?“

„Vlastne nie. Usilujem sa myslieť na dobré. Bol to môj otec, ťažko mi ho súdiť. Nepil, nefajčil, nevenoval sa hazardným hrám, neužíval drogy, nebehal za ženami, nebil nás, to nie. Robilo mu ťažkosti udržať si prácu, ale vždy sme mali čo jesť a strechu nad hlavou. Rodičia si navzájom hrozili rozvodom, ale nikdy k nemu nedošlo. Niekoľko ráz si mama zbalila veci a odišla, potom zasa on. Boli to výbuchy, ale s Carmen sme si na to zvykli. Mal svoje zlé dni, ako sme hovorili, keď sa zamkol v izbe, stiahol rolety. Matka si nás zavolala a vysvetlila, že otec sa necíti dobre a že máme byť ticho. Nepúšťať rádio ani televíziu. Keď sa takto stiahol do ústrania, veľmi mu nadržala. Zostal v izbe niekoľko dní a potom sa odrazu zjavil, akoby sa nič nestalo. Naučili sme sa žiť aj s jeho zlými dňami. Vyzeral normálne, aj sa normálne obliekal. Keď sme ho potrebovali, vždy pomohol. Hrávali sme spolu na dvore baseball a vo sviatočné dni nás bral na kolotoče. Niekoľko ráz sme boli aj v Disneylande, zdá sa mi, že to bol dobrý človek aj dobrý otec, no mal aj svoje slabé chvíle, ktoré niekedy prevládli nad všetkým ostatným.“

„Ale neboli ste si veľmi blízki.“

„Nie, nie veľmi blízki. Pomáhal mi s úlohami a s laboratórnymi prácami a potrpel si na dobrom vysvedčení. Hovorili sme spolu o slnečnej sústave, o životnom prostredí, ale nikdy nie o dievčatách, o sexe ani o autách. Absolútne ani slovo o rodine či o predkoch. Chýbala intímnosť. Nedával najavo city. Stávalo sa, že som ho potreboval, ale on bol práve zamknutý vo svojej izbe.“

Sam si utrel kútiky očí, potom sa znovu naklonil na lakťoch s tvárou tesne pri stene a hľadel rovno na Adama. „A ako to bolo s jeho smrťou?“

„Čo ako?“

„Ako sa to stalo?“

Adamovi chvíľu trvalo, kým odpovedal. Na túto otázku mohol dať niekoľko odpovedí. Mohol byť krutý, plný nenávisti a čestný, a tým starca zničiť. Odolával veľkému pokušeniu, že to urobí. Veľa ráz si hovoril, že tak je to správne. Sam musí trpieť, treba mu šľahnúť do tváre vinu za Eddieho smrť. Adam skutočne chcel tohto zlého starca raniť a vidieť ho plakať.

Lenže chcel mať celý príbeh čo najskôr za sebou, stručne spomenúť tú bolestnú udalosť a zmeniť tému. Chudák starec, zajatec na druhej strany priehrady, už si vytrpel dosť. Štátna moc sa ho chystá o necelé štyri týždne popraviť. Adam ho upodozrieval, že vie o Eddieho smrti viac, ako priznal.

„Práve prežíval zlé obdobie,“ povedal Adam, hľadiac cez stenu, ale uhýbajúc Samovmu pohľadu. „Strávil v izbe asi tri týždne, oveľa dlhší čas ako zvyčajne. Matka nám stále rozprávala, že sa mu stav zlepšuje, že už len zopár dní a vyjde von. Verili sme jej, lebo vždy sa cez to akosi dostal. Vybral si deň, keď bola v práci a Carmen u kamarátky, deň, keď vedel, že prídem domov prvý. Našiel som ho na dlážke vo svojej spálni, v rukách držal pištoľ, tridsaťosmičku. Jeden výstrel do pravej strany slúch. Okolo hlavy bol pravidelný kruh krvi. Sadol som si na peľasť postele.“

„Koľko si mal rokov?“

„Takmer sedemnásť. Chodil som do predposledného ročníka strednej školy. Samé jednotky. Uvedomil som si, že si všetko starostlivo pripravil, položil na zem zo päť uterákov a stal si doprostred nich. Skontroloval som mu pulz, ale už bol stuhnutý. Súdny lekár vyhlásil, že smrť nastala pred tromi hodinami. Vedľa neho bol lístok, úhľadne napísaný na stroji. S oslovením Milý Adam. Začal tým, že ma mal veľmi rád a že hoci to veľmi ľutuje, prosí ma, aby som sa postaral o obe dievčatá, a že verí, že raz ho možno pochopím. Potom upriamil moju pozornosť na plastikové vrece, ktoré bolo na dlážke, vraj mám doň napchať zašpinené uteráky, všetko očistiť a potom zavolať políciu. Ale nedotknúť sa pištole, radil. A ponáhľať sa, kým sa domov nevrátia dievčatá.“ Adam si odkašlal a pozeral na zem.

„Spravil som všetko, ako mi prikázal, a čakal som na políciu. Boli sme tam štvrťhodinku sami, len my dvaja. On ležal na dlážke, ja na posteli a hľadel naňho. Rozplakal som sa, plakal som a spytoval sa, prečo sa to stalo, ako sa to stalo, čo sa stalo a ešte tisíc iných otázok. Bol to môj otec, jediný otec, ktoré som mal, ležal tam vo vyblednutých džínsach, v špinavých ponožkách a v obľúbenej bunde s nápisom UCLA. Pri pohľade od krku dolu sa mohlo zdať, že len zadriemal, no na hlave mal dieru a vo vlasoch zaschnutú krv. Nenávidel som ho, že odišiel, bolo mi veľmi smutno, že ho už niet. Spomínam si, že som sa ho spytoval, prečo sa so mnou predtým neporozprával. Položil som mu veľa otázok. Potom som počul hlasy, a odrazu bola miestnosť plná policajtov. Zobrali ma do obývačky a zabalili do deky. Takto skončil môj otec.“

Sam sa ešte stále opieral o lakte, ale jednou rukou si držal čelo nad očami. Zostávalo ešte zopár maličkostí, ktoré chcel Adam dopovedať.

„Po pohrebe zostala Lee chvíľu s nami. Porozprávala mi o vás a o Cayhallovcoch. Zaplnila mi množstvo medzier o otcovi. Váš prípad a bombový atentát na Kramera ma fascinoval, pustil som sa čítať staré noviny a časopisy. Trvalo mi takmer rok, kým som pochopil, prečo sa Eddie zabil práve v tom čase. Skrýval sa vo svojej izbe počas vášho procesu, a keď sa proces skončil, spáchal samovraždu.“

Sam spustil ruku a uprene hľadel na Adama zvlhnutými očami. „Takže ma viníš za jeho smrť, Adam? Toto si mi chcel v skutočnosti povedať, tak je?“

„Nie, neobviňujem vás plnou mierou.“

„A nakoľko? Osemdesiat percent? Deväťdesiat? Mal si dosť času, aby si to presne vyrátal. Koľká časť je moja vina?“

„Neviem, Sam. To by ste mali vedieť vy.“

„Len nijaké ohľady! Len pripoj meno môjho syna na zoznam, veď o to ti ide, nie? Dvojičky Kramerovcov, ich otec a Eddie. To sú štyria, ktorých som zabil, je tak? Chcel by si ešte niekoho pripojiť na záver? Tak rýchlo, chlapče, lebo hodiny mi ukrajujú z času.“

„Koľko je tých ďalších?“

„Mŕtvych?“

„Áno, mŕtvych. Počul som rôzne chýry.“

„A ty im, pravda, veríš, čo? Zdá sa, že ochotne uveríš o mne všetko zlé.“

„Nepovedal som, že im verím.“

Sam vyskočil na rovné nohy a prešiel na druhý koniec miestnosti. „Som z tohto rozhovoru unavený!“ kričal z desiatich metrov. „Som z teba unavený! Vlastne veľmi ľutujem, že ma nesekírujú tí židovskí advokáti.“

„Rád vám vyhoviem,“ odvrkol Adam na oplátku.

Sam sa vrátil k svojej stoličke. „Ja sa tu trápim, že od plynovej komory ma delí len dvadsaťtri dní, a ty chceš hovoriť o mŕtvych. Len si tu šteboc, kamarát, čoskoro rozšírim ich rady. Teraz potrebujem konať.“

„Dnes ráno som podal žiadosť.“

„Výborne! A teraz odíď, doparoma! Len už choď a viac ma nemuč!“

22

Dvere na Adamovej strane sa otvorili a dnu vošiel Packer s dvoma pánmi. Zrejme právnikmi; tmavé obleky, zamračené tváre a napchaté aktovky. Packer ukázal na stoličky pod klimatizačným zariadením. Posadili sa. Pozrel na Adama, venoval nevyhnutnú pozornosť Samovi, ktorý ešte vždy stál na druhej strane. „Všetko je v poriadku?“

Adam prikývol a Sam si sadol na stoličku. Packer odišiel a dvaja noví advokáti začali vyberať z hrubých dosiek ťažké spisy. Po chvíli si obaja vyzliekli saká.

Prešlo päť minút a Sam mlčal. Adam zachytil niekoľko pohľadov, ktoré k nemu z druhého konca miestnosti vyslali advokáti. Boli tu s najslávnejším odsúdeným na smrť, ktorého čoskoro popravia, preto im nedalo, aby nevrhli ukradomky zopár zvedavých pohľadov na Sama Cayhalla a jeho advokáta.

Potom sa otvorili dvere za Samom a vošli dvaja strážcovia s chudým, veľmi drobným černochom spútaným v okovách, akoby mal každú chvíľu vyraziť a holými rukami zabiť desiatky ľudí. Priviedli ho k stoličke oproti právnikom a začali mu snímať okovy. Ruky mu nechali vzadu spútané. Jeden zo strážcov odišiel, druhý si stal na pol cesty medzi Samom a tým černochom.

Sam pozrel smerom k svojmu druhovi, nervóznemu mužovi, ktorého advokáti očividne nepotešili. Ani právnici neboli nadšení. Adam ich sledoval zo svojej strany. Čoskoro dali hlavy dokopy a jednohlasne rozprávali do otvoru v stene, kým ich klient sedel bojovne na rukách. Stíšené hlasy bolo počuť, no nedalo sa im rozumieť.

Sam sa opäť naklonil na lakťoch a pokynul Adamovi, aby sa tiež naklonil. Tváre sa im ocitli na dvadsať centimetrov od seba, ale bol medzi nimi otvor v stene.

„To je Stockholm Turner,“ povedal Sam takmer šeptom.

„Stockholm?“

„Áno, ale pre každého je len Stock. Títo vidiecki Afroameričania milujú nezvyčajné mená. Vraví, že má brata, jeden sa volá Denmark a druhý Germany. Asi je to pravda.“

„Čo vykonal?“ Adama odrazu pochytila zvedavosť.

„Vykradol obchod s liehovinami. Zastrelil majiteľa. Asi pred dvoma rokmi mu doručili rozsudok o treste smrti a teraz sa ocitol pred cieľom. Jednou nohou už bol v plynovej komore.“

„Ako to?“

„Advokáti mu vybavili odklad a odvtedy bojujú. Ťažko povedať, ale možno bude nasledovať krátko po mne.“

Obaja pozreli na druhý koniec miestnosti, kde sa konala zúrivá porada. Stock zosadol z rúk na kraj stoličky a advokátom strašne nadával.

Sam sa uškrnul, zachechtal sa a potom sa naklonil bližšie k stene. „Stock pochádza z mizerných pomerov, rodina je chudobná a nemajú s ním veľa spoločného. Nie je to nič neobvyklé, najmä pri týchto Afroameričanoch. Zriedkavo dostáva poštu a návštevu. Narodil sa zo osemdesiat kilometrov odtiaľto, ale slobodný svet naňho úplne zabudol. Ako jeho odvolania strácali dych, začali ho sužovať otázky života a smrti. Tu platí, že ak si rodina nevyzdvihne telo, zahrabú vás na štátne trovy na nejakom lacnom mieste pre bedárov. Stock sa začal trápiť, čo bude s jeho telom, začal sa vypytovať na všetko možné. Packer aj s ostatnými dozorcami sa toho chytili a presvedčili ho, že telo pošlú do krematória, kde ho spália. Popol rozprášia z lietadla po celom Parchmane. A dodali, že telo plné plynu vybuchne ako bomba, stačí k nemu priložiť zápalku. Stock nemohol spávať, chudol. Potom začal vypisovať listy rodine a kamarátom, prosiac ich o doláriky, aby mohol mať riadny kresťanský pohreb, ako tomu hovoril. Peniaze začali prichádzať a on písal ešte viac listov, napísal farárom a skupinám v oblasti občianskych práv. Dokonca aj jeho advokáti mu poslali peniaze.

Kým zrušili odklad, Stock nazbieral takmer štyristo dolárov a bol pripravený zomrieť. Aspoň si to myslel.“

Samov pohľad bol roztržitý a hlas jasný. Hovoril pomaly a stíšeným hlasom a vychutnával detaily. Adam sa bavil väčšmi nad tým, ako to podával, než nad samotným príbehom.

„Sedemdesiatdva hodín pred popravou platí isté pravidlo o voľnom režime, sú povolené takmer neobmedzené návštevy. Za predpokladu, že sa nenaruší bezpečnosť, odsúdený môže robiť, čo len chce. Tu v prednej časti budovy je malá kancelária s písacím stolom a telefónom, ktorá slúži ako miestnosť pre prijímanie návštev. Zvyčajne je plná ľudí, starých matiek, neterí, synovcov, bratancov, sesterníc a tiet, najmä ak ide o Afroameričanov. Tuším ich privážajú autobusmi. Členovia rodiny, ktorí uväznenému predtým v duchu nevenovali ani päť minút, sa sem odrazu hrnú a chcú s ním stráviť posledné chvíle. Je to istá spoločenská udalosť.

A platí aj ďalšie pravidlo, predpokladám, že nepísané, podľa ktorého sa povoľuje posledná manželská návšteva partnera. Kto nemá manželku, riaditeľ prejaví nekonečnú milostivosť, že povolí krátku schôdzku s priateľkou. Posledná rýchla rozlúčka, kým sa milenec nepoberie na onen svet.“ Sam sa pozrel ponad stôl na Stocka a potom sa naklonil ešte bližšie.

„Náš Stock patrí na oddelení medzi najpopulárnejších odsúdených. Akosi sa mu podarilo presvedčiť riaditeľa, že má aj ženu aj priateľku a že tieto dámy súhlasia a sú ochotné stráviť s ním pred smrťou niekoľko posledných chvíľ. A to spolu! Všetci traja odrazu! Riaditeľ tušil, že sa chystá dačo podozrivé, lenže Stocka tu má každý rád, a napokon, aj tak bude čoskoro po ňom, tak čo? Stock si teda sedel v malej miestnosti s matkou, sestrami, bratancami, sesternicami a neterami, samí Afroameričania, ktorých väčšina za posledných desať rokov jeho meno ani nevyslovila. Priniesli mu posledné jedlo, rezeň so zemiakmi, kým návštevníci kvílili, nariekali a modlili sa. Keď do popravy zostávali len štyri hodiny, miestnosť vyprázdnili a rodinku poslali do kaplnky. Stock chvíľu vyčkal, kým mu ďalšie auto nepriviezlo manželku a frajerku. Prišli so strážcami, ktorí ich priviedli do miestnosti, kde už čakal Stock. Všetci mali v očiach divý výraz a odhodlanosť. Chudák chlapec, strávil na oddelení dvanásť rokov.

Za týmto účelom priniesli aj posteľ a Stock ju aj s dievčatami využil. Strážcovia neskôr hovorili, že Stocka navštívili pekné ženy a vyjadrili sa, že vraj vyzerali veľmi mlado. Stock sa práve chystal potešiť so svojou ženou či frajerkou, to je jedno, s ktorou, keď zazvonil telefón. Volal jeho advokát. Plakal od radosti a takmer bez dychu kričal, že federálny odvolací súd rozhodol o odklade popravy.

Stock mu položil slúchadlo. Prešlo niekoľko minút a telefón zazvonil znovu. Znovu jeho advokát. Tentoraz Stockovi oveľa pokojnejšie vysvetlil právnické kľučky, ktoré mu nateraz zachránili život. Stock sa mu poďakoval a požiadal ho, aby o tom hodinku nikomu nehovoril.“

Adam opäť skúmavo pozrel doprava, aby zistil, ktorý z dvoch advokátov telefonoval Stockovi vo chvíli, keď uplatňoval svoje ústavné právo poslednej manželskej návštevy.

„Medzitým, pravda, minister spravodlivosti zatelefonoval riaditeľovi ústavu, že poprava je odvolaná, respektíve, že výkon trestu smrti sa prerušuje, ako sa to nazýva. Stockovi to bolo všetko jedno. Pokračoval ďalej, akoby už nemal vidieť nijakú ženu. Dvere do miestnosti sa, prirodzene, znútra nedajú zamknúť, preto Naifeh najprv trpezlivo čakal vonku, jemne klopúc na dvere, potom Stocka dôrazne požiadal, aby vyšiel von. Je čas vrátiť sa do cely, Stock, oznámil mu. Stock odpovedal, že potrebuje ešte päť minút. Nie, trval na svojom Naifeh. Prosím vás, orodoval Stock, a odrazu bolo počuť rôzne zvuky. Riaditeľ sa uškrnul na strážnu službu a tí sa uškrnuli na riaditeľa a päť minút hľadeli do zeme, kým v malej miestnosti vŕzgala posteľ.

Napokon Stock otvoril dvere a vykročil s vypnutou hrudou ako víťaz majstrovstiev sveta v ťažkej váhe na chodbu. Strážna služba sa vyjadrila, že zo svojho výkonu sa tešil väčšmi ako z odkladu. Rýchlo vyviedli obe ženy, ktoré, ako sa ukázalo, neboli ani manželka, ani frajerka.“

„Kto teda?“

„Dve prostitútky.“

„Prostitútky!“ zopakoval Adam trochu hlasnejšie, až sa jeden z advokátov pozrel smerom k nemu.

Sam sa sklonil tak blízko, že nos mal takmer v otvore. „Áno, miestne kurvy. Brat mu to nejako zariadil. Vďaka peniazom na pohreb, ktoré tak krvopotne vyžobral.“

„Vážne?“

„Vážne. Utratil štyristo dolárov na kurvy, čo je na prvý pohľad trochu prisilné, najmä ak ide o čierne kurvy, ale zrejme boli na smrť vystrašené, že ich ťahajú do cely smrti, takže sa to dá pochopiť. Zobrali si všetky Stockove peniaze. A neskôr mi povedal, že mu čerta záleží na tom, ako ho pochovajú. Vravel, že to stálo za to. Naifeh bol v rozpakoch a hrozil, že zruší manželské návštevy. No Stockov advokát, tamten drobný tmavovlasý, podal žalobu a súd potvrdil právo poslednej slasti. Myslím, že Stock sa už teraz teší na ďalšie krátke potešenie.“

Sam sa pomrvil na stoličke a úsmev sa mu z tváre pomaly vytrácal. „Ja osobne na manželskú návštevu vôbec nepomýšľam. Týka sa to len manželských vzťahov, vieš, tak sa to presne definuje. Hoci riaditeľ by mi iste vyšiel v ústrety. Čo ty na to?“

„Na to som ani nepomyslel.“

„Ale veď to ja len tak. Som už starý. Mne stačí poškriabať chrbát a dať si za pohárik niečoho silného.“

„A čo posledné jedlo?“ spýtal sa Adam ešte stále potichu.

„To nie je vôbec smiešne.“

„Myslel som, že žartujeme.“

„Pravdepodobne niečo tučnejšie, napríklad varený bôčik a lepkavú hrachovú kašu. Rovnaké svinstvo, akým ma tu desať rokov kŕmili. Možno ešte hrianka navyše. Ani pomyslieť, že by som dal kuchárovi príležitosť navariť jedlo ako pre slobodných ľudí.“

„Znie to dobre.“

„Rád sa s tebou podelím. Často som premýšľal, na čo ťa nakŕmia, než ťa zabijú. A privedú aj lekára, aby ťa pred popravou prezrel. Veríš tomu? Musia sa presvedčiť, či si dosť zdravý na smrť. Medzi zamestnancami je aj psychológ, ktorý ťa takisto pred popravou vyšetrí a pripraví riaditeľovi správu, že odsúdený je spôsobilý, aby ho strčili do plynu. Platia aj duchovného, ktorý sa s odsúdeným pomodlí a medituje, aby mal istotu, že mu duša vyletí správnym smerom. Toto všetko platia daňoví poplatníci štátu Mississippi a praktickú realizáciu má na starosti naša milá správa zariadenia. Pamätajú aj na manželkinu návštevu. Aby si sa pobral na druhý svet uspokojený. Myslia na všetko. Dbajú na apetít odsúdeného, zdravotný stav a duševnú rovnováhu. A celkom na záver ti do penisu a do zadku vopchajú katéter, aby si im to tam nezašpinil. Pre ich dobro, nie pre dobro odsúdeného. Aby to nemuseli po ňom čistiť. Dobre ťa nakŕmia, dajú ti všetko, čo ti srdce ráči, a potom ťa zaštupľujú. To je predsa choré, celkom choré, absolútne choré.“

„Hovorme o inom.“

Sam dofajčil poslednú cigaretu, zahasil ju na dlážke pred strážou. „Nie, skončime celý rozhovor. Na dnes stačí.“

„Dobre.“

„A o Eddiem už ani slovo, jasné?! Nebolo od teba fér prísť za mnou a znepokojovať ma takými vecami.“

„Prepáčte. O Eddiem už ani slovo.“

„Pokúsme sa počas zostávajúcich troch týždňov sústrediť na mňa, dobre? To je viac než dosť, aby sme mali plné ruky práce.“

„Dohodnuté, Sam.“

Na diaľnici č. 82 smerom na juh sa rozkladal Greenville s dlhými radmi obchodných stredísk plných videopožičovní, predajní s alkoholom, nekonečným radom reštaurácií s rýchlym občerstvením a auto-motelov s káblovou televíziou a raňajkami v cene izby. Rieka zablokovala podobný rozvoj smerom na západ, a keďže cesta č. 82 tvorila hlavný ťah, očividne predstavovala stavebný a podnikateľský raj.

Za posledných dvadsaťpäť rokov sa Greenville rozvinul z ospanlivého mestečka pri rieke s tridsiatimi piatimi tisíckami obyvateľov na mesto s čulým riečnym dopravným ruchom a so šesťdesiatimi tisícmi obyvateľov. V roku 1990 bol Greenville piatym najväčším mestom v štáte.

Ulice vedúce do centra lemovali a tienili majestátne staré sídla. Stred mesta bol pekný a zvláštny, udržiavaný a zrejme zachovaný. Adam ho v duchu porovnával s chaotickou výstavbou pozdĺž cesty č. 82. Krátko po piatej zaparkoval na Washingtonovej, práve keď sa významným obchodníkom a ich zákazníkom schyľoval ku koncu pracovný deň. Stiahol si kravatu a sako nechal na zadnom sedadle, lebo vonku bolo ešte stále vyše tridsať stupňov a nezdalo sa, že by teplota chcela klesnúť.

Prešiel tri ulice a našiel park s bronzovými sochami dvoch malých chlapcov v životnej veľkosti uprostred. Boli rovnako veľkí, mali rovnaký úsmev, rovnaké oči. Jeden akoby bežal, druhý skackal, sochár zachytil pohyb dokonale. Josh a John Kramerovci, naveky päťroční, ustrnutí v čase, v medi a cíne. Na mosadznej tabuľke stálo:

JOSH A JOHN KRAMEROVCI

(2. 3.1962 – 21.4.1967)

skonali na tomto mieste 21. apríla 1967

Park vytváral pravidelný štvorec, zaberal polovicu ulice, na ktorej kedysi stála budova Marvinovej právnickej firmy a vedľa nej starý dom. Pozemok patril celé roky kramerovskej rodine a Marvinov otec ho venoval mestu, aby tam postavilo pomník. Sam vykonal svoje dielo dokonale, zrovnal firmu so zemou. A mesto zbúralo vedľajšiu budovu. Na kramerovský parčík sa vynaložili isté peniaze a veľa umu. Obklopoval ho točený železný plot s vchodom z oboch strán ulice. Za plotom stál úhľadný rad dubov a javorov. Upravené kríky sa zbiehali v pravidelných uhloch okolo záhonov s begóniami a muškátmi. V jednom kúte pod stromami bol malý amfiteáter a na druhej strane malí černošskí chlapci vírili vzduch na drevených hojdačkách.

Neveľká, pestrá a oku lahodiaca záhrada uprostred ulíc a budov. Adam prešiel okolo lavičky, na ktorej sa škriepil párik pubertiakov. Okolo fontány sa prehnala skupina osemročných cyklistov. Adam pozdravil starého policajta, čo sa tu pomaly prechádzal, a ten mu zasalutoval.

Posadil sa na lavičku a hľadel na Josha a Johna asi desať metrov od seba. „Nezabúdaj na obete,“ napomínala ho Lee. „Majú právo na nápravu. Zaslúžili si ju.“

Pamätá sa na všetky pochmúrne detaily z procesov, na znalca z FBI, ktorý poskytol dôkazy o bombe a o rýchlosti, s akou vyletela budova do vzduchu, na lekára, ktorý jemne opísal stav drobných telíčok a spôsob, akým zahynuli, na hasičov, ktorí sa usilovali poskytnúť pomoc, ale prišli neskoro a už len odstraňovali trosky. Dokladovali sa fotografie budovy a chlapcov a sudcovia vyvíjali veľký tlak, aby porotcom ukázali len niektoré. McAllister, prirodzene, chcel predviesť obrovskú farebnú zväčšeninu znetvorených tiel, ale sudca mu to nepovolil.

Teraz sedel Adam na mieste, ktoré bývalo kanceláriou Marvina Kramera, zatvoril oči a usiloval sa vyvolať v sebe pocit, ako sa trasie zem. Prehrával si video so zábermi trosiek budovy, s kúdolmi prachu vznášajúcimi sa nad miestom činu. Počul zúfalý hlas komentátora a zavíjajúce sirény v pozadí.

Títo bronzoví chlapci neboli oveľa starší od neho, keď ich zabil jeho starý otec. Mali päť rokov, on mal tri, a ich vek mal stále na pamäti. On sám má dnes dvadsaťšesť, oni by mali dvadsaťosem.

Pocítil vinu a prudkú bolesť v žalúdku. Chvel sa a zalieval ho pot. Slnko sa skrylo za dva veľké duby na západnej strane, cez konáre sa drali tenké lúče a osvecovali chlapcom tváre.

Ako to Sam mohol vykonať? Je Sam Cayhall skutočne jeho starým otcom? Nie niekoho iného? Kedy sa rozhodol zúčastniť na svätej vojne Ku-Klux-Klanu proti židom? Čo spôsobilo, že sa z neškodného paliča krížov vypracoval na plnokrvného teroristu?

Adam sedel na lavičke, hľadel na sochy a nenávidel starého otca. Zhrýzalo ho svedomie, že prišiel do Mississippi pomáhať starému zloduchovi.

Našiel Holiday Inn a zaplatil za izbu. Zatelefonoval Lee a ohlásil sa jej, potom sledoval večerné spravodajstvo na jacksonskom kanáli. Očividne prešiel iba ďalší typicky mdlý mississippský deň, keď sa nič nestalo. Najvzrušujúcejšie správy sa týkali Sama Cayhalla a jeho úsilia zachrániť sa. Všetky stanice priniesli ponuré komentáre guvernéra a ministra spravodlivosti o poslednej sťažnosti, ktorú dnes predpoludním podala obhajoba. Obaja muži boli z nekonečných odvolaní unavení a chorí. Každý z nich sa vraj hrdinsky usiluje vyriešiť všetko v záujme spravodlivosti, ktorú treba zavŕšiť. Istá stanica začala odratúvať dni – do popravy ich zostáva dvadsaťtri, recitovala moderátorka, akoby ohlasovala blížiace sa vianočné sviatky. Pod známou fotografiou Sama Cayhalla stálo číslo 23.

Adam si zašiel na večeru do malej kaviarničky v strede mesta. V boxe sedel sám, objednal si rozbif s hráškom a počúval neškodné rozhovory okolo. Sama nikto nespomínal.

Keď sa zotmelo, vybral sa po chodníku popri obchodoch, myslel na Sama, ktorý chodil po rovnakých uliciach, po rovnakom betóne, čakal na výbuch bomby a čudoval sa, čo nevyšlo. Zastal pri telefónnej búdke, možno pri tej istej, z ktorej sa Sam usiloval zavolať a vystríhať Kramera.

Park bol opustený a tmavý. Dve plynové pouličné lampy pred vchodom boli jediným osvetlením. Adam sedel na schodíku pod sochami chlapcov, pod mosadzným štítkom s ich menami, dátumom narodenia a úmrtia. Zomreli presne tu na tomto mieste.

Sedel tam dosť dlho, zabudol i na tmu, myslel na nemysliteľné, márnil čas neplodnými úvahami o tom, čo mohlo byť. Tá bomba poznačila aj jeho život, to bolo jasné. Vyhnala ho z Mississippi, premiestnila pod novým menom do iného sveta. Z jeho rodičov spravila vyhnancov, ktorí utekali pre vlastnou minulosťou a ukrývali sa pred prítomnosťou. Zabila mu otca, i keď sa nedalo s absolútnou istotou predpovedať, ako by sa bol vyvíjal život Eddieho Cayhalla. Bomba zohrala hlavnú úlohu v Adamovej voľbe právnického povolania, veď kým sa nedozvedel pravdu o Samovi, na to ani nepomyslel. Predtým sníval o kariére letca.

Dnes ho bomba priviedla späť do Mississippi s poslaním, s ťažkou úlohou a malou nádejou na úspech. Vyhliadky boli nepriaznivé a hovorili o tom, že o dvadsaťtri dní si bomba zoberie poslednú daň. Adam sa trápil ešte aj tým, čo bude s ním potom.

Čo by ešte mohla mať bomba pre neho v zálohe?

23

Vo veľkej väčšine prípadov sa odvolania pri rozsudkoch trestu smrti vlečú slimačím tempom niekoľko rokov. Tempom starého slimáka. Nikto sa neponáhľa. Ide o zložité právne problémy. Argumenty predkladané oboma stranami, návrhy, žiadosti a tak ďalej, sú hlúpe a nepríjemné bremeno. Na zozname súdnych konaní sú mnohé naliehavejšie veci.

Z času na čas sa však stane, že rozhodnutie sa zrodí prekvapujúco rýchlo. Justičný systém je niekedy veľmi účinný. Najmä v čase, ak sa dni pred stanoveným dátumom popravy rýchlo míňajú, keď sú súdy už unavené z množstva podnetov a odvolaní. Adam sa raz dostal do styku s rýchlosťou justičného systému, keď sa v pondelok popoludní prechádzal po uliciach Greenvillu.

Mississippský najvyšší súd sa na sťažnosť proti rozsudku len zbežne pozrel a okolo piatej ju zamietol. Adam práve prichádzal do Greenvillu a nevedel o tom. Zamietnutie nebolo prekvapujúce, skôr rýchlosť rozhodnutia. Žiadosť sa na súde nezdržala viac ako osem hodín. Ale aby sme boli spravodliví, súd sa so Samom Cayhallom zaoberal s prestávkami už vyše desať rokov.

V záverečných dňoch pred výkonom trestu smrti sa súdy vzájomne prísne sledujú. Kópie podaní a uznesení sa faxom podávajú ďalej, aby vyššie súdy vedeli, čo ďalej. Zamietnutie sa z Najvyššieho súdu štátu Mississippi faxom bežne posiela na federálny okresný súd do Jacksonu. To bola Adamova ďalšia zastávka. Poslali ho k mladému novovymenovanému federálnemu sudcovi F. Flynnovi Slatterymu, ktorý sa s Cayhallovými odvolaniami ešte nestihol zoznámiť.

Kancelária sudcu Slatteryho sa usilovala vypátrať Adama Halla v pondelok medzi piatou a šiestou popoludní, lenže on práve sedel v parku so sochami malých Kramerovcov. Slattery zatelefonoval ministrovi spravodlivosti Stevovi Roxburghovi a ráno o pol deviatej sa v sudcovej kancelárii uskutočnila krátka porada. Ukázalo sa, že sudca je veľmi pracovitý a svojmu prvému prípadu trestu smrti sa venoval so svojím asistentom až do polnoci.

Keby bol Adam sledoval v pondelok posledné správy, bol by sa o zamietnutí dozvedel. Lenže on tvrdo spal.

Ráno o šiestej zobral do rúk jacksonské noviny a zistil, že najvyšší súd jeho vec zamietol a že žiadosť sa nachádza na federálnom súde, že sa dostala k sudcovi Slatterymu a že minister spravodlivosti aj s guvernérom to pokladajú za svoje ďalšie víťazstvo. Adam sa začudoval, lebo úradne na federálny súd ešte nič nepodal. Skočil do auta a uháňal do Jacksonu vzdialeného dve hodiny jazdy. O deviatej vstúpil do budovy federálneho súdu v centre mesta na Capitol Street a nakrátko sa stretol s Breckom Jeffersonom, vážne sa tváriacim mladíkom, čerstvým absolventom právnickej fakulty, ktorý mal významnú pozíciu Slatteryho asistenta. Adamovi povedal, aby sa dostavil o jedenástej na poradu so sudcom.

Hoci do Slatteryho pracovne prišiel presne o jedenástej, bolo zrejmé, že porada je už v plnom prúde. Uprostred sudcovej pracovne stál veľký, dlhý konferenčný stôl s ôsmimi koženými stoličkami na každej strane. Slattery trónil na jednom konci, vedľa svojho písacieho stola, pred sebou mal kopy spisov, bloky a ostatné pomôcky. Vpravo od neho sa pri stole hrčila skupina mladých belochov v tmavomodrých oblekoch, tesne za nimi sedeli ďalší horlivci. Táto strana patrila štátnej žalobe, na čele s ctihodným guvernérom Davidom McAllisterom, ktorý sedel hneď pri Slatterym. Stevovi Roxburghovi, ctihodnému ministrovi spravodlivosti a hlavnému štátnemu zástupcovi v jednej osobe, sa ušlo miesto až kdesi v strede stola a zrejme mu v tejto bitke dochádzal dych. Ctení predstavitelia štátnej správy si so sebou priniesli svojich najvernejších odborníkov, právnikov a poradcov; celá eskadra stratégov sa tu zrejme radila a kula plány so sudcom dávno pred Adamovým príchodom.

Asistent Breck otvoril dvere dokorán a privítal Adama pomerne prívetivo a pozval ho dnu. Keď sa Adam pomaly priblížil k stolu, miestnosť okamžite stíchla. Slattery sa voľky-nevoľky zdvihol zo stoličky a predstavil. Stisk ruky bol chladný a mäkký. „Sadnite si, prosím,“ vyzval ho zlovestne a rukou ukázal na osem kožených stoličiek na strane obhajoby. Adam zaváhal, potom si vybral miesto rovno oproti mužovi, v ktorom spoznal Roxburgha. Aktovku si vyložil na stôl a sadol si. Napravo od neho smerom k Slatterymu boli štyri prázdne stoličky a tri naľavo. Cítil sa ako osamelý votrelec.

„Predpokladám, že poznáte guvernéra a ministra spravodlivosti,“ povedal Slattery, akoby tých dvoch mal každý poznať osobne. „Nie,“ povedal Adam a mierne zavrtel hlavou. „Som David McAllister, pán Hall, a rád vás poznávam,“ povedal rýchlo guvernér, politik vždy ochotný podávať ruku s bleskurýchlym úsmevom odhaľujúcim bezchybný chrup.

„Teší ma,“ precedil Adam pomedzi zuby.

„Steve Roxburgh,“ predstavil sa minister spravodlivosti.

Adam mu len kývol hlavou. Jeho tvár videl v novinách.

Iniciatívu prevzal Roxburgh. Začal hovoriť a ukazovať na jednotlivých prítomných. „Predstavujem vám odborníkov z trestnoprávneho oddelenia ministerstva. Kevin Laird, Bart Moody, Morris Henry, Huge Simms a Joseph Ely. Všetci sa zaoberajú prípadmi odsúdených na trest smrti.“ Muži poslušne prikývli, ale neprestali sa tváriť zachmúrene a podozrievavo. Adam narátal na druhej strane stola jedenásť ľudí.

McAllister sa rozhodol, že nepredstaví štáb svojich verných, z ktorých každý trpel na migrénu či hemoroidy. Tváre mali poznačené bolesťou, ale možno to bolo aj od tuhého premýšľania pri riešení právnych otázok.

„Dúfam, že sme neodštartovali predčasne, pán Hall,“ povedal Slattery a na nos si založil okuliare na čítanie. Bol to štyridsiatnik, ďalší z radu sudcov, ktorých vymenoval Reagan. „Kedy uvažujete predložil podanie na federálny súd?“

„Dnes,“ povedal Adam nervózne, ešte stále v šoku, že všetko tak závratne rýchlo postupuje. Je to síce pozitívny vývoj, ako sa rozhodol v aute po ceste do Jacksonu. Ak dosiahne pre Sama zmiernenie trestu, bude to na federálnom súde, nie na štátnom.

„Kedy sa vyjadrí štátny žalobca?“ opýtal sa sudca Roxburgha.

„Zajtra ráno. Za predpokladu, že žiadosť bude obsahovať rovnaké otázky, aké boli predložené na najvyšší súd.“

„Budú rovnaké,“ odpovedal Adam Roxburghovi a potom sa obrátil na Slatteryho. „Povedali mi, že porada sa začne o jedenástej. Kedy ste začali?“

„Začali sme rokovať, len čo som sa rozhodol, pán Hall,“ povedal chladne sudca Slattery. „Máte nejaké problémy?“

„Áno, porada sa zrejme začala pred mojím príchodom a bezo mňa.“

„A čo na tom? Toto je moja pracovňa a porady začínam, kedy ja chcem.“

„Prirodzene, ale rokuje sa o mojej sťažnosti, pozvali ste ma, aby sme o nej rokovali. Myslím, že som tu mal byť od začiatku.“

„Nedôverujete mi, pán Hall?“ Slattery sa opieral o lakte a nakláňal sa dopredu, zrejme ho to bavilo.

„Neverím nikomu,“ odpovedal Adam a hľadel na Jeho Ctihodnosť.

„Usilujeme sa vám prispôsobiť, pán Hall. Váš klient nemá veľa času a ja sa jednoducho usilujem dať veciam rýchlejší spád. Predpokladal som, že budete rád, že sme zvolali poradu tak rýchlo.“

„Ďakujem vám,“ odpovedal Adam a pozrel do svojho bloku. Zostalo ticho a napätie trochu povolilo.

Slattery vzal do rúk listinu. „Predložte podanie ešte dnes. Štátny zástupca pripraví svoju odpoveď do zajtra. Ja si všetko preštudujem cez víkend a v pondelok vydám rozhodnutie. V prípade, že sa rozhodnem viesť odvolacie konanie, potrebujem vedieť, ako dlho bude trvať obom stranám, aby sa pripravili. Aký čas budete potrebovať na prípravu, pán Hall?“

Samovi zostáva dvadsaťdva dní života. Odvolacie konanie bude musieť prebehnúť rýchlo, stručne, s dobrými svedkami. Dúfal, že aj súd rozhodne rýchlo. Tlak v danej situácii znásobovala navyše skutočnosť, že Adam nemal vôbec nijakú predstavu, ako dlho potrvá príprava na takéto súdne konanie, pretože to nikdy predtým nerobil. Zúčastnil sa drobných sporov v Chicagu, ale mal vždy pri sebe Emmitta Wycoffa. Uvedomil si, že je neskúsený zelenáč. Ani nevie, kde je pojednávacia miestnosť.

A čosi mu našepkávalo, že tých jedenásť supov, ktorí si ho v tejto chvíli prezerajú, presne vycítilo, že nevie ako ďalej. „Do týždňa to stihnem,“ povedal s kamenným výrazom hráča pokeru a s toľkou dávkou sebadôvery, koľkú vládal v sebe pozbierať.

„Výborne,“ povedal Slattery, akoby chválil Adama, že odpovedal, ako sa na poslušného chlapca patrí. Týždeň je primeraný čas. Potom Roxburgh zašepkal čosi do ucha jednému zo svojich expertov a všetci sa náramne rozosmiali. Adam si ich nevšímal.

Slattery si čosi zapísal atramentovým perom a potom to po sebe ešte prečítal. Podal lístok svojmu asistentovi Breckovi, ktorý zobral správu a odbehol s ňou preč. Ctihodný sudca pozrel na hradbu právnického delostrelectva po svojej pravici a potom na mladého Adama. „Je tu ešte jedna vec, pán Hall, o ktorej sa chcem poradiť. Ako viete, poprava je určená o dvadsaťdva dní, preto by som rád vedel, či má súd očakávať ešte nejaké podania vo veci pána Cayhalla. Viem, že je to nezvyčajná otázka, lenže rokujeme v nezvyčajnej situácii. Aby som bol úprimný, je to môj prvý prípad rozsudku trestu smrti v takomto pokročilom štádiu, preto si myslím, že najlepšie urobíme, ak budeme spolupracovať.“

Inými slovami, Vaša Ctihodnosť, chcete sa čertovsky zabezpečiť, aby sa ďalší odklad nekonal. Otázka je to nielen neobvyklá, ale aj neférová. Veď Sam má ústavné právo podať čokoľvek a kedykoľvek, Adama nemôže viazať nijaký prísľub, ktorým by sa tu zaviazal. Rozhodol sa, že bude zdvorilý. „To vám skutočne nemôžem povedať, Vaša Ctihodnosť. Dnes určite nie. Hádam na budúci týždeň.“

„Iste budete podávať zvyčajné posledné odvolania,“ Roxburgh a afektovaní zloduchovia sa zahľadeli na Adama v nemom úžase.

„Úprimne vám poviem, pán Roxburgh, že nie som povinný diskutovať tu o svojich plánoch ani s vami, ani so súdom, aby bolo jasné.“

„Prirodzene,“ zamiešal sa do rozhovoru McAllister, zrejme len preto, že nevydrží sedieť ticho dlhšie ako niekoľko minút.

Adam si všimol právnika vpravo od Roxburgha, rozhodný typ s oceľovým pohľadom systematicky upretým na Adama. Mladý, zato už šedivý, hladko vyholený a veľmi uhladený. McAllister ho uprednostňoval pred inými a niekoľko ráz sa k nemu naklonil akoby po radu. Zdalo sa, že ostatní páni zo štábu ministerstva spravodlivosti súhlasia s jeho názormi a postupom. V jednom zo stoviek článkov, ktoré si Adam odkladal, sa uvádzal povestný procesný expert z ministerstva spravodlivosti, známy pod menom Dr. Kat, veľmi bystrá hlavička, ktorý mal záľubu vyvíjať tlak, aby sa rozsudky smrti vykonali. Krstné meno či priezvisko toho muža bolo Morris a Adam si nejasne pamätal, že pred chvíľou počul Roxburgha predstavovať jedného z pánov ako Morrisa.

Adam predpokladal, že dotyčný pán je oným zlopovestným exekútorom smrti. Volal sa Morris Henry.

„Dobre, tak sa poponáhľajte a podajte sťažnosť,“ povedal Slattery so zrejmou dávkou sklamania. „Nerád by som sa trápil celé noci s niečím tesne pred cieľovou páskou.“

„Prirodzene,“ vyhlásil Adam, predstierajúc pochopenie.

Slattery naňho chvíľu prísne hľadel, potom sa vrátil k spisom, čo ležali pred ním. „V poriadku, páni. Dúfam, že v nedeľu večer a v pondelok ráno vás telefonicky zastihnem. Ozvem sa, len čo dospejem k rozhodnutiu. Týmto poradu prerušujem.“

Sprisahanci z druhej strany stola sa v tlmenom rozhovore rozpŕchli; spisy a doklady rozchytali zo stola. Adam bol najbližšie k dverám. Kývol hlavou Slatterymu, povedal tichým hlasom „Dovidenia, Vaša Ctihodnosť“, a vyšiel von. Zdvorilo sa usmial na sekretárku a chystal sa vyjsť na chodbu, keď naňho niekto zavolal. Guvernér s dvoma pätolizačmi.

„Dovolíte na chvíľočku?“ požiadal ho McAllister a natrčil Adamovi ruku. Potriasli si rukami.

„O čo ide?“

„Päť minút mi bude stačiť, súhlasíte?“

Adam pozrel na guvernérov sprievod stojaci opodiaľ. „Medzi štyrmi očami. Súkromne. A neoficiálne,“ povedal.

„V poriadku,“ súhlasil pán Allister a ukázal na dvojité dvere. Vošli do malej prázdnej a neosvetlenej pojednávacej miestnosti. Guvernér mal prázdne ruky. Tašku aj aktovku mu niesol niekto iný. Vopchal si ruky hlboko do vreciek a oprel sa o zábradlie. Bol štíhly, oblečený v elegantnom obleku, hodvábnej kravate a povinnej bielej bavlnenej košeli. Mal takmer štyridsať, ale vyzeral na menej. Len na sluchách sa mu kde-tu zabelel sivý vlas. „Ako sa má Sam?“ spýtal sa predstierajúc hlboký záujem.

Adam zavrčal, odvrátil pohľad a položil si aktovku na dlážku. „Vynikajúco. Odkážem mu, že ste sa naňho pýtali. Bude nadšený.“

„Počul som, že nie je zdravý.“

„Zdravý? Idete ho usmrtiť. Ako vás môže zaujímať, či je zdravý?“

„Počul som také chýry.“

„Nenávidí vás, jasné? Jeho zdravotný stav je zlý, ale tie tri týždne ešte vydrží.“

„Nenávisť nie je u Sama nič nové, pochopte.“

„O čom ste sa to chceli rozprávať?“

„Chcel som vás len pozdraviť. Som si istý, že sa čoskoro stretneme.“

„Pozrite, pán guvernér, podpísal som so svojím klientom zmluvu, podľa ktorej mám výslovne zakázané, aby som sa s vami zhováral. Opakujem, že vás nenávidí. Vďaka vám ho odsúdili na smrť. Obviňuje vás za všetko, a keby vedel, že sa tu s vami rozprávam, vyhodil by ma.“

„Váš starý otec by vás vyhodil?“

„Áno. Som o tom úprimne presvedčený. Teda ak si v zajtrajšom vydaní novín prečítam, že ste sa so mnou dnes stretli a že sme hovorili o Samovi Cayhallovi, rovno vyrazím na cestu do Chicaga a vám to skomplikuje situáciu, lebo Sam nebude mať obhajcu. Bez právnika nemôžete odsúdeného popraviť.“

„Kto to povedal?“

„Len mlčte, dobre?“

„Dávam vám svoje slovo. Ale ak nemáme spolu hovoriť, ako máme diskutovať o zmiernení trestu?“

„Neviem, k tomu som sa ešte nedostal.“

McAllister sa vždy tváril vľúdne. Pôvabný úsmev mal zakaždým na tvári alebo pod povrchom. „Ide vám predsa o milosť alebo zmiernenie trestu, nie?“

„Áno, tri týždne pred koncom premýšľam o milosti či zmiernení trestu. Každý odsúdený v cele smrti dúfa, že dostane milosť, pán guvernér, a práve preto ju nemôžete udeliť. Keby ste omilostili jedného odsúdeného, budete mať na krku ďalších päťdesiat, ktorí budú dobiedzať o podobnú miernosť. Päťdesiat rodín vám začne vypisovať listy a denno-denne telefonovať. Päťdesiat advokátov poťahujúcich všelijaké nitky, aby sa dostali k vám. Obaja vieme, že je to nemožné.“

„Nie som si istý, že by mal zomrieť.“

Povedal to s odvráteným pohľadom, akoby sa mu rokmi srdce obmäkčilo za úsilie potrestať Sama. Adam už-už prehovoril, ale potom si uvedomil dosah jeho slov. Chvíľu hľadel do zeme, venujúc osobitný pohľad mokasínom so strapcami. Guvernér sa hlboko zamyslel.

„Ani ja si nemyslím, že by mal zomrieť,“ povedal Adam.

„Koľko vám toho povedal?“

„O čom?“

„O bombovom atentáte na Kramera.“

„Tvrdí, že mi povedal všetko.“

„Ale vy máte pochybnosti?“

„Áno.“

„Aj ja. Vždy som mal pochybnosti.“

„Prečo?“

„Z viacerých dôvodov. Jeremiah Dogan bol notorický klamár a na smrť sa bál, že pôjde do väzenia. Ako viete, daňový úrad ho mal v hrsti, a vtedy si uvedomil, že keby ho posadili do väzenia, černosi by ho tam znásilnili, umučili a zabili. Ako viete, bol hlavným čarodejníkom. Ani Dogan toho veľa nevedel. Bol slizký a nebolo ho ľahké chytiť, pokiaľ išlo o terorizmus, ale systému trestnej justície nerozumel. Podozrieval som ho, že mu ktosi nahovoril, možno FBI, že Sama musia usvedčiť, inak ho pošlú do väzenia. Ak Sama neuznajú vinným, nech sa Dogan trasie. Bol to horlivý svedok. Zúfalo sa usiloval, aby Sama uznali vinným.“

„Takže klamal?“

„Neviem, možno.“

„V čom?“

„Pýtali ste sa Sama, či mal komplica?“

Adam sa na chvíľu odmlčal a zvažoval, ako odpovedať. „Nemôžem vám povedať, čo sme so Samom rozoberali. Je to dôverné.“

„Samozrejme. V tomto štáte je veľa ľudí, ktorí si tajne neželajú Samovu popravu.“ McAllister hľadel v tejto chvíli na Adama veľmi pozorne.

„Patríte medzi nich?“

„Neviem. Ale čo ak Sam neplánoval, že zabije Marvina Kramera a jeho synov? Pravda, bol pri tom, priamo na mieste. Ale čo ak vražedné úmysly mal niekto iný?“

„V tom prípade Sam nie je vinný v takom rozsahu, ako ho odsúdili.“

„Správne. Prirodzene, nie je nevinný, ale nie je vinný v takom rozsahu, aby ho za to mali popraviť. Toto ma trápi, pán Hall. Môžem vás volať Adam?“

„Prirodzene.“

„Predpokladám, že Sam vám o komplicovi nič nepovedal.“

„O tom sa s vami skutočne nemôžem rozprávať. V tejto chvíli nemôžem.“

Guvernér si vytiahol ruku z vrecka a podával Adamovi vizitku. „Na zadnej strane sú dve telefónne čísla. Jedno je moja súkromná kancelária. Druhé je domáce číslo. Pre prípad dôverných rozhovorov, prisahám. Niekedy hrám na kamery, Adam, to súvisí s povolaním, ale môžete mi dôverovať.“

Adam si zobral vizitku a pozrel na telefónne čísla pripísané rukou.

„Nemohol by som žiť s predstavou, že som neomilostil človeka, ktorý si smrť nezaslúžil,“ povedal McAllister, keď vykročil k dverám. „Zavolajte mi, ale nenechávajte si to na poslednú chvíľu. Tejto kauze už naozaj prihára, denne mi volá zo dvadsať ľudí.“

Žmurkol na Adama, ešte raz mu ukázal žiarivé zuby a vyšiel von.

Adam sa posadil na kovovú stoličku pri stene a pozrel na prednú stranu vizitky. Bola na nej vtlačená úradná pečať. Dvadsať telefonátov denne. Čo to znamená? Želajú si tí, čo volajú, Samovu smrť alebo milosť?

„V tomto štáte je veľa ľudí, ktorí nechcú, aby Sama popravili,“ povedal, akoby už vážil hlasy, ktoré stratí a ktoré môže získať.

24

Úsmev panej v informáciách vo foyeri nebol taký spontánny ako prv, a keď Adam vstúpil do svojej pracovne, zistil, že medzi zamestnancami a hŕstkou právnikov, ktorí tu boli zamestnaní, vládne ponurá atmosféra. Vrava znela oveľa tlmenejšie. Všetko bolo akési naliehavejšie.

Prišli ľudia z Chicaga. Chodievali z času na čas, nie na inšpekciu, skôr za miestnym klientom, ak sa naskytol, alebo na pracovnú poradu firmy. Ešte sa nestalo, že by po návšteve z Chicaga niekoho vyhodili. Nikoho nenapomínali ani nešikanovali. Vždy však vyvolali isté napätie, ktoré povolilo, až keď Chicagčania odišli a boli na ceste na Sever domov.

Adam otvoril dvere na svojej pracovni a takmer vrazil do utrápenej tváre E. Garnera Goodmana v bielej naškrobenej košeli so zeleným kašmírovým motýlikom a hustými sivými vlasmi. Chodil hore-dolu po miestnosti a práve prechádzal okolo dverí, keď sa otvorili. Adam naňho vyjavene zízal, potom prijal podávanú ruku a náhlivo ňou potriasol.

„Poď ďalej, len poď ďalej,“ pozýval Goodman Adama do vlastnej kancelárie a zatváral za ním. Neusmial sa.

„Kde ste sa tu vzali?“ vyzvedal sa Adam, aktovku šmaril na zem a prešiel k svojmu stolu. Stáli zoči-voči.

Goodman si prešiel rukou po sivej brade, potom si napravil motýlika. „Nastala výnimočná situácia, bohužiaľ. Mám zlé správy.“

„Aké?“

„Sadni si, len si sadni. Chvíľku to potrvá.“

„Nie. Je mi dobre. Tak čo sa stalo?“ Iste niečo hrozné, keď si má sadnúť.

Goodman si pošúchal sivú bradu, napravil motýlika a povedal: „Nuž, všetko sa odohralo dnes o deviatej. Ako vieš, výbor pre personálne veci tvorí pätnásť spoločníkov, takmer do jedného samí mladší kolegovia. Celý sa skladá z niekoľkých podvýborov, pre nábor, prijímanie nových právnikov, riešenie sporov a tak ďalej. Nuž a iste chápeš, že jeden sa zaoberá ukončením pracovného pomeru. Dnes dopoludnia zasadal podvýbor pre ukončenie pracovného pomeru, a hádaj, kto tam bol, aby to celé dirigoval?“

„Daniel Rosen.“

„Daniel Rosen. Zrejme spracúval členov podvýboru celých desať dní, kým získal dostatočný počet hlasov, aby ťa prepustili.“

Adam si sadol na stoličku za stolom oproti Goodmanovi.

„Podvýbor má sedem ľudí; títo sa dnes zišli na Rosenovu žiadosť. Zasadnutia sa zúčastnilo päť členov, boli uznášania schopní. Rosen, prirodzene, nepozval ani mňa, ani nikoho iného. Zasadnutia o ukončení pracovného pomeru sú prísne tajné, čo je pochopiteľné, a preto o ňom netreba nikomu referovať.“

„Dokonca ani mne?“

„Nie, ani tebe. Bol si jediným bodom programu a celé zasadnutie netrvalo ani hodinu. Rosen mal všetkých spracovaných, ešte kým vstúpil do miestnosti, ale argumentoval veľmi vehementne. Nezabúdaj, že za tridsať rokov praxe v súdnej sieni sa riadne ostrieľal. Všetky zasadnutia tohto podvýboru sa zaznamenávajú pre prípad súdnej žaloby, preto Rosen všetko nahrával. Prirodzene, argumentoval tým, že v žiadosti o miesto vo firme Kravitz & Bane si zavádzal, že firma sa týmto dostala do konfliktu záujmov, a tak ďalej. Má kópie desiatok novinových článkov, kde sa píše o tebe a o Samovi z pohľadu vzťahu vnuka a starého otca. Tvrdí, že na firmu to vrhá zlé svetlo. Výborne sa pripravil. Minulý pondelok sme ho zrejme podcenili.“

„Takže to odhlasovali.“

„Štyria proti jednému za prepustenie.“

„Zloduchovia!“

„Presne tak. Zažil som Rosena v kritických situáciách aj predtým. Ten chlap vie byť surovo presvedčivý. Obvykle dosiahne svoje. Do súdnej siene už nemôže, tak bojuje na iných frontoch. O pol roka u nás už nebude.“

„To je teraz slabá útecha.“

„Ešte je nádej. Nejaké reči prenikli do jedenástej hodiny aj ku mne. Našťastie tam bol Emmitt Wycoff. Vybrali sme sa za Rosenom do jeho pracovne a zúrivo sme sa pohádali, potom sme sa pustili telefonovať. V podstate ide o to, že výbor pre personálne veci zasadá zajtra o ôsmej ráno, aby znovu prerokoval tvoje prepustenie. Máš tam byť.“

„Zajtra ráno o ôsmej!“

„Títo chlapci majú plné ruky práce. Mnohí z nich majú súdne pojednávania už o deviatej. Niektorí majú celodenné prípravné konanie. Budeme mať šťastie, ak sa z pätnástich dostaví taký počet, aby sme boli uznášania schopní.“

„To je koľko?“

„Dve tretiny. Desiati. Ak nebude výbor uznášania schopný, vznikne veľký problém.“

„Problém! A čo to znamená?“

„Môže to byť ešte horšie. Ak sa nedostaví potrebný počet, máš právo žiadať do tridsiatich dní revíziu.“

„Do tridsať dní bude po Samovi.“

„Možno nebude. V každom prípade, zajtra sa koná zasadnutie. Emmitt a ja máme povinnosti o deviatej.“

„A tí štyria, čo dnes hlasovali proti mne?“

Goodman sa uškrnul a odvrátil sa. „Môžeš hádať. Rosen sa postaral, aby jeho štyri hlasy boli zajtra tam.“

Adam odrazu buchol oboma rukami do stola. „Ja s tým praštím!“

„Nemôžeš s tým praštiť. Prepustili ťa.“

„Potom nebudem bojovať. Sviniari!“

„Počúvaj, Adam…“

„Sviniari!“

Goodman na chvíľu ustúpil, aby sa Adam trochu upokojil. Narovnal si motýlika a skontroloval bradu. Prstami zabubnoval po stole. Napokon povedal: „Pozri, Adam, ráno dosiahneme svoje, Emmitt je o tom presvedčený. Aj ja. V tomto stojí firma za tebou. Veríme, že postupuješ správne, a úprimne ti poviem, že publicita sa nám hodí. V chicagských novinách bolo veľa pekných článkov.“

„Zdá sa, že firma ma naozaj podporuje.“

„Len ma vypočuj. Zajtra ráno to môžeme zvrátiť. Ja budem mať hlavné slovo. Wycoff presviedča ďalších. Máme aj iných, čo budú tlačiť, na koho treba.“

„Rosen nie je hlúpy, pán Goodman. Chce predsa vyhrať. O mňa mu nejde, nejde mu ani o Sama, ani o vás, o nikoho. Jednoducho chce vyhrať. Je to súboj. Stavím sa, že aj v tejto chvíli telefonuje a zbiera hlasy na svoju stranu.“

„Práve preto sa musíme usilovať, aby utŕžil fiasko. Vojdeme zajtra na zasadnutie riadne naštvaní. Spravíme z Rosena darebáka. Čestné slovo, Adam, ten chlap nemá veľa priateľov.“

Adam prešiel k oknu a pozrel cez žalúzie. Na chodníku ulice vedúcej do obchodného strediska bol čulý ruch. Bolo takmer päť hodín. V investičnom fonde má takmer päťtisíc dolárov; ak bude šetriť a trochu zmení životný štýl, peniaze mu vydržia pol roka. Terajší plat je šesťdesiatdvatisíc ročne a asi veľmi ťažko by si v budúcnosti našiel niečo podobné. Jemu však o peniaze nikdy nešlo a nejde mu ani teraz. Oveľa väčšmi ho trápi, ako sa bude vyvíjať situácia v nasledujúcich troch týždňoch. Bolo mu jasné, že ako advokát odsúdenca na smrť so skúsenosťou necelých desať dní bude potrebovať pomoc.

„Ako sa to napokon skončí?“ spýtal sa po ťaživej odmĺke.

Goodman pomaly vstával zo stoličky a prešiel k ďalšiemu oknu. „Šialene. Posledné štyri dni sa veľa nevyspíš. Budeš behať hore-dolu, na všetky strany. Súdy sú nepredvídateľné. Budeš podávať samé žiadosti a odvolania, aj keď budeš dopredu vedieť, že neprejdú. Tlač ťa bude prenasledovať. A čo je najdôležitejšie, budeš musieť stráviť čo najviac času s klientom. Je to šialená práca a zadarmo.“

„Preto potrebujem vašu pomoc.“

„Pravdaže. Sám to nezvládzeš. Keď popravili Maynarda Tola, mali sme v úrade guvernéra právnika z Jacksonu, jedného na Najvyššom súde v Jacksone, jedného vo Washingtone a dvoch vo väznici. Práve preto musíš zajtra zabojovať, Adam. Potrebuješ firmu a jej zdroje. Sám to nezvládneš. Na to treba tím.“

„Toto je naozaj úder pod pás.“

„Viem. Pred rokom si ešte chodil do školy a teraz ťa vyhadzujú z práce. Viem, že to bolí. No ver, Adam, toto je len nešťastná zhoda okolností. Prekonáš to. O desať rokov budeš spoločníkom firmy a sám budeš prenasledovať mladých asistentov.“

„Na to sa nespoliehajte.“

„Poďme do Chicaga. Mám dve letenky na štvrť na osem. V Chicagu sme o pol deviatej a zájdeme si do peknej reštaurácie.“

„Potrebujem si vziať dajaké šaty.“

„V poriadku, stretneme sa na letisku o pol siedmej.“

Záležitosť sa úspešne vybavila ešte pred zasadnutím. Prítomných bolo jedenásť členov výboru pre personálne veci, čo stačilo na to, aby boli uznášania schopní. Stretli sa v knižnici na šesťdesiatom poschodí za zamknutými dverami pri dlhom stole, uprostred ktorého stálo množstvo nádob s kávou. Každý mal so sebou hrubé spisy a prenosné diktafóny a pred sebou umárajúce pracovné povinnosti. Jeden prišiel aj so sekretárkou, ktorá sedela vo vedľajšej miestnosti a zúrivo pracovala. Boli to veľmi zaneprázdnení ľudia, a len hodina ich delila od vysokého pracovného nasadenia, nekonečných porád, stretnutí, konzultácií, pojednávaní, telefonátov a významných obedov. Desať mužov a jedna žena. Všetci tesne pred štyridsiatkou alebo tesne po nej, spoločníci firmy Kravitz & Bane, ženúci sa čo najrýchlejšie späť k svojim zahádzaným pracovným stolom.

Záležitosť Adama Halla pokladali za veľkú otravu. Celý výbor pre personálne veci sa im videl otravný. Nie je to práca prinášajúca potešenie, ale keď ich tam už raz zvolili, neopovážili sa odmietnuť. Všetko pre firmu. Do toho, kolektív, do toho!

Adam sa dostal do úradu o pol ôsmej. Strávil desať dní mimo, bola to jeho najdlhšia neprítomnosť. Emmitt Wycoff poveril jeho agendou iného mladého kolegu. Vo firme Kravitz & Bane nebola nikdy núdza o zelenáčov.

Pred ôsmou sa skryl do malej, voľnej zasadačky na šesťdesiatom poschodí, hneď vedľa knižnice. Bol nervózny, ale veľmi sa usiloval, aby to nedal na sebe poznať. Popíjal kávu a čítal raňajšie noviny. Parchman sa mu videl ako vzdialený, iný svet. Prečítal si menoslov pätnástich členov výboru pre personálne veci; nikoho z nich nepoznal. Jedenásť cudzích ľudí, ktorí počas nasledujúcej hodiny rozhodnú o jeho budúcnosti, potom to odhlasujú a rozutekajú sa za dôležitými povinnosťami. Niekoľko minút pred ôsmou vošiel do knižnice Wycoff. Adam sa mu za všetko poďakoval a ospravedlnil, že spôsobil toľké nepríjemnosti. Vypočul si od Emmitta sľub, že o všetkom sa čoskoro rozhodne, a to rýchlo a k všeobecnej spokojnosti.

Garner Goodman otvoril dvere päť minút po ôsmej. „Vyzerá to veľmi sľubne,“ ubezpečil ho takmer šeptom. „V tejto chvíli ich je jedenásť. Piatich máme zaručene istých. Sú tam aj tri Rosenove hlasy z podvýboru, ale zdá sa, že mu jeden alebo dva hlasy budú predsa chýbať.“

„Rosen je tu?“ spýtal sa Adam. Odpoveď poznal vopred, dúfal, že starý zloduch sa nedožil rána.

„Samozrejme. No zdá sa mi, že sa veľmi bojí. Emmitt ešte včera večer o desiatej komusi telefonoval. Máme dosť hlasov, a Rosen to vie.“ Goodman sa obrátil a zmizol v dverách.

O štvrť na deväť predseda otvoril zasadnutie a vyhlásil, že výbor je uznášania schopný. Jediným bodom programu je prepustenie Adama Halla, čo je zároveň aj jediný dôvod zvolania tohto osobitného zasadnutia. Emmitt Wycoff začal ako prvý a za desať minút sa mu podarilo dokázať, že Adam Hall je skvelý pracovník. Stál na jednom konci stola pred radom políc s knihami a hovoril nenútene, akoby presviedčal porotu. Najmenej polovica z jedenástich účastníkov porady ho nepočúvala. Prezerali si doklady a žonglovali so svojimi termínmi.

Potom spustil Garner Goodman. Rýchlo zhrnul prípad Sama Cayhalla a poskytol objektívne zhodnotenie v tom zmysle, že ho s najväčšou pravdepodobnosťou do troch týždňov popravia. Potom pripustil, že Adam zrejme urobil chybu, keď sa nepriznal, že je so Samom Cayhallom v príbuzenskom vzťahu. Čo bolo, bolo, ale teraz je teraz a súčasnosť je oveľa dôležitejšia, najmä ak klientovi zostávajú tri týždne života.

Wycoffovi ani Goodmanovi nepoložil výbor ani jedinú otázku. Zdalo sa, že otázky zostanú len Rosenovi.

Advokáti majú dlhú pamäť. Ak dnes zakrútite krkom jednému, vyčká trpezlivo bokom, hoci aj niekoľko rokov, kým sa mu naskytne príležitosť odplatiť sa rovnakou láskavosťou. Daniel Rosen rozdával údery hlava-nehlava na chodbách firmy Kravitz & Bane a teraz sa mu ako spoločníkovi vo vedúcej funkcii za to odplatia. Nejednému stúpal na krk, svojim vlastným ľuďom, dlhé roky. Bol to tyran, luhár a bitkár. Vo svojich slávnych časoch býval srdcom aj dušou firmy, to si uvedomoval. Nikto sa mu nepostavil na odpor. Zneužíval mladých kolegov, tyranizoval spoločníkov. Správal sa bezohľadne voči výboru, ignoroval politiku firmy, kradol klientov iným advokátom firmy; teraz mu to na záver kariéry všetko zrátajú.

Po dvoch minútach úvodných slov ho prvý raz prerušil mladý spoločník, ktorý držal stranu Emmittovi Wycoffovi. Rosen chodil po miestnosti ako v časoch zašlej slávy v nabitej súdnej sieni, keď ho otázka zastavila. Kým sa zmohol na sarkastickú odpoveď, už ho zasiahla ďalšia. Boj sa začal.

Tí traja, čo mu kládli otázky, sa navzájom šikovne dopĺňali; bolo zrejmé, že si to natrénovali. Striedali sa v pichľavých otázkach na Rosena, a ten onedlho sršal zlobou, klial a chrlil urážky. Tím si kolektívne zachovával chladnú hlavu. Každý mal pred sebou blok s dlhým radom otázok.

„V čom sa prejavuje konflikt záujmov, pán Rosen?“

„Advokát predsa môže zastupovať člena rodiny, či nie, pán Rosen?“

„Mal pán Hall v dotazníku uchádzača o zamestnanie presne formulovanú otázku o tom, či firma zastupuje rodinných príslušníkov?“

„Máte niečo proti publicite, pán Rosen?“

„Pokladáte túto publicitu za negatívnu?“

„Neusilovali by ste sa pomôcť svojmu rodinnému príslušníkovi, keby sa ocitol v cele smrti?“

„Aký máte názor na trest smrti, pán Rosen?“

„Tajne si želáte, aby Sama Cayhalla popravili, lebo zabil židov?“

„Nezdá sa vám, že ste len čakali na príležitosť, aby ste pána Adama Halla zahnali do úzkych?“

Nebol to pekný pohľad. Daniel Rosen sa zapísal do chicagskej histórie niekoľkými slávnymi víťazstvami v súdnych sieňach, a teraz mu chce ktosi vyraziť zuby v bezvýznamnej bitke pred výborom. Vôbec nie pred porotou. Ani pred sudcom. Lež pred výborom.

Myšlienka na ústup mu ani len na um nezišla. Znovu zaútočil, ešte silnejším hlasom a dôraznejšie. Jeho odpovede boli čoraz osobnejšie; o Adamovi povedal niekoľko nepekných vecí.

A to bola chyba. Pridali sa aj ostatní a Rosen uhýbal pred dorážajúcou svorkou ako zranené zviera. Keď už bolo jasné, že nedosiahne väčšinu, stíšil hlas a ovládol sa.

Demonštroval svoj pokoj etickou úvahou a dal si záležať, aby nevyznela nevhodne. Taká je hlavná zásada, ktorú učia študentov na právnickej fakulte pre boj, kde pľuje jeden na druhého, ale často sa na ňu zabúda.

Keď Rosen dohovoril, vyšiel z miestnosti, ukladajúc si hlboko do pamäti mená tých, čo sa sa ho opovážili napichnúť na ražeň. Len čo vošiel do pracovne, zapísal si ich, veď sa ešte uvidí.

Papiere, bloky aj elektronické pomôcky zmizli zo stola, na ktorom zostali len kanvice s kávou a prázdne šálky. Predseda dal hlasovať. Rosen dostal päť hlasov, Adam šesť. Potom výbor pre personálne veci skončil zasadnutie a každý sa náhlil ku svojim povinnostiam.

„Šesť proti piatim?“ zopakoval Adam a hľadel do spokojnej, no neveselej tváre tváre Goodmana a Wycoffa.

„Priam zdrvujúce víťazstvo,“ ironizoval Wycoff.

„Mohlo to dopadnúť horšie,“ povedal Goodman. „Mohol si sa ocitnúť na ulici.“

„Prečo nejasám? Jediný hlas, a bolo by po kariére.“

„To nie,“ vysvetlil Wycoff. „Spočítali sme hlasy pred zasadnutím. Rosen mal dve opory, tí ďalší zostali pri ňom, lebo vedeli, kto vyhrá. Nemáte predstavu, ako sme bojovali včera večer. Rosen dostal, čo si zaslúžil. O tri mesiace odchádza.“

„Možno aj skôr,“ dodal Goodman. „Strieľa naslepo. Každý ho má plné zuby.“

„Aj ja,“ povedal Adam.

Wycoff pozrel na hodinky. Bolo tri štvrte na deväť a o deviatej mal byť na súde. „Pozrite, Adam, musím bežať,“ hovoril a zapínal si sako. „Kedy odchádzate do Memphisu?“

„Zrejme dnes.“

„Stretneme sa na obed? Rád by som sa s vami porozprával.“

„Samozrejme.“

Otvoril dvere a dokončil: „Výborne, sekretárka vám zavolá. Už bežím. Dovi.“ A nebolo ho.

Goodman sa odrazu tiež pozrel na hodinky. Jemu plynul čas pomalšie ako ozajstným advokátom vo firme, ale aj on mal schôdzku. „Čakajú ma v pracovni. Pôjdem s vami na obed.“

„Jeden jediný hlas,“ opakoval si Adam a civel na stenu.

„No tak, Adam. Nebolo to také tesné.“

„Ale ja som to tak cítil.“

„Pred odchodom sa ešte porozprávame. Chcem počuť všetko o Samovi. Začneme na obede, dobre?“ Otvoril dvere a odišiel.

Adam sedel za stolom a krútil hlavou.

25

Ak Baker Coolye a ostatní právnici v memphiskej pobočke vedeli čosi o Adamovom náhlom prepustení a následnom bleskurýchlom návrate, nedali to na sebe poznať. Správali sa k nemu rovnako, čo znamenalo, že si ho nevšímali a nevyhľadávali ho ani v pracovni. Neboli voči nemu hrubí, veď predsa pochádzal z Chicaga. Usmiali sa, keď museli, a keď mal Adam náladu, prinútili sa zotrvať s ním v krátkom rozhovore na chodbe. Pracovali pre korporácie, chodili v naškrobených košeliach, mali mäkké ruky, nezvyknuté na špinu a bahno trestnej obhajoby. Za klientmi nechodili do väzníc a ústavných zariadení, nepotýkali sa s políciou, žalobcami a strelenými sudcami. Zvyčajne sedeli v pracovni sa písacím stolom alebo zasadali za mahagónovým konferenčným stolom. Väčšinu času trávili v rozhovoroch s klientmi, ktorí si mohli dovoliť zaplatiť za radu niekoľko sto dolárov na hodinu, a keď nehovorili s klientmi, telefonovali alebo obedovali s inými právnikmi, bankármi a vedúcimi pracovníkmi poisťovní.

V novinách sa popísalo dosť na to, aby voči sebe vyvolal odpor. Väčšinu právnikov znepokojilo, že noviny uviedli meno firmy v súvislosti s takou osobou ako Sam Cayhall. Väčšina z nich ani netušila, že chicagské ústredie ho zastupovalo vyše sedem rokov. Teraz im priatelia kládli kadejaké otázky. Kolegovia viedli duchaplné reči. Manželky sa cítili ponížené na čajovej party v klubovej záhrade. Odrazu sa o ich právnickú kariéru začali zaujímať svokrovci.

Sam Cayhall a jeho vnuk sa rýchlo stali tŕňom v oku memphiskej pobočky, ale nedalo sa nič robiť.

Adam to cítil, ale neprekážalo mu to. Bol tu len dočasne, ešte tri týždne, a dúfal, že ani o deň dlhšie. Vystúpil v piatok ráno z výťahu a ignoroval informátorku pri vchode, ktorá mala odrazu plné ruky práce s ukladaním časopisov. Pristavil sa pri sekretárke, mladej žene menom Darlene, a tá mu podala telefonický odkaz od Todda Marksa z Memphis Press.

Odkaz napísaný na ružovom papieriku si vzal do pracovne a tam ho hodil do koša. Sako si zavesil na vešiak a začal na stôl vykladať papiere. Aj s poznámkami, ktoré si urobil cestou v lietadle z Chicaga a s podobným materiálom, ktorý si vypožičal z Goodmanovej pracovne. Priniesol si aj niekoľko výtlačkov rozhodnutí federálnych súdov.

Čoskoro sa úplne pohrúžil do sveta právnej teórie a stratégie.

Rollie Wedge vošiel do budovy Brinkley Plaza a potom prešiel do obchodného strediska. Pri stolíku pouličnej kaviarne trpezlivo čakal, kým sa nevynorí čierny Saab a nezahne do blízkeho podzemného parkoviska. Mal na sebe bielu košeľu s kravatou, bavlnené nohavice, pohodlné mokasíny. Popíjal čaj s ľadom a sledoval Adama, ktorý kráčal po chodníku a potom vošiel do budovy.

Keď Wedge prebehol zrakom po informačnej tabuli, vestibul bol prázdny; firma Kravitz & Bane sídli na treťom a štvrtom poschodí. Vstúpil do malého foyera. Boli tam štyri rovnaké výťahy. Vyviezol sa na ôsme poschodie. Vystúpil do malej haly. Vpravo boli dvere a na mosadznom štítku svietilo meno investičnej spoločnosti, vľavo bola chodba s dvermi do rôznych podnikov. Pri fontáne boli dvere ku schodisku. Zľahka zbehol celých osem poschodí, pričom si kontroloval dvere. Na schodisku nestretol nikoho. Zase sa dostal do vestibulu, potom vyšiel ďalším výťahom na tretie poschodie, len sám. Usmial sa na pani v informáciách, ktorá mala stále plné ruky s časopismi, a práve sa chystal spýtať, ako sa dostane do investičnej spoločnosti, keď zazvonil telefón. Musela sa prihlásiť. Prijímaciu miestnosť delili od chodby a výťahov dvojité sklené dvere. Vyšiel na štvrté poschodie, kde boli rovnaké dvere, ale bez sekretárky. Tie boli zamknuté. Na stene vpravo bol panel s deviatimi očíslovanými tlačidlami.

Začul hlasy, a tak vykročil ku schodisku. Na dverách nebola zámka ani z jednej strany. Chvíľu vyčkal, potom sa prešuchol cez dvere a napil sa vody, dlhý dúšok. Otvoril sa výťah a vystúpil mládenec v kaki nohaviciach a modrej bunde, ktorý niesol v jednej ruke lepenkovú škatuľu a v druhej hrubú knihu. Vykročil k dverám firmy Kravitz & Bane. Čosi si pospevoval a ani si nevšimol, že Wedge si stal za neho. Zastavil sa, opatrne položil právnickú knihu na vrch škatule, aby si uvoľnil pravú ruku a vyťukal kód. Sedem, sedem, tri. Panel po každom čísle zapípal. Wedge stál tesne za ním, nakúkal mu cez plece a sledoval číselný kód.

Mládenec schmatol knihu a chcel sa otočiť, keď doňho Wedge jemne narazil so slovami: „Doparoma! Prepáčte mi! Nechcel som…“ Wedge odstúpil a pozrel na tabuľku nad dverami. „Toto nie je Riverbendská investičná spoločnosť,“ povedal zmätene a omámene.

„Nie. Tu je Kravitz & Bane.“

„Ktoré je to poschodie?“ spýtal sa Wedge. Čosi cinklo a dvere povolili.

„Štvrté. Riverbenský fond je na ôsmom.“

„Prepáčte,“ znovu sa ospravedlňoval Wedge tretí raz a cúval. Dvere sa zatvorili a mládenec zmizol.

Wedge sa zviezol výťahom do hlavného vestibulu a vyšiel von z budovy.

Opustil centrum mesta a asi desať minút uháňal smerom na východ a na sever až k mestskej štvrti zaplnenej štátnymi činžiakmi. Zatiahol na príjazdovú cestu pri Auburn House, kde ho zastavil uniformovaný strážca. Len sa obráti, vysvetľoval, zasa zablúdil, veľmi sa ospravedlňuje. Keď cúval do ulice, zbadal vínovočervený Jaguár Lee Boothovej zaparkovaný medzi dvoma malými dvojdverovými autami.

Mieril k rieke do centra a po dvadsiatich minútach zaparkoval pri opustenom skladisku pri zráze. V aute sa rýchlo prezliekol do hnedej košele s modrou manžetou na krátkych rukávoch a s nápisom Rusty prišitom krížom cez vrecko. Potom sa vybral rýchlo, ale nenápadne za roh budovy, dolu brehom cez burinu až ku kríkom, kde sa zastavil. Keď si chcel trochu vydýchnuť a ukryť sa pred pálivým slnkom, malý stromček mu poskytol tieň. Pred ním sa rozprestieral rozľahlý trávnik, sýtozelený, hustý, očividne starostlivo udržiavaný. Za trávnikom stálo asi dvadsať luxusných domov so súkromnými bytmi nad zrázom. Tehlovo-železný plot predstavoval nepríjemný problém, ktorého riešenie si musel premyslieť v úkryte kríkov.

Z jednej strany bolo parkovisko so zatvorenými vrátami, slúžiacimi ako vchod i východ. V malej klimatizovanej strážnej búdke bol strážca v uniforme. Videl len niekoľko áut. Bolo takmer desať hodín. Za farebným sklom sa črtali obrysy strážcu.

Wedge ignoroval plot a namiesto toho sa rozhodol skúsiť dostať do areálu od zrázu. Plazil sa popod kroviny, zachytával sa o trsy trávy, aby sa nezošmykol na pobrežnú cestu dvadsaťpäť metrov dolu pod sebou. Prešmykol sa popod drevenú terasu, ktorá visela desať metrov vo vzduchu na mieste, kde bol zráz ešte strmší. Zastavil sa pri siedmom obytnom dome a prehupol sa na terasu.

Chvíľku oddychoval na prútenej stoličke a hral sa s vonkajším káblom, akoby bol na pravidelnej služobnej obchádzke. Nikto ho nezbadal. Pre týchto boháčov bolo súkromie veľmi dôležité, draho zaň platili, preto boli jednotlivé terasy od seba oddelené drevenými doskami a prevísajúcou kvetinovou výzdobou. Košeľa sa mu od potu prilepila na chrbát.

Posuvné sklené dvere do kuchyne boli zamknuté, pravda, celkom jednoduchou zámkou, ktorá ho zdržala asi minútu. Otvoril ju bez stopy po násilí, a kým vošiel dnu, znovu sa rozhliadol. Teraz to malo byť najzložitejšie. Predpokladal, že dnu bude poplašné bezpečnostné zariadenie, pravdepodobne na každom obloku a dverách. Keďže nikto nebol doma, je možné, že sa systém zapne. Zostávala delikátna otázka, koľko hluku narobí, keď otvorí dvere. Spustí sa nehlučná signalizácia alebo zavýjajúca siréna?

Nadýchol sa a opatrne odsunul dvere. Nezaznela nijaká siréna. Rýchlo si obzrel monitor na dverách a vošiel.

Relé okamžite vzbudilo pozornosť Willisa, strážcu na bráne, ktorý počul vytrvalé, hoci nie veľmi hlasné pípanie monitoru. Pozrel na červené blikajúce svetielko na sedmičke, kde býva Lee Boothová. Pani Boothová aspoň dva razy zakopla do poplašného zariadenia, ako robievali zvyčajne aj ostatní nájomníci. Pozrel na tabulu a videl, že odišla o štvrť na desať. Niekedy u nej prespávali hostia, obvykle muži, teraz u nej býval synovec. Tak Willis videl blikať svetielko štyridsaťpäť sekúnd, potom zhaslo a nastavilo sa automaticky do polohy zapnuté.

Naozaj zvláštne, pomyslel si, ale netreba prepadnúť panike. Títo ľudia bývajú za hradbami a platia si nepretržitú strážnu službu, ale poplašné zariadenie neberú vážne. Vykrútil číslo pani Boothovej, no nikto sa neohlásil. Stlačil tlačidlo automaticky zakódovaného čísla 911 policajnej pomoci. Otvoril zásuvku a vybral kľúč od sedmičky, vyšiel z búdky a rýchlo vykročil cez parkovisko pozrieť sa na byt pani Boothovej. Uvoľnil si opasok, aby mohol pohotovo čiahnuť po revolveri, ak bude treba.

Rollie Wedge vošiel do búdky a zbadal otvorenú zásuvku s kľúčmi. Zobral si zväzok označený číslom sedem aj s kartou poplašného kódu s pokynmi pre užívateľa, no zároveň zobral aj kľúče a karty z osmičky a trinástky, aby starého Willisa a policajtov zmiatol.

26

Najprv išli na cintorín vzdať úctu mŕtvym. Rozprestieral sa na dvoch vŕškoch na kraji Clantonu. Na jednom boli drahé náhrobné kamene a hrobky s menami vytesanými do tvrdej žuly, do ktorých pochovávali významné rodiny svojich blízkych. Na druhom vŕšku boli novšie hroby. S plynúcim časom sa v Mississippi náhrobné kamene zmenšovali. Cintorín z väčšej časti tienili majestátne duby a bresty. Tráva bola zastrihnutá a kríky pekne upravené. Všade kvitli krásne azalky. Clanton si dal záležať na spomienke.

Bola prekrásna sobota bez jediného obláčika, fúkal slabý vánok, čo priniesla noc, aby rozohnala vlhkosť. Dažde pred časom ustali, úbočia hýrili zeleňou a lúčnymi kvetmi. Lee si kľakla pri hrobe svojej matky a k menu položila kytičku kvetov. Zatvorila oči. Adam stál za ňou a uprene hľadel na hrob. Anna Gatesová Cayhallová, 3. 9. 1922 – 18. 9. 1977. Mala päťdesiatpäť rokov, keď zomrela, a hneď si vypočítal, že on mal vtedy trinásť, no žil ešte v blaženej nevedomosti kdesi v južnej Kalifornii.

Pochovali ju samu do jedného hrobu. Už to predstavovalo istý problém. Životných partnerov zvyčajne pochovávajú do dvojitého, aspoň tu na Juhu bol taký zvyk, pričom prvému z nich patrí prvé miesto pod dvojitým náhrobným kameňom. Pri každej návšteve zosnulého vidí žijúci partner svoje meno vytesané do kameňa a pripravený hrob.

„Keď zomrela mama, otec mal päťdesiatšesť rokov,“ vysvetľovala Lee, chytila Adama za ruku a odstúpila od hrobu. „Chcela som, aby ju pochoval na mieste, kde by jedného dňa ležali spolu, ale odmietol. Asi si uvedomil, že mu zostáva ešte zopár rokov a možno sa znovu ožení.“

„Raz si mi spomenula, že Sama nemala rada.“

„Určite ho svojím spôsobom milovala, boli spolu takmer štyridsať rokov. Ale nikdy si neboli blízki. Keď som bola staršia, uvedomila som si, že nebola rada v jeho prítomnosti. Niekedy sa mi zdôverovala. Bola jednoduchým vidieckym dievčaťom, čo sa vydalo veľmi mladé. Keď porodila deti, zostala doma a každý od nej očakával, že bude poslúchať manžela. V tých časoch to nebolo nezvyčajné. Cítila sa, myslím, veľmi bezmocná.“

„Možno nechcela, aby bol Sam naveky pri nej.“

„Rozmýšľala som o tom. Eddie chcel, aby ich pochovali samostatne na opačných stranách cintorína.“

„To je celý on.“

„Eddie nežartoval.“

„Vedela o Samovej činnosti v Ku-Klux-Klane?“

„Neviem. O takých veciach sme sa nezhovárali. Pamätám sa, že keď ho zadržali, cítila sa veľmi potupená. Ba dokonca bývala začas u Eddieho, s vami, lebo nezniesla novinárov.“

„Nikdy nebola na súdnom pojednávaní?“

„Nie. Sam nechcel, aby to videla. Trápil ju vysoký tlak, čo Sam využil ako zámienku, aby ju na súd nepustili.“

Obrátili sa a kráčali po úzkej cestičke cez starú časť cintorína. Držali sa za ruky a hľadeli na náhrobné kamene, popri ktorých prechádzali. Lee ukázala prstom na rad stromov na druhej strane ulice na druhom kopci. „Tam pochovávajú černochov,“ povedala. „Pod tamtými stromami. Je to malý cintorín.“

„Žartuješ? V dnešných časoch?“

„Vraj majú zostať tam, kam patria. Tunajší ľudia sa nevedia zmieriť s myšlienkou, že by medzi ich predkami odpočívali aj černosi.“

Adam neveriacky pokrútil hlavou. Vystúpili na kopec a oddýchli si pod dubom. Pod sebou mali pokojné rady hrobov. O niekoľko ulíc ďalej sa v slnku ligotala budova fordského okresného súdu.

„Hrávala som sa tu ako malé dievčatko,“ povedala potichu. Ukázala napravo, smerom na sever. „Na oslavu štvrtého júla mesto každoročne organizuje ohňostroj, a najlepšie ho vidieť práve z cintorína. Dolu je park, odkiaľ ho odpaľujú. Sadli sme na bicykle a upaľovali do mesta, aby sme videli prehliadku, zaplávali sme si v mestskom bazéne, zahrali sa s priateľmi. A po zotmení sme sa všetci stretli na tomto mieste, čo patrí mŕtvym, posadali sme si na náhrobné kamene a pozerali na ohňostroj. Muži sa zdržiavali pri nákladiakoch, kde skrývali pivo a whisky, ženy ležali na dekách a dozerali na deti. Behali sme po celom cintoríne, vyvádzali sme a jazdili na bicykloch.“

„Aj Eddie?“

„Samozrejme. Eddie bol normálny braček, niekedy hrozne otravný, ale veľmi chlapčenský. Chýba mi, vieš. Veľmi mi chýba. Dlhé roky sme si boli dosť vzdialení, no keď sa vraciam sem do mesta, často myslím na svojho bračeka.“

„Aj mne veľmi chýba.“

„V noci, keď maturoval, sme sem prišli spolu, práve na toto miesto. Už dva roky som žila v Nashville, ale prišla som, lebo chcel, aby som videla slávnostnú rozlúčku maturantov. Mali sme fľašu lacného vína a on vtedy pil tuším prvý raz. Nikdy na to nezabudnem. Sedeli sme na hrobe Emila Jacoba a popíjali sme víno, kým nebola fľaša prázdna.“

„V ktorom roku to bolo?“

„V šesťdesiatom prvom, myslím. Chcel vstúpiť do armády, aby mohol odísť z Clantonu, preč od Sama. Nechcela som, aby braček vstúpil do armády, rozoberali sme to až do východu slnka.“

„Bol zmätený?“

„Mal osemnásť rokov, v hlave mal zmätok ako väčšina jeho spolužiakov, ktorí práve skončili strednú školu. Eddie sa hrozil toho, že keby zostal v Clantone, niečo by sa určite stalo, asi by sa uňho prejavila nejaká záhadná genetická anomália, stal sa z neho druhý Sam. Ďalší Cayhall v kukle. Silou-mocou chcel odtiaľto utiecť.“

„Veď aj ty si utiekla pri prvej príležitosti.“

„Áno, ale bola som silnejšia než Eddie, aspoň vtedy, keď som mala osemnásť. Nemohla som dopustiť, aby odišiel taký mladý. Preto sme popíjali víno a usilovali sa poradiť si so životom.“

„Podarilo sa môjmu otcovi poradiť si so životom?“

„Pochybujem, Adam. Oboch nás veľmi trápila otcova nenávisť, nenávisť v jeho rodine. Sú veci, ktoré sa, dúfam, nikdy nedozvieš, modlím sa, nech zostanú nevypovedané. Ja som sa ich možno zbavila, ale Eddie to nevedel.“

Znova ho chytila za ruku, vykročili do slnka a po prašnej ceste zostúpili do novšej časti cintorína. Zastavila sa a ukázala na rad malých hrobiek. „Tu ležia tvoji prastarí rodičia a spolu s nimi tety, strýkovia a ďalší príslušníci rodu Cayhallovcov.“

Adam ich napočítal dovedna osem. Čítal nahlas mená a dátumy a básne, úryvky z Biblie a slová rozlúčky vyryté do žuly.

„Na okolí je ich viac,“ povedala Lee. „Väčšina Cayhallovcov pochádzala z Karaway, pätnásť míľ odtiaľto. Vidiečania, pochovali ich za vidieckymi kostolmi.“

„Bola si na ich pohreboch?“

„Na niekoľkých. Nie je to blízka rodina, Adam. Niektorí boli už roky mŕtvi, keď som sa o nich dozvedela.“

„Prečo tu nepochovali aj tvoju matku?“

„Lebo nechcela. Vedela, že čoskoro zomrie, a svoje miesto si vybrala sama. Nikdy sa nepokladala za jednu z rodu Cayhallovcov. Bola Gatesová.“

„Bystrá žena.“

Lee vytrhla za hrsť buriny z hrobu svojej starej matky a rukou prešla po nápise s menom Lýdia Newsomová Cayhallová, sedemdesiatdvaročná, s dátumom 1961. „Dobre sa na ňu pamätám,“ povedala Lee, kľačiac v tráve. „Dobrá žena, kresťanka. Obracala by sa v hrobe, keby vedela, že jej tretí syn je v cele smrti.“

„A čo tento?“ spýtal sa Adam, ukazujúc na Lýdiinho manžela, Nathaniela Lucasa Cayhalla, ktorý zomrel v roku 1952 vo veku šesťdesiatštyri rokov. Z tváre Lee sa vytratila láskavosť. „Starý zloduch,“ povedala. „Určite by bol na Sama hrdý. Nata, ako ho volali, zabili na pohrebe.“

„Na pohrebe?“

„Áno. Pohreby boli na okolí tradične spoločenské udalosti. Pred obradom sa konali dlhé pohrebné hostiny, na ktorých sa stretlo veľa ľudí. Aj sa popíjalo. Život na poľnohospodárskom Juhu bol tvrdý a na pohreboch sa nezriedka strhla bitka opitých hostí. Nat bol veľmi násilnícky a hneď po pohrebnej bohoslužbe sa pustil do bitky s nesprávnymi chlapmi. Drevenou palicou ho ubili na smrť.“

„Kde bol Sam?“

„Uprostred bitky. Tiež niečo utŕžil, ale prežil to. Bola som malá, no pamätám sa na Natov pohreb. Sam bol v nemocnici a nemohol naň prísť.“

„Pomstil sa im?“

„Samozrejme.“

„Ako?“

„Nikdy sa nič nedokázalo, ale keď tých dvoch mužov, čo zbili Nata, prepustili o niekoľko rokov z väzenia, nakrátko sa tu zjavili, no potom zmizli. O niekoľko mesiacov sa v neďalekom milburskom okrese našla mŕtvola jedného z nich. Bol ubitý na smrť, prirodzene. Druhého chlapa nikdy nenašli. Polícia vypočúvala Sama a jeho bratov, ale nemali dôkazy.“

„Myslíš, že ho mal na svedomí?“

„Určite. Na Cayhallovcov si v tých časoch netrúfol nikto. Pokladali ich za šialencov a zároveň hrozných podliakov.“

Opustili rodinné hroby a kráčali chodníkom ďalej. „Adam, ale dnešná otázka znie, kam pochováme Sama?“

„Myslím, že by sme ho mali pochovať medzi černochov. Patrilo by mu to.“

„A chceli by ho medzi sebou?“

„To si teda vystihla!“

„Hovor vážne.“

„Zatiaľ sme sa k tomu so Samom ešte nedostali.“

„Myslíš, že by chcel byť pochovaný tu? Vo fordskom okrese?“

„Neviem. Zo známych dôvodov sme o tom nehovorili. Ešte vždy je nádej.“

„Koľko je tej nádeje?“

„Kúsok. No stačí, aby sme sa nevzdávali.“

Peši zišli z cintorína a kráčali tichou ulicou po vychodených chodníkoch pod starými dubmi. Domy boli staré, pekne vymaľované, s dlhými verandami, kde na schodoch odpočívali mačky. Okolo domov sa na bicykloch a skateboardoch preháňali decká, na verande posedávali v hojdacích kreslách starí a pomaly kývali na pozdrav. „Tu som sa kedysi čosi našantila, Adam,“ povedala Lee, keď tadiaľ bezcieľne prechádzali. Ruky mala hlboko vo vreckách džínsov a pri spomienkach, smutných a príjemných odrazu, jej ihneď zvlhli oči. Hľadela na každý dom, akoby tam v detstve bývala, spomínala si na kamarátky, s ktorými sa hrávala. Počula ich chichot a smiech, pred očami mala detinské hry a vážne hádky desaťročných slečien.

„Boli to šťastné časy?“

„Neviem. Nikdy sme nebývali v meste, všetci nás pokladali za decká z vidieka. Vždy som túžila po takomto domove, kde má človek všade veľa priateľov, obchody sú hneď vedľa. Decká z mesta sa pokladali za čosi lepšie, ako sme boli my, ale nebol to veľký problém. Tu bývali moji najlepší priatelia, v týchto uliciach som sa celé hodiny hrávala, lozila po tamtých stromoch. Verím, že to boli pekné časy. Spomienky z domu na vidieku nie sú také príjemné.“

„Kvôli Samovi?“

Priblížili sa k staršej panej v kvietkovaných šatách a veľkom slamenom klobúku, ktorá zametala okolo schodov pred vchodom. Na chvíľu sa na nich zahľadela, potom sa zháčila a stuhla. Lee spomalila a zastala neďaleko chodníka vedúceho k domu. Hľadela na starú ženu a stará žena hľadela na ňu. „Dobré ráno, pani Langstonová,“ povedala Lee priateľským južanským prízvukom.

Pani Langstonová stlačila rúčku na metle, chrbát meravý, akoby jej stačilo len zazerať.

„Som Lee Cayhallová. Pamätáte sa na mňa?“ Lee opäť zatiahla po južansky.

Kým sa meno Cayhallová rozliehalo po neveľkom trávniku, Adam sa podvedome rozhliadol, aby zistil, či ho nezačul aj niekto iný. Bol pripravený tváriť sa zahanbene, keby doľahlo k ďalším ušiam. Panej sa podarilo kývnuť hlavou, ako káže slušnosť, no dosť neobratne, rýchlo dvihla hlavu najprv hore a dolu, akoby vravela: Želám vám dobré ráno. Len choďte ďalej.

„Som rada, že som vás stretla,“ povedala Lee a už kráčala preč. Pani Langstonová odcupotala hore schodmi a zmizla v dome. „Na strednej škole som chodila s jej synom,“ povedala Lee a neveriacky krútila hlavou.

„Stretnutie s tebou ju priam dojalo.“

„Vždy bola tak trochu šibnutá,“ povedala Lee nepresvedčivo. „Alebo sa možno bojí s našou rodinou púšťať do reči. Bojí sa, čo by povedali susedia.“

„Možno by bolo najlepšie, keby sme ďalej pokračovali radšej inkognito. Čo ty na to?“

„Súhlasím.“

Prešli okolo ďalších ľudí, ktorí sa len tak ledabolo hrabali v kvetinových záhonoch alebo vyčkávali na poštára, ale nepovedali nič. Lee si zakryla oči slnečnými okuliarmi. Prešli uličkami k hlavnému námestiu a debatovali o starých priateľoch Lee, o tom, kde sú dnes. S dvoma priateľmi zostala v kontakte, jeden bol v Clantone a druhý v Texase. Vyhýbali sa rodinnej histórii, kým neprišli na ulicu s jednoduchými domami tesne pri sebe. Na rohu sa zastavili a Lee kývla hlavou.

„Vidíš ten tretí dom napravo, taký malý hnedý?“

„Áno.“

„Tam si býval. Mohli by sme tam ísť, ale vidím, že je tam akosi rušno.“

Pred domom sa dve malé deti hrali na vojakov a na úzkej prednej terase sa ktosi hojdal. Dom mal štvorcový pôdorys, bol neveľký, ale úhľadný, ideálny pre mladých manželov s deťmi.

Adam mal takmer tri roky, keď sa Eddie a Evelyn pobrali z mesta preč. Teraz, stojac na rohu, zúfalo sa usiloval spomenúť si na niečo z toho domu. Nepodarilo sa mu to.

„Býval natretý na bielo a stromy boli vtedy menšie. Eddie si ho prenajal od zástupcu miestnej realitnej spoločnosti.“

„Bol to pekný dom?“

„Taký akurát. Bolo to krátko po svadbe. Obaja boli veľmi mladí, s malým dieťaťom. Eddie pracoval v obchode s autosúčiastkami, potom na oddelení správy štátnych diaľnic. Neskôr si našiel iné miesto.“

„To si pamätám.“

„Evelyn pracovala na polovičný úväzok v klenotníctve na námestí. Myslím, že boli šťastní. Vieš, nebola odtiaľto a nepoznala veľa ľudí. Žili pre seba.“

Prešli popri dome a jedno z detí namierilo na Adama oranžový samopal. V tej chvíli sa mu nevynorili nijaké spomienky na rodný dom. Usmial sa na dieťa a odvrátil pohľad. Čoskoro sa ocitli na inej ulici a uvideli námestie.

Z Lee bola odrazu sprievodkyňa a historička. Yankeeovskí darebáci vypálili Clanton v roku 1863 a z vojny sa generál Clanton, hrdina Konfederácie, ktorého rodine patril celý okres, vrátil len s jednou nohou, druhú stratil na bojisku pri Shilohu. Navrhol novú budovu súdu a okolité ulice. Pôvodné výkresy visia na stenách v budove súdu. Chcel čo najviac tieňa, preto okolo novej budovy súdu zasadil v dokonalých radoch duby. Bol to človek s veľkou predstavivosťou, videl, ako sa malé mestečko pozviechalo z prachu a popola, a keď začalo prosperovať, okolo budovy obecného súdu navrhol ulice v presných pravých uhloch. Popri hrobe toho veľkého muža prešli len pred chvíľkou, povedala, neskôr mu ho ešte ukáže.

Severne od mestečka stálo veľké obchodné centrum, ktoré zápasilo o prežitie, a na východnej strane postavili rad veľkých samoobslúh so zlacneným tovarom, no tunajší obyvatelia najradšej nakupovali v sobotu ráno v okolí námestia, vysvetľovala, keď kráčali po chodníku smerom od Washingtonovej ulice. Premávka bola pomalá a chodci sa sotva vliekli. Budovy boli staré a postavené tesne pri sebe, s kanceláriami mnohých právnikov, poisťovacích agentov, bánk a kaviarní, železiarskych obchodov a obchodov s odevmi. Chodník pokrývali rolety, markízy, upravené vchody do úradov a obchodov. Ventilátory škrípali a lenivo sa krútili. Zastavili sa pred starou lekárňou a Lee si sňala slnečné okuliare. „Tu sme sa stretávali,“ vysvetlila. „Vzadu stál pult s nápojmi a zmrzlinou, hrací automat s gramofónovými platňami, police zapratané komiksami. Za päť centov si človek mohol kúpiť obrovský zmrzlinový pohár s čerešňami a jesť ho priam večnosť. Ak tu boli aj chalani, vydržal ešte dlhšie.“

Ako vo filme, pomyslel si Adam. Zastavili sa pred železiarstvom a len zbežne pozerali na lopaty, motyky a hrable opreté o výklad. Lee hľadela na dobité dvojité dvere, otvorené a podložené tehlami, a hlavou jej vírili spomienky z detstva. Nechala si ich však pre seba.

Prešli na druhú stranu ulice a držiac sa za ruky, míňali skupinky starých mužov postávajúcich pri pamätníku z vojny, v rukách držali palice a žuli tabak. Kývla na sochu a potichu mu oznámila, že to je generál Clanton ešte s oboma nohami. Budova súdu bola v sobotu zatvorená. Kúpili si kolu v pouličnom automate a vypili ju v besiedke na trávniku. Porozprávala mu históriu najslávnejšieho súdneho procesu v dejinách fordského okresu, ktorý sa týkal Carla Leeho Haileho, obžalovaného z vraždy v roku 1984. Černocha, ktorý zastrelil a zabil dvoch bielych poľnohospodárskych robotníkov, lebo znásilnili jeho malú dcérku. Na jednej strane pochodovali a protestovali černosi, na druhej členovia Ku-Klux-Klanu, pričom národná garda, ktorá zabezpečovala pokoj, musela stanovať vonku okolo budovy súdu. Jedného dňa prišla aj Lee z Memphisu, aby videla ten cirkus. Porota zložená zo samých belochov ho oslobodila.

Adam si ten proces pamätal. Bol vtedy v predposlednom ročníku v Pepperdine a sledoval proces v novinách aj preto, lebo sa konal v jeho rodnom meste.

Keď bola ešte malá, estrády boli zriedkavosťou, takže na súdne procesy chodilo vždy veľa ľudí. Raz ich Sam zobral s Eddiem na proces obvineného za to, že zabil poľovníckeho psa. Usvedčili ho a rok strávil vo väzení. Okres sa rozdelil na dva tábory – ľudia z mesta protestovali proti trestu za taký malicherný priestupok, kým vidiečania si väčšmi vážili dobrých stavačov. Sama nesmierne potešilo, keď videl, že toho muža odvážajú preč.

Lee mu chcela niečo ukázať. Obišli budovu súdu až k zadnému vchodu, kde vo vzdialenosti tri metre od seba boli dve fontánky s pitnou vodou. Už sa roky nepoužívali. Jedna bývala pre belochov, druhá pre černochov. Spomenula si na príbeh Rosie Alfie Gatewoodovej, známej ako slečna Allie, prvej černošky, ktorá sa napila z fontány pre belochov a nič sa jej nestalo. Onedlho potom potrubie odstavili.

V preplnenej kaviarni na západnej strane námestia, známej pod jednoduchým názvom Čajovňa, si našli voľný stôl. Jedli šalát so slaninkou a hranolčekmi a Lee pritom rozprávala príbehy, všetky príjemné a zväčša úsmevné. Slnečné okuliare si nechala na očiach a Adam ju prichytil, ako pozoruje ľudí.

Z Clantonu odišli po obede a vychádzkovým tempom sa vrátili naspäť k cintorínu. Adam viedol a Lee mu ukazovala cestu, až dorazili na okresnú diaľnicu, ktorá viedla okolo malých, upravených fariem a úbočí, kde sa pásli kravy. Prešli okolo niekoľkých osád, kde žila biela chudoba – v rozpadávajúcich sa obytných prívesoch, s roztrúsenými starými ojazdenými autami po okolí – okolo schátralých domov zbitých z holých dosák, kde bývali chudobní černosi. Ale kopcovitá krajina bola zväčša pekná a deň nádherný.

Znova mu prikázala odbočiť na menšiu asfaltovú cestu, ktorá sa vinula hlbšie pomedzi krovie. Napokon sa zastavili pred opusteným dreveným domom. Z terasy vyrastala burina a okolo okien sa vinul brečtan. Dom stál zo päťdesiat metrov od cesty; do príjazdovej cesty vysypanej štrkom, čo k nemu viedla, vyhĺbil dážď jarky, takže nebola zjazdná. Na trávniku pred domom bujne rástla ďatelina a kúkoľ. Poštová schránka bolo v priekope vedľa cesty a sotva ju bolo vidieť.

„Cayhallovský majetok,“ povedala ticho. Zostali sedieť v aute a nepohnute hľadeli na smutný domček.

„Čo sa s ním stalo?“ spýtal sa napokon Adam.

„Bol to dobrý dom. Nemal však veľkú šancu. Jeho obyvatelia sklamali.“ Pomaly si zložila slnečné okuliare a utrela oči. „Bývala som tu osemnásť rokov a nemohla som sa dočkať, kedy odídem preč.“

„Prečo je opustený?“

Zhlboka sa nadýchla a usilovala sa vyrozprávať príbeh po poriadku. „Myslím, že ho vyplatili už pred mnohými rokmi, ale otec ho zaťažil hypotékou, aby mohol zaplatiť právnikom za posledný súdny proces. Pravda, domov sa už nikdy nevrátil, tak ho jedného dňa banka pre nezaplatený dlh zabavila. Okolo domu je osemdesiat akrov pôdy, prišli sme o všetko. Nebola som tu, odkedy nám zabavili majetok. Požiadala som Phelpsa, aby dom kúpil, ale odmietol. Nevyčítala som mu to. Ja som ho nechcela. Neskôr som sa od tunajších priateľov dopočula, že ho niekoľkokrát prenajali, no napokon z neho ti ľudia odišli. Nevedela som, či dom ešte vôbec stojí.“

„Čo sa stalo s osobnými vecami?“

„Deň pred zabavením mi banka povolila, aby som zbalila všetko, čo chcem. Vzala som niektoré veci – albumy s fotografiami, spomienkové darčeky, školské ročenky, biblie, niektoré matkine cennosti. Sú odložené v Memphise.“

„Rád by som ich videl.“

„Nábytok nestál za to, aby som ho vzala preč, nebolo tam nič pekné. Matka bola mŕtva, brat práve spáchal samovraždu, otca prednedávnom odsúdili na smrť, nuž, nebola som naladená, aby som si ponechala veľa pamiatok. Bol to strašný zážitok, keď som v tom špinavom domci zachraňovala veci, ktoré jedného dňa možno vyvolajú nanajvýš úsmev. Bože, chcela som všetko spáliť, a veľa nechýbalo, aby som to urobila.“

„To nemyslíš vážne.“

„Ale myslím. Po niekoľkých hodinách, ktoré som tu strávila, som sa rozhodla, že ten prekliaty dom zapálim aj so všetkým, čo v ňom bolo. Také veci sa predsa stávajú, no nie? Našla som starý lampáš, v ktorom bol kerosín, položila som ho na kuchynský stôl, rozprávala som sa s ním, a pritom som balila veci. Bolo to jednoduché.“

„Prečo si to neurobila?“

„Neviem. Kiežby som to bola urobila! No spomínam si, že som sa zľakla, čo urobí banka, veď išlo o zabavený majetok, a napokon, podpaľačstvo je predsa len trestné. Pamätám sa, že som sa usmievala pri pomyslení, ako pôjdem za Samom do väzenia. Preto som neškrtla zápalkou. Bála som sa, že sa do čohosi zapletiem a pôjdem do väzenia.“

V aute bolo horúco, Adam otvoril dvere. „Chcel by som si to tu obzrieť,“ povedal, keď vystupoval z auta. Pustili sa po štrkovej príjazdovej ceste, prekračujúc jarky široké aj pol metra. Zastavili sa na prednej verande a hľadeli na prehnité dosky.

„Dnu nejdem,“ povedala pevne a pustila mu ruku. Adam si skúmavo obzeral chátrajúcu verandu a rozhodol sa, že bude lepšie na ňu nestúpiť. Obišiel dom a uvidel rozbité okná, do ktorých rástol vinič. Prešiel po príjazdovej ceste okolo domu a Lee sa vliekla za ním.

Dvor za domom tienili staré duby a javory, a na miestach, kde slnko nemalo prístup, nič nerástlo. Rozprestieral sa na miernom svahu na rozlohe asi dvesto metrov štvorcových a končil pri húštine. Pozemok obklopovali vzdialené lesy.

Znova ho chytila za ruku a spolu prešli k stromu vedľa drevenej kôlne, ktorá bola z neznámych príčin v oveľa lepšom stave ako dom. „Toto bol môj strom,“ povedala, pozerajúc na konáre. „Môj pekanový orech.“ Hlas sa jej slabo zachvel.

„Krásny strom.“

„Vynikajúco sa po ňom lezie. Strávila som tu dlhé hodiny, sedávala som na jeho konároch, hojdala nohami, s bradou opretou o peň. Na jar a v lete som sa vyšplhala asi do polovice, a nikto ma nevidel. Tam hore som mala svoj vlastný malý svet.“

Zrazu zavrela oči a ruku si dala na ústa. Rozriasli sa jej plecia. Adam ju objal a rozmýšľal, čo povedať.

„Stalo sa to tu, na tomto mieste,“ povedala po chvíli. Zahryzla si do pery a usilovala sa potlačiť slzy. Adam mlčal.

„Raz si sa ma pýtal na jeden príbeh,“ povedala so zaťatými zubami, keď si utierala líca chrbtom ruky. „O tom, ako otec zabil istého černocha.“ Kývla hlavou smerom k domu. Ruky sa jej chveli, tak si ich strčila do vreciek.

Uplynula minúta, čo uprene hľadeli na dom a ani jeden neprehovoril. Jediné dvere do dvora viedli na malú štvorcovú terasu ohradenú zábradlím. Okrem jemného vánku, čo im šuchotal lístím nad hlavami, sa vôkol nich rozliehalo ticho.

Zhlboka sa nadýchla a pokračovala, „Volal sa Joe Lincoln a býval s rodinou poniže cesty.“ Kývla hlavou na zvyšky zablatenej cestičky vinúcej sa pozdĺž poľa, až sa stratila v lese. „Mal asi tucet detí.“

„Quince Lincoln?“ opýtal sa Adam.

„Áno. Odkiaľ to vieš?“

„Sam spomenul jeho meno, keď sme hovorili o Eddiem. Povedal, že Quince a Eddie boli v detstve dobrí priatelia.“

„O Quinceovom otcovi nehovoril, však?“

„Nie.“

„To som si myslela. Joe pracoval u nás na farme a jeho rodina bývala v postĺkanom dome, ktorý vtedy takisto patril nám. Bol to dobrý človek, s veľkou rodinou, len horko-ťažko sa udržali nad vodou, ako väčšina vtedajších chudobných černochov. Niektoré z detí som poznala, ale neboli sme priatelia ako Quince a Eddie. Jedného letného dňa, keď sme neboli v škole, sa chlapci hrali na dvore za domom. Začali sa hádať pre malú hračku, vojaka konfederačnej armády, a Eddie obvinil Quincea, že mu ju zobral. Ako typickí chlapci, veď vieš. Mali hádam osem alebo deväť rokov. Otec prechádzal náhodou okolo, tamto, Eddie sa rozbehol za ním a povedal mu, že mu Quince ukradol hračku. Quince sa dôrazne bránil, obaja chlapci sa skutočne pajedili a mali slzy na krajíčku. Sam, ako inak, začal zúriť a nadávať Quinceovi, častujúc ho nadávkami ako ‚krpatý čierny zlodej‘ a ‚mizerný krpatý čierny pankhart‘. Sam žiadal, aby vojaka vrátil, ale Quince sa rozplakal. Neustále opakoval, že ho nemá, a Eddie zas opakoval, že ho má. Sam chlapca schytil, poriadne ním zatriasol a začal ho biť po zadku. Sam nadával, vykrikoval a klial, ale Quince len plakal a bránil sa. Niekoľkokrát obišli dvor, pričom Sam ním triasol a bil ho. Quince sa napokon vyslobodil a trielil domov. Eddie vbehol do domu a otec vošiel za ním. O chvíľu nato Sam vyšiel týmito dverami s vychádzkovou palicou, ktorú opatrne položil na terasu. Sadol si na schody a trpezlivo vyčkával. Fajčil cigaretu a hľadel na zablatenú cestu. Dom Lincolnovcov nebol ďaleko, o niekoľko minút vybehol spoza tamtých stromov Joe a Quince hneď za ním. Keď sa priblížil k domu, videl otca, že tam na neho čaká, spomalil. Otec zakričal cez plece: ‚Eddie! Poď sem! Dívaj sa, ako zmlátim toho negra!‘“

Lee veľmi pomaly vykročila k domu a niekoľko metrov pred terasou sa zastavila. „Keď bol Joe asi na tomto mieste, zastavil sa a pozrel na Sama. Povedal čosi ako ‚Quince vraví, že ste ho udreli, pán Sam.‘ Na čo mu môj otec odpovedal niečo v tom zmysle, že ‚Quince je krpatý čierny zlodej. Joe, mal by si svoje deti odnaučiť kradnúť.‘ Pustili sa do hádky a čoskoro bolo zrejmé, že sa schyľuje k bitke. Sam zrazu zoskočil z terasy a udrel ako prvý. Spadli na zem, tamto sa bili ako diví. Joe bol o niekoľko rokov mladší a silnejší, ale otec bol zasa prudký a zlostný, takže zápas bol dosť vyrovnaný. Mlátili sa navzájom po tvári, kliali a kopali ako zvieratá.“ Prerušila rozprávanie a rozhliadla sa po dvore, nato ukázala na zadné dvere. „V jednej chvíli Eddie vystúpil na terasu, aby sa pozeral. Quince stál obďaleč a vykrikoval na svojho otca. Sam v rýchlosti vyskočil na terasu a chňapol po vychádzkovej palici a vec sa mu vymkla z rúk. Bil Joa po tvári a po hlave, až kým nespadol na kolená, pichal ho do žalúdka a do rozkroku, až sa ledva hýbal. Joe pozrel na Quincea a zakričal naňho, aby zabehol po pušku. Quince odbehol. Sam prestal biť a obrátil sa k Eddiemu. ‚Choď a dones mi pušku,‘ prikázal. Eddie sa zháčil, ale otec príkaz zopakoval. Joe bol na zemi a štvornožky sa usiloval pozviechať, ale keď sa už-už staval na nohy, Sam ho udrel znova a zrazil na zem. Eddie vošiel do domu a Sam prešiel k terase. O niekoľko sekúnd sa Eddie vrátil s puškou a otec mu prikázal, aby šiel dnu. Dvere sa zavreli.“

Lee podišla k terase a sadla si na kraj. Tvár si zaborila do dlaní a usedavo sa rozplakala. Adam stál obďaleč, uprene hľadel do zeme a počúval jej vzlykot. Keď sa naňho napokon pozrela, mala oči ako zo skla, rozmazala si farbu na oči a kvapkalo jej z nosa. Rukami si utrela tvár a tie si utrela o džínsy. „Prepáč,“ zašepkala.

„Dorozprávaj mi príbeh, prosím.“

Zhlboka sa nadýchla a ešte si utrela oči. „Joe bol presne tamto,“ povedala a ukázala na miesto v tráve neďaleko Adama. „Postavil sa na nohy, obrátil sa a uvidel otca s puškou. Obzeral sa smerom k svojmu domu, ale po Quinceovi a puške nebolo ani stopy. Obrátil sa naspäť k otcovi, ktorý stál presne tu, na kraji terasy. Nato môj drahý otec pomaly zdvihol pušku, sekundu zaváhal, poobzeral sa, aby zistil, či ho nikto nevidí, a stlačil spúšť. Len tak jednoducho. Joe sa zvalil na zem a viac sa nepohol.“

„Ty si videla, ako sa to stalo?“

„Áno, videla.“

„Kde si bola?“

„Tamto,“ kývla len hlavou. „Na mojom orechu. Ukrytá pred svetom.“

„Sam ťa nevidel?“

„Nikto ma nevidel. Zato ja som videla všetko.“ Znova si zakryla oči a potláčala plač. Adam sa opatrne posunul k terase a sadol si vedľa nej.

Odkašľala si a pozerala bokom. „Díval sa na Joa asi minútu a chystal sa znova vystreliť, keby bolo treba. Ale Joe sa viac nepohol. Bol načisto mŕtvy. Na trávu vytieklo trocha krvi okolo jeho hlavy, videla som to zo stromu. Pamätám sa, že som sa nechtami zaryla do kôry stromu, aby som nespadla, spomínam si, že sa mi chcelo plakať, ale bola som príliš vystrašená. Nechcela som, aby ma počul. O niekoľko minút sa zjavil Quince. Začul výstrel, a keď som ho zbadala, plakal. Bežal ako blázon a plakal, a keď uvidel svojho otca na zemi, začal kričať ako každé dieťa. Môj otec znova zdvihol zbraň a v tom zlomku sekundy som si uvedomila, že chlapca zastrelí. Quince však odhodil pušku na zem a rozbehol sa za svojím otcom. Rumázgal a nariekal. Mal oblečenú svetlú košeľu, tá bola čoskoro celá od krvi. Sam sa opatrne pohol, zdvihol Joovu pušku a vošiel s oboma puškami do domu.“

Pomaly vstala a odmeriavala kroky. „Quince a Joe boli asi tu,“ povedala, opätkom označujúc miesto. „Quince držal hlavu svojho otca, opieral si ju o bruško, všade plno krvi, zvláštne vzdychal, akoby skučalo umierajúce zviera.“ Obrátila sa a pozrela na svoj strom. „Bola som tam, sedela som tam hore ako malý vtáčik a plakala som tiež. V tej chvíli som otca hrozne znenávidela.“

„Kde bol Eddie?“

„V dome, zamknutý vo svojej izbe.“ Ukázala na okno s rozbitým sklom a chýbajúcou okenicou. „Tam bola jeho izba. Neskôr mi povedal, že keď začul výstrel, pozrel von a videl Quincea, ako kŕčovito objíma svojho otca. O niekoľko minút pribehla Ruby Lincolnová a za ňou hŕba detí. Všetci sa zhrčili pri Quinceovi a Joovi, bože, bolo to strašné. Bedákali a kričali na Joa, aby vstal, a prosili ho, aby im nezomrel.

Sam vošiel dnu a zavolal sanitku. Zavolal aj svojho brata Alberta a niekoľko susedov. Čoskoro sa vo dvore za domom zhromaždil zástup ľudí. Sam so svojou bandou stáli na terase, v rukách pušky, sledovali pozostalých, ktorí mŕtvolu odtiahli pod tamten strom.“ Ukázala na veľký dub. „Trvalo večnosť, kým prišla sanitka a odviezla telo. Ruby s deťmi sa vrátili do svojho domu a môj otec sa s kamarátmi schuti smiali na terase.“

„Ako dlho si zostala na strome?“

„Neviem. Len čo všetci odišli, zliezla som dolu a ušla do lesa. Mali sme s Eddiem obľúbené miesto pri potoku, vedela som, že príde, že ma bude hľadať. Prišiel. Bol vystrašený, sotva lapal dych. Povedal mi všetko o streľbe, a ja mu na to, že som všetko videla. Najprv mi neveril, ale uviedla som podrobnosti. Obaja sme boli na smrť vystrašení. Vopchal ruku do vrecka a čosi vytiahol. Bol to ten malý konfederačný vojak, pre ktorého sa s Quinceom pohádali. Našiel ho pod posteľou a hneď si povedal, že všetko bola jeho chyba. Navzájom sme si prisahali, že nič nevyzradíme. Sľúbil, že nikdy nikomu nepovie, že som bola svedkom tej vraždy, a ja som sľúbila, že nikdy nikomu nepoviem, že toho vojaka našiel. Hodil ho do potoka.“

„Ani jeden z vás nikdy nič nevyzradil?“ Dlho krútila hlavou.

„Sam sa nikdy nedozvedel, že si bola na strome?“ opýtal sa Adam.

„Nie. Ani mame som nikdy nič nepovedala. Za tie roky sme o tom s Eddiem príležitostne hovorili, no s plynúcim časom sme to v sebe akoby pochovali. Keď sme sa vrátili domov, rodičia sa práve ukrutne hádali. Matka bola hysterická a otec mal oči plné hrôzy a zúril. Myslím, že ju niekoľkokrát udrel. Zdrapila nás a prikázala, aby sme nastúpili do auta. Keď sme vychádzali z príjazdovej cesty, práve k nám prichádzal šerif. Chvíľu sme len tak dookola jazdili, matka sedela vpredu, Eddie a ja vzadu, báli sme sa prehovoriť. Nevedela, čo povedať. Mysleli sme si, že otec pôjde do väzenia, ale keď sme zaparkovali na príjazdovej ceste, sedel na prednej terase, akoby sa nič nebolo stalo.“

„Čo urobil šerif?“

„Vlastne nič. Trochu sa so Samom pozhováral. Sam mu ukázal Joovu pušku a vysvetlil, že vystrelil v sebaobrane. O jedného mŕtveho negra bolo menej.“

„Nezatkli ho?“

„Nie, Adam. Prihodilo sa to v Mississippi začiatkom päťdesiatych rokov. Šerif sa na celej príhode určite schuti zasmial, potľapkal Sama po chrbte a povedal, že je správny chlap, a potom odišiel. Dokonca mu dovolil, aby si nechal Joovu pušku.“

„To je neuveriteľné!“

„Dúfali sme, že si niekoľko rokov odsedí vo väzení.“

„Čo urobili Lincolnovci?“

„Čo mohli robiť? Kto by ich počúval? Sam zakázal Eddiemu stretávať sa s Quinceom a pre istotu ich vyhnal z toho domu.“

„Panebože!“

„Dal im týždeň na vysťahovanie a šerif si splnil úradnú povinnosť tým, že prišiel a prinútil ich dom opustiť. Vysťahovanie z domu bolo správne, v súlade so zákonom, ako ubezpečoval matku otec. Vtedy som si jediný raz myslela, že ho možno opustí. Kiežby to bola urobila.“

„Stretol sa Eddie ešte niekedy s Quinceom?“

„O niekoľko rokov. Keď Eddie začal jazdiť autom, pustil sa hľadať Lincolnovcov. Presťahovali sa do malej obce na druhú stranu Clantonu, kde ich Eddie aj našiel. Ospravedlnil sa im, sto ráz opakoval, že všetko ľutuje. Ale už sa nespriatelili. Ruby Eddieho požiadala, aby odišiel. Priznal sa mi, že bývajú v chatrči na spadnutie a bez elektriny.“

Podišla k svojmu orechu, sadla si a oprela sa o kmeň. Adam ju nasledoval a oprel sa oň postojačky. Hľadel na ňu a rozmýšľal, koľké roky niesla toto bremeno. Premýšľal o svojom otcovi, ako sa bál, aké prežíval muky, ako si do smrti liečil nezahojiteľné rany. Adam získal prvú stopu k záhube svojho otca a nevedel, ako zlomky pravdy raz do seba zapadnú. Rozmýšľal o Samovi, a keď pohľadom zablúdil na terasu, priam tam videl muža s puškou a nenávisťou na tvári. Lee ticho vzlykala.

„Čo urobil Sam?“

Usilovala sa ovládnuť. „Celý týždeň, možno mesiac, bol v dome pokoj. Ale pripadalo mi to, akoby sme pri večeri už celé roky neprehovorili. Eddie bol stále vo svojej izbe a zamykal sa tam. V noci som ho počula plakať. Znova a znova mi opakoval, ako veľmi nenávidí otca. Chcel, aby zomrel. Chcel utiecť z domu. Za všetko vinil seba. Matku to veľmi znepokojilo, trávila s ním veľa času. Pokiaľ ide o mňa, mysleli si, že som bola v lese, keď sa to stalo. Krátko nato, ako sme sa s Phelpsom vzali, začala som potajomky chodiť k psychiatrovi. Usilovala som sa prekonať traumu pomocou terapie a chcela som na to nahovoriť aj Eddieho. Ale nepočúval ma. Keď som sa s Eddiem pred jeho smrťou poslednýkrát rozprávala, spomenul aj túto vraždu. Nikdy sa toho zážitku nezbavil.“

„A ty si sa ho zbavila?“

„To som nepovedala. Terapia mi pomohla, ale stále premýšľam, čo by sa bolo stalo, keby som bola na otca skríkla prv, ako stlačil spúšť. Bol by zabil Joa, aj keby sa jeho dcéra prizerala? Myslím, že nie.“

„No tak, Lee. Stalo sa to pred štyridsiatimi rokmi. Nemôžeš si nič vyčítať.“

„Eddie mi to vyčítal. A vyčítal aj sebe. Navzájom sme si robili výčitky až do dospelosti. Keď sa to stalo, boli sme deti, no nemohli sme sa utiekať k rodičom. Boli sme bezmocní.“

Adam mal na mysli sto otázok o vražde Joa Lincolna. Lee sa sotva ešte vráti k tejto téme, a on by sa chcel dozvedieť všetko, čo sa udialo, každú podrobnosť. Kde Joa pochovali? Čo sa stalo s puškou? Písali o streľbe v miestnych novinách? Vyjadrila sa k prípadu veľká porota rozhodujúca o stíhaní? Zmienil sa o tom Sam niekedy pred deťmi? Kde bola v tom čase matka? Počula hádku a výstrel z pušky? Čo sa stalo s Joovou rodinou? Bývajú stále vo fordskom okrese?

„Podpáľme to tu, Adam,“ povedala rozhodne a utierajúc si tvár, uprene sa naňho zahľadela.

„To nemyslíš vážne.“

„Myslím! Podpáľme toto všetko, doparoma, dom, kôlňu, tento strom, trávu aj s burinou. Pôjde to ľahko. Stačí hodiť niekoľko zápaliek sem a tam, viac netreba. Poďme.“

„Nie, Lee.“

„Ale áno.“

Adam sa jemne sklonil a chytil ju za ruku. „Pôjdeme, Lee. Na jeden deň som toho počul dosť.“

Nevzpierala sa. Aj ona už mala za ten deň všetkého dosť. Pomohol jej prejsť cez burinu, popri dome, po zvyškoch príjazdovej cesty až k autu.

Cayhallovský majetok opustili bez slova. Cesta ďalej bola štrková a pri križovatke pred diaľnicou sa končila. Lee ukázala vľavo a zatvorila oči, akoby si chcela zdriemnuť. Prešli okolo Clantonu a zastavili sa pri vidieckom obchode neďaleko Svätých prameňov. Lee povedala, že si musí dať kolu, nástojila, že si zájde po ňu sama. Vrátila sa do auta so šiestimi pivami a jednu fľašu ponúkla Adamovi. „Čo to má znamenať?“ opýtal sa.

„Nič,“ vyhlásila. „Som s nervami na konci. Len nedovoľ, aby som vypila viac než dve, dobre? Dve.“

„Myslím, že by si nemala ani tie dve, Lee.“

„Som v poriadku,“ trvala na svojom, zamračila sa a napila sa.

Adam pivo odmietol a rýchlo sa od obchodu vzdialil. Za pätnásť minút vypila dve fľašky a vzápätí zaspala. Adam odložil pivo na zadné sedadlo a sústredil sa na cestu.

Zrazu pocítil túžbu odísť z Mississippi, zatúžil po svetlách Memphisu.

27

Presne pred týždňom sa prebudil so silnými bolesťami hlavy, slabým žalúdkom, a potom musel hľadieť na mastné raňajky s vajíčkami na slanine, čo pripravila Irene Lettnerová. Za uplynulých sedem dní bol na súdnej porade u Slatteryho, v Chicagu, v Greenville, na okresnom úrade a v Parchmane. Zoznámil sa s guvernérom a s ministrom spravodlivosti. So svojím klientom nebol už šesť dní.

Do čerta aj s klientom! Adam sedel na terase, sledoval ruch na rieke a popíjal bezkofeínovú kávu až do druhej popoludní. Zabíjal komáre a bojoval so živými obrazmi Quincea Lincolna, ako drží svojho otca, kým Sam Cayhall stál pred domom a obdivoval dielo svojich rúk. Dokonca počul aj tlmený smiech Sama a jeho kumpánov na úzkej verande, keď Ruby Lincolnová s deťmi klesla na mŕtve telo, ktoré potom doslova odtiahli po zemi do tieňa stromu. Videl Sama na trávniku, ako s brokovnicami v rukách vysvetľuje policajtom, že ho ten neger chcel zabiť, že on iba konal v sebaobrane. Šerif Sama okamžite pochopil. Počul šepot zhrozených detí. Eddieho a Lee, ako sa obviňovali za to, čo vykonal Sam. Preklínal spoločnosť, ktorá tak pokojne ignoruje násilie voči opovrhovanej triede.

Spal nepokojne a raz sa dokonca posadil na peľasť postele a povedal si, nech si Sam hľadá nového právnika, že trest smrti je pre niektorých ľudí správny výrok, najmä ak sú ako jeho starý otec, a že by sa sám mal hneď vrátiť do Chicaga a znovu si zmeniť meno. Ale sen prešiel, a keď sa naposledy zobudil, cez žalúzie presvitalo slnko a kreslilo na posteli rovné pravidelné čiary. Pol hodiny hľadel do stropu a na korunkovú výzdobu po stenách a spomenul si na Clanton. Dúfal, že si dnes poleží dlhšie, prečíta hrubé noviny a vypije silnú kávu. Do kancelárie sa vyberie neskôr. Jeho klientovi zostávalo sedemnásť dní.

Keď sa vrátili, Lee dopila tretie pivo a potom išla spať. Adam ju uprene pozoroval, napoly očakávajúc, že bude mať veľa opitých rečí alebo upadne do apatie. Bola však ticho, ovládala sa a celú noc ju nepočul.

Osprchoval sa, ale neoholil a vošiel do kuchyne, kde ho čakal zvyšok kávy v konvici. Lee už bola istý čas hore. Zavolal na ňu, prešiel k spálni. Rýchlo nakukol na verandu a prehľadal byt. Nebolo jej. Nedeľné noviny ležali na kávovom stolíku v salóniku.

Urobil si čerstvú kávu aj hrianku a raňajky si vyniesol na verandu. Bolo pol desiatej, chvalabohu, obloha bola zamračená a nebolo sparno. Nedeľa vhodná na prácu v kancelárii. Pustil sa čítať noviny, začal prvou stranou.

Možno odbehla niečo kúpiť. Možno išla do kostola. Ešte sa nedostali k tomu, aby si písali odkazy. Hoci vôbec nespomínala, že by mala predpoludním niekam ísť.

Zjedol hrianku s jahodovým džemom a odrazu mu prestalo chutiť. Predná strana oddielu z domáceho spravodajstva obsahovala ďalší príbeh o Samovi Cayhallovi s tou istou desaťročnou fotografiou. Bolo to zhrnutie vývoja udalostí za minulý týždeň, s kompletnou chronologickou tabuľkou uvádzajúcou dôležité dátumy v niektorých fázach prípadu. Nad 8. augustom visel veľký otáznik. Uskutoční sa poprava? Zrejme. Todd Marks mal k dispozícii neobmedzený priestor, veď v článku nebolo nič nové. Znepokojujúce boli len citáty profesora z Mississippskej univerzity, odborníka na ústavné právo, ktorý sa dlhé roky zaoberal prípadmi trestu smrti. Učený pán profesor štedro rozdával rady a v podstate tvrdil, že Samova záležitosť je prakticky vyriešená. Preštudoval si jeho spis, sleduje ho už veľa rokov, a je toho názoru, že Sam už v podstate vyčerpal všetky možnosti. Uvádzal, že v mnohých prípadoch trestov smrti sa niekedy zázraky stanú až v poslednej chvíli, lebo odsúdení mali veľmi slabých obhajcov dokonca aj pri odvolaniach. V takýchto prípadoch odborníci, ako je on, vytiahnu zajace z klobúka, lebo sú vynikajúci, vedia vytiahnuť na svetlo veci, ktoré slabšie právnické hlavy zabudli spomenúť. Nanešťastie, toto nie je Samov prípad, lebo vždy ho zastupovali veľmi dobrí právnici z Chicaga.

Samove odvolania boli postavené veľmi šikovne. Profesor zrejme rád hazarduje, lebo stavil päť ku jednej, že poprava sa 8. augusta bude konať. A vďaka tomu, vďaka jeho názorom a stávke, sa jeho obrázok dostal do novín.

Adam odrazu znervóznel. Čítal o desiatkach prípadov smrti, v ktorých právnici záležitosť v poslednej chvíli chytili za správny koniec, ktorým sa prv nikto nevenoval, až sa im podarilo presvedčiť sudcov, aby si vypočuli nové argumenty. História najťažších trestných činov je tradične plná príbehov o latentných, skrytých a nenačatých právnych problémoch, kým sa nenájde iný právnik, čo vstúpi do arény a s čerstvými silami dosiahne odklad. Ale profesor mal pravdu. Sam mal šťastie. I keď opovrhoval právnikmi z firmy Kravitz & Bane, postarali sa mu o perfektné zastupovanie. Dnes už nezostáva iné, len niekoľko beznádejných návrhov, vratkých odvolaní na hlinených nohách, ako sa im hovorilo.

Dokumenty hodil na drevenú dlážku a vošiel dnu po ďalšiu kávu. Zasúvacie dvere zapípali novým zvukom, lebo minulý piatok inštalovali nový bezpečnostný systém, keďže starý zlyhal a kľúče od neho záhadne zmizli. Dôkazy nesvedčili o vlámaní. V komplexe platili prísne bezpečnostné opatrenia. A Willis v skutočnosti nevedel povedať, koľko kusov kľúčov mal v zásuvke od každej bytovej jednotky. Memphiská polícia usúdila, že zasúvacie dvere zostali nezamknuté a že sa nejako otvorili. Adam ani Lee sa nad tým neznepokojovali.

Nešikovne ťukol do pohára pri výlevke, a ten sa po páde na zem rozprskol. Kúsky skla mu poskakovali pri bosých nohách. Opatrne vyšiel na špičkách do komory po metlu a lopatku, pozametal úlomky na kôpku, aby sa neporanil, a hodil smetí do koša pod výlevkou. V tom čosi upútalo jeho pozornosť. Pomaly siahol do čierneho vrecka na smeti a zacítil teplú kávovú usadeninu, rozbité sklo a na dne fľašu, ktorú vytiahol. Bola to prázdna pollitrová fľaša od vodky.

Odhrnul mletú kávu a prezrel si nálepku. Odpadový kôš bol malý, vyprázdňovali ho každý druhý, niekedy aj každý deň. Teraz bol dopoly plný. Fľaša tam nebola dlho. Otvoril chladničku a hľadal tri zvyšné pivá zo včerajších šiestich. Dve vypila cestou do Memphisu, jedno potom doma. Nespomína si, kam ich uložila, ale v chladničke neboli. Ani v koši v kuchyni, v kúpeľniach, ani v spálniach. O to väčšmi bol rozhodnutý fľaše nájsť. Prezrel komoru, skrinku na metly so zmetákom, bielizník, kuchynské skrinky. Nazrel do jej skríň a do zásuviek. Cítil sa ako zlodej a podvodník, ale pokračoval, lebo sa zľakol.

Našiel ich pod jej posteľou, prirodzene prázdne, ukryté v škatuli od obuvi značky Nike. Tri prázdne fľašky od piva Heineken pekne uložené vedľa seba, ako by sa mali poslať komusi ako darček. Posadil sa na zem a prezrel si ich. Boli nedávno vyprázdnené, ešte s niekoľkými kvapkami na dne.

Odhadoval, že Lee váži zo 60 kíl a že je asi 160 cm vysoká. Štíhla, no nie chudá. Pri takej telesnej konštrukcii nemohla zniesť toľko alkoholu. Ľahla si spať zavčasu, asi o desiatej, potom sliedila po dome, aby našla pivo a vodku. Adam sa oprel o stenu, myseľ mu zúrivo pracovala. Starostlivo si premyslela, ako schovať zelené fľašky, ale vedela, že ju prichytí. Musela vedieť, že Adam ich bude hľadať. Prečo nebola opatrnejšia s tou pollitrovkou? Prečo bola v koši na odpadky a pivové fľaše v skrýši pod posteľou?

Vtom si uvedomil, že sa usiluje rekonštruovať racionálne myslenie a nie myslenie opitého človeka. Zatvoril oči a hlavou sa oprel o stenu a niekoľko ráz do nej buchol. Zobral Lee do fordského okresu, spolu hľadeli na hroby a oživovali si hrozné predstavy, musela si založiť slnečné okuliare, aby si skryla tvár. Dva týždne z nej ťahal rodinné tajomstvá a včera jej ich niekoľko vrhol do tváre. Lenže musí sa to dozvedieť, vravel si. Nevedel to zdôvodniť, ale cítil, že musí poznať dôvody, pre ktoré bolo v jeho rodine toľko zvláštností, násilia a nenávisti.

A teraz mu prvý raz napadlo, že je všetko asi oveľa zložitejšie, ako to vyzeralo z rozprávania rodinných historiek. Možno to bolí každého zúčastneného. Jeho sebecký záujem o tajomstvá je možno oveľa menej dôležitý ako duševná rovnováha Lee.

Zasunul vrchnák na škatuli od topánok, druhý raz odhodil fľašu vodky do koša. Rýchlo sa obliekol a odišiel. Pri bráne sa strážnika opýtal na Lee. Podľa záznamu na tabuli odišla pred dvoma hodinami, po ôsmej.

Tradícia vo firme Kravitz & Bane v Chicagu kázala chodiť do práce aj v nedeľu, no v Memphise sa na to zrejme pozerali ináč. Adam mal celú firmu sám pre seba. I tak sa však zamkol v miestnosti a čoskoro sa ponoril do temného sveta práva a federálnych zákonov na ochranu a dodržiavanie práv obžalovaného.

Pozornosť mu unikala, nevedel sa sústrediť na dlhšie úseky. Mal strach o Lee, nenávidel Sama. Padne mu zaťažko hľadieť naňho zajtra cez kovovú stenu na oddelení odsúdených na smrť. Je vetchý, bledý a zvráskavený a má právo, aby niekto mal voči nemu súcit. Ich posledný rozhovor sa týkal Eddieho, a keď skončili, Sam ho požiadal, aby rodinné záležitosti nechal za bránou väznice. Má toho dosť na premýšľanie. Je nespravodlivé týrať odsúdeného hriechmi minulosti.

Adam sa nechystá písať ani životopis, ani rodinnú kroniku. Nevenoval sa štúdiu sociológie ani psychiatrii, a úprimne povedané, už ho unavovali výlety do tajuplnej histórie rodiny Cayhallovcov. Je jednoducho právnik, neskúsený advokát a navyše má klienta, ktorý ho potrebuje.

Je čas venovať sa právu a zabudnúť na folklór.

O pol dvanástej vykrútil telefónne číslo Lee, zvonil dlhšie a nechal na záznamníku odkaz, kde je, a poprosil ju, aby sa mu ozvala. O jednej aj o druhej telefonoval znovu. Nikto nedvíhal. Práve pripravoval odvolanie, keď zazvonil telefón.

Namiesto príjemného hlasu Lee počul odmerané slová sudcu, ctihodného F. Flynna Slatteryho. „Áno, pán Hall, som sudca Slattery. Starostlivo som celú záležitosť zvážil a zamietam zmiernenie trestu, vrátane žiadosti o odklad popravy,“ povedal so stopami radosti v hlase. „Mám na to veľmi veľa dôvodov, ale teraz o nich nebudem hovoriť. Môj asistent vám faxom pošle stanovisko, o chvíľu ho budete mať na stole.“

„Ďakujem,“ povedal Adam.

„Musíte sa čo najrýchlejšie odvolať, navrhujem hneď zajtra ráno.“

„Práve na tom pracujem, Vaša Ctihodnosť. Vlastne práve som skončil.“

„Som rád, takže ste to očakávali.“

„Áno. Na odvolaní pracujem od utorka, len čo som opustil vašu pracovňu.“ Mal veľké pokušenie nešetriť ho, veď je tristo kilometrov od neho, ale potom si povedal, že je to predsa federálny sudca. Živo si vedel predstaviť, že ho jedného dňa možno ešte bude potrebovať.

„Dovidenia, pán Hall.“ A Slattery zavesil.

Adam začal chodiť okolo stola a sledoval jemný dážď za oblokmi. V duchu hrešil na federálnych sudcov všeobecne a osobitne na Slatteryho, no potom sa vrátil k počítaču, zahľadel sa na obrazovku a čakal na inšpiráciu.

Sadol si, prečítal si, čo vytvoril, vytlačil to, študoval materiál, hľadel von oknom a sníval o zázrakoch až do tmy. Zabil niekoľko hodín zbytočnými malichernosťami, a jedným z dôvodov, prečo sa zdržal v práci až do ôsmej bolo, aby poskytol Lee dosť času vrátiť sa domov.

Nebolo po nej ani stopy. Od strážnej služby sa dozvedel, že sa ešte nevrátila. Na záznamníku nebolo okrem jeho odkazu nič. Na večeru si dal pukance, potom si pozrel dva filmy na videu. Myšlienka, že by mal zavolať Phelpsovi Boothovi sa mu tak bridila, až ho striaslo.

Pomyslel si, že sa uloží na pohovku v salóniku, aby ju počul, keď príde, ale po poslednom filme sa uchýlil do svojej izby na poschodí a zatvoril dvere.

28

Vysvetlenie včerajšieho zmiznutia prichádzalo pomaly, ale kým všetko rozpovedala, znelo prijateľne. Celý deň strávila v nemocnici s jedným z detí v Auburn House, vravela a motala sa v kuchyni. Chúďa dievča, má len trinásť a už je na ceste prvé dieťa, i keď istotne čoskoro prídu ďalšie. Pôrod sa začal o mesiac skôr. Jej matka sedí vo väzení, teta predáva kdesi drogy a ona nemá nikoho, o koho by sa oprela. Lee ju držala za ruky počas celého komplikovaného pôrodu. Dievčaťu sa darilo dobre, aj dieťatku, lenže do sveta memphiského geta pribudol ďalší nechcený prírastok.

Lee bola zachrípnutá, mala červené napuchnuté oči. Vravela, že sa vrátila niekoľko minút po jednej a že by bola zavolala skôr, lenže na vzdychárni strávila šesť hodín a na pôrodnej sále ďalšie dve. V charitatívnej nemocnici sv. Petra je ako v úli, najmä v pôrodnici, takže skutočne nemala kedy hľadať voľný telefón.

Adam sedel v pyžame na stole, popíjal kávu, a kým rozprávala, prezeral si noviny. Nežiadal ju o vysvetlenie. Usiloval sa zo všetkých síl tváriť, že ho to nezaujíma. Trvala na tom, že pripraví raňajky. Praženicu a pečivo z prášku. Darilo sa jej motať sa v kuchyni a pri rozprávaní sa vyhýbať jeho pohľadu.

„Ako sa volá to dievča?“ spýtal sa vážne, akoby ho príbeh Lee veľmi zaujal.

„Ach, Nataša Perkinsová“.

„Naozaj má len trinásť?“

„Áno. Jej matka má dvadsaťdeväť. Veril by si to? Dvadsaťdeväťročná babička?“

Adam zavrtel hlavou, akoby neveril. Náhodou mu zrak padol na malú rubriku Memphis Press, ktorá prinášala správy z matriky. Kto sa zosobášil. Kto podal návrh na rozvod. Kto sa narodil. Koho zatkli. Kto zomrel. Nenašiel nijaký záznam o mladistvej matke menom Nataša Perkinsová.

Lee akurát dobojovala zápas s pečivom. Položila kúsky na tanierik vedľa praženice, potom si sadla na druhý koniec stola, čo najdalej od Adama. „Dobrú chuť,“ zaželala mu so sileným úsmevom. Jej kuchárske umenie bolo bohatým prameňom humoru.

Adam sa usmial, akoby bolo všetko v najlepšom poriadku. V tejto chvíli humor veľmi potrebovali, no žartovanie im akosi nevychádzalo. „Chicagskí Cubs zasa prehrali,“ povedal a dal si prvý hlt vajec, pričom stále hľadel na poskladané noviny.

„Veď stále prehrávajú.“

„Ale kdeže. Sleduješ baseball?“

„Nenávidím baseball. Phelps vo mne vzbudil odpor voči každému športu, čo poznám.“

Adam sa usmial a začítal sa do novín. Jedli a niekoľko minút mlčali, ale napätie sa stupňovalo. Lee ťukla do diaľkového ovládača a televízia na kuchynskom pulte naskočila a robila hluk. Odrazu oboch veľmi zaujímala predpoveď počasia: naďalej horúco a sucho. Hrala sa s jedlom, odkrojila si kúsok nedopečeného pečiva a praženicu posúvala po tanieri. Adam ju upodozrieval, že má slabý žalúdok.

Rýchlo dojedol a odniesol tanier do kuchynskej výlevky. Znovu si sadol a ďalej čítal noviny. Lee uprene sledovala televíziu, čokoľvek, len aby sa vyhla synovcovmu pohľadu.

„Dnes sa pravdepodobne vyberiem za Samom,“ oznámil. „Už týždeň som tam nebol.“

Pohľad je skĺzol kdesi doprostred stola. „Veľmi ľutujem, že sme boli v sobotu v Clantone.“

„Viem.“

„Nebol to dobrý nápad.“

„Prepáč, Lee. Naliehal som, že musíme ísť, ale nebol to dobrý nápad. Naliehal som aj na všeličo iné, zrejme som sa mýlil.“

„Nie je to správne…“

„Viem, nie je to správne. Uvedomujem si, že história rodinných záležitostí nie je jednoduchá vec.“

„Nie je to správne voči nemu, Adam. Je skutočne kruté konfrontovať ho s takými témami, keď mu zostávajú len dva týždne života.“

„Máš pravdu. A nebolo správne, že som ťa nútil, aby si mi oživila spomienky.“

„Ja sa z toho dostanem,“ odvetila, akoby ešte bola nádej, že terajšia neradostná situácia sa v budúcnosti zlepší. „Veľmi ľutujem, Lee, skutočne veľmi ľutujem.“

„Nič sa nestalo. Čo budete so Samom dnes robiť?“

„Budeme najmä hovoriť. Tunajší federálny súd vyniesol včera rozhodnutie a dnes predpoludním podáme odvolanie. Sam rád diskutuje o právnych problémoch.“

„Odkáž mu, že na neho veľa myslím.“

„Odkážem.“

Odtisla tanier a chytila šálku do oboch rúk. „A spýtaj sa, či chce, aby som ho navštívila.“

„Naozaj by si chcela?“ spýtal sa Adam a nevládal ukryť prekvapenie.

„Čosi mi vraví, že by som to mala urobiť. Už mnoho rokov som ho nevidela.“

„Spýtam sa ho.“

„Ale nespomínaj Joa Lincolna, dobre, Adam? Nikdy som otcovi nepovedala, čo som videla.“

„O tej udalosti ste nikdy spolu nehovorili?“

„Nikdy. Susedia to vedeli. Ja a Eddie sme s tým rástli a niesli to ako ťaživé bremeno, ale čestné slovo, Adam, naši susedia z toho nerobili veľkú vedu. Otec zabil len černocha. Bolo to v päťdesiatom roku a navyše v Mississippi. V rodine sme to nikdy nerozoberali.“

„Takže Sam sa odoberie na druhý svet a ani sa nezodpovie za to zabitie?“

„Čo tým dosiahneš, ak ho budeš konfrontovať? Veď sa to stalo pred štyridsiatimi rokmi.“

„Neviem, ale možno by sa ospravedlnil.“

„Tebe? Stačí, aby sa ti ospravedlnil, a bude to? Ale, ale, Adam, si ešte mladý a nechápeš to. Nechaj to na pokoji. Netráp starého človeka. V tejto chvíli si preňho jediný svetlý bod v jeho pochmúrnom živote.“

„Dobre, dobre.“

„Nemáš právo vmiesť mu do tváre príbeh Joa Lincolna.“

„Máš pravdu. Neboj sa, nič nepodniknem, sľubujem.“

Hľadela na neho krvou podliatymi očami, až kým neodvrátil zrak na televíziu, keď sa odrazu narýchlo ospravedlnila a zmizla v salóne. Adam počul zatvoriť a zamknúť dvere na kúpeľni. Pomaly prešiel krížom cez koberec a na chodbe sa zastavil. Vtom počul, ako ju napína a zvracia. Keď počul, ako stiahla vodu, vybehol schodmi do svojej izby, aby sa osprchoval a prezliekol.

Pred desiatou dokončil zdokonalenú verziu podania na Odvolací súd piateho federálneho obvodu v New Orleanse. Od sudcu Slatteryho mu faxom doručili kópiu príkazu súdnemu tajomníkovi federálneho súdneho obvodu a Adam hneď po príchode do kancelárie odfaxoval znenie odvolania. Federálnou expresnou poštou odoslal originál nočným spojom.

Okrem toho prvý raz hovoril s pracovníkom Najvyššieho súdu USA, ktorý vykonáva dohľad nad výkonom trestu smrti tým, že sleduje záverečné odvolacie konanie odsúdených na smrť. Tento exekútor často pracuje vo dne v noci v konečnom štádiu výkonu trestu. E. Garner Goodman informoval Adama o praktikách tohto exekútora a jeho úradu a vyslovil poľutovanie nad tým, že Adam ho iniciatívne zavolal.

Volal sa Richard Olander a patril medzi tie typy ľudí, čo pracujú s veľkým nasadením, ale v pondelok zavčas ráno bývajú ospanliví. „Očakávali sme to,“ povedal Adamovi, akoby odvolanie mohol podať už dávnejšie. A vzápätí sa spýtal, či to je Adamov prvý trest smrti.

„Bohužiaľ,“ odpovedal Adam. „Ale dúfam, že aj posledný.“

„Veď ste sa ujali strateného prípadu,“ doložil pán Olander a začal vysvetľovať všetky únavné podrobnosti presného postupu predpísané najvyšším súdom pre konečné odvolacie konanie. Od tejto chvíle sa každý podnet a podanie bez ohľadu na vecnú príslušnosť musia ocitnúť aj na jeho stole, monotónne odrecitoval, akoby čítal predpis. Pošle Adamovi obratom fax s presným znením zákonného postupu, ktorý treba prísne dodržiavať až do konca. Môže mu telefonovať kedykoľvek, vo dne či v noci, zopakoval niekoľko ráz, najmä je dôležité, aby dostal od Adama kópie všetkých ďalších podaní. Totiž za predpokladu, že si Adam uplatňuje nárok na riadne konanie na najvyššom súde. V opačnom prípade, ak nedodrží presne stanovený postup, jeho klientovi sa to vypomstí.

Adam sľúbil, že sa bude držať presného postupu. Najvyšší súd je čoraz otrávenejší z nekonečných podaní vo veciach výkonu trestu smrti a na urýchlené vybavenie návrhov a žiadostí musí mať k dispozícii všetky podklady. Adamovo odvolanie podané na Odvolací súd piateho federálneho obvodu potom preskúmajú sudcovia Najvyššieho súdu USA dávno predtým, než im vec odovzdá súd v New Orleanse. To isté platí o odvolaní podanom na poslednú chvíľu. Takto má Najvyšší súd USA možnosť konať okamžite, či už rozhodne o odklade, alebo ho zamietne.

Úrad dozoru nad výkonom trestu smrti pracuje tak efektívne a s takým nasadením, že najvyšší súd privádza do rozpakov tým, že – zamietne odvolanie, ktoré sa na súd ešte nepodalo.

Potom pán Olander Adamovi vysvetlil, že je v jeho kompetencii sledovať, či sa využili všetky odvolacie mechanizmy stanovené podľa predpisu, a v prípade, že advokát niektorú možnosť prehliadne, vlastne ho upozornia, že na niečo zabudol. Ochotne pošle Adamovi kontrolný zoznam, ak oň požiada.

Nie, Adam mu vysvetlil, že kópiu takého kontrolného zoznamu už má. E. Garner Goodman vydal knihu o záverečnej etape odvolaní. Výborne, zajasal pán Olander. Pánu Cayhallovi zostáva šestnásť dní a v priebehu šestnástich dní sa môže ešte všeličo prihodiť. Podľa jeho skromného názoru pán Cayhall dostal schopnú obhajobu a celej veci sa venovala náležitá pozornosť. Odváži sa preto predpovedať, že by bol veľmi prekvapený, keby sa ešte čosi znovu odložilo.

Potom niet za čo ďakovať, pomyslel si Adam.

Pán Olander pokračoval, že so svojimi pracovníkmi starostlivo bdie aj nad prípadom z Texasu. Poprava je určená deň pred Samovou, je však veľká nádej, že sa rozhodne o odklade. Florida má podľa plánu určený výkon popravy dva dni po pánu Cayhallovi. V Georgii nasledujú o týždeň dve ďalšie. Nuž, ale vlastne, ktovie, ako to dopadne. Jeho alebo niektorého zo spolupracovníkov zastihne kedykoľvek vo dne či v noci a počas posledných dvanástich hodín bude k dispozícii sám osobne.

Zatelefonujte kedykoľvek, povedal, a rozhovor zakončil prísľubom, že sa bude usilovať, aby Adamovi a jeho klientovi situáciu uľahčil.

Adam treskol slúchadlom a začal pochodovať po miestnosti. Dvere mal zamknuté ako obvykle a na chodbe bolo rušno ako inokedy za skorého pondelňajšieho predpoludnia. Včera bola jeho fotografia zasa v novinách, a on nechcel, aby ho videli. Zatelefonoval do Auburn House a požiadal, aby ho spojili s Lee Boothovou, ale nebola tam. Zavolal k nej na byt, ale nikto nedvíhal. Zatelefonoval do Parchmanu a službe oznámil, že sa dostaví okolo jednej.

Sadol si k počítaču a vyhľadal si súbor z pripravených podkladov, zhustený chronologický prehľad Samovho prípadu.

Porota Lakeheadskeho okresného súdu uznala Sama vinným 12. februára 1981 a o dva dni mu doručili rozsudok trestu smrti. Odvolal sa priamo na Najvyšší súd štátu Mississippi so sťažnosťou na vedenie procesu a obžalobu, osobitne zdôrazňujúc skutočnosť, že tento proces sa konal po štrnástich rokoch od samotného bombového útoku. Jeho advokát Benjamin Keyes vehementne argumentoval tým, že Samovi Cayhallovi sa týmto odoprelo ústavné právo na bezodkladné súdne konanie, že sa vystavil nebezpečenstvu dvojitého stíhania a trestu, keď sa proti nemu za jeden čin zaviedlo trestné stíhanie už tretí raz. Keyes predložil veľmi účinné argumenty. Senát Najvyššieho súdu štátu Mississippi vyslovil protichodné názory k predmetným ústavným zárukám a 23. júla mu doručil uznesenie, podľa ktorého sa väčšina senátu uzniesla potvrdiť pôvodný rozsudok. Piati sudcovia súhlasili s rozhodnutím o treste, traja sudcovia boli za zrušenie predchádzajúceho rozhodnutia, jeden sa zdržal výroku.

Potom Keyes podal žiadosť o odvolanie na Najvyšší súd USA, aby opätovne preskúmal Samov prípad. Keďže Najvyšší súd USA vyhovie žiadostiam o odvolanie len v malom počte, boli dosť prekvapení, keď 4. marca 1983 žiadosti o preskúmanie Samovho rozsudku vyhovel.

Aj na Najvyššom súde USA sa vyskytli protichodné uznesenia v otázke viacnásobného stíhania, ale dospel k rovnakému záveru. Keďže porotcovia na pôvodnom a na opakovanom procese beznádejne uviazli na mŕtvom bode a nedospeli k výroku vďaka žonglovaniu Clovisa Brazeltona, na Sama sa potom nevzťahovala ochrana pred dvojitým stíhaním podľa piateho doplnku ústavy. Ani jedna porota ho neoslobodila. Ani jedna sa nevedela dohodnúť na výroku o vine či nevine, preto sa opätovné trestné stíhanie začalo v súlade s ústavou. Dňa 21. septembra 1983 sa senát Najvyššieho súdu USA šiestimi proti trom hlasom uzniesol, že Samovo odsúdenie je právoplatné. Keyes okamžite podal niekoľko návrhov so žiadosťou o nové konanie, ale márne.

Sam poveril Keyesa, aby ho zastupoval na procese a pri odvolaní na Najvyššom súde štátu Mississippi, ak bude treba. Kým Najvyšší súd USA potvrdil rozsudok, Keyes pracoval bez nároku na odmenu. Zmluva o zastupovaní uplynula. Napísal Samovi list s vysvetlením, že nastal čas, aby sa sám rozhodol, ako chce ďalej pokračovať. Sam ho pochopil.

Keyes sa listom obrátil aj na svojho priateľa, právnika z Amerického združenia na ochranu občianskych práv, ktorý sa potom obrátil listom na kamaráta E. Garnera Goodmana z firmy Kravitz & Bane z Chicaga. List sa ocitol na Goodmanovom písacom stole akurát včas. Samovi čas bežal a bol čoraz zúfalejší. Goodman práve plánoval možnosť bezplatného zastupovania. Vymenili si listy a 18. decembra 1983 Wallace Tyner, spoločník firmy z oddelenia hospodárskej kriminality, podal na Najvyšší súd štátu Mississippi podnet na zmiernenie rozsudku.

Tyner argumentoval, že v Samovom procese sa stali vážne chyby, medzi iným vtedy, keď sa porote predložili obrázky zakrvavených obetí Josha a Johna Kramerovcov. Napadol výber porotcov a tvrdil, že McAllister si systematicky volí porotu s prevahou čiernych nad bielymi. Tvrdil, že sa nemohlo zaručiť právo na čestný a spravodlivý proces, pretože spoločenské pomery sa v roku 1981 veľmi odlišovali od situácie v roku 1967. Dokazoval, že sudca rozhodol nesprávne vo veci súdnej príslušnosti. Znovu vytiahol otázky dvojitého stíhania a práva na neodkladné súdne konanie. Jedno s druhým, Wallace s Goodmanom podali sťažnosť pozostávajúcu z ôsmich bodov. V podaní však neuviedli sťažnosť na neefektívnu obhajobu, o ktorú sa zásadne opierali odsúdení na trest smrti. Zamýšľali ju tam zahrnúť, ale Sam to nedovolil. Pôvodne odmietol podpísať odvolanie útočiace na Benjamína Keyesa, advokáta, ktorého si obľúbil.

Dňa 1. júna 1985 Najvyšší súd štátu Mississippi zamietol sťažnosť vo všetkých bodoch. Tyner sa znovu obrátil na Najvyšší súd USA, ale žiadosť o preskúmanie nebola prijatá. Preto podal prvú žiadosť na federálny mississippský súd o súdny príkaz na preskúmanie zákonnosti súdneho postupu a o zastavenie výkonu rozhodnutia. Ako zvyčajne sťažnosť narástla do hrubého spisu, obsahovala všetky sporné body, na ktoré sa odvolávali na štátnom súde. O dva roky, 3. mája 1987, okresný federálny súd zamietol žiadosť o zmiernenie rozsudku a Tyner sa odvolal na Odvolací súd piateho federálneho obvodu, ale jeho žiadosť zamietli aj tam; 3. septembra 1988 sa Tyner a Goodman unúvali so žiadosťou na Najvyšší súd USA o preskúmanie rozhodnutia. O týždeň napísal Sam prvý z mnohých listov Goodmanovi a Tynerovi, v ktorých sa im vyhrážal, že s nimi zruší zmluvu.

Najvyšší súd USA povolil Samovi posledný odklad výkonu popravy 14. mája 1989 v súlade s rozhodnutím povoliť preskúmanie prípadu zo štátu Florida, v ktorom sa vyskytovali podobné sporné body, v dôsledku čoho potom najvyšší súd vyhovel niekoľkým desiatkam žiadostí o odklad výkonu trestu smrti v celej krajine.

Kým najvyšší súd s prieťahmi skúmal floridský prípad, v Samovom prípade sa nepodalo nič. Sam sa však na vlastnú päsť pokúsil zbaviť firmy Kravitz & Bane. Podal niekoľko nešikovných návrhov, ale všetky mu obratom zamietli. Podarilo sa mu však dosiahnuť, že Odvolací súd piateho federálneho obvodu zrušil bezplatné zastupovanie, ktoré mu poskytovali jeho advokáti. Dňa 29. júna 1990 mu Odvolací súd piateho federálneho obvodu povolil, aby sa obhajoval sám, a Garner Goodman spis Sama Cayhalla založil. Spis však nezostal zatvorený nadlho.

Dňa 9. júla 1990 zrušil odklad a toho istého dňa Najvyšší súd štátu Mississippi určil dátum popravy na 8. augusta, čiže mesiac pred vykonaním.

Po deviatich rokoch rinčania zbraní na poli odvolacích konaní zostalo Samovi šestnásť dní života.

29

Na oddelení vládol pokoj a ticho ďalšieho dňa, čo sa pomaly blížil k poludniu. Z malých ciel sa rozliehal bzukot a vrčanie ventilátorov víriacich vzduch, ktorý bol čoraz dusnejší a lepkavejší.

Ranné televízne správy boli plné vzrušených správ o Samovi Cayhallovi, lebo prehral posledný boj so zákonom. Rozhodnutie sudcu Slatteryho sa oznamovalo slávnostne, akoby to bol skutočne posledný klinec do rakvy. Jacksonská stanica sa programovo venovala odpočítavaniu záverečných šestnástich dní. Šestnásť dní, ohlasovali palcové titulky, pod ktorými bola Samova fotografia. Modrooké moderátorky s hrubým mejkapom, ale bez akýchkoľvek právnických vedomostí, súkali do kamier nebojácne predpovede: „Podľa našich zdrojov Sam Cayhall nemá podľa zákona už prakticky nijaké možnosti. Väčšina ľudí je presvedčená, že poprava sa bude konať podľa plánu, teda ôsmeho augusta.“ Potom nasledovalo športové spravodajstvo a správy o počasí.

V bloku smrti sa oveľa menej hovorilo, odsúdení toľko na seba nevykrikovali, do ciel smerovalo menej „koní“. Chystala sa poprava.

Seržant Packer sa usmieval sám pre seba, keď kráčal chodbou A. Nadávky a šarvátky, ktoré boli takmer na dennom poriadku, prakticky neexistovali. Odsúdení sa venovali najmä vlastným odvolaniam a advokátom. V priebehu dvoch uplynulých týždňov sa najčastejšie domáhali možnosti telefonicky sa spojiť s advokátom.

Packer nemal radosť z ďalšej popravy, ale pokoj na oddelení ho tešil. Vedel však, že je to len dočasný stav. Keby zajtra udelili Samovi odklad, okamžite sa spustí starý známy hurhaj.

Pred Samovou celou zastal. „Sam, vaša hodinka na prechádzku.“

Sam sedel na lôžku, písal na stroji a fajčil. „Koľko je hodín?“ opýtal sa, odložil písací stroj nabok a vstal.

„Jedenásť.“

Sam sa otočil k Packerovi chrbtom a vystrčil ruky cez mrežu. Packer mu opatrne založil putá. „Pôjdete von sám?“ opýtal sa.

Sam sa obrátil s rukami za chrbtom. „Nie. Aj Henshaw by chcel ísť von.“

„Privediem ho,“ povedal Packer, hlavou dal signál najprv Samovi a potom strážnej službe na konci chodby. Dvere sa otvorili, Sam pomaly vykročil za ním popri celách. Všetci odsúdení stáli pri mrežiach, vytŕčali von ruky, úzkostlivo pozorovali Sama, ktorý prechádzal okolo.

Kým Packer odomkol nenatreté železné vráta, prešli okolo množstva mreží na niekoľkých chodbách. Len čo sa otvorili smerom von, Sama zaliali slnečné lúče, až sa mu zakrútila hlava. Túto časť vychádzky nenávidel. Vykročil na trávu, silno zažmúril oči, kým mu Packer snímal putá, a potom ich pomaly otváral, aby si privykli a prispôsobili sa boľavej žiare slnečných lúčov.

Packer bez slova zmizol dnu. Sam celú minútu zostal stáť na tom istom mieste, kde ho oblialo svetlo, tak mu krv búšila v hlave. Horúčava mu neprekážala, na tú bol zvyknutý, ale slnečné lúče naňho dorážali ako laser a spôsobili mu prudké bolesti hlavy zakaždým, keď ho pustili na čerstvý vzduch. Hravo si mohol dovoliť lacné slnečné okuliare, ako mal Packer, lenže také čosi praktické nebolo na zozname povolených vecí, ktoré môže vlastniť odsúdený.

Urobil niekoľko neistých krokov po skosenom trávniku a cez plot sa zadíval na bavlníkové polia. Na dvore bol ohradený priestor s trávnikom aj bez trávy, dve drevené lavičky a basketbalový kôš pre Afroameričanov. Strážcovia a odsúdení nazývali dvor pľac. Sam ho tisíc ráz starostlivo premeral krokmi a ich počet porovnával s krokmi, čo odrátali spoluväzni. Vychádzalo to sedemnásť metrov na dĺžku a dvanásť metrov na šírku. Plot bol vysoký vyše tri metre a nad ním polmetrová žiletková zátarasa. Za plotom bol asi tridsaťmetrový pás trávy k hlavnému plotu, ktorý strážili z veží.

Sam kráčal pozdĺž plota, na konci sa otočil do pravého uhla a pokračoval ďalej, rátajúc každý krok. Sedemnásť metrov po dĺžke, dvanásť na šírku. Cela mala dva krát tri metre, knižnica s právnickou literatúrou šesť krát päť. V hovorni, návštevnej miestnosti, odkrokoval na svojej strane dva krát desať metrov. Povedali mu, že plynová komora má päť krát štyri a že vlastnú komoru tvorí kocka s hranou len slabého pol druha metra.

Počas prvého roku vo väzení po dvore behával, usiloval sa zahriať a potiť, aby si pomáhal ventilovať srdce. Hádzal aj loptu do koša, ale všetko zanechal, keď sa mu prestalo dariť. Napokon sa cvičeniu prestal venovať úplne a počas hodinovej vychádzky nerobil nič, len sa kochal zo slobody vonku. Jeden čas si zvykol prestáť pri plote s pohľadom upretým až za polia, k lesu, a všeličo si predstavoval. Slobodu. Hradskú. Rybačku. Dobré jedlo. Príležitostný sex. Pred očami videl svoju malú farmu vo fordskom okrese a neďaleko od nej dva neveľké pásy lesa. Sníval o Brazílii, Argentíne a inom vzdialenom úkryte, kde by žil pod novým menom.

Ale potom prestal snívať. Prestal hľadieť cez plot, že sa stane zázrak a on sa dostane von. Prechádzal sa, fajčil, takmer vždy celkom sám. Najintenzívnejšia činnosť, ktorej sa venoval, bola hra dáma.

Vráta sa opäť otvorili a dnu vošiel Hank Henshaw. Packer mu sňal putá a on silno žmúril do slnka a pozeral na zem. Pošúchal si zápästia, len čo ich mal voľné, potom si povystieral chrbát a nohy. Packer prešiel k jednej z lavičiek a postavil na ňu ošúchanú kartónovú škatuľu.

Obaja väzni hľadeli za Packerom, kým neodišiel z dvora, potom vykročili k lavici, prekročili ju jednou nohou a usadili sa oproti sebe, so škatuľou uprostred. Sam vybral kamene dámy a Henshaw ich zrátal.

„Dnes som na rade s červenými ja,“ povedal Sam.

„Červené si mal minule,“ povedal Henshaw a hľadel na Sama.

„Naposledy som mal čierne.“

„Nie, s čiernymi som naposledy hral ja. Dnes mi patria červené.“

„Pozri, Hank. Zostáva mi len šestnásť dní, a ak chcem hrať s červenými, musím s nimi hrať.“

Henshaw pokrčil plecami a ustúpil. Kamene postavili starostlivo na šachovnicu.

„Zrejme si prvý na ťahu,“ povedal Henshaw. „Jasné.“ Sam potiahol kameň na prázdne políčko a hra sa začala. Poludňajšie slnko spaľovalo zem a všetko naokolo, takže onedlho mali červené kombinézy prilepené na chrbte. Obaja mali na nohách gumené šľapky na sprchovanie, len tak bez ponožiek.

Hank Henshaw mal štyridsaťjeden rokov, na oddelení sedel siedmy rok a vôbec nepredpokladal, že by niekedy uvidel plynovú komoru. Prvostupňový súd urobil dve hrubé chyby, takže jeho vyhliadky na zmenu rozsudku a odchod z cely smrti boli priaznivé.

„Správy zo včerajška sú veľmi zlé,“ poznamenal, keď Sam premýšľal nad druhým ťahom.

„Tak je, situácia naozaj nie je ružová, čo povieš?“

„Veru. Čo na to tvoj právnik?“ Ani jeden nezdvihol zrak zo šachovnice.

„Vraví, že je tu ešte šanca zabojovať.“

„Ako to, dofrasa, myslí?“ spýtal sa Henshaw a urobil pohyb kameňom.

„Predpokladám, že si myslí, že ma posadia do plynovej komory, ale že sa tam budem príliš metať.“

„Vie ten chlapec, čo vôbec robí?“

„Ale áno. Je bystrý. Máme to predsa v krvi.“

„Aj tak je príliš mladý.“

„Je to múdry chlapec. Náramne vzdelaný. Skončil medzi všetkými absolventmi ročníka na Michiganskej právnickej fakulte na druhom mieste. Patril medzi redaktorov študentského právnického časopisu.“

„Čo to znamená?“

„Že je vynikajúci. Niečo určite vymyslí.“

„Hovoríš vážne, Sam? Myslíš, že sa mu to podarí?“ Sam odrazu preskočil dva čierne kamene a Henshaw zahrešil, „ľutujem ťa,“ zaškeril sa Sam. „Kedy si ma naposledy porazil?“

„Pred dvoma týždňami.“

„Klameš. Za tri roky si ma neporazil ani raz.“ Henshaw urobil ďalší pokus, ale Sam ho zasa preskočil. O päť minút skončili a Sam zaznamenal na svoje konto ďalšie víťazstvo. Zmietli šachovnicu a potom ju zasa postavili od začiatku.

Napoludnie sa Packer a ďalší strážca vynorili s putami a bolo po zábave. Odviedli ich do cely, kde práve roznášali obed. Fazuľu, hrach, zemiakovú kašu a niekoľko kusov suchej hrianky. Sam zjedol necelú tretinu porcie a trpezlivo čakal na strážcu, kým poň nepríde. V rukách držal čisté trenírky a kus mydla. Bol čas kúpeľa.

Dozorca prišiel a odviedol Sama do malého sprchovacieho kúta na konci chodby. Nariadením súdu sa odsúdeným na smrť povoľovala sprcha päť ráz do týždňa bez ohľadu na to, či ju potrebovali alebo nie, ako to zvykli hodnotiť dozorcovia.

Sam sa rýchlo osprchoval, dva razy si umyl hlavu mydlom a opláchol sa teplou vodou. V sprche bolo čisto, no používalo ju štrnásť chlapov z tejto chodby. Preto si gumené sandále nevyzúval. Po piatich minútach vodu vypli. Sam si nechal vodu odkvapkať, pričom hľadel na kachličky pokryté plesňou. V duchu si pomyslel, že na oddelení je niekoľko vecí, za ktorými naozaj nebude banovať.

O dvadsať minút ho naložili do väzenského minibusu a odviezli do právnickej knižnice vzdialenej necelý kilometer.

Adam už čakal dnu. Kým dozorca snímal Samovi putá a odišiel, vyzliekol si sako a vyhrnul rukávy na košeli. Pozdravili sa, podali si ruky a Sam sa rýchlo posadil a zapálil si cigaretu.

„Kde si bol?“ opýtal sa.

„Všelikde,“ odpovedal Adam a posadil sa za stôl oproti. „Nečakane som musel odcestovať v stredu do Chicaga a zdržal som sa tam aj vo štvrtok.“

„Týkalo sa to mňa?“

„Dalo by sa tak povedať. Goodman chcel vedieť, ako sa celá záležitosť vyvíja, a vyskytli sa ďalšie okolnosti.“

„Takže Goodman je naďalej v hre?“

„Goodman je môj šéf, Sam. Ak si chcem udržať prácu, musím mu o všetkom referovať. Viem, že ho nemáte rád, ale váš prípad mu veľmi leží na srdci. Verte či neverte, nerád by videl, aby ste sa dostali do plynovej komory.“

„Necítim voči nemu nenávisť.“

„Kedy sa to zmenilo?“

„Neviem. Keď sa človek ocitne tak blízko smrti, ustavične premýšľa.“

Adam by si bol rád vypočul viac, ale Sam to zahral do autu. Adam ho sledoval, ako fajčí, a usiloval sa nemyslieť na Joa Lincolna. Usiloval sa nemyslieť na Samovho otca, ktorý sa na pohrebe pobil s ďalšími opilcami, usiloval sa zabudnúť na všetky trápne historky z fordského okresu, o ktorých mu porozprávala Lee. Usiloval sa zablokovať si v mysli podobné spomienky, no nešlo to.

Sľúbil jej, že ďalšie hrozné udalosti z minulosti pred Samom nespomenie. „Predpokladám, že už viete o poslednom neúspechu,“ povedal a vybral z aktovky noviny. „Šlo to akosi rýchlo.“

„Veru. Rýchla porážka, ale už som sa odvolal na Piaty federálny odvolací.“

„Nikdy nevyhrám na Piatom federálnom odvolacom.“

„Viem. Lenže v tomto štádiu si nemôžeme vyberať súd podľa ľubovôle.“

„A čo môžeme v tomto štádiu robiť?“

„Máme niekoľko možností. Minulý utorok som sa stretol s guvernérom na porade s federálnym sudcom. Chcel so mnou hovoriť súkromne. Dal mi svoje súkromné číslo a požiadal ma, aby som mu zatelefonoval a porozprával sa s ním o celom prípade. Vravel, že má pochybnosti, pokiaľ ide o rozsah vašej viny.“

Sam naňho vyjavene hľadel. „Pochybnosti? Má hlavnú zásluhu na tom, že som sa dostal až sem. Nevie sa dočkať, kedy ma popravia.“

„Máte asi pravdu, ale…“

„Sľúbil si mi, že s ním nebudeš hovoriť. Spísal si so mnou dohodu, ktorá ti výslovne zakazuje styk s tým naničhodníkom.“

„Upokojte sa, prosím. Zastavil ma mimo sudcovej pracovne.“

„Prekvapuje ma, že nezvolal tlačovku, aby mal pred kým rozprávať.“

„Pohrozil som mu. Musel mi sľúbiť, že o tom nebude hovoriť.“

„To by si bol prvý človek na svete, čo umlčal toho darebáka.“

„Je ochotný prijať myšlienku o konaní o milosti.“

„Toto ti povedal?“

„Áno.“

„Prečo? Ja tomu neverím.“

„Neviem prečo, Sam. A vlastne je mi to fuk. I keď nám to neublíži. Prečo by nám mala uškodiť žiadosť o konanie o milosti? Dostal by sa do novín. Chodili by za ním televízni reportéri. Keby sa mu naskytla príležitosť, bol by ochotný vypočuť nás, takže čo na tom, že by si popritom budoval svoj imidž?“

„Nie. Moja odpoveď je nie. Nedám ti poverenie, aby si podal žiadosť o zmiernenie trestu. Doparoma, nie! Tisíc ráz nie! Poznám ho, Adam. Usiluje sa vtiahnuť ťa do svojho plánu. Je to podvod, cirkus pre publikum. Tváril by sa zarmútene až do samého konca, aby z toho vydoloval, čo sa dá. Dostalo by sa mu väčšej pozornosti ako mne, a pritom ide o moju popravu.“

„Ale ako môže poškodiť vám?“

Sam plesol dlaňou po stole. „Lebo z toho nevzíde nič dobré, Adam! On svoj názor nezmení.“

Adam si čosi načmáral do poznámkového bloku a chvíľu mlčal. Sam sa usadil pohodlnejšie na stoličku a zapálil si ďalšiu cigaretu. Vlasy mal vlhké a zahládzal si ich dozadu končekmi prstov.

Adam položil pero na stôl a pozrel na svojho klienta. „Sam, čo chcete robiť? Vzdať sa? Hodiť na zem uterák? Ste presvedčený, že sa rozumiete právu, čo chcete robiť, povedzte mi.“

„Stále o tom premýšľam.“

„To verím.“

„Sťažnosť na piaty odvolací federálny je v poriadku, ale nevyzerá to veľmi sľubne. Veľa možností mi nezostáva, ako to vidím ja.“

„Okrem Benjamína Keyesa.“

„Správne, okrem Benjamína Keyesa. Vykonal pre mňa veľa dobrého na pôvodnom procese aj pri odvolaní, bol to takmer priateľ. Po ňom nepôjdem, to by som nezniesol.“

„Ale ide o štandardný postup pri treste smrti, Sam. Každý ide po svojom advokátovi a tvrdí, že na pôvodnom procese bola obhajoba neúčinná. Goodman mi vravel, že to chcel urobiť, ale vy ste odmietli. Bolo to treba urobiť už pred rokmi.“

„Má pravdu. Prosil ma, ale ja som nesúhlasil. Zrejme to bola chyba.“

Adam si sadol na kraj stoličky a zapísal si poznámky. „Preštudoval som si záznamy, a zdá sa, že Keyes spravil chybu, že vás nezavolal na lavicu svedkov, aby ste vypovedali.“

„Chcel som hovoriť k porote, vieš. Tuším, že som ti to už spomínal. Po svedeckej výpovedi Dogana sa mi videlo veľmi dôležité vysvetliť porote, že aj keď som umiestnil tú bombu, nemal som v úmysle nikoho zabiť. Taká je pravda, Adam. Nechcel som nikoho zabiť.“

„Chceli ste svedčiť, ale váš advokát to nedovolil.“

Sam sa usmial a hľadel do zeme. „A toto mám teraz povedať?“

„Áno.“

„Nemám už veľa šancí, však?“

„Nie.“

„Tak dobre. Bolo to tak. Ja som chcel svedčiť, ale môj advokát nesúhlasil.“

„Hneď ráno podám návrh na súd.“

„Je už neskoro, či nie?“

„Je síce neskoro, lebo túto vec bolo treba napadnúť dávno predtým, no nemáme čo stratiť.“

„Ale upozorníš na to Keyesa? Zavoláš mu?“

„Ak mi zostane čas. Na jeho pocitoch mi v tejto chvíli skutočne nezáleží.“

„Potom ani mne. Dočerta s ním. Koho by sme mohli ešte napadnúť?“

„Zoznam nie je veľmi dlhý.“

Sam vyskočil zo stoličky a začal sa prechádzať popri stole odmeranými krokmi. Miestnosť bola šesť metrov dlhá. Chodil okolo stola, poza Adamov chrbát, popri štyroch stenách a stále rátal kroky. Napokon zastal a oprel sa o policu s knihami.

Adam si dopísal poznámky a pozorne ho sledoval. „Lee by rada vedela, či môže prísť na návštevu.“

Sam sa naňho zahľadel, potom sa vrátil k stoličke oproti. „Chcela by prísť?“

„Myslím, že áno.“

„Musím si to premyslieť.“

„Ale ponáhľajte sa.“

„Ako sa má?“

„Zdá sa, nie najhoršie. Pozdravuje vás, modlí sa za vás a veľa na vás tieto dni myslí.“

„Vedia ľudia v Memphise, že je mojou dcérou?“

„Zdá sa, že nie. Zatiaľ to ešte nebolo v novinách.“

„Dúfam, že to zostane v tajnosti.“

„V sobotu sme boli spolu v Clantone.“

Sam naňho smutne pozrel, potom sa zahľadel do povaly. „Čo ste tam videli?“ spýtal sa.

„Veľa vecí. Ukázala mi hrob starej matky a miesta odpočinku ostatných Cayhallovcov.“

„Povedala ti Lee, že tam nechce byť pochovaná?“

„Áno. Lenže Lee sa pýta, kde chcete byť pochovaný vy?“

„Ešte som sa nerozhodol.“

„Jasné, ale dajte mi vedieť, len čo sa rozhodnete. Prechádzali sme sa po meste; ukázala mi dom, v ktorom ste bývali. Boli sme na námestí a sedeli sme v besiedke na trávniku pred súdom. Je to veľmi rušné mesto. Na námestí bola hotová tlačenica.“

„Kedysi sme z cintorína sledovali ohňostroj.“

„Hovorila mi o tom. Boli sme v čajovni na obede a odviezli sme sa za mesto. Zaviedla ma do domu svojho detstva.“

„Ešte stále stojí?“

„Áno. Je opustený. Chátra, všade samá burina. Prešli sme sa dookola pešo. Rozprávala mi veľa príbehov z detstva. Hovorili sme o Eddiem.“

„Má pekné spomienky?“

„Nie veľmi.“

Sam si prekrížil ruky na hrudi a pozeral do stola. Prešla asi minúta ticha. Napokon sa opýtal: „Povedala ti o Eddieho černošskom priateľovi? O Quinceovi Lincolnovi?“

Adam pomaly prikývol a pohľady sa im stretli. „Áno, povedala.“

„Aj o jeho otcovi Joovi?“

„Porozprávala mi ten príbeh.“

„Veríš jej?“

„Áno. Nemal by som?“

„Je to pravda, všetko je pravda.“

„Myslel som si.“

„Ako ti bolo, keď ti to rozprávala? Chcel by som vedieť, ako si reagoval?“

„Nenávidel som ťa.“

„A ako sa cítiš teraz?“

„Inak.“

Sam pomaly vstal zo stoličky a prešiel na druhý koniec stola, kde zastal a obrátil sa k Adamovi chrbtom. „Bolo to pred štyridsiatimi rokmi,“ zahundral nezreteľne.

„Neprišiel som sem, aby som vám o tom porozprával,“ povedal Adam na svoju obranu, lebo sa cítil vinný.

Sam sa obrátil a znovu sa oprel o policu. Skrížil si ruky na prsiach a hľadel uprene do steny. „Tisíc ráz som oľutoval, že sa to stalo.“

„Sľúbil som Lee, že to nespomeniem, Sam. Prepáčte.“

„Joe Lincoln bol dobrý človek. Často som premýšľal, čo sa stalo s Ruby, Quinceom a ostatnými deťmi.“

„Zabudnite na to, Sam. Hovorme o inom.“

„Predpokladám, že sa potešia, keď bude po mne.“

30

Keď Adam prešiel autom okolo hlavnej brány, strážny mu kývol ako známemu. Zamával mu naspäť, spomalil a stlačil tlačidlo na otvárenie kufra. Návštevníci nemuseli pri odchode vyplňovať papiere, iba im zbežne prezreli kufor vozidla, aby sa presvedčili, že neodvážajú väzňov. Zabočil na diaľnicu smerom na juh od Memphisu a zrátal si, že toto bola jeho piata návšteva v Parchmane. Päť návštev počas dvoch týždňov. Zdá sa, že nasledujúcich šestnásť dní sa väzenie stane jeho druhým domovom. Hrôza pomyslieť.

Večer nemal náladu na rozhovor s Lee. Cítil sa čiastočne zodpovedný za to, že sa utieka k alkoholu, ale ako sama pripustila, žije takto už dlhé roky. Bola alkoholička, a ak sa rozhodne piť, nijako ju nemôže zastaviť. Porozprávajú sa zajtra večer pri káve. Dnes večer si potreboval oddýchnuť.

Bolo horúce popoludnie, z asfaltovej diaľnice sálala páľava, polia boli vyprahnuté a suché, farmárske stroje sa pohybovali ledabolo a pomaly, premávka bola mierna a zdĺhavá. Adam zatiahol na krajnicu a otvoril strechu kabrioletu. Zastavil pri čínskych potravinách v Ruleville a kúpil si plechovku ľadového čaju, nato prešiel rýchlo po opustenej diaľnici smerom na Greenville. Mal čosi vybaviť, zrejme niečo nepríjemné, cítil, že to musí urobiť. Dúfal, že na to bude mať dosť odvahy.

Jazdil po odľahlých cestách, malých asfaltových vidieckych hradských a takmer bezcieľne sa preháňal cez širokú deltu rieky. Dvakrát zablúdil, ale vymotal sa. Niekoľko minút pred piatou prišiel do Greenvillu a krížom-krážom prechádzal stredom mesta, hľadajúc svoj cieľ. Dvakrát minul kŕamerovský parčík. Našiel synagógu, oproti Prvého baptistického kostola. Zaparkoval na konci Hlavnej ulice pri rieke, kde mesto chránilo prístavné mólo. Utiahol si kravatu a prešiel pešo tri bloky domov po Washingtonovej ulici k starej tehlovej budove s nápisom Veľkoobchod Kramer, visiacim na verande nad chodníkom. Ťažké sklené dvere sa otvárali dovnútra a starodávna drevená dlážka vŕzgala, keď po nej kráčal. Prednú časť budovy zachovali tak, aby pripomínala staromódny maloobchod; pred širokými policami siahajúcimi do povale stáli sklené pulty. Police a pulty boli plné škatúľ a obalov potravinárskych výrobkov, ktoré predali pred mnohými rokmi, a dnes ich už nebolo dostať. Stála tam aj stará pokladnica. Malé múzeum rýchlo ustupovalo modernému obchodu. Ostatné časti obrovskej budovy zrenovovali, a zdalo sa, že slúžia svojej funkcii. Predné foyer bolo predelené sklenou stenou a do stredu budovy viedla široká chodba pokrytá kobercom; zrejme do kancelárií a miestností pre sekretárky. Vzadu bol určite sklad.

Adam si s obdivom prezeral predmety vystavené na pultoch. Zozadu vyšiel mladík v džínsach a spýtal sa: „Želáte si?“

Adam sa usmial a zrazu znervóznel. „Hľadám pána Kramera.“

„Ste obchodný cestujúci?“

„Nie.“

„Máte záujem niečo kúpiť?“

„Nie.“

Mladý muž držal ceruzku a nad čímsi rozmýšľal. „Smiem sa teda opýtať, čo by ste rád?“

„Potrebujem hovoriť s pánom Elliotom Kramerom. Je tu?“

„Väčšinu času trávi v hlavnom sklade na juhu od mesta.“

Adam urobil tri kroky smerom k mužovi a podal mu navštívenku. „Volám sa Adam Hall. Som advokát z Chicaga. Naliehavo musím hovoriť s pánom Kramerom.“

Mladík si chvíľu prezeral navštívenku a podozrievavo sa na Adama pozrel. „Moment, prosím,“ povedal a odišiel.

Adam sa oprel o pult a obdivoval pokladnicu. Kdesi v tých objemných vyšetrovacích spisoch čítal, že členovia rodiny Marvina Kramera niekoľko generácií patrili medzi prosperujúcich obchodníkov v kraji Delty. Jeden z predkov len tak vystúpil v greenvillskom prístave z parníka a rozhodol sa tu usadiť. Otvoril si malý obchod s textilom a pomaly prosperoval. Počas útrap súdnych procesov so Samom rodinu Kramerovcov opakovane označovali ako zámožnú.

Po dvadsiatich minútach čakania chcel Adam odísť, ba sa mu aj uľavilo. Usiloval sa. Ak sa s ním pán Kramer nechce stretnúť, nič sa nedá robiť.

Začul kroky na drevenej dlážke a obrátil sa. Stál tam starší pán a v ruke držal jeho navštívenku. Vysoký, chudý, zvlnené sivé vlasy, výrazné kruhy pod tmavohnedými očami, chudá, prísna tvár, v tej chvíli bez úsmevu. Stál vzpriamene, bez palice, bez okuliarov. Zachmúrene hľadel na Adama a nič nevravel.

Adam chvíľku ľutoval, že neodišiel o päť minút skôr. Na čo sem vôbec chodil? Ale vzápätí sa rozhodol. „Dobrý deň,“ pozdravil, keďže bolo jasné, že starší pán neprehovorí. „Pán Elliot Kramer?“

Pán Kramer súhlasne prikývol, ale tak pomaly, akoby ho otázka provokovala.

„Volám sa Adam Hall. Som advokát z Chicaga. Sam Cayhall je môj starý otec a ja som jeho obhajca.“ Bolo zrejmé, že pán Kramer si to už uvedomil, lebo Adamove slová ho nevyviedli z rovnováhy. „Rád by som sa s vami porozprával.“

„O čom?“ pomaly zatiahol pán Kramer. „O Samovi.“

„Dúfam, že sa bude škvariť v pekle,“ povedal, akoby si bol celkom istý Samovým miestom na večnosti. Oči mal také hnedé, že vyzerali takmer čierne.

Adam uprel zrak na dlážku a usiloval sa myslieť na niečo, čo by nerozdúchalo vášne. „Áno,“ povedal, dobre si uvedomujúc, že sa nachádza na hlbokom Juhu, kde slušnosť káže chodiť na všetko okľukou. „Chápem vaše pocity. Nevyčítam vám to, len som sa s vami chcel chvíľu pozhovárať.“

„Poslal mi vari Sam ospravedlnenie?“ spýtal sa pán Kramer. Prichodilo mu zvláštne, že Sama nazval krstným menom. Nie pán Cayhall, ani Cayhall, jednoducho Sam, akoby boli starí priatelia, čo sa kedysi poškriepili, a teraz bolo načase pomeriť sa. Stačí, keď povieš, že ťa to mrzí, Sam, a všetko bude v poriadku.

Adamovi v rýchlosti preblesklo hlavou, že zaklame. Mohol by sa nemiestne zaliečať, hovoriť o tom, ako sa Sam v týchto, pre neho posledných, dňoch cíti a ako zúfalo si želá, aby mu odpustili. Ale Adam sa nevedel prinútiť. „Zmenilo by sa tým niečo?“ spýtal sa.

Pán Kramer si starostlivo vložil navštívenku do vrecka na košeli a dlho uprene hľadel do okna za Adamom. „Nič,“ začal, „nič by sa nezmenilo. Malo sa tak stať už dávno.“ Jeho slová zvýrazňovalo hlasné šumenie rieky, a hoci významom neboli vítané, zneli veľmi upokojujúco. Vyslovil ich pomaly a hĺbavo, akoby čas nič neznamenal. Vyjadrili roky utrpenia, ale aj náznak, že život sa už dávno zastavil.

„Nie, pán Kramer. Sam nevie, že som tu, takže sa neospravedlňuje. Ale ja sa ospravedlňujem.“

Uprený pohľad cez okno a do minulosti sa nezachvel ani nezakolísal. No pán Kramer počúval.

Adam pokračoval: „Cítim povinnosť vysloviť aspoň za seba a za Samovu dcéru, že to, čo sa stalo, je nám strašne ľúto.“

„Prečo to Sam nepovedal už pred rokmi?“

„Na to vám nemôžem odpovedať.“

„Viem. Ste nový.“

Ach, tá sila tlače. Pán Kramer samozrejme číta noviny ako každý.

„Áno. Usilujem sa zachrániť mu život.“

„Prečo?“

„Dôvodov je veľa. To, že ho popravia, vám vnukov ani syna nevráti. Nekonal správne, ale rovnako nie je správne, aby ho štátna moc popravila.“

„Ahá! A vy si myslíte, že som nič také predtým nikdy nepočul?“

„Nie. Určite ste už všetko počuli. Všetko ste videli. Všetko ste cítili. Neviem si predstaviť, čo všetko ste prežili. Ja sa len usilujem, aby som nemusel takto žiť.“

„Chcete ešte niečo okrem toho?“

„Venujete mi päť minút?“

„Hovoríme spolu tri minúty. Zostávajú ešte dve.“ Pozrel na hodinky, akoby nastavoval čas, a pomaly si vopchal dlhé prsty do vrecka na nohaviciach. Znova sa zahľadel cez okno na ulicu.

„V memphiských novinách citovali vaše slová, vraj chcete byť pri tom, keď Sama Cayhalla pripútajú v plynovej komore do kresla, a chcete mu hľadieť do očí.“

„Ten citát je presný. Ale neverím, že sa to niekedy stane.“

„Prečo nie?“

„Pretože náš trestný poriadok je nanič. Takmer desať rokov ho rozmaznávajú a chránia vo väzení. Neustále sa odvoláva. Práve teraz podávate odvolanie a zariaďujete, aby zostal nažive. Náš systém je chorý. Spravodlivosť neočakávame.“

„Ubezpečujem vás, že ho tam nerozmaznávajú. Byť v cele smrti je strašné. Práve odtiaľ idem.“

„Dobre, ale je nažive. Žije, dýcha, díva sa na televíziu a číta knihy. Rozpráva sa s vami. Súdi sa. A aj keď sa k nemu blíži smrť, bude mať dosť času, aby sa na odchod pripravil. Aby sa rozlúčil. Pomodlil. Moji vnuci nemali čas na rozlúčku, pán Hall. Nemohli si objať rodičov, dať im bozk na rozlúčku. Roztrhalo ich na kúsky, keď sa nevinne hrali.“

„Chápem, pán Kramer. Ale Samova poprava vám ich nevráti späť.“

„Nie, nevráti. Ale budeme sa cítiť oveľa lepšie. Utíši to veľa bolesti. Milión ráz som sa modlil, aby som sa dožil jeho smrti. Pred piatimi rokmi som mal infarkt. Na dva týždne ma pripojili na prístroje, a jediné, čo ma zachovalo pri živote, bola moja túžba prežiť Sama Cayhalla. Budem tam, pán Hall, ak mi to lekári povolia. Budem tam a budem sa pozerať, ako zomiera, potom pôjdem domov a dožijem si dni, ktoré mám zrátané.“

„Ľutujem, že to takto cítite.“

„Aj ja ľutujem, že to takto cítim. Veľmi ľutujem, že som vôbec počul meno Sam Cayhall.“

Adam urobil krok dozadu a oprel sa o pult pri pokladnici. Upieral zrak na dlážku, pán Kramer upieral zrak do okna. Slnko za budovou klesalo k západu a v malom starobylom múzeu sa šerilo. „Ja som kvôli tomu stratil otca,“ povedal Adam mäkko. „Je mi veľmi ľúto. Čítal som, že krátko po poslednom procese spáchal samovraždu.“

„Aj Sam veľmi trpel, pán Kramer. Zničil celú svoju aj vašu rodinu. A nesie väčšiu vinu, ako si vy alebo ja vieme vôbec predstaviť.“

„Možno sa zbaví bremena, keď zomrie.“

„Možno. Ale prečo nezastavíme to zabíjanie?“

„Ako by som ho mal podľa vás zastaviť?“

„Kdesi som čítal, že ste s guvernérom dobrí priatelia.“

„Čo vás je do toho?“

„Je to pravda?“

„Pochádza odtiaľto. Poznáme sa dlhé roky.“

„Ja som sa s ním prvý raz stretol minulý týždeň. Viete, že má právomoc prejaviť zhovievavosť.“

„Na to by som sa nespoliehal.“

„Nespolieham sa na to. Som zúfalý, pán Kramer. Už nemám čo stratiť, len starého otca. Ak ste vy a vaša rodina pevne rozhodnutí presadiť popravu, guvernér na vás určite dá.“

„Máte pravdu.“

„A ak by ste sa rozhodli, že popravu nechcete, myslím, že guvernér by na to pristúpil.“

„Takže všetko závisí odo mňa,“ povedal a až vtedy sa pohol. Obišiel Adama a zastal pri okne. „Nie ste len zúfalý, pán Hall, ste navyše aj naivný.“

„Nepopieram.“

„Rád počujem, že mám takú moc. Keby som to bol vedel predtým, váš starý otec by bol dávno mŕtvy.“

„Nezaslúži si smrť, pán Kramer,“ povedal Adam, keď kráčal k dverám. Neočakával, že nájde porozumenie. Dôležité je, že ho pán Kramer videl a uvedomil si, že ovplyvní životy iných. „Ani moji vnuci si ju nezaslúžili. Ani môj syn.“ Adam otvoril dvere a povedal: „Prepáčte, že som vyrušoval, a ďakujem, že ste si našli čas. Mám sestru, sesternicu a tetu, to je Samova dcéra. Chcel som len, aby ste vedeli, že aj Sam má rodinu, nech je, aká je. Ak zomrie, budeme prežívať bolesť. Ak ho nepopravia, z väzenia už nevyjde. Jednoducho pomaly odíde, zomrie prirodzenou smrťou.“

„Budete trpieť?“

„Áno. Naša rodina má ťažký osud, pán Kramer, plný tragédie. Usilujem sa zabrániť ďalšej.“

Pán Kramer sa obrátil a pozrel naňho. Tvár mu zostala bezvýrazná. „To vás ľutujem.“

„Ešte raz vďaka,“ povedal Adam.

„Želám vám dobrý deň,“ povedal pán Kramer bez úsmevu.

Adam opustil budovu a kráčal po tienistej ulici až do centra mesta. Našiel park s pamätníkom a posadil sa na tú istú lavičku neďaleko bronzového súsošia malých chlapcov. Po niekoľkých minútach mal už dosť pocitu viny a spomienok, radšej sa pobral preč.

Zašiel do tej istej kaviarne o ulicu ďalej čo predtým, dal si kávu a prplal sa v grilovanom syre. Obďaleč začul rozhovor o Samovi Cayhallovi, ale nerozumel presne, o čom sa tí ľudia zhovárali.

Ubytoval sa v hoteli a zavolal Lee. Hlas mala triezvy a možno sa jej trochu uľavilo, že večer nepríde. Sľúbil, že sa vráti na druhý deň. Kým sa celkom zotmelo, Adam už pol hodiny spal.

31

Adam prechádzal centrom Memphisu ešte pred svitaním a do siedmej bol zamknutý v kancelárii. Pred ôsmou hovoril s E. Garnerom Goodmanom tretí raz. Zdalo sa, že aj on je na konci so silami a nespáva. Do detailov prediskutovali otázku Keyesovej obhajoby na hlavnom pojednávaní. Cayhallov spis bol plný poznámok a komentárov o chybných krokoch v konaní, ale Benjamínovi Keyesovi veľa viny za to nekládli.

Lenže to bolo pred mnohými rokmi, keď plynová komora bola natoľko vzdialená, že nikoho neznepokojovala. Goodman bol rád, že Sam priznal, že by bývalo lepšie, keby na procese svedčil, a že Keyes mu v tom zabránil. Goodman bol k skeptický, či to naozaj tak bolo, ale vzal Sama za slovo.

Goodman s Adamom si uvedomovali, že táto otázka sa mala vytiahnuť už dávno a že dnes je to prinajmenšom na dlhé lakte. Zbierky judikátov do týždňa riadne zhrubnú, keď Najvyššší súd USA nepovolí uplatniť zákonný nárok podaný po premlčanej lehote. Ale tu naozaj išlo o spornú otázku, problém, ktorý vždy skúma súd, a Adama pri koncipovaní a prepisovaní konceptov, ktoré faxoval Goodmanovi, poháňalo vzrušenie.

Podľa zákona o opravných prostriedkoch po odsúdení sa nárok musí uplatniť najprv na súde v rámci štátu. Dúfal, že ten ho okamžite zamietne a že potom sa s podnetom rozbehne na federálny súd.

O desiatej odfaxoval konečnú verziu podnetu Najvyššiemu súdu štátu Mississippi, pričom jednu kópiu poslal aj na vedomie Breckovi Jeffersonovi z kancelárie sudcu Slatteryho. Ďalší fax putoval súdnemu tajomníkovi Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu v New Orleanse. Potom zatelefonoval exekútorovi popráv na Najvyššom súde USA a vysvetlil pánu Olanderovi, do čoho sa pustil. Pán Olander ho informoval, aby okamžite poslal fax do Washingtonu.

Na dvere zaklopala Darlene a Adam jej odomkol. Na recepcii naňho čaká návšteva, istý pán Wyn Lettner. Adam sa jej poďakoval a o chvíľu už kráčal po chodbe a zvítal sa s Lettnerom, ktorý prišiel sám, vystrojený presne ako majiteľ revíru na lov pstruhov. V rybárskej obuvi a čapici. Vymenili si základné zdvorilosti: ryby berú, Irene sa má dobre. A kedy sa znovu ukáže v Calico Rocku?

„Som v meste obchodne, nuž som sa rozhodol, že ťa vyhľadám,“ pošepol mu tichým hlasom chrbtom k sekretárke.

„Jasné,“ zašepkal Adam. „Pracovňu mám na konci chodby.“

„Nie, radšej sa prejdime.“

Výťahom sa zviezli do vestibulu a vykročili z budovy na pešiu zónu obchodného centra. Lettner vytiahol vrecko búrskych orieškov, ktoré si kúpil u predavača na ulici, a ponúkol za hrsť Adamovi. Odmietol. Pomaly prešli k radnici a federálnym úradom v severnej časti mesta. Lettner striedavo kŕmil orieškami seba a holubov.

„Ako sa má Sam?“ spýtal sa napokon.

„Zostávajú mu dva týždne. Ako by si sa cítil, keby ti zostávali dva týždne života?“

„Asi by som sa stále modlil.“

„K tomu ešte nedospel, ale čochvíľa aj to príde.“

„Naozaj ho popravia?“

„Všetko je už naplánované. Nemám na písme nič, čo by mašinériu zastavilo.“

Lettner si hodil za hrsť orieškov do úst. „Nuž, želám ti viac šťastia. Odkedy si prišiel za mnou, držím tebe aj starému Samovi palce.“

„Ďakujem. A ty si prišiel do Memphisu zaželať mi veľa úspechov?“

„Vlastne nie. Po tvojom odchode som o Samovi a bombovom atentáte na Kramera veľa premýšľal, prezrel som si osobné záznamy, veci, na ktoré som dávno zabudol. Vynorilo sa mi veľa spomienok, zavolal som starým kamošom, hovorili sme o historkách z čias činnosti Ku-Klux-Klanu. Spomínali sme na staré časy.“

„Škoda, že som ich nezažil.“

„Nuž a spomenul som si na niekoľko vecí, ktoré by som ti zrejme mal povedať.“

„Napríklad?“

„Pokiaľ ide o Dogana, je toho viac. Zomrel totiž rok po svedeckej výpovedi.“

„Sam mi to povedal.“

„Zabilo ho aj so ženou pri výbuchu v dome. Unikal propán z bojlera. Dom sa naplnil plynom a niečo ho vznietilo. Bol to výbuch ako bomba, horelo to ako ohnivá guľa. Pochovali ich vo vreciach.“

„Je to veľmi smutné, ale čo tým chceš povedať?“

„Neverili sme, že to bola náhoda. Chlapci z kriminalistického laboratória sa usilovali poskladať ten bojler. Bol zničený, ale boli presvedčení, že niekto tam vedome uvoľnil závity.“

„Ako to súvisí so Samom?“

„Nesúvisí.“

„Tak načo o tom hovoríme?“

„Možnože to súvisí s tebou.“

„Naozaj nerozumiem.“

„Dogan mal syna, ktorý nastúpil v roku 1979 do armády, poslali ho do Nemecka. V lete 1980 potom Dogana a Sama obvinili na súde v Greenville a zakrátko sa rozchýrilo, že Dogan súhlasil svedčiť proti Samovi. Bola z toho veľká aféra. V októbri 1980 Doganov syn v Nemecku dezertoval. Zmizol bez stopy.“ Chrúmal oriešky a škrupinky hodil kŕdľu holubov. „Nikdy sme ho nenašli. Armáda vyhlásila po ňom pátranie. Prešli mesiace. Potom rok. Dogan zomrel a ani sa nedozvedel, čo sa stalo s jeho synom.“

„A čo sa s ním stalo?“

„Neviem. Dodnes sa nenašiel.“

„Je mŕtvy?“

„Pravdepodobne. Niet po ňom ani stopy.“

„Kto ho zabil?“

„Možno ten istý, čo mu zabil rodičov.“

„Kto by to mohol byť?“

„Mali sme teóriu, ale bez podozrivého. Predpokladali sme, že syna uniesli pred procesom na výstrahu Doganovi. Možno Dogan poznal isté tajomstvá.“

„Načo potom Dogana po procese zabili?“ Zastali v tieni stromu, sadli si na lavičku na Court Square. Adam si konečne zobral za hrsť arašidov.

„Kto poznal podrobnosti bombového atentátu?“ spýtal sa Lettner. „Všetky podrobnosti?“

„Sam a Jeremiah Dogan.“

„Správne. A kto ich vtedy zastupoval na dvoch prvých pojednávaniach?“

„Clovis Brazelton.“

„Nedopustíme sa omylu, ak budeme predpokladať, že Brazelton poznal podrobnosti?“

„Asi nie. Bol predsa aktívnym členom Ku-Klux-Klanu.“

„Tak je, bol jeden z nich. To sú traja – Sam, Dogan a Brazelton. Alebo ešte niekto?“

Adam sa na chvíľu zamyslel. „Hádam ten tajuplný komplic.“

„Možno. Dogan je mŕtvy. Sam neprehovorí. Aj Brazelton je už niekoľko rokov pod zemou.“

„Ako zomrel?“

„Pri havárii lietadla. Kramerov prípad z neho spravil hrdinu a podarilo sa mu premeniť slávu na úspešnú advokátsku prax. Náruživo miloval lietadlá, jedno si kúpil a na pojednávania lietal na ňom. Raz v noci sa vracal z pobrežia, keď sa lietadlo z radaru stratilo. Brazeltonovo telo sa našlo na strome. Počasie bolo jasné. Federálna letecká agentúra oznámila, že došlo k poruche motora.“

„Ďalšia záhadná smrť.“

„Tak je. Všetci sú teda už po smrti, Sam ju má na dosah ruky.“

„Existuje spojenie medzi Doganovou a Brazeltonovou smrťou?“

„Nie. Medzi týmito udalosťami prešlo veľa rokov. Ale moja teória obsahuje scenár, podľa ktorého obe smrti má na svedomí jedna a tá istá osoba.“

„Čia je to robota?“

„Niekoho, kto sa bojí vyzradenia tajomstva. Mohol by to byť Samov tajomný komplic. Janko Hraško.“

„To je skutočne divoká teória.“

„Máš pravdu. A ja nemám absolútne nijaký dôkaz, čo by ju podporil. V Calico Rocku som ti povedal, že sme Sama vždy podozrievali, že mal pomocníka. Alebo možno Sam pomáhal Jankovi Hraškovi. V každom prípade, keď to Sam zbabral a chytili ho, Janko Hraško zmizol. Možno sa venoval odstraňovaniu svedkov.“

„Načo by zabíjal Doganovu ženu?“

„Lebo keď dom vyletel do povetria, náhodou bola s mužom v posteli.“

„Načo by zabíjal Doganovho syna?“

„Aby Dogan mlčal. Nezabúdaj, že keď Dogan vypovedal, jeho syn bol už štyri mesiace nezvestný.“

„O jeho synovi som nikdy nič nečítal.“

„Stalo sa to v Nemecku. Poradili sme Doganovi, aby o tom nerozprával.“

„Som z toho zmätený. Dogan na procese neukázal prstom na nikoho iného. Len na Sama. Prečo by ho potom Janko Hraško zabíjal?“

„Pretože stále poznal tajomstvo. A pretože svedčil proti inému súkmeňovcovi z klanu.“

Adam rozlomil dve škrupinky a oriešky spadli na zem pred tučného holuba. Lettner dojedol oriešky a škrupinky hodil na chodník k fontánke s pitnou vodou. Bolo takmer poludnie a cez park sa náhlili úradníci, aby sa stihli za pol hodiny naobedovať.

„Nie si hladný?“ spýtal sa Lettner a pozrel na hodinky.

„Nie.“

„Ani smädný? Dal by som si pivo.“

„Nie. Ako súvisí Janko Hraško so mnou?“

„Sam je jediný svedok, ktorý má byť podľa plánu do dvoch týždňov umlčaný. Ak zomrie a neprehovorí, Hraško si bude žiť pokojne ďalej. Ak do dvoch týždňov nezomrie, Hraško nebude mať pokoj. A ak začne Sam rozprávať, niekomu sa môže niečo prihodiť.“

„Mne?“

„Veď sa pokúšaš dopátrať pravdy.“

„Myslíš, že tu niekde striehne?“

„Je to možné. Možno jazdí taxíkom v Montreale. A možno nikdy nejestvoval.“

Adam sa obzrel cez jedno i cez druhé plece s prehnaným výrazom strachu.

„Viem, že to znie šialene,“ povedal Letttner.

„Janko Hraško je v bezpečí. Sam neprehovorí.“

„Nebezpečenstvo potenciálne existuje. Chcel som len, aby si o tom vedel.“

„Nebojím sa. Aj keby mi Sam hneď poskytol meno nejakého Janka Hraška, a ja by som ho vykričal na ulici plnej ľudí, podal hoci aj tonu návrhov, nepomohlo by to. Je neskoro začínať nové teórie o vine a nevine.“

„A čo guvernér?“

„Pochybujem.“

„Dobre, len som chcel, aby si bol opatrný.“

„Za to ti ďakujem.“

„Poďme na pivo.“

„Tohto chlapa musím držať od Lee čo najďalej, pomyslel si Adam. Je o päť minút dvanásť. Vari len nechceš začať piť tak skoro?“

„Niekedy začínam pri raňajkách.“

Janko Hraško sedel v parku na lavičke s tvárou skrytou za novinami a s kŕdľom holubov pri nohách. Bol o dvadsaťpäť metrov ďalej, takže nepočul, o čom sa zhovárajú. Zdalo sa mu, že v tom starcovi pri Adamovi spoznal bývalého agenta FBI, ktorého tvár bola vtedy pred rokmi v novinách. Bude ho sledovať a zistí si, kto je to a kde býva.

Wedge sa v Memphise začínal nudiť, toto mu prišlo veľmi vhod. Mladý pracuje v kancelárii, jazdí do Parchmanu, býva u tety. Zdá sa, že koleso sa krúti správnym smerom. Wedge sledoval správy veľmi pozorne. Jeho meno sa nikde nespomínalo. Nikto o ňom nevedel.

Lístok na pulte mal správny dátum. Lee napísala aj čas 19:15. Spoznal jej písmo, ktoré nikdy nebolo veľmi úhľadné, a teraz sa klátilo ešte väčšmi. Písala, že leží, pretože má asi chrípku. Prosí ho, aby ju nerušil. Bola u lekára a ten jej poradil, aby sa dobre vyspala. Na zvýšenie dôveryhodnosti stála pri lístku fľaša s liekmi z lekárne a pol pohára vody. Na fľaši bol dnešný dátum.

Adam rýchlo skontroloval odpadkový kôš pod výlevkou – ale po alkohole nebolo ani stopy.

Potichu si do mikrovlnky vložil mrazenú pizzu a vyšiel na verandu, odkiaľ pozoroval dopravné člny na rieke.

32

Prvý ranný „kôň“ prišiel krátko po raňajkách, keď Sam stál vo voľných trenírkach v cele s cigaretou a vykláňal sa cez mreže. Bol od kazateľa a prinášal zlé správy.

Milý Sam, sen sa skončil. Včera v noci sa mi venoval Hospodin a napokon mi všetko ukázal. Kiežby sme boli konali inak. Je toho veľa, a ak chceš, všetko ti vysvetlím. Podstata tkvie v tom, že už čoskoro budeš pri ňom. Povedal mi, že sa máš s ním zmieriť, tak ti to odkazujem. Čaká. Bude to ťažká cesta, no odmena bude stáť za to. Mám ťa rád.

Brat Randy

Šťastnú cestu, zamrmlal si Sam pre seba, zhužval papier a hodil ho na zem. Stav kamaráta sa pomaly zhoršuje a nijako sa mu nedá pomôcť. Sam už pripravil niekoľko sťažností, ktoré možno niekedy podá, keď sa brat Randy úplne pominie na rozume.

Zbadal, ako sa cez vedľajšie mreže dvíhajú Gullittove ruky.

„Ako sa máš, Sam?“ spýtal sa napokon Gullitt.

„Boh sa na mňa hnevá,“ povedal Sam.

„Naozaj?“

„Hej. Náš kazateľ včera v noci dosníval sen.“

„Chvalabohu.“

„Bola to hotová nočná mora.“

„Ja by som sa veľmi neznepokojoval. Ten šibnutý chumaj sníva aj s otvorenými očami. Včera vraveli, že už týždeň plače.“

„Počuješ ho?“

„Nie. Chvalabohu.“

„Chudáčisko. Pripravil som preňho zopár sťažností, pre prípad, že tu nebudem. Chcem ich nechať u teba.“

„Neviem, čo s nimi.“

„Dám ti pokyny. Treba ich poslať jeho advokátovi.“

Gullitt potichu zapískal. „Ach, Sam, človeče. Čo budem robiť, ak odídeš? So svojím obhajcom som nehovoril už rok.“

„Tvoj právnik je hlupák.“

„Tak mi pomôž, aby som sa ho zbavil, Sam. Prosím ťa. Ty si sa svojho zbavil. Pomôž mi. Neviem ako na to.“

„Kto ťa potom bude zastupovať?“

„Tvoj vnuk. Povedz mu, aby sa ujal môjho prípadu.“

Sam sa usmial a potom sa zachichotal. Vzápätí ho celkom rozosmiala predstava, že beznádejné prípady všetkých svojich priateľov v celách smrti odovzdá Adamovi.

„Čo je na tom také smiešne?“ opýtal sa Gullitt.

„Ty si smiešny. Myslíš, že by sa chcel ujať tvojho prípadu?“

„No tak, Sam. Porozprávaj sa s ním. Určite je múdry, veď je to tvoj vnuk.“

„Čo ak ma dajú do plynu? Chceš mať právnika, ktorý prehrá prípad prvého klienta odsúdeného na trest smrti?“

„Doparoma, nemám predsa na výber.“

„Upokoj sa, kamarát. Zostáva ti niekoľko rokov.“

„Koľko?“

„Minimálne päť, možno i viac.“

„Prisaháš?“

„Dávam ti svoje slovo. Dám ti to na písme. Ak sa mýlim, môžeš ma zažalovať.“

„To je fakt smiešne, Sam. Fakt smiešne.“

Na konci chodby sa potichu otvorili dvere a smerom k nim sa blížili ťažké kroky. Bol to Packer, zastal pred číslom šesť. „Dobré ráno, Sam,“ pozdravil.

„Dobré ráno, Packer.“

„Oblečte si kombinézu. Máte návštevu.“

„Kto je to?“

„Niekto chce s vami hovoriť.“

„Kto je to?“ zopakoval Sam, kým si rýchlo navliekal červenú kombinézu. Vzal si cigarety. Bolo mu jedno, kto prišiel a čo od neho chce. Každá návšteva mimo cely bola preňho vítanou zmenou.

„Poponáhľajte sa, Sam,“ súril ho Packer.

„Prišiel môj obhajca?“ opýtal sa Sam, kým si obúval šľapky.

„Nie.“ Packer prestrčil ruky cez mreže, zapol putá Samovi na rukách a dvere na cele sa otvorili. Z chodby A vošli do malej miestnosti, kde čakávali advokáti.

Packer najprv sňal Samovi putá, potom za sebou zabuchol dvere. Sam sa sústredil na ženu silnejšej postavy, ktorá sedela na druhej strane deliacej steny. Pošúchal si zápästia, aby mala viac času sa spamätať, a prešiel niekoľko krokov k miestu, kde sa oproti nej posadil. Nepoznal ju. Zapálil si cigaretu a namrzene na ňu hľadel.

Náhle sa naklonila dopredu a nervózne povedala: „Pán Cayhall, som doktorka Stegallová.“ Cez medzierku prestrčila navštívenku. „Som psychiatrička z oddelenia nápravných zariadení.“

Sam si na pulte pred sebou obzeral navštívenku. Vzal ju do ruky a podozrievavo ju skúmal. „Stojí tu, že sa voláte N. Stegallová. Dr. N. Stegallová.“

„Správne.“

„N je zvláštne meno. Nikdy som nestretol ženu s menom N.“

Z tváre sa jej vytratil nepatrný, ustráchaný úškrn a chrbát jej zmeravel. „Je to len iniciálka môjho mena. Mám na to svoje dôvody.“

„Čo to znamená?“

„Do toho vás nič.“

„Nancy? Nelda? Nona?“

„Keby som chcela, aby ste sa to dozvedeli, stálo by to na navštívenke, jasné?“

„Neviem. Určite je to strašné meno. Nick? Ned? Ako sa môže niekto skrývať za iniciálku?“

„Neskrývam sa, pán Cayhall.“

„Volajte ma S, dobre?“

Čeľuste sa jej stiahli a ona nahnevane pozerala cez stenu. „Som tu, aby som vám pomohla.“

„Prišli ste neskoro, N.“

„Prosím vás, volajte ma doktorka Stegallová.“

„V tom prípade ma vy môžete volať právnik Cayhall.“

„Právnik Cayhall?“

„Áno. Poznám právo lepšie ako väčšina tých šašov, čo sedávajú tam, kde teraz vy.“

Podarilo sa jej nepatrne chápavo usmiať, potom povedala: „V tejto etape konania mám s vami konzultovať, či vám môžem nejako pomôcť. Nemusíte spolupracovať, ak nechcete.“

„Srdečná vďaka.“

„Ak budete potrebovať so mnou hovoriť alebo budete potrebovať lieky, dajte mi vedieť.“

„Čo tak trochu whisky?“

„To vám nemôžem predpísať.“

„Prečo nie?“

„Zrejme to zakázala väznica.“

„Čo mi môžete predpísať?“

„Lieky na upokojenie, válium, tabletky na spanie a podobne.“

„Na čo?“

„Na vaše nervy.“

„Nervy mám v poriadku.“

„Dobre spávate?“

Sam sa na chvíľu zamyslel. „Ak mám byť úprimný, mám malý problém. Včera som spal iba dvanásť hodín, stále som sa zobúdzal. Zvyčajne spím dobrých pätnásť-šestnásť hodín.“

„Dvanásť hodín?“

„Hej. Ako často chodievate sem do bloku smrti?“

„Dosť zriedkavo.“

„To som si myslel. Keby ste vedeli, čo robíme, vedeli by ste, že priemerne spíme asi šestnásť hodín denne.“

„Rozumiem. A čo by som sa ešte mohla dozvedieť?“

„Dozvedeli by ste sa veľmi veľa. Zistili by ste, že z Randyho Dupreeho bude pomaly blázon a nikto sa tu oňho nestará. Prečo ste ho tak dlho neprišli pozrieť?“

„Je tu päťtisíc väzňov, pán Cayhall. Ja…“

„Potom odíďte. Choďte preč! Starajte sa o tých ostatných. Som tu už deväť a pol roka a nikdy som vás nestretol. Keď ma teraz všetci chcete dať do plynu, pribehnete si sem s plnou taškou liekov, aby ste mi upokojili nervy, aby som bol dobrý a poslušný, keď ma budete zabíjať. Načo by ste sa mali starať o moje nervy a môj spánok? Pracujete pre štát a štát pracuje ostošesť na mojej poprave.“

„Robím si svoju prácu, pán Cayhall.“

„Vaša práca je odporná, Ned. Nájdite si takú, čo bude osožná druhým ľuďom. Ste tu preto, lebo mi zostáva trinásť dní, a chcete, aby som zomrel v pokoji. Ste len ďalšia štátna pätolizačka.“

„Neprišla som sem, aby ste ma urážali.“

„Tak zdvihnite svoj tučný zadok a vypadnite odtiaľto. Odíďte. Choďte a viac nekonajte zlo.“

Prudko vstala a schmatla kabelku. „Máte moju navštívenku. Ak budete niečo potrebovať, dajte mi vedieť.“

„Spoľahnite sa, Ned. Ale neseďte pri telefóne.“ Sam vstal a podišiel k dverám na svojej strane. Dvakrát na ne zabúchal rukou a čakal obrátený chrbtom k nej, kým ich Packer otvorí.

Adam si balil príručnú tašku na krátky výlet do Parchmanu, keď zazvonil telefón. Darlene povedala, že je to súrne. Mala pravdu.

Volajúci sa predstavil ako tajomník Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu v New Orleanse a správal sa mimoriadne priateľsky. Povedal, že sťažnosť Sama Cayhalla, ktorou napadli ústavnosť plynovej komory, v pondelok prijali, pridelili ju skupine troch sudcov, a že senát by si rád vypočul argumenty oboch strán. Mohol by sa dostaviť zajtra v piatok o 13:00 na ústne konanie do New Orleansu?

Adamovi takmer vypadol telefón z ruky. Zajtra? Samozrejme, povedal po krátkom zaváhaní. Presne o jednej, povedal tajomník, a vzápätí vysvetlil, že za normálnych okolností súd popoludní nepojednáva, no pre naliehavosť prípadu ustanovil osobitné pojednávanie. Spýtal sa Adama, či už niekedy stál pred Odvolacím súdom piateho federálneho obvodu.

Vy žartujete, pomyslel si Adam. Pred rokom som sa iba pripravoval na advokátsku skúšku. Nahlas odpovedal, že pred piatym odvolacím ešte neobhajoval, načo mu tajomník sľúbil okamžite poslať faxom súdny poriadok takéhoto konania. Adam sa mu srdečne poďakoval a zložil.

Sedel na okraji stola a usiloval sa utriediť si myšlienky. Darlene mu priniesla fax; požiadal ju, aby mu zistila lety do New Orleansu.

Zaujali súd otázky, ktoré nastolil? Je to dobrá správa alebo len formalita? V svojej krátkej právnickej kariére obhajoval klienta pred súdom iba raz. Emmitt Wycoff však pre každý prípad sedel neďaleko. Sudcu poznal. Navyše to bolo v centre Chicaga neďaleko kancelárie. Zajtra vkročí do neznámej súdnej siene v neznámom meste a zastane pred senátom zloženým zo sudcov, o ktorých nikdy nepočul, bude obhajovať kauzu v poslednej fáze výkonu súdneho rozhodnutia.

Zavolal E. Garnerovi Goodmanovi a oznámil mu novinku. Goodman stál pred Odvolacím súdom piateho federálneho obvodu veľa ráz, a Adam sa počas rozhovoru uvoľnil. Podľa Goodmana nešlo ani o dobrú, ani zlú správu. Súd má zrejme záujem o konanie, ale o celom prípade už počuli. Pred niekoľkými rokmi sa na Odvolací súd piateho federálneho obvodu s podobnou sťažnosťou na protiústavnosť obrátil aj Texas a Louisiana.

Goodman Adama ubezpečil, že ústnu argumentáciu určite zvládne. Stačí, aby bol pripravený. A nech sa skúsi uvoľniť. Možno sa mu podarí priletieť do New Orleansu, ale Adam nesúhlasil. Povedal, že to zvládne sám. Goodman ho požiadal, aby sa mu neskôr ozval.

Adam zavolal Darlene a potom sa už zamkol. Naučil sa naspamäť pravidlá súdneho poriadku pri danom konaní. Preštudoval si sťažnosť napadajúcu protiústavnosť plynovej komory. Prečítal si argumentáciu a judikáty. Zavolal do Parchmanu a Samovi nechal odkaz, že dnes nepríde.

Pracoval, až kým sa nezotmelo, potom sa neochotne vybral za Lee do jej bytu. Na stole ešte vždy ležal nedotknutý odkaz, že je v posteli s chrípkou. Opatrne prešiel po byte a nezbadal, že by bola cez deň vyšla z izby.

Dvere do spálne boli mierne otvorené. Posunul ich a zároveň zaklopal. „Lee,“ potichu zavolal do tmy. „Lee, si v poriadku?“

Na posteli sa čosi zamrvilo, hoci videl iba nejasné obrysy. „Áno, zlatko,“ povedala. „Poď dnu.“

Adam si pomaly sadol na peľasť postele a sústredil sa na ňu. Do izby prenikal iba slabý lúč svetla z chodby. Sadla si a oprela sa o vankúš. „Cítim sa lepšie,“ povedala zachrípnuto. „Ako sa máš, zlatko?“

„Ja dobre, Lee. No bojím sa o teba.“

„Budem v poriadku. Je to malý podlý vírus.“

Z posteľnej bielizne a prikrývok sa začali vznášať štipľavé výpary a Adamovi sa chcelo plakať. Bol to ostrý pach vypichnutej vodky, ginu, akejsi kyslej zmesi alebo všetkého dohromady. V tme jej nevidel oči, iba nejasné črty tváre. Mala na sebe oblečené čosi čierne.

„Aké lieky berieš?“ opýtal sa.

„Neviem. Nejaké tabletky. Lekár povedal, že zopár dní to ešte potrvá, potom to rýchlo prejde. Už teraz sa cítim lepšie.“

Adam chcel povedať, že chytiť chrípkový vírus koncom júla je zvláštne, ale nechal to tak. „Môžeš jesť?“

„Nemám chuť na jedlo.“

„Čo môžem urobiť?“

„Nič, zlatko. Ako sa ti darí? Aký je dnes deň?“

„Štvrtok.“

„Mám pocit, akoby som bola týždeň v jaskyni.“

Adam mal dve možnosti. Buď bude predstierať, že ten malý podlý vírus berie vážne, a dúfať, že prestane piť skôr, než sa to zhorší. Alebo jej povie pravdu, aby si uvedomila, že ho neobalamutí. Možno sa pohádajú, možno sa to takto robí s alkoholikmi, ktorí znova začali piť. Ako má vedieť, čo urobiť?

„Lekár vie, že piješ?“ opýtal sa a zadržal dych.

Nastala dlhá pauza. „Nejaký čas už nepijem,“ povedala a takmer ju nebolo počuť.

„No tak, Lee. V koši som našiel fľašu vodky. Viem, že minulú sobotu zmizli tie tri fľaše piva. Teraz páchneš, akoby si vyšla z pivárne. Nikoho neobalamutíš, Lee. Piješ vo veľkom, tak ti chcem pomôcť.“

Trochu sa vystrela a nohy si pritiahla k hrudi. Potom na dlhšie zmĺkla. Adam sa pozeral na jej obrysy. Uplynulo niekoľko minút. V byte bolo ticho ako v hrobe.

„Ako sa má môj drahý otec?“ zamrmlala. Jej slová zneli pomaly a veľmi zatrpknuto.

„Dnes som ho nevidel.“

„Nemyslíš si, že nám bude lepšie, keď bude mŕtvy?“

Adam sa pozrel na jej obrysy. „Nie, Lee, nemyslím si to. Ty áno?“

Aspoň minútu mlčala. „Je ti ho ľúto, však?“ spýtala sa napokon.

„Áno, je mi ho ľúto.“

„Cíti on ľútosť?“

„Áno, cíti.“

„Ako vyzerá?“

„Ako veľmi starý muž, s množstvom sivých vlasov, ktoré má ustavične mastné a začesané dozadu. Nosí malú sivú briadku. Na tvári má veľa vrások. Veľmi bledú pokožku.“

„Čo má oblečené?“

„Červenú kombinézu. Všetci väzni v bloku smrti nosia rovnaké.“

Rozmýšľala o tom a dlho mlčala. Vzápätí povedala: „Myslím, že je jednoduché ho ľutovať.“

„Pre mňa áno.“

„Vieš, Adam, nikdy som ho nevidela tak ako ty. Videla som kohosi iného.“

„A koho si videla?“

Nohy si zavinula do deky a znovu stíchla. „Svojím otcom som pohŕdala.“

„Ešte vždy ním pohŕdaš?“

„Áno. Veľmi ním pohŕdam. Myslím, že by mal zomrieť. Boh vie, že si to zaslúži.“

„Prečo si to zaslúži?“

Tá otázka vyvolala ďalšiu chvíľu ticha. Mierne sa pohla doľava a z nočného stolíka si vzala šálku alebo pohár. Pomaly popíjala a Adam hľadel na jej obrysy. Nespýtal sa, čo pije.

„Hovorí s tebou o minulosti?“

„Len keď mu kladiem otázky. Hovorili sme o Eddiem, ale sľúbil som, že sa to nebude opakovať.“

„On je príčinou toho, že Eddie je mŕtvy. Uvedomuje si to?“

„Možno.“

„Povedal si mu to? Vyčítal si mu Eddieho smrť?“

„Nie.“

„Mal si to urobiť. Si naňho príliš mäkký. Musí vedieť, čo urobil.“

„Myslím, že to vie. Ale ty si sama povedala, že nie je správne teraz ho trápiť.“

„A čo Joe Lincoln? Hovoril si mu o Joovi Lincolnovi?“

„Povedal som Samovi, že som bol s tebou v starom rodinnom dome. Opýtal sa ma, či viem o Joovi Lincolnovi. Povedal som, že viem.“

„Zaprel to?“

„Nie. Prejavil veľkú ľútosť.“

„Klamár.“

„Nie. Myslím, že bol úprimný.“

Sedela bez pohybu a dlho mlčala. Nato pokračovala: „Povedal ti o tom lynčovaní?“

Adam zavrel oči a lakte si oprel o kolená. „Nie,“ zamrmlal.

„Myslela som si to.“

„Nehcem o tom počuť, Lee.“

„Ale chceš. Prišiel si sem a stále si sa pýtal na rodinu a na minulosť. Pred dvoma týždňami si chcel vedieť všetko o rodinnom nešťastí Cayhallovcov. Dychtil si po preliatej krvi.“

„Počul som toho viac než dosť,“ povedal.

„Aký je dnes deň?“ opýtala sa.

„Je štvrtok, Lee. Už si sa to raz pýtala.“

„Dnes malo prísť jedno z mojich dievčat. Jej druhé dieťa. Nezavolala som do úradu. Asi kvôli tým liekom.“

„A kvôli alkoholu.“

„Dobre, doparoma! Som alkoholička. Môže mi to niekto vyčítať? Niekedy by som chcela mať odvahu a urobiť to čo Eddie.“

„No tak, Lee. Dovoľ, aby som ti pomohol.“

„Už si mi veľmi pomohol, Adam. Kým si prišiel, bola som v poriadku, milá a triezva.“

„Dobre. Mýlil som sa. Mrzí ma to. Jednoducho som si neuvedomil…“

Mierne sa pohla a Adam sa pozeral, ako sa znova napila. Uplynulo niekoľko minút a ich obklopilo ťažké ticho. Z jej konca postele vychádzal odporný zápach.

„Ten príbeh mi rozprávala matka,“ povedala potichu, takmer šeptom. „Povedala, že roky o ňom iba počula akési chýry. Vedela dávno predtým, ako sa zosobášili, že pomáhal zlynčovať mladého černocha.“

„Lee, prosím ťa.“

„Nikdy som sa ho na to nepýtala, ale Eddie to urobil. Dlhé roky sme si o tom šuškali, až napokon jedného dňa mu to Eddie povedal. Škaredo sa pohádali, ale Sam pripustil, že je to pravda. A vraj mu to neprekáža. Ten černoch údajne znásilnil jednu belošku, ale bola chudobná, a veľa ľudí pochybovalo, či ju vôbec znásilnil. Tak to aspoň rozprávala matka. Sam mal vtedy zo pätnásť rokov. Skupinka mužov sa vybrala do väzenia, vzali černocha a zaviedli ho do lesa. Viedol ich, samozrejme, Samov otec a boli tam aj jeho bratia.“

„To stačí, Lee.“

„Zbili ho bičom na býky a potom ho zavesili na strom. Môj drahý otec bol uprostred všetkého. Vieš, nemohol to poprieť, pretože to ktosi vyfotografoval.“

„Vyfotografoval?“

„Hej. O niekoľko rokov sa tá fotografia dostala do knihy o postavení černochov na hlbokom Juhu. Publikovali ju v roku 1947. Moja matka tú knihu dlhé roky opatrovala. Eddie ju našiel na povale.“

„A Sam je na fotografii?“

„Jasné. Smeje sa od ucha k uchu. Stoja pod stromom a rovno nad hlavami sa hompáľajú nohy toho černocha. Všeobecná zábava. Lynčujeme ďalšieho negra. Pod fotkou nie sú nijaké mená. Hovorí sama za seba. Označili ju ako Lynčovanie na vidieku v Mississippi, 1936.“

„Kde je tá kniha?“

„V tamtej zásuvke. Od zabavenia domu som ju schovávala v sklade spolu s inými rodinnými cennosťami. Raz som ju vybrala. Pomyslela som si, že si ju budeš chcieť prezrieť.“

„Nie. Nechcem ju vidieť.“

„Len si ju pozri. Chcel si predsa spoznať svoju rodinu. Tu ich máš. Starý otec, prastarý otec a ďalší členovia rodiny Cayhallovcov v tom najlepšom. Pristihnutí pri čine, pritom oni sú naň celkom hrdí.“

„Lee, prestaň.“

„Boli aj ďalšie lynčovania, vieš o tom?“

„Buď ticho, Lee. Dobre? Nechcem už nič počuť.“

Naklonila sa nabok a načiahla sa k nočnému stolíku.

„Čo to piješ, Lee?“

„Sirup proti kašľu.“

„Netáraj!“ Adam prudko vstal a v tme podišiel k nočnému stolíku. Lee rýchlo prehltla zvyšok tekutiny. Vytrhol jej pohár z ruky a navrchu ho ovoňal. „To je whisky.“

„V komore je jej ešte viac. Donesieš mi?“

„Nie! Už máš viac než dosť.“

„Ak budem chcieť, zoberiem si sama.“

„Nie, Lee, nezoberieš. Dnes v noci už nebudeš piť. Zajtra ťa zaveziem k lekárovi, pomôžeme ti.“

„Nepotrebujem pomoc, potrebujem pušku.“ Adam položil pohár na skriňu a zažal lampu. Na niekoľko sekúnd si zakryla oči a vzápätí sa naňho zahľadela. Oči mala červené a napuchnuté. Vlasy špinavé a strapaté.

„Nie je to pekný pohľad, čo?“ vyhlásila, prehĺtajúc slová, a pozrela bokom.

„Nie. Ale zoženiem ti pomoc, Lee. Hneď zajtra.“

„Daj mi napiť, Adam. Prosím ťa.“

„Nie.“

„Potom mi daj pokoj. Je to všetko tvoja chyba. Prosím ťa, odíď. Choď spať.“

Adam chytil do ruky vankúš zo stredu postele a hodil ho k dverám. „Dnes v noci spím tu,“ povedal a ukázal na vankúš. „Zamknem dvere a neodídeš odtiaľto.“

Prenikavo sa naňho pozrela, no nepovedala nič. Zhasol lampu a izba stemnela. Stlačil zámku na kľučke a vystrel sa na koberci pri dverách. „Musíš sa vyspať, Lee.“

„Choď spať, Adam. Sľubujem, že odtiaľto neodídem.“

„Nie. Si opitá a ja sa odtiaľto nepohnem. Ak sa pokúsiš otvoriť dvere, vstanem a uložím ťa späť do postele.“

„To znie trochu romanticky.“

„Prestaň, Lee. Spi už.“

„Nemôžem spať.“

„Skús to.“

„Budeme si rozprávať príbehy o Cayhallovcoch, dobre? Poznám ešte zopár príbehov o lynčovaní.“

„Buď ticho, Lee!“ skríkol Adam a ona náhle zmĺkla. Kým posteľ vŕzgala, Lee sa vrtela, prehadzovala, až si našla polohu. Po pätnástich minútach sa poddala spánku. Po tridsiatich minútach bola zem Adamovi nepohodlná a obracal sa z boka na bok.

Spánok prichádzal po krátkych zdriemnutiach, prerušovaných dlhými chvíľami, keď pozeral do povaly a bál sa o Lee, aj o to, ako bude postupovať na federálnom odvolacom súde. V jednej chvíli sa posediačky opieral chrbtom o dvere a gánil v tme na zásuvku nočného stolíka. Je kniha skutočne tam? Mal pokušenie prikradnúť sa tam a zobrať si ju, nato opatrne vojsť do kúpeľne a nájsť tú fotografiu. Nemohol však riskovať, že Lee zobudí. A on tú fotografiu nechcel vidieť.

33

V komore našiel pollitrovú fľašku bourbonskej whisky ukrytú za škatuľou od slaných tyčiniek a vylial ju do drezu. Vonku bolo tma. Slnko malo vyjsť až za hodinu. Uvaril si silnú kávu a popíjal z nej na pohovke, pričom si opakoval argumenty, ktoré o niekoľko hodín prednesie na súde v New Orleanse.

Na svitaní si na verande prezrel poznámky a pred siedmou už stál v kuchyni a chystal si hrianky. Lee nedala o sebe vedieť. Nechcel konfrontáciu, ale jedno bolo treba urobiť. Musí jej niečo povedať a ona sa musí ospravedlniť, takže hrmotal s hrncami, taniermi a príborom. Rámus zvyšovali aj nahlas pustené správy.

Lenže na jej strane bytu sa nič ani nepohlo. Keď sa osprchoval a obliekol, otočil jemne guľou na dverách jej izby. Bolo zamknuté. Zatarasila sa vo svojej jaskyni, zabránila bolestnému rozhovoru. Napísal jej odkaz a vysvetlil, že celý deň a večer strávi v New Orleanse a vráti sa až na druhý deň ráno. Pripojil, že mu je ľúto, že sa nemôžu pozhovárať, ale neskôr to napraví. A prosil ju, aby nepila.

Odkaz položil na kuchynský pult, aby ho neprehliadla. Adam odišiel z bytu a zaviezol sa na letisko.

Priamy let do New Orleansu trval päťdesiatpäť minút. Pil ovocný džús a usiloval sa nájsť čo najpohodlnejšiu polohu pre stuhnutý chrbát. Veď spal ani nie tri hodiny na dlážke pri dverách a prisahal, že viac to nespraví. Ako sa Lee sama priznala, bola na liečení už tri razy, a ak sa nebude sama alkoholu vyhýbať, celkom určite jej nikto nepomôže. Zostane v Memphise, kým sa tento mizerný prípad neskončí, a ak teta nevydrží nepiť, všetko zvládne aj z hotelovej izby.

Bojoval sám so sebou, aby na ňu aspoň na niekoľko hodín zabudol. Musel sa sústrediť na úradné záležitosti, nie na lynčovanie, fotografie a hrozné príbehy z minulosti, ani na svoju milovanú tetu a jej problémy.

Keď pristali v New Orleanse, myseľ mu už fungovala ostrejšie. V duchu mu zneli mená desiatok odsúdených na smrť, ktorými sa v nedávnej minulosti zaoberal Odvolací súd piateho federálneho obvodu a Najvyšší súd USA.

Prenajaté auto Cadillac sedan mu vopred objednala Darlene na účet firmy Kravitz & Bane. Prišlo aj s vodičom, a keď sa Adam pohodlne usadil dozadu, premýšľal, že život vo veľkej firme skutočne prináša určité výhody. Adam ešte nikdy nebol v New Orleanse a cesta z letiska vyzerala ako v ktoromkoľvek meste. Dookola dopravný ruch a diaľnice. Vodič zatočil na Poydras Street popri futbalovom štadióne a odrazu boli v centre. Vysvetlil svojmu cestujúcemu, že francúzska štvrť je o niekoľko ulíc ďalej, neďaleko Adamovho hotela. Auto zastavilo na Camp Street a Adam vystúpil na chodník pred budovou s jednoduchým názvom Odvolací súd piateho federálneho obvodu. Bola to impozantná stavba s gréckymi stĺpmi a množstvom schodov vedúcich k hlavnému vchodu.

Našiel kanceláriu súdneho tajomníka na hlavnom poschodí a spýtal sa na pána Feridaya, s ktorým telefonoval. Pán Feriday bol rovnako úprimný a zdvorilý ako v telefóne. Riadne Adama zapísal a vysvetlil mu niektoré pravidlá súdneho poriadku. Navrhol mu, či sa nechce prejsť po budove, aby sa s ňou oboznámil. Bolo takmer poludnie a na súde nebolo veľmi rušno, práve najlepší čas na prehliadku. Zamierili k pojednávacím miestnostiam, prechádzali popri pracovniach sudcov a kanceláriách zamestnancov súdu.

„Piaty federálny odvolací má pätnásť sudcov,“ vysvetľoval pán Feriday pri pohodlnej chôdzi po mramorovej dlažbe, „a ich pracovne sa nachádzajú v týchto chodbách. V súčasnosti má súd tri voľné miesta a o nominácii sa práve rozhoduje vo Washingtone.“ Chodby boli tmavé a panovalo tu ticho, aby sa veľké mozgy za širokými dverami z masívneho dreva mohli sústrediť.

Pán Feriday vošiel do veľkej pojednávacej miestnosti s pódiom, na ňom pätnásť kresiel pekne do polkruhu. Vzbudzovali priam hrôzu. „Senát sa väčšinou skladá z troch sudcov, ale niekedy zasadajú všetci pätnásti odrazu,“ vysvetľoval potichu s hlbokým rešpektom pred úctyhodnou miestnosťou. Kreslá sudcov boli zdvihnuté nad úroveň miestnosti, takže advokáti museli pri argumentácii vzhliadať dohora. Miestnosť bola samý mramor a tmavé drevo, na oknách ťažké závesy, uprostred obrovský luster. Bola to nádhera, ale zdržanlivá, všetko staré, ale starostlivo udržiavané, a keď sa tam Adam obzeral, odrazu ho premkol strach. Súd len zriedkavo zasadá v rozšírenom senáte, vysvetľoval pán Feriday znovu, akoby stál pred študentom prvého ročníka na práve. Práve tu sa v šesťdesiatych a v sedemdesiatych rokoch rozhodovalo o významných kauzách z oblasti občianskych práv, vykladal s nemalou hrdosťou. Na čelnej stene viseli portréty sudcov, dnes už mŕtvych.

Krásna, majestátna miestnosť, no Adam dúfal, že ju už nikdy viac neuvidí, aspoň ako advokát zastupujúci klienta. Prešli halou do pojednávacej miestnosti v západnom krídle, ktorá bola síce menšia, ale rovnako vzbudzovala strach ako prvá. V takejto zasadá trojčlenný senát, vysvetľoval pán Feriday, keď prechádzali okolo sedadiel pre verejnosť a potom cez ohradu až k pódiu. Kreslá senátu boli nad úrovňou miestnosti, i keď nie také majestátne a nie v takej rozlohe ako v miestnosti, v ktorej rozhoduje rozšírený senát.

„Všetky ústne odvolania sa prerokúvajú tu, a to predpoludním,“ pokračoval pán Feriday. „Váš prípad je trochu iný, lebo ide o výkon trestu smrti, ktorý dosiahol posledné štádium.“ Ohnutým prstom ukázal na sedadlá vzadu. „Tesne pred jednou sa budete musieť posadiť niekde sem, a keď súdny zriadenec zavolá vašu kauzu, prejdete za ohradu a zasadnete si sem za stôl pre obhajobu. Pôjdete ako prvý a budete mať k dispozícii dvadsať minút.“

To všetko Adam vedel, ale bolo veľmi milé, že mu venovali čas na takúto exkurziu.

Pán Feriday ukázal na čosi na pódiu, čo pripomínalo dopravné svetlá. „Týmto zariadením sa meria čas,“ povedal vážne. „Je veľmi dôležité. Dvadsať minút, jasné? Kolujú príšerné historky o utáraných advokátoch, ktorí tento prístroj ignorovali. Skončili neslávne. Zelená predstavuje čas dovolený na celú reč. Keď naskočí žltá, je to varovný signál, že vám zostávajú ešte dve minúty, päť minút, tridsať sekúnd do konca, ako si ho sám nastavíte. Keď naskočí červená, jednoducho skončíte, hoci aj uprostred vety. Ešte niečo?“

„Ktorí sudcovia tvoria senát?“

„McNeely, Robichaux a Judyová.“ Povedal to tak, akoby Adam všetkých troch osobne poznal. „Tamto máme čakáreň a na treťom poschodí je knižnica. Ale o desať minút jedna, prosím, dostavte sa sem. Máte ešte nejaké otázky?“

„Nie, ďakujem vám.“

„Keby ste ma potrebovali, budem vo svojej kancelárii. Veľa šťastia.“ Podali si ruky. Pán Feriday nechal Adama stáť na pódiu.

O desať minút jedna Adam vošiel cez masívne dubové dvere pojednávacej miestnosti v západnom krídle druhý raz a našiel tam právnikov pripravených na boj. V prvom rade za ohradou sa minister spravodlivosti vo funkcii hlavného štátneho zástupcu Steve Roxburgh a hŕstka jeho asistentov zhŕkli dohromady a kuli taktické plány. Len čo Adam vstúpil, stíchli, niekoľkí mu kývli hlavou a pokúsili sa o úsmev. Adam sa posadil sám do uličky a nevšímal si ich.

Lucas Mann sedel na ich strane miestnosti, aj keď niekoľko radov za Roxburghom a jeho skupinou. Povrchne si prezeral noviny, a keď sa im stretli pohľady, zakýval Adamovi. Dobre, že tu je. Bol naškrobený od hlavy po päty v nekrčivom obleku farby kaki, kravata divokých farieb jasne svietila aj v tme. Bolo zrejmé, že Lucas Mann sa nedal zastrašiť Odvolacím súdom piateho federálneho obvodu ani jeho pascami a zároveň bolo hneď zrejmé, že si udržuje od Roxburgha odstup. Koná si len svoju povinnosť ako zástupca väzenia v Parchmane. Ak Odvolací súd piateho federálneho obvodu udelí odklad a Sama nepopravia, Lucas Mann sa veľmi poteší. Adam mu kývol a usmial sa naňho.

Roxburgh a jeho skupina dali znovu hlavy dokopy. Morris Henry, Dr. Kat, ako ho prezývali, stál uprostred hrče a vysvetľoval čosi slabšie chápajúcim.

Adam zhlboka dýchal a usiloval sa uvoľniť. Išlo mu to ťažko. V žalúdku mu vrelo, triasli sa mu nohy, hoci si stále hovoril, že to všetko potrvá len dvadsať minút. Traja sudcovia ho predsa nezabijú, môžu ho len uviesť do rozpakov, a dvadsať minút nie je veľmi dlho. Dvadsať minút vydrží všetko. Pozrel do svojich poznámok. Aby sa upokojil, usiloval sa myslieť na Sama – nie na Sama rasistu, vraha, príslušníka lynčujúceho davu, ale na Sama klienta, starca chátrajúceho v cele smrti, ktorý má právo zomrieť dôstojne a v pokoji. Samovi sa ujde dvadsať drahocenných minút federálneho súdu, a jeho advokát ich musí využiť čo najlepšie. Kdesi sa zatvorili ťažké dvere a Adam priam podskočil na stoličke. Zozadu sa vynoril súdny zriadenec a oznámil, že zasadnutie slávneho súdu sa začína. Za ním prišli tri postavy v rozviatych čiernych talároch – McNeely, Robichaux a Judyová, a každý si niesol spisy. Vyzerali celkom bez nálady či dobrej vôle. Sadli si do masívnych kožených kresiel hore na ligotavom, tmavom, dubom vykladanom súdnom stolci a zahľadeli sa nadol do pojednávacej miestnosti. Ohlásili trestnú vec štát Mississippi proti Samovi Cayhallovi a vyzvali advokátov, aby zo zadnej časti prišli dopredu. Adam nervózne prešiel cez lietajúce dvierka v ohrade, za ním aj Steve Roxburgh. Jeho asistenti zostali sedieť na pôvodných miestach, takisto aj Lucas Mann a niekoľko divákov. Väčšina z nich, ako sa Adam dozvedel neskôr, boli reportéri.

Senátu predsedala sudkyňa Judyová, Ctihodná T. Eileen Judyová, mladá žena z Texasu. Robichaux, takmer šesťdesiatnik, bol z Lousiany. McNeely vyzeral na stodvadsať a bol takisto z Texasu. Sudkyňa Judyová prípad stručne zhrnula niekoľkými vetami a potom sa spýtala pána Adama Halla z Chicaga, či je pripravený začať. Nervózne sa postavil. Kolená mal ako z gumy, črevá mu zvieralo, sucho a nervózne prisvedčil, vyhlásil, že je pripravený. Vykročil k pódiu v strede miestnosti a pozrel hore. Akoby sa díval na členov senátu vysoko za súdnym stolcom.

Rozsvietilo sa zelené svetlo, a ako správne predpokladal, bol to signál, že má začať. V miestnosti zavládlo ticho. Sudcovia naňho upierali zhora pohľady. Odkašlal si, pozrel na portréty mŕtvych ctihodností na stene a vyrazil do zúrivého útoku proti plynovej komore ako prostriedku výkonu trestu smrti.

Vyhýbal sa priamemu kontaktu so zrakmi tých troch a asi päť minút sa venoval tomu, čo uvádzal v písomnej argumentácii. Bolo tesne poobede, vonku páľava horúceho leta; sudcom chvíľu trvalo, aby si udržali ťažké viečka.

„Pán Hall, vidí sa mi, že len opakujete, čo ste uviedli v písomných argumentoch,“ netrpezlivo vyhlásila sudkyňa Judyová. „Čítanie hravo zvládneme sami, pán Hall.“

Pán Hall výčitku prijal a v duchu si povedal, že toto je jeho dvadsať minút, a keby sa rozhodol špárať v nose a recitovať abecedu, mali by mu to dovoliť. Dvadsať minút. Aj taký zelenáč, akým je, takúto výčitku od odvolacieho sudcu už počul. Ešte za štúdií, keď raz sledoval odvolacie konanie. Bol to štandardný postup na ústnom pojednávaní.

„Prirodzene, Vaša Ctihodnosť,“ vyhlásil Adam a starostlivo vyberal slová, aby sa vyhol ženskému rodu. Potom prešiel k úvahe o účinkoch kyanidového plynu na pokusné krysy, ktorú v písomných argumentoch neuvádzal. Experiment uskutočnili asi pred rokom švédski chemici, aby dokázali, že smrť ľudí, ktorí sa nadýchajú otravného plynu, nenastane okamžite. Výskum financovala európska organizácia, ktorá bojuje za zrušenie trestu smrti v Amerike.

Krysy sa zmietali v kŕčoch. Počas niekoľkých minút sa u nich nepravidelne zastavovala a ožívala činnosť srdca a pľúc. Plyn im roztrhal cievy v celom tele, vrátane mozgu. Svalstvo sa nekontrolovateľne chvelo. Slintali a pišťali.

Závery výskumu zreteľne dokázali, že krysy nezahynuli okamžite, ale veľmi trpeli. Testy sa uskutočnili na vedeckej úrovni. Na malých zvieratách aplikovali primerané dávky plynu. Smrť nastala v priemere po desiatich minútach. Adam zdôrazňoval detaily a po krátkom prednese ho nervozita opustila. Sudcovia nielenže počúvali, ale zdalo sa, že rozprava o hynúcich krysách ich aj celkom zaujala.

Adam našiel zmienku o tomto výskume v poznámke k prípadu zo Severnej Karolíny. Uverejnili ju drobným písmom, takže nepútala až takú všeobecnú pozornosť.

„Rád by som položil priamu otázku,“ prerušil ho sudca Robichaux vysokým hlasom. „Nechcete, aby váš klient zomrel v plynovej komore, lebo je to kruté, ale chcete povedať, že vám nebude prekážať, ak ho popravia smrtiacou injekciou?“

„Nie, Vaša Ctihodnosť. To som nemal v úmysle. Nechcem, aby môjho klienta popravili. Nijakou metódou.“

„Ale smrtiaca injekcia je miernejší spôsob.“

„Všetky spôsoby sú kruté, smrtiaca injekcia je ten najmenej krutý. Niet pochybností o tom, že plynová komora znamená strašnú smrť.“

„Horšiu ako bombový atentát? Výbuch dynamitu?“

Keď dozneli slová sudcu Robichauxa, v pojednávacej miestnosti sa rozhostilo ticho. Zdôraznil najmä slovo „dynamit“, preto Adam hľadal vhodné slová. McNeely sa škaredo pozrel na svojho kolegu v senáte.

Bol to lacný efekt, Adam zúril. Ovládol sa a rozhodne povedal: „Hovoríme o metóde, Vaša Ctihodnosť, a nie o trestných činoch, za ktoré posielame odsúdených do ciel smrti.“

„Prečo sa nechcete rozprávať o trestných činoch?“

„Lebo kriminalitu teraz nerozoberáme. Lebo mám k dispozícii len dvadsať minút a môjmu klientovi zostáva už len dvanásť dní.“

„Váš klient tam nemal priniesť tú nálož.“

„Prirodzene, že nemal. Bol však usvedčený z trestného činu a teraz ho čaká plynová komora. Chcem povedať, že komora je príliš krutý spôsob popravy.“

„Čo poviete na elektrické kreslo?“

„Na to platí ten istý argument. Vyskytlo sa niekoľko strašných prípadov, keď ľudia ukrutne trpeli, kým zomreli.“

„A čo poviete na streleckú čatu?“

„Znie mi to kruto.“

„Alebo na popravu obesením?“

„O obesení veľa neviem, ale aj to znie dosť kruto.“

„Ale idea smrtiacej injekcie sa vám pozdáva?“

„Nepovedal som, že sa mi pozdáva. Povedal som, že zrejme nie je taká krutá ako iné metódy.“

Sudca McNeely ich prerušil otázkou: „Pán Hall, prečo Mississippi prešlo od plynovej komory k injekcii?“

Táto oblasť sa vyskytovala v judikátoch a v argumentácii často a Adam hneď vycítil, že McNeely mu je naklonený. „Legislatívnu históriu som v zhustenej forme uviedol vo svojej písomnej správe, Vaša Ctihodnosť, ale hlavným dôvodom bolo vlastne zjednodušiť popravu. Zákonodarca pripustil, že sa tak ľahšie zomiera, a aby sa vyhli ústavným pochybnostiam, zmenil metódu.“

„Štát teda účinne pripúšťa, že jestvuje efektívnejší spôsob usmrcovania ľudí.“

„Áno, prosím. Zákon sa však zmenil až v roku 1984 a dnes sa týka len tých väzňov, ktorí boli odsúdení po jeho prijatí. Na Sama Cayhalla sa nevzťahuje.“

„Chápem. Žiadate nás, aby sme zrušili plynovú komoru ako metódu popravy. Čo potom? Čo sa stane vášmu klientovi a podobným prípadom, ktorých odsúdili pred rokom 1984? Prepadnú cez sieť? V zákone niet ustanovenia, ktoré by im predpisovalo popravu smrtiacou injekciou.“

Adam očakával túto otázku. Aj Sam sa na to spytoval. „Na to vám neviem odpovedať, Vaša Ctihodnosť, môžem povedať len to, že v plnej miere dôverujem schopnostiam mississippského zákonodarného zboru a jeho ochote prijať nový zákon, ktorý by sa týkal aj môjho klienta a ľudí v podobnej situácii.“

V tej chvíli sa do diskusie zamiešala aj sudkyňa Judyová: „Predpokladajme, že sa tak stane, pán Hall, ako budete potom argumentovať o tri roky?“

Chvalabohu, naskočilo žlté svetlo a Adamovi zostala len minúta. „Na niečo prídem,“ povedal s úsmevom, „len mi doprajte čas.“

„Taký prípad sme už videli, Pán Hall,“ povedal Robichaux. „Vlastne ste ho citovali v písomnej argumentácii. V texaskom prípade.“

„Áno, Vaša Ctihodnosť. Žiadam tento súd, aby starostlivo zvážil svoje rozhodnutie v danej otázke. Doslova každý štát, kde sa poprava konala v plynovej komore alebo na elektrickom kresle, prešiel na smrtiace injekcie. Dôvod je zrejmý.“

Zostalo mu niekoľko sekúnd, ale rozhodol sa, že bude správne prestať. Nepotreboval ďalšiu otázku. „Ďakujem vám,“ povedal a zvrtol sa späť k svojmu sedadlu. Mal to za sebou. Bez ujmy. Na začiatočníka sa držal dobre. Nabudúce to pôjde ľahšie.

Roxburgh bol tvrdý, systematický a starostlivo pripravený. Pokúsil sa prehodiť niekoľko krátkych žartov na tému krysy a čoho sú schopné, ale bol to čierny humor. McNeely ho okorenil podobnými otázkami o tom, prečo niektoré štáty prechádzajú na smrtiace injekcie. Roxburgh sa držal vlastných zbraní a odrecitoval dlhý rad prípadov, keď federálne odvolacie súdy potvrdili popravu plynom, elektrinou, obesením a streleckou čatou. Platné právo bolo na jeho strane a on to využil. Aj jeho dvadsať minút priam preletelo. Vrátil sa na svojej miesto rovnako rýchlo ako Adam.

Sudkyňa Judyová sa stručne zmienila o naliehavosti danej záležitosti a sľúbila, že súd sa rozhodne v priebehu niekoľkých dní. Všetci sa ako na povel postavili a trojica sudcov sa vzdialila. Súdny zriadenec vyhlásil, že konanie sa odkladá do pondelka rána.

Adam podal ruku Roxburghovi a vyšiel von, kde ho hneď zastavil reportér. Bol z jacksonských novín, vraj má len niekoľko otázok. Adam bol zdvorilý, ale odmietol čokoľvek komentovať. Rovnako sa zachoval k dvom-trom ďalším novinárom. Roxburgh, prirodzene, mal čo povedať, a keď Adam odchádzal, reportéri ministra obkolesili a otŕčali naňho mikrofóny magnetofónov.

Adam chcel čo najrýchlejšie vyjsť z budovy. Vykročil do tropickej horúčavy a zakryl si oči tmavými okuliarmi. „Obedovali ste?“ spýtal sa ho ktosi tesne za chrbtom. Bol to Lucas Mann v leteckých okuliaroch. Medzi stĺpmi si podali ruky.

„Nemohol som jesť,“ priznal sa Adam.

„Dobre ste sa držali. Bola to hra nervov, však?“

„Veru. Prečo ste prišli?“

„Patrí to do náplne mojej práce. Riaditeľ ma vyzval, aby som priletel a sledoval konanie. Počkáme do rozhodnutia, potom spustíme prípravy. Poďme sa najesť.“

Adamov vodič zatiahol k okraju chodníka a oni nastúpili.

„Poznáte to tu?“ spýtal sa Mann.

„Nie. Som tu prvý raz.“

„Do kaviarne Bon Ton, prosím,“ povedal Mann vodičovi. „Je to nádherné, staré miesto, hneď za rohom. Pekné auto.“

„To sú výhody veľkej firmy.“

Obed začali špecialitou: surovými ustricami z otvorených lastúr. Adam o nich už počul, ale nikdy po nich netúžil. Mann mu zručne ukázal, ako si správne namiešať chren, citrónovú šťavu, tabasco a omáčku a do toho namočiť ustricu, delikátne ju prikryť lupienkom krekera a zjesť na jeden hlt. Adamovi sa prvá ustrica zošmykla z krekera na stôl, ale druhá mu už riadne skĺzla dolu krkom.

„Nehryzte ju,“ poúčal ho Mann, „nechajte, aby sa zošmykla sama.“ Ďalších desať prehltol, i keď pomaly. Bol rád, že si s dvanástimi ustricami, ktoré mal na tanieri, napokon poradil. Popíjali pivo značky Dixie a čakali na krevetovú remuládu. „Videl som, že ste podali sťažnosť proti neúčinnej obhajobe,“ povedal Mann, odlamujúc si z krekera.

„Chytáme sa každej možnosti.“

„Najvyšší súd bol s tým hotový raz-dva.“

„Veru. Zdá sa, že sa im prípad Sama Cayhalla zunoval. Dnes to podám na okresný federálny súd, ale od Slatteryho neočakávam nijaké zmeny.“

„Ani ja.“

„Aké mám šance na posledných dvanásť dní?“

„Čoraz menšie, lenže nikdy sa nedá všetko predvídať. Šance sú vždy päťdesiatpercentné. Pred niekoľkými rokmi sme so Stockholmom Turnerom boli už takmer na konci. Dva týždne pred popravou všetko vyzeralo isté. Potom už len týždeň, zdalo sa, že už nijaké odvolanie nie je možné. Mal veľmi slušného právnika, ale všetky možnosti sa vyčerpali. Dostal aj posledné jedlo a…“

„A právo manželskej postele s dvoma prostitútkami.“

„Odkiaľ to viete?“

„Sam mi o tom rozprával.“

„Je to pravda. Odklad dostal na poslednú chvíľu a plynová komora sa mu na niekoľko rokov vzdialila. Človek nikdy nevie.“

Mann si riadne odpil z piva a odtiahol sa od stola, keď im priniesli dva taniere s krevetovou remuládou. „Nemám dobrý pocit, keď ide o popravu. Môže sa stať všeličo. Len píšte odvolania a žiadosti. Je to nekonečný maratón. Nemôžete sa vzdať. Advokát Jumba Parrisa sa zrútil dvanásť hodín pred popravou a bol v nemocnici, keď mu klienta popravili.“

Adam prežúval varenú krevetu a zapil ju pivom.

„Chce sa so mnou stretnúť guvernér. Mám tam ísť?“

„Čo chce váš klient?“

„Čo myslíte? Guvernéra nenávidí. Zakázal mi, aby som s ním hovoril.“

„Musíte požiadať o konanie o milosti a zmiernenie trestu. Taký je štandardný postup.“

„Ako poznáte McAllistera?“

„Nie veľmi. Je to politické zviera s veľkými ambíciami, neveril by som mu ani za mak. Má však dosť veľkú moc na to, aby udelil milosť. Môže zmierniť trest smrti. Môže mu dať doživotie, môže ho pustiť na slobodu. Zákon poskytuje guvernérovi široké rozhodovacie právomoci. Pravdepodobne bude vašou poslednou nádejou.“

„Pánboh nám pomáhaj.“

„Chutí vám remuláda?“ spýtal sa Mann s plnými ústami.

„Je výborná.“

Chvíľu sa venovali jedlu. Adam bol vďačný za spoločnosť a za rozhovor, ale rozhodol sa, že debatu obmedzí na odvolania a strategický postup. Mal rád Lucasa Manna, ale jeho klient nie. Sam by povedal, že Mann pracuje na strane štátu a štát robí všetko pre to, aby ho popravili.

Podvečerné lietadlo by ho mohlo priviezť do Memphisu pred 18:30, dávno pred zotmením. Hodinku, dve by pobudol v kancelárii a potom by sa vrátil domov k Lee. Ale nemal to v úmysle. Mal krásnu izbu v modernom hoteli pri rieke, bez zbytočného vypytovania zaplatenú firmou Kravitz & Bane. Hradila všetky výdavky. Ešte nikdy nebol vo francúzskej štvrti.

Po troch pivách a nedostatočnom odpočinku predchádzajúcej noci sa po trojhodinovom spánku prebudil o šiestej. Ležal na posteli v topánkach, asi pol hodiny hľadel do povaly, až potom sa pohol. Spal veľmi tvrdo.

Lee nedvíhala telefón. Nechal jej odkaz na záznamníku a dúfal, že nepije. Veril však, že i keď pije, sedí zamknutá doma a nikomu neubližuje. Vyčistil si zuby, učesal sa a výťahom sa zviezol do rozľahlého vestibulu, kde vyhrávala džezová kapela pre tých, čo prišli na pohárik; pozornosť hotela. V rohu predávali ustrice na otvorenej lastúre po päť centov.

Vydal sa v sparnej horúčave po Canal Street až k ulici Royal, tam sa pustil doprava a čoskoro ho pohltil dav turistov. Francúzska štvrť sa prebúdzala do piatkovej noci. Túlal sa okolo striptízových barov, usiloval sa nakuknúť dnu. Chladnokrvne ho zastavili pri otvorených dverách, za ktorými sa na pódiu odhaľovali muži – muži, ktorí vyzerali ako krásne ženy. Jedol kapustou plnené pirôžky na paličke z čínskeho obchodu, prešiel okolo pijana, ktorý zvracal rovno na ulici. Asi hodinu strávil pri stolíku v džezovom klube a pri pive za štyri doláre počúval príjemné kombo. Keď sa zotmelo, vyšiel na Jackson Square a pozoroval, ako si umelci balia maliarske stojany a odchádzajú. Pred starobylou katedrálou sa stretávali pouliční hudobníci a tanečníci, a on tlieskal vynikajúcemu sláčikovému kvartetu študentov z Tulane. Všade bolo veľa ľudí, popíjali, večerali, tancovali a venovali sa zábave sviatočnej francúzskej štvrte.

Kúpil si vanilkovú zmrzlinu a zamieril ku Canal Street. Za iných okolností by sa možno dal večer zlákať na striptízový program, sadol by si dozadu do kúta, kde by ho nikto nevidel, alebo by sa vybral do luxusného baru a pozeral sa po nejakej osamelej krásnej žene.

Nie však dnes večer. Opilci mu pripomenuli Lee a on hneď ľutoval, že sa za ňou nevybral do Memphisu okamžite. Hudba a smiech mu pripomenuli Sama, ktorý v tejto chvíli sedí v peci postavenej človekom, hľadí na mreže, ráta dni, dúfa a možno sa aj modlí, aby sa jeho obhajcovi podaril zázrak. Sam už nikdy neuvidí New Orleans, nikdy si nedá ustrice, červenú fazuľu s ryžou, neochutná chladené pivo, ani dobrú kávu. Nikdy nebude počuť džezovú hudbu, neuvidí maľovať pouličných umelcov. Nikdy viac nesadne do lietadla ani sa neubytuje v krásnom hoteli. Nevyjde si na rybačku, neodvezie sa autom, nevykoná ani jednu z tých tisícok vecí, čo ľudia na slobode berú ako samozrejmosť.

Aj keby Sam prežil 8. august, proces umierania bude každý deň pokračovať.

Adam odišiel z francúzskej štvrte a rýchlo vykročil k hotelu. Potreboval si oddýchnuť. Čoskoro sa mal začať maratón.

34

Strážny menom Drobný nasadil Samovi putá a odvádzal ho z chodby A. Sam si niesol plastikové vrecko plné pošty za dva posledné týždne. Väčšinu času stráveného v cele smrti dostával niekoľko listov do mesiaca od svojich prívržencov – členov Ku-Klux-Klanu a ich sympatizujúcich občanov, od rasových puristov, antisemitov a kadejakých bigotných skupín. Prvé roky im odpisoval, ale po čase sa mu to zunovalo. Aký to malo zmysel? Pre niektorých bol hrdinom, ale čím väčšmi si dopisoval s obdivovateľmi, tým viac nezmyselných slov v korešpondencii nachádzal. Tam vonku je veľa hlupákov. Dokonca mu napadlo, že v cele smrti je možno bezpečnejší ako na slobode.

Rozhodnutím federálneho súdu sa korešpondencia vo väzniciach stala právom a nie privilégiom. Nikomu ho nemohli odňať, hoci sa dalo regulovať. Každý list otváral inšpektor, iba ak podľa obálky bolo zrejmé, že je od advokáta. Ak sa na odsúdeného nevzťahovalo nariadenie o cenzúre, listy sa nečítali. Prinášali ich do ciel načas a rozdeľovali adresátom. Balíky sa otvárali a prezerali.

Myšlienka, že Sam zomrie, mnohých fanatikov strašila. Odkedy Odvolací súd piateho federálneho obvodu zrušil odklad popravy, pošty mu ustavične pribúdalo. Ponúkali mu neochvejnú podporu a modlitby. Niekoľkí aj peniaze. Obvykle to boli dlhé listy, plné nadávok na židov, černochov, liberálov a iných sprisahancov. Niektorí pisatelia nadávali na dane, kontrolu nosenia zbraní a štátny dlh. Niektorí mu poslali kázne.

Sama tieto listy unavovali. Denne ich dostával šesť. Keď mu dozorca odnímal putá, položil ich na pult a poprosil ho, aby mu otvoril malé dvierka. Dozorca prestrčil plastické vrecko cez dvierka a Sam si ho zobral na druhú stranu. Dozorca odišiel a zamkol dvere.

„Čo je to?“ spýtal sa Adam s vreckom v rukách.

„Pošta od fanúšikov,“ Sam si sadol na svoju zvyčajnú stoličku a zagálil cigaretu.

„Čo s tým mám robiť?“

„Čítať, zapáliť, mne je to jedno. Dával som si dnes ráno do poriadku celu a toto mi tam zavadzia. Počul som, že si bol včera v New Orleanse. Porozprávaj mi o ceste.“

Adam položil listy na stoličku a sadol si oproti Samovi. Vonku bolo dvadsaťšesť stupňov, ale v návštevnej miestnosti nebolo o nič chladnejšie. Bola sobota a Adam mal na sebe džínsy, mokasíny a veľmi ľahké tričko značky Polo. „Z Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu mi telefonovali vo štvrtok, že ma v piatok čakajú. Sadol som na lietadlo, oslnil ich dokonalosťou a dnes ráno sa vrátil.“

„Kedy vydajú rozhodnutie?“

„Čoskoro.“

„Trojčlenný senát?“

„Áno.“

„Ktorí?“

„Judyová, Robichaux, McNeely.“

Sam chvíľu premýšľal o menách. „McNeely je starý bojovník, ten nám pomôže. Judyová je konzervatívna potvora, hm, prepáč, chcel som povedať konzervatívna predstaviteľka menovaná republikánskou stranou. Pochybujem, že by nám pomohla. O Robichauxovi nič neviem. Odkiaľ pochádza?“

„Z juhu Louisiany.“

„Ahá, takže, to je Američan cajunského pôvodu.“

„Zdá sa. Je to tvrdý chlap. Nepomôže.“

„Potom prehráme dva ku jednej. Zdalo sa mi, že si vravel, že si ich oslnil svojou dokonalosťou.“

„Ešte sme neprehrali.“ Adam bol prekvapený, že počuje Sama hovoriť o jednotlivých sudcoch s toľkou familiárnosťou. Ale veď už niekoľko rokov starostlivo sledoval ich prácu.

„Kde je sťažnosť proti neúčinnej obhajobe?“ spýtal sa Sam.

„Zatiaľ na okresnom federálnom súde. Podal som ju niekoľko dní po tej predchádzajúcej.“

„Podajme ďalšiu, dobre?“

„Už na tom pracujem.“

„Ponáhľaj sa. Zostáva mi jedenásť dní. Na stene mám kalendár; každý deň strávim aspoň tri hodiny tým, že naň hľadím. Keď sa ráno prebudím, veľkým x prečiarknem predchádzajúci deň. Ôsmy august som si zakrúžkoval. Krížiky sa čoraz väčšmi približujú ku krúžku. Rob niečo.“

„Naozaj pracujem. Rozvíjam novú teóriu útoku.“

„Musíš, chlapče.“

„Myslím, že by sme mohli dokázať, že ste duševne chorý.“

„Premýšľal som o tom.“

„Ste starý. Senilný. Priveľmi pasívny. Čosi iste nie je v poriadku. Nechápete zmysel svojej popravy.“

„Čítali sme rovnaké judikáty.“

„Goodman pozná odborníka, ktorý za honorár povie čokoľvek. Zamýšľame ho sem priviesť, aby vás vyšetril.“

„Výborne. Rozčuchrem si vlasy a budem naháňať po miestnosti motýle.“

„Myslím, že by sa nám podarilo udrieť návrhom na právnu nespôsobilosť v dôsledku duševnej choroby.“

„Súhlasím. Vrhni sa na to. Musíme podať všetko, čo sa dá.“

„Urobím to.“

Sam vypúšťal dym a na chvíľu sa zamyslel. Obaja sa potili. Adam potreboval čerstvý vzduch. Potreboval si sadnúť do auta, zatvoriť okná a pustiť na plné obrátky klimatizáciu.

„Kedy sa vrátiš?“ spýtal sa Sam.

„V pondelok. Sam, je to síce veľmi nepríjemná vec, ale musíme o nej hovoriť. Čas sa neodvratne kráti, či už zomriete ôsmeho augusta alebo o päť rokov. No pri takomto nemiernom fajčení dlho nevydržíte.“

„Fajčenie nie je najnaliehavejší zdravotný problém.“

„Viem. Ale vaša rodina, Lee a ja, musíme zariadiť všetko potrebné okolo pohrebu. A to sa nedá zvečera do rána.“

Sam hľadel na drobné trojuholníky v štruktúre deliacej steny. Adam si robil poznámky. Klimatizačné zariadenie rachotilo a škrípalo, ale bez veľkého účinku.

„Tvoja stará matka bola pravá dáma, Adam. Veľmi ľutujem, že si ju nepoznal. Zaslúžila si niekoho lepšieho ako mňa.“

„Lee ma zobrala k jej hrobu.“

„Spôsobil som jej veľa trápenia a ona to všetko hrdinsky znášala. Pochovajte ma vedľa nej, možno sa mi podarí ospravedlniť sa jej.“

„Postarám sa o to.“

„Urob to. Ako zaplatíš za miesto?“

„Poradím si.“

„Nemám peniaze, Adam. Prišiel som o všetko už pred rokmi, z dôvodov, ktoré sú viac ako jasné. Prišiel som o pozemok, dom, takže po mne nezostane nijaký majetok.“

„Napísali ste testament?“

„Áno, ja sám.“

„Budúci týždeň sa naň spolu pozrieme.“

„Sľubuješ, že v pondelok prídeš?“

„Sľubujem. Mám vám niečo priniesť?“

Sam chvíľu váhal a správal sa priam hanblivo. „Vieš, čo by som veľmi chcel?“ spýtal sa detsky šibalsky.

„Čokoľvek, Sam. Len si povedzte.“

„Keď som bol malý chlapec, najväčšmi zo všetkého som ľúbil eskimo.“

„Eskimo?“

„Áno, nanukovú pochúťku na paličke. Vanilkovú s čokoládovou polevou. Vždy som si ho kupoval, kým som sa nedostal sem. Myslím, že ich ešte predávajú.“

„Eskimo?“ zopakoval Adam.

„Áno, ešte dnes cítim jeho chuť. Najlepšia zmrzlina na svete. Vieš si predstaviť, ako dobre by padla tu v tejto peci?“

„Dostanete svoje eskimo.“

„Prines mi viac.“

„Hoci aj dvanásť. Budeme ich lízať spolu a potiť sa.“

Samov druhý návštevník v sobotu nebol očakávaný. Zastal pred strážnou službou na prednej bráne a vytiahol vodičské oprávnenie zo Severnej Karolíny so svojou fotografiou. Vysvetlil službe, že je brat Sama Cayhalla a že sa dozvedel, že v čase do popravy ho môže kedykoľvek navštíviť. Hovoril s istým pánom Hollandom z riaditeľstva. Pán Holland ho ubezpečil, že Samovi Cayhallovi po tieto dni zmiernia pravidlá prijímania návštev od rána od ôsmej do piatej popoludní. Strážny vošiel dnu, aby si zatelefonoval.

Prešlo päť minút, návštevník trpezlivo sedel v požičanom aute. Strážny zatelefonoval na dve ďalšie miesta, potom si odpísal registračné číslo auta. Informoval návštevníka, aby zaparkoval kúsok ďalej, zamkol si auto a vyčkal na bráne. Poslúchol. O niekoľko minút sa zjavil biely väzenský minibus. Za volantom sedel ozbrojený strážca v uniforme, ktorý gestom naznačil návštevníkovi, aby nastúpil.

Vozidlo prešlo dvojitou bránou do OOR až k prednému vchodu, kde ho čakali dvaja ďalší príslušníci strážnej služby. Na schodoch ho prehľadali. Nemal ani batožinu, ani nijaký balík.

Odviedli ho za roh do prázdnej miestnosti pre návštevy. Sadol si uprostred deliacej steny. „Privedieme Sama,“ oznámil jeden zo strážcov. „Asi o päť minút.“

Sam klepkal na stroji list, keď sa pri jeho mreži zastavili strážcovia. „Poďme, Sam. Máte návštevu.“

Prestal písať a pozrel na strážcov. Ventilátor pracoval na plné obrátky a v televízii vysielali baseballový zápas. „Kto je to?“ zavrčal.

„Váš brat.“

Sam jemne odložil písací stroj na poličku s knihami a schmatol kombinézu. „Ktorý brat?“

„Nič sme sa ho nepýtali, Sam. Jednoducho brat. Tak poďme.“

Dali mu na ruky putá a on ich nasledoval po chodbe. Sam mal kedysi troch bratov, ale najstarší zomrel na infarkt ešte prv, ako ho odsúdili. Donnie, najmladší, dnes šesťdesiatjedenročný, býva v Durhame v Severnej Karolíne. Albert má šesťdesiatsedem, chorľavie a býva hlboko v horách, vo vidieckej časti fordského okresu. Donnie mu každý mesiac posiela cigarety a zopár dolárov a niekedy k nim pripíše niekoľko riadkov. Albert mu nepísal už sedem rokov. Teta, stará dievka, mu písala pravidelne až do svojej smrti v roku 1985. Ostatní Cayhallovci na Sama celkom zabudli.

Musí to byť Donnie, vravel si. Donnie je jediný, komu by sa chcelo prísť na návštevu. Nevidel ho už dva roky, ale hneď sa mu ľahšie kráčalo k miestnosti pre návštevy. Aké príjemné prekvapenie.

Sam vošiel dnu a pozrel na muža za oceľovou stenou. Tú tvár nespoznával. Obzrel sa po miestnosti, ale presvedčil sa, že okrem tohto návštevníka tam nikto iný nie je. A on upieral na Sama chladný pohľad. Dozorcovia ho prísne pozorovali, kým mu sňali putá, preto sa Sam na muža usmial a kývol mu. A potom už pozeral za odchádzajúcimi dozorcami. Dvere sa zatvorili. Sam si sadol oproti návštevníkovi na druhej strane, zapálil si cigaretu a mlčal.

Bol mu akýsi povedomý, ale nevedel ho identifikovať. Cez otvor v stene sa navzájom pozorovali.

„Poznáme sa?“ spýtal sa napokon Sam.

„Áno,“ odpovedal muž.

„Odkiaľ?“

„Z minulosti, Sam. Stretli sme sa v Greenville, v Jacksone a vo Vicksburgu. V synagóge, v realitnej kancelárii, v dome u Pinderovcov a u Marvina Kramera.“

„Wedge?“

Muž pomaly prisvedčil a Sam zatvoril oči a vyfúkol dym do povaly. Zahodil cigaretu a zahniezdil sa na stoličke „Preboha, dúfal som, že si mŕtvy.“

„Bohužiaľ.“

Sam naňho upieral divý pohľad. „Ty sviniar,“ precedil cez zaťaté zuby. „Darebák. Dvadsaťtri rokov som veril, ba sa mi aj snívalo, že je po tebe. Sám som ťa milión ráz zabíjal holými rukami, palicou, nožom a všetkými zbraňami, čo človek vymyslel. Pozoroval som, ako krvácaš, počul som ťa kričať o zľutovanie.“

„Bohužiaľ, prežil som, Sam.“

„Nenávidím ťa väčšmi, ako človek môže niekoho nenávidieť. Keby som mal zbraň, odstrelil by som ťa aj s tvojím bohužiaľ ako prašivého psa. Hlavu by si mal plnú olova, a ja by som sa smial, až by mi tiekli slzy. Bože, ako ťa nenávidím!“

„Takto sa správaš ku všetkým návštevám, Sam?“

„O čo ti ide, Wedge?“

„Počujú nás tamtí?“

„Tým je absolútne jedno, o čom hovoríme.“

„Ale možno je tu odpočúvacie zariadenie.“

„Potom vypadni, len vypadni.“

„Hneď to bude, vydrž. Ale najprv ti chcem povedať, že som tu, že ostro sledujem celé dianie, a som veľmi rád, že moje meno sa nikde nespomenulo. Pevne verím, že to tak zostane. Viem veľmi účinne zatvoriť ľuďom ústa.“

„Používaš jemné spôsoby, viem.“

„Ber to ako chlap, Sam. Odíď so cťou. Bol si so mnou. Bol si môj komplic, spolupáchateľ a podľa zákona nesieš rovnakú vinu ako ja. Pravda, ja som na slobode, ale kto vraví, že v živote vládne spravodlivosť? Len vydrž a vezmi si naše malé tajomstvo do hrobu a nikomu sa nič nestane, jasné?“

„Kde si bol?“

„Všade. Moje skutočné meno nie je Wedge. Takže nech ti ani len na um nezíde niečo šialené. Nikdy som sa nevolal Wedge. Ani Dogan nepoznal moje pravé meno. V šesťdesiatom šiestom ma odviedli, ale do Vietnamu sa mi nechcelo. Odišiel som do Kanady a vrátil som sa tajne. Odvtedy som v podzemí, ja vlastne neexistujem, Sam.“

„Mal by si sedieť tu!“

„Nie, mýliš sa. Nemal. A ani ty si tu nemal sedieť. Bol si idiot, že si sa vrátil do Greenvillu. FBI nemalo stopu. Nikdy by nás neboli chytili. Bol som príliš inteligentný. Aj Dogan. Ale ty si bol slabé ohnivko. Bol to posledný atentát, ako dobre vieš, aj s mŕtvymi. Bolo načase skončiť. Ušiel som a už by som do tejto všivavej krajiny nikdy nevkročil. Ty si sa mohol vrátiť k svojim sliepkam a kravám. Ktovie, čo by bol urobil Dogan. Dôvod, prečo si tu, je tvoja vlastná sprostosť.“

„A tvoja sprostosť ťa zasa doviedla dnes za mnou.“

„Ani by som nepovedal. Nikto by ti neuveril, aj keby si spustil krik. Všetci si aj tak myslia, že si blázon. Ale tak či onak, radšej by som chcel udržať všetko po starom. Netúžim po hurhaji. Prijmi svoj osud, Sam, pekne pokojne.“

Sam si zapálil ďalšiu cigaretu a odklepol popol na dlážku. „Odíď, Wedge. A už sem viac nechoď.“

„Jasné. Nerád to hovorím, ale dúfam, že ťa popravia.“

Sam sa postavil a vykročil k dverám. Strážny mu otvoril a odviedol ho preč.

Sedeli v zadnom rade v kine, jedli pukance ako dvaja tínedžeri. Film bol Adamov nápad. Ona strávila tri dni vo svojej izbe a bojovala s vírusom a do soboty rána sa z opice vyliečila. Na večeru ju pozval do malej reštaurácie s rýchlou obsluhou, no bez alkoholu. Gofry so šľahačkou jej veľmi chutili.

Film bol western, politicky správne motivovaný, Indiáni boli kladnými hrdinami a kovboji zlosynmi. Všetci príslušníci bielej tváre boli zlí, nakoniec boli potrestaní a zahynuli. Lee vypila dva obrovské poháre bublinkovej vody značky Dr. Peppers. Vlasy mala umyté a bola zasa krásna. Tvár upravenú, ani stopy po fláme. Moderná ako vždy, v džínsach a v bavlnenej košeli. Triezva.

O štvrtku, keď Adam strávil celú noc na stráži pri dverách, sa veľa nehovorilo. Dohodli sa, že to predebatujú inokedy, neskôr, v neurčite vzdialenom čase, keď sa jej o tom bude ľahšie hovoriť. Súhlasil. Zasa sa ocitla na tenkom ľade, na okraji pádu do temnoty nekontrolovateľného pitia. Adam ju uchráni pred bolesťou a nepokojom. Postará sa o príjemnejšie a krajšie stránky života. Ani slovo o Samovi, o poprave. Ani slovo o Eddiem. Ani slovo o histórii rodiny Cayhallovcov.

Bola predsa jeho teta, a on ju mal veľmi rád. Bola krehká a chorá, potrebovala oporu jeho silného hlasu a širokých pliec.

35

Phillip Naifeh sa zobudil v nedeľu veľmi zavčasu s ostrou bolesťou na prsiach; rýchlo ho previezli do nemocnice v Clevelande. Býval v modernom dome v areáli väznice spolu s manželkou, s ktorou prežil 41 rokov. Cesta sanitkou trvala asi dvadsať minút, a kým ho doviezli na oddelenie na nosidlách, jeho stav sa ustálil.

Manželka netrpezlivo čakala na chodbe, kým sestričky cupotali okolo. Už tu raz takto čakala, pred troma rokmi, keď ho postihol prvý infarkt. Zachmúrený lekár jej vysvetlil, že tentoraz bol infarkt mierny, stav sa stabilizoval a Phillip je mimo nebezpečenstva, potrebuje len odpočinok a lieky. Starostlivo ho budú pozorovať dvadsaťštyri hodín, a ak sa mu stav zlepší, do týždňa bude doma.

Absolútne mu však zakázali čo len priblížiť sa k múrom väznice; s Cayhallovou popravou nesmie mať nič do činenia. Ani prostredníctvom telefónu.

So spánkom zvádzal tuhý boj. Adam zvyčajne asi hodinu v posteli čítaval a ešte počas štúdia zistil, že právnická literatúra je vynikajúca tabletka na spanie. Teraz však čím viac čítal, tým väčšmi ho to znepokojovalo. Myseľ mal preťaženú udalosťami posledných dvoch týždňov, ľuďmi, s ktorými sa zoznámil, gniavili ho veci, ktoré videl, miesta, ktoré navštívil. Ustavične sa zaoberal myšlienkami o tom, čo sa má stať.

V sobotu v noci sa strhával zo sna a dlhé úseky prebdel. Keď sa napokon prebudil, slnko už dávno stálo na oblohe. Bolo takmer osem. Lee spomínala, že sa vrhne na kuchyňu. Kedysi vraj vedela pripraviť vajcia na klobáske, a tvrdila, že s pečivovým polotovarom si poradí každý. Ale keď si natiahol džínsy a tričko, necítil nijakú vôňu.

V kuchyni bolo ticho. Zavolal na ňu, keď pozrel do kanvice s kávou, ktorá bola dopoly plná. Dvere do spálne mala otvorené a svetlo vypnuté. Rýchlo nazrel do ostatných izieb. Nebola ani na verande, nepopíjala tam kávu s novinami v rukách. Premkol ho zlý pocit, ktorý sa prehlboval s každou prázdnou miestnosťou. Vybehol na parkovisko – po jej aute tam nebolo ani stopy. Bosky bežal po horúcom asfalte opýtať sa službukonajúceho, kedy odišla. Ten sa pozrel na informačnú tabuľu a odpovedal, že odišla asi pred dvoma hodinami. A dodal, že vyzerala celkom v poriadku.

Na pohovke v salóne našiel pätnásťcentimetrovú kôpku novín nedeľného vydania Memphis Press. Boli otvorené v časti prílohy s miestnymi správami. Na prednej strane prílohy bola fotografia Lee z dobročinného plesu spred niekoľkých rokov. Detailný záber pána Phelpsa Bootha s manželkou, so širokým úsmevom pre kameru. Lee mala na sebe nádherné čierne šaty bez ramienok. Phelps bol slávnostne oblečený v smokingu. Vyzerali ako naozaj šťastný pár.

Najnovšie spracovanie Cayhallovskej patálie z pera Todda Marksa, ktorého reportáže boli čoraz bulvárnejšie. Začal dosť prijateľne, zhrnutím udalostí celého týždňa okolo pripravovanej popravy. Všetci, McAllister, Roxburgh, Lucas Mann a Naifeh, svorne vyhlasovali, že nemajú čo povedať. Vzápätí sa správa zvrhla na škodoradostné odhalenie Lee Cayhallovej Boothovej, prominentnej dámy mephiskej smotánky, manželky významného bankára Phelpsa Bootha zo známej, bohatej rodiny Boothovcov, dobrovoľnej pracovníčky v občianskom združení, tety Adama Halla, a verte či neverte, dcéry smutne známeho Sama Cayhalla!

Článok bol napísaný tak, akoby sa Lee sama dopustila nejakého trestného činu. Citoval domnelých priateľov, pravda, bez mena, ktorí boli šokovaní odhalením jej pravej identity. Článok hovoril o rodine Boothovcov, ich peniazoch a polemizoval, ako sa Booth, ktorému v krvi koluje modrá krv, mohol priženiť do takého klanu, ako sú Cayhallovci. Spomínal sa aj ich syn Walt, opäť od nemenovaných zdrojov, ktoré rozoberali, prečo sa nevrátil do Memphisu. Walt sa neoženil, bezcitne uvádzali noviny, a žije v Amsterdame.

A potom nasledovalo to najhoršie: citát z ďalšieho nemenovaného zdroja, ktorý uvádzal dobročinný večierok spred niekoľkých rokov, na ktorom Lee a Phelps sedeli pri stole s Ruth Kramerovou. Nemenovaný prameň sa večierka tiež zúčastnil a presne si spomínal, ako tam účastníci sedeli. Prameň uvádzal správu, že istá známa Lee bola priam šokovaná, keď sa dozvedela, akého má Lee otca.

K článku bola pripojená fotografia Ruth Kramerovej, atraktívnej dámy, ktorá nedávno prekročila päťdesiatku.

Po senzačnom odhalení Lee článok uverejnil piatkové zhrnutie argumentácie na súde v New Orleanse a posledné lavírovanie Cayhallovej obhajoby.

Vcelku to bolo neúplné rozprávanie, ktorým sa nedosiahlo nič, len to, že nové vraždy uverejnili až na druhej strane.

Adam šmaril noviny na zem a popíjal kávu. Uvažoval, že Lee sa zrejme prebudila v túto teplú slnečnú nedeľu konečne zasa raz čistá a triezva, pravdepodobne v lepšej nálade ako niekoľko predchádzajúcich dní, sadla si na pohovku s kávou a s novinami. V zápätí utŕžila zaucho, úder pod pás, tak radšej odišla. Kam? Kde má svoj svätostánok? Celkom určite sa vyhla Phelpsovi. Možno má niekde priateľa, ktorý ju prichýli a upokojí, ale pochyboval. Modlil sa len, aby nejazdila v aute bezcieľne po uliciach mesta s fľaškou v ruke.

Vývoj udalostí sa v to ráno priblížil až k hraniciam sídla Boothovcov. Ich malé špinavé tajomstvo vyšlo na svetlo na prvej strane novín, nech to vidí celý svet. Ako sa vyrovnajú s takouto potupou? Predstavte si, že Booth sa oženil, dokonca splodil potomka s takou bielou zberbou, a až teraz sa to všetci dozvedeli. Rodina sa z toho úderu asi nikdy nespamätá. Madam Boothová bola, prirodzene, otrasená a zrejme celá bez seba.

Tak im treba, pomyslel si Adam. Osprchoval sa, vymenil si šaty a stiahol strechu Saaba. Nečakal, že na pustých uliciach Memphisu stretne Leein červený Jaguár, ale i tak krúžil dookola. Začal na Front Street pri rieke, s Bruceom Springsteenom pusteným na plné obrátky sa vydal na východ, prešiel okolo nemocnice na ulici Union, okolo majestátnych sídel v strede mesta, a odtiaľ späť k štátnym činžiakom neďaleko Auburn House. Prirodzene, že ju nestretol, ale jazda autom ho osviežila. Okolo obeda doprava zhustla a Adam sa pobral do kancelárie.

Samov jediný návštevník v nedeľu bol zasa nečakaný. Šúchal si ruky, keď mu sňali putá a keď sa posadil na druhú stranu steny oproti sivovlasému mužovi s dobráckou tvárou a s teplým úsmevom.

„Pán Cayhall, volám sa Ralph Griffin a som tu v Parchmane kaplánom. Som nový, ešte sme sa nestretli.“

Sam prikývol a povedal: „Veľmi ma teší.“

„Potešenie je na mojej strane. Istotne ste poznali môjho predchodcu.“

„Áno, reverenda Ruckera. Kde je?“

„Na dôchodku.“

„Výborne. Mne bol ľahostajný. Pochybujem, že sa dostane do neba.“

„Viem, počul som, že nebol veľmi obľúbený.“

„Obľúbený? Každý tu ním opovrhoval. Z akéhosi dôvodu sme mu neverili. Neviem prečo. Možno aj preto, že bol prívržencom trestu smrti. Viete si to predstaviť? Boh ho povolal, aby nám tu kázal, ale on bol presvedčený, že je správne, aby nás popravili. Povedal, že tak to stojí v Písme. Viete, ten citát oko za oko a tak ďalej.“

„Už som to počul.“

„Celkom iste. Aký kazateľ ste vy? Akého vyznania?“

„Vysvätili ma v baptistickom kostole, ale skôr nepatrím k nijakému vyznaniu. Myslím, že Pán musí byť nespokojný s toľkým sektárstvom.“

„Aj so mnou.“

„Prečo?“

„Poznáte Randyho Dupreeho, ďalšieho odsúdeného z tejto chodby? Za znásilnenie a vraždu.“

„Áno, čítal som jeho spis. Bol kedysi kazateľom.“

„Voláme ho Kazateľ. V poslednom čase nadobudol schopnosť vykladať sny. Spieva a uzdravuje. Pravdepodobne by bral do rúk hady, keby mu to dovolili. Však viete, ako sa o tom píše v Evanjeliu Sv. Marka, šestnásta kapitola, osemnásty verš. Vlastne len teraz sa prebudil z dlhého sna, ktorý trval vyše mesiaca, skoro ako miniseriál, až dostal vnuknutie, že ma skutočne popravia; že boh na mňa čaká, aby ma napravil.“

„To nie je zlý nápad, totiž, dať si veci do poriadku.“

„Nikam sa neponáhľam. Mám ešte desať dní.“

„Veríte v Boha?“

„Áno, verím. Veríte v trest smrti?“

„Nie, neverím.“

Sam si ho chvíľu zamyslene prezeral a potom sa spýtal: „Myslíte to vážne?“

„Zabíjanie nie je správne, pán Cayhall. Ak ste skutočne spáchali zločin, urobili ste zle, že ste zabili, a teraz zasa štát robí zle, že chce zabiť vás.“

„Aleluja, brat môj.“

„Nikdy som neveril, že Kristus by nás chcel za trest zabíjať. Toto predsa neučil. On učil o láske a odpúšťaní.“

„Tak som to čítal v biblii. Ako ste získali prácu vo väznici?“

„V senáte štátu mám bratanca.“

Sam sa usmial a zachichotal, keď počul odpoveď. „Dlho tu nevydržíte. Ste príliš čestný.“

„Nie. Môj bratanec je predsedom Výboru pre nápravnovýchovné zariadenia, a má dosť veľkú moc.“

„Tak sa modlite, aby získal podporu voličov.“

„To robím každé ráno. Ale chcel som sa zastaviť, aby som sa aspoň predstavil. Rád by som sa s vami v niektorý deň pozhováral. Budem rád, ak pristanete, aby sme sa spolu modlili. Ešte nikdy som sa nezúčastnil výkonu popravy.“

„Ani ja.“

„Bojíte sa?“

„Som už starý, pán kaplán. Ak to prežijem, o niekoľko mesiacov budem mať sedemdesiat. Sú chvíle, keď pomyslenie na smrť je príjemné. Opustiť tento Bohom zabudnutý kút bude veľká úľava.“

„No zatiaľ ešte bojujete.“

„Iste, hoci niekedy ani neviem prečo. Je to ako dlhý boj s rakovinou. Človek postupne chradne a slabne. Každým dňom umiera, až dospeje ku dňu, keď je smrť vykúpením. V skutočnosti nikto nechce zomrieť. Ani ja.“

„Čítal som o vašom vnukovi. Určite je to veľmi dojemné. Viem, že ste na neho veľmi hrdý.“

Sam sa usmial a pozrel na dlážku.

„Tak či onak,“ pokračoval kaplán, „som tu. Chcete, aby som sa tu zajtra zasa zastavil?“

„Budem veľmi rád. Ešte si to rozmyslím, dobre?“

„Prirodzene. Istotne poznáte tunajší postup. V posledných hodinách môžete mať pri sebe len dvoch ľudí. Svojho advokáta a duchovného. Bude mi potešením, ak budem môcť stáť pri vás.“

„Ďakujem. A našli by ste si čas pozhovárať sa s Randym Dupreem? Ten chudák chlapec je celkom zlomený a potrebuje pomoc.“

„Zajtra za ním zájdem.“

„Vďaka.“

Adam sledoval vypožičaný film sám, s telefónom poruke. Lee sa neozvala. O desiatej zatelefonoval na západné pobrežie. Najprv matke do Portlandu. Bola zdrvená, ale veľmi šťastná, že ho počuje. Na Sama sa nepýtala a Adam sa k tomu nevyjadril. Vysvetlil jej, že má veľa práce, a dúfa, že sa do Chicaga vráti pravdepodobne o niekoľko týždňov. Ona na to, že videla v novinách niekoľko článkov a veľa na neho myslí. Lee sa má dobre, dodal ešte Adam.

Potom zatelefonoval mladšej sestre Carmen v Berkley. V telefóne v jej byte sa ozval mužský hlas, istý Kevin, ak si Adam dobre pamätal, stabilný spoločník niekoľko rokov. Carmen hneď pribehla k aparátu, a zdalo sa, že ju správy z Mississippi veľmi zaujímajú. So zaujatím počúvala, čo je nové, a Adam hovoril dosť optimisticky. Robí si vraj oňho starosti, lebo je uprostred tých hrozných členov Ku-Klux-Klanu a rasistov. Adam tvrdil, že je v bezpečí, že udalosti sa vlastne vyvíjajú vcelku pokojne. Ľudia sú prekvapujúco milí, príjemní a nevtieraví. Býva u Lee a obaja sa usilujú, aby čo najlepšie vychádzali. Na Adamovo prekvapenie bola zvedavá na Sama – ako vyzerá, aký má postoj, či je ochotný hovoriť o Eddiem. Spýtala sa, či nemá priletieť za Samom na návštevu ešte pred 8. augustom, ale Adam o takom stretnutí neuvažoval. Dodal, že o tom porozmýšľa a spýta sa aj Sama.

Zaspal na pohovke pri zapnutom televízore.

O pol štvrtej nadránom ho prebudil telefón. Hlas, ktorý nikdy predtým nepočul, sa chrapľavo predstavil ako Phelps Booth. „Ty si Adam, však?“ povedal.

Adama sa posadil a šúchal si oči. „Áno, to som ja.“

„Videl si Lee?“ spýtal sa Phelps napoly naliehavo, napoly pokojne.

Adam pozrel na hodiny na stene nad televízorom. „Nie. Stalo sa niečo?“

„Nuž, má problémy. Asi pred hodinou mi volali z polície. Zobrali ju za jazdu pod vplyvom alkoholu, pred pol deviatou večer ju zadržali.“

„Ach nie.“

„To nie je prvý raz. Zobrali ju so sebou, prirodzene odmietla dychovú skúšku, tak ju na päť hodín strčili do izby pre opilcov. Do záznamu uviedla moje meno, preto mi policajti zavolali. Rozbehol som sa do mesta do cely predbežného zadržania, ale ona medzitým zaplatila kauciu a odišla. Myslel som si, že sa ti možno ozvala.“

„Nie. Nebola tu ani včera ráno, keď som sa zobudil, a toto je prvé, čo o nej počujem. Komu mohla asi volať?“

„Ktovie? Nerád by som vyvolával jej priateľom a známym a budil ich. Možno bude lepšie, ak počkáme.“

Adamovi nebolo po vôli, že odrazu musí o niečom rozhodovať. Títo dvaja sú manželia, v dobrom i zlom už tridsať rokov, a podobnú situáciu istotne prežili aj predtým. Ako má vedieť, čo robiť? „Vari len neodišla z väzenia autom, či áno?“ placho sa spýtal, vopred poznajúc odpoveď.

„Prirodzene, že nie. Niekto ju vyzdvihol. Z toho vyplýva ďalší problém. Musíme zobrať jej auto. Stojí na parkovisku pred väzením. Poplatok odťahovacej službe som už zaplatil.“

„Máte kľúče?“

„Áno. Pomohol by si mi ho doviezť?“

Adam si odrazu spomenul na novinový článok s fotografiou usmievajúceho sa Phelpsa s Lee a spomenul si aj na vlastné úvahy o reakcii rodiny Boothovcov. Vedel si predstaviť, že najväčšie obvinenie a zlosť padajú na jeho hlavu. Keby bol zostal v Chicagu, nič z toho by sa nebolo stalo.

„Prirodzene. Len mi povedzte, čo…“

„Počkaj ma pri vrátnici. Budem tam o desať minút.“ Adam si vyčistil zuby, zaviazal šnúrky na teniskách značky Nike a asi pätnásť minút strávil v rozhovore s Willisom, strážcom pri hlavnej bráne. Priblížil sa čierny Mercedes, najdlhší v histórii, a zastavil. Adam sa rozlúčil so strážcom a nastúpil.

Podali si ruky, ako sa patrí. Phelps mal na sebe biely športový úbor a na hlave čiapku klubu Cubs. Išiel pomaly opustenými ulicami. „Predpokladám, že Lee ti o mne čo-to povedala.“

„Nie veľa,“ opatrne priznal Adam.

„Nuž, je toho veľa, ale nebudem sa vypytovať, čo ti povedala.“

Výborne, pomyslel si Adam. „Bude najlepšie, ak sa obmedzíme na baseball alebo podobné. Vidím, že ste fanúšikom klubu Cubs.“

„Vždy len Cubs. A ty?“

„Tiež. Som v Chicagu len prvú sezónu, ale na ihrisku vo Wrigley som bol niekoľko ráz. Bývam blízko parku.“

„Naozaj? Ja tam chodím tri-štyri razy do roka. Kto je tvoj najobľúbenejší hráč?“

„Sandberg, myslím. A váš?“

„Ja mám radšej tých starších. Ernieho Banksa a Rona Santoa. To boli slávne časy baseballu, keď hráči boli klubu verní, keď si presne vedel, kto bude v družstve aj na budúci rok, každú ďalšiu sezónu. Teraz to nevie nikto. Hra sa mi páči, ale ľudská chamtivosť ju pokazila.“

Adamovi pripadalo veľmi čudné, že práve Phelps Booth pranieruje chamtivosť. „Možno, ale majitelia by vedeli napísať celú knihu o chamtivosti za prvých sto rokov baseballu. Čo je na tom zlé, ak si baseballoví hráči pýtajú toľko, koľko sú hodní?“

„Kto je hoden päť miliónov ročne?“

„Nikto. Ale ak rocková hviezda zarobí päťdesiat miliónov, čo na tom, ak aj baseballová hviezda ich získa niekoľko? To je tiež zábava. Hru tvoria hráči, nie majitelia. Chodím do Wrigley, aby som videl hráčov, a nie preto, že majiteľom je v súčasnej dobe Tribune.“

„No dobre, ale pozri na ceny lístkov. Pätnásť dolárov za zápas.“

„Návštevnosť sa zvyšuje. Divákom to zrejme neprekáža.“

Išli smerom do centra mesta, ráno o štvrtej opustenom, a o chvíľu dorazili k väzeniu. „Adam, neviem, koľko ti Lee povedala o svojich problémoch s alkoholom.“

„Povedala mi, že je alkoholička.“

„Bezpochyby. Toto je druhý priestupok pod vplyvom alkoholu. Prvý raz sa mi to podarilo ututlať, ale tentoraz už neviem. Odrazu sa z nej stal prípad, o ktorom sa v meste hovorí. Chvalabohu, že nikoho nezrazila.“ Phelps zastavil auto na kraji chodníka pri ohradenom parkovisku. „Najmenej šesť ráz sa už liečila.“

„Šesť ráz? Mne povedala, že tri razy.“

„Alkoholikom nemožno veriť. Ja viem o piatich rázoch za posledných pätnásť rokov. Má obľúbenú kliniku s názvom Spring Creek. Je to na rieke niekoľko míľ severne od mesta, na veľmi peknom, pokojnom mieste! Pre veľmi bohatých pacientov. Detoxikujú ich, rozmaznávajú, kŕmia vyberanými jedlami, cvičia s nimi, chodia do sauny, majú všetko, čo k tomu patrí. Je tam tak krásne, že ľudia sa tam hrnú, zdá sa mi. Mám tušenie, že sa tam dnes vyberie. Dobre ju tam poznajú. Je to takmer jej druhý domov.“

„Ako dlho tam zostane?“

„Nevedno. Minimálne týždeň. Bývala tam aj mesiac. Dvetisíc dolárov na deň, účty posielajú mne. Neprekáža mi to. Rád zaplatím, aby som jej pomohol.“

„Čo mám robiť ja?“

„Najprv sa ju pokúsime nájsť, moje sekretárky sedia pri telefónoch už niekoľko hodín, malo by sa nám to podariť. V tomto smere sa správa veľmi predvídateľne, som presvedčený, že sa vyberie na protialkoholickú kliniku, zrejme do Spring Creeku. O niekoľko hodín zapojím všetky páky, aby sa to nedostalo do novín. Nebude to ľahké, najmä vzhľadom na udalosti, o ktorých sa nedávno písalo.“

„Veľmi ľutujem,“

„Keď ju nájdeme, musíš ju navštíviť. Priniesť jej kvety a bonboniéru. Viem, že máš veľa práce, viem, čo ťa čaká v najbližších, ach…“

„Deviatich dňoch.“

„V poriadku, v najbližších deviatich dňoch. V každom prípade, pousiluj sa ju navštíviť. A keď sa udalosti v Parchmane zavŕšia, navrhujem, aby si sa vrátil do Chicaga a dal jej pokoj.“

„Dal jej pokoj?“

„Áno. Znie to možno kruto, ale je to potrebné. Jej problémy majú niekoľko príčin. Pripúšťam, že jednou z nich som aj ja, ale o mnohých ďalších nevieš. Jej rodina predstavuje ďalší problém. Teba zbožňuje, ale máš na svedomí jej ťažké sny a veľké utrpenie. Nemysli si o mne nič zlé, že nazývam veci pravým menom. Viem, bolí to, ale taká je pravda.“

Adam pozeral na pletený plot na druhej strane chodníka.

„Raz vydržala byť päť rokov triezva,“ pokračoval Phelps. „Už sme si mysleli, že to tak zostane. Potom Sama usvedčili a zomrel Eddie. Po návrate z pohrebu padla do čiernej jamy; už som si myslel, že sa z nej nikdy nedostane. Urobíš najlepšie, ak odídeš.“

„Ale ja mám Lee rád.“

„Aj ona ťa má rada. Ale bude lepšie, ak ju budeš mať rád na diaľku. Z Chicaga jej môžeš písať listy a posielať pohľadnice. Kvety na narodeniny. Raz do mesiaca jej zatelefonovať a porozprávať sa o filmoch a knihách, ale bez zmienky o rodinných záležitostiach.“

„Kto sa o ňu postará?“

„Adam, veď má takmer päťdesiat rokov. Zväčša bola nezávislá. Je už niekoľko rokov alkoholička a v tom jej ani ja, ani ty nemôžeme pomôcť. Vie o svojej chorobe. Ak chce, dokáže nepiť. Nemáš na ňu dobrý vplyv. Ani ja. Je mi to ľúto.“

Adam sa zhlboka nadýchol a chytil kľučku. „Je mi ľúto, Phelps, že som vás a celú rodinu takto skompromitoval. Neurobil som to úmyselne.“

Phelps sa usmial a položil ruku Adamovi na plece. „Ver či never, ale moja rodina je v určitom smere oveľa nefunkčnejšia ako tvoja. Prežili sme aj horšie veci.“

„To sa mi nechce ani veriť.“

„Je to pravda.“ Phelps mu podal kľúče a ukázal na malú budovu za plotom. „Tamto sa ohlás, ukážu ti auto.“

Adam otvoril dvere a vystúpil. Sledoval Mercedes, ktorý sa obrátil a zmizol. Keď Adam vykročil k bráne, nemohol sa zbaviť dojmu, že Phelps Booth ešte stále svoju ženu miluje.

36

Plukovníka vo výslužbe Georgea Nugenta správa o Naifeho infarkte vôbec nevyviedla z miery. Starému pánovi sa stav do pondelka zlepšil, ale aspoň si v pokoji oddýchne, keď nebezpečenstvo pominulo. Veď od penzie ho delí len niekoľko mesiacov. Naifeh bol dobrák, ale už mal svoj zenit za sebou, slúžil len preto, aby mal dobrú penziu. Nugent uvažoval, že sa bude uchádzať o miesto riaditeľa, ale najprv si musel usporiadať zásadné veci.

Teraz však naňho dramaticky doliehala iná záležitosť. Cayhallova poprava mala byť o deväť dní, vlastne o osem, pretože bola naplánovaná na budúcu stredu minútu po polnoci, čo znamená, že zo stredy uplynie len minúta. V skutočnosti budúci utorok je jeho posledný deň.

Na stole mal v koži viazanú brožúru s titulom „Protokol, štát Mississippi“ na obale. Bolo to jeho majstrovské dielo, výsledok dvojtýždennej starostlivej prípravy. Náhodne zostavené zásady, pravidlá a kontrolný zoznam, ktoré za účelom predchádzajúcej popravy napísal Naifeh, ho priam vystrašili. Bol to vlastne zázrak, že sa poprava plynom aj vykonala. Dnes však bol na svete takticky pripravený plán akcie, ktorý, podľa jeho názoru, pamätal na všetky eventuality. Predpis hrubý päť centimetrov má stoosemdesiat strán a, prirodzene, jeho meno na každej z nich.

V pondelok ráno o štvrť na deväť vstúpil do jeho pracovne Lucas Mann. „Idete neskoro,“ zašomral Nugent, ktorý teraz za všetko zodpovedal. Mann bol len obyčajný právnik. Nugent stál na čele popravného výboru. Mann bol so svojím postavením spokojný. Nugentove ašpirácie za posledných dvadsaťštyri hodín výrazne stúpli.

„No a čo?“ odpovedal Mann, keď zastal pri kresle pred stolom. Nugent mal na sebe štandardne dokonale vyhladené tmavoolivové nohavice bez jediného záhybu a dokonale naškrobenú olivovú košeľu so sivou kravatou. Čižmy sa mu len tak blyšťali od hrubej vrstvy krému. Odpochodoval k svojmu miestu za stolom. Mann ho nenávidel.

„Zostáva osem dní,“ povedal Nugent, akoby to vedel iba on. „Myslím, že deväť,“ povedal Mann. Obaja stáli.

„Budúca streda sa neráta. Máme osem pracovných dní.“

„Ako myslíte.“

Nugent si sadol vzpriamene do kresla. „Dve veci. Po prvé, zostavil som príručku. Protokol k poprave. Od A po Z. Kompletnú organizáciu, je tam index aj glosár s odkazmi. Chcem, aby ste si prečítali pravidlá a dozreli na to, aby sa dodržali.“

Mann hľadel na čiernu väzbu, ale brožúrky sa nedotkol.

„Po druhé, chcem mať každý deň hlásenie o stave podaných odvolaní. Ako som pochopil, do dnešného dňa nevznikla nijaká zákonom podložená prekážka.“

„Správne,“ odpovedal Mann.

„Chcem mať každé ráno na stole písomné hlásenie o vývoji udalostí.“

„Na to si najmite iného právnika. Nie ste mojím nadriadeným a ani mi nenapadne písať vám každé ráno správu. Dám vám vedieť, ak sa niečo stane, ale na papieri nedostanete nič.“

Ach, tie starosti s civilmi! Nugentovi bolo ľúto za disciplínou vojenského režimu. Prekliati právnici. „Dobre, tak si preštudujte tento protokol.“

Mann ho roztvoril a chvíľu v ňom listoval. „Viete, ale štyri popravy sme zvládli aj bez tohto.“

„To ma veľmi prekvapuje, čestné slovo.“

„Mňa nie, čestné slovo. Pracujeme efektívne, veľmi ľutujem, že to musím povedať.“

„Pozrite, Lucas, toto neberiem,“ povedal Nugent zamyslene. „Phillip ma o to požiadal. Dúfam, že mu dajú odklad. Pevne verím, fakt. Ale ak ho nedostane, potom musíme byť pripravení, a ja chcem, aby všetko prebehlo hladko.“

Mann prijal zrejmú lož a chytil do rúk príručku. Nugent sa nevie dočkať popravy a ráta hodiny, nie dni. Nevie sa dočkať, keď uvidí, ako Sama priväzujú do kresla a ako sa nadychuje plynu.

Lucas pozdravil kývnutím hlavy a odišiel. Na chodbe sa minul s Billom Mondayom, štátnym katom, ktorý sa zaručene hrnul za Nugentom na krátky rozhovor.

Adam prišiel do knižnice krátko pred treťou. Deň sa začal panikou okolo jazdy Lee pod vplyvom alkoholu, a nič sa nezlepšilo.

Popíjal kávu v kancelárii, liečil si bolesti hlavy a usiloval sa niečo si preštudovať, keď v priebehu desiatich minút pribehla Darlene s faxom z New Orleansu a potom s faxom z okresného federálneho súdu. Dva razy prehral. Odvolací súd piateho federálneho obvodu potvrdil rozhodnutie okresného federálneho súdu v súvislosti so Samovou sťažnosťou na protiústavnosť popravy plynom s odvolaním sa na neľudské zaobchádzanie a zastaraný spôsob výkonu popravy; okresný federálny súd zamietol sťažnosť proti neúčinnej obhajobe Benjamína Keyesa na pôvodnom procese. Odrazu bolo po bolestiach hlavy. O hodinu telefonoval z Washingtonu Richard Olander, exekútor pre popravy, a vyzvedal sa na Adamove plány s ďalším odvolaním a zároveň sa zaujímal, či obhajoba zamýšľa podať ešte nejaké ďalšie. Pripomenul Adamovi, že zostáva len osem pracovných dní, akoby mu to bolo treba pripomínať. Pol hodiny po Olanderovom telefonáte volal exekútor vykonávajúci dozor nad popravami z Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu a pýtal sa, kedy sa odvolá proti rozhodnutiu okresného súdu.

Obom exekútorom vysvetlil, že doťahuje svoje podania a že sa poponáhľa, aby ich dokončil a doručil ešte do konca pracovného času. Pomyslel si, že pod tlakom úradnej kontroly z niekoľkých strán sa advokát ťažko môže sústrediť na vlastný postup. V tejto chvíli sledovali každý jeho krok súdy a sudcovia a striehli, čo podnikne ďalej. Súdni vykonávatelia dobiedzali a vyzvedali. Dôvod bol jednoduchý, a pritom neradostný. Nezaujímalo ich, či sa Adamovi podarí vystihnúť magickú formulku, aby zabránil poprave. Ich zaujímala iba logistika, taktika. Oddelenie popráv dostalo od nadriadených príkaz, aby sledovali priebeh záverečných dní tak, aby popohnali súdy k rýchlemu rozhodovaniu, a to zvyčajne v neprospech odsúdených. Sudcovia neradi čítajú podania o tretej nadránom. Chcú mať na stole podania predložené na poslednú chvíľu dávno predtým, ako sa odvolania doručia úradnou cestou.

Pred obedom mu telefonoval do kancelárie Phelps a oznámil, že Lee sa zatiaľ nenašla. Dal skontrolovať všetky protialkoholické kliniky v okruhu sto míľ, ale Lee Boothovú neprijali ani na jednu z nich. Zatiaľ sa nevzdal, ale mal veľa práce, samé zasadnutia a podobne.

Sam prišiel do väzenskej knižnice o pol hodiny neskôr v pochmúrnej nálade. Napoludnie si vypočul zlé správy jacsksonskej stanice, ktorá sa zamerala na odratúvanie dní. Ešte deväť. Sedel pri stole a tupo hľadel na Adama. „Kde je eskimo?“ smutne sa spýtal ako malé dieťa hladné po sladkostiach.

Adam siahol pod stôl a vytiahol malú polystyrénovú chladničku. Položil ju na stôl a otvoril. „Takmer mi ju pri bráne skonfiškovali. Po jednom ich prezerali a vyhrážali sa, že ich vyhodia. Nuž, dobrú chuť.“

Sam si vytiahol jedno, dlho si ho obzeral, potom ho šťastný odhalil. Oblízal čokoládu a odhryzol si veľký kus. Pomaly prežúval so zatvorenými očami.

O chvíľu bolo po eskime a Sam sa pustil do druhého. „Dnes je hrozný deň,“ povedal a oblizoval koniec eskima.

Adam pred neho posunul papiere. „Tu sú obe rozhodnutia. Veľmi stručné a v náš neprospech. Na súde nemáte veľa priateľov, Sam.“

„Viem. Ešteže ma milujú všetci ostatní na svete. To svinstvo nebudem ani čítať. Čo podnikneme?“

„Budeme chcieť dokázať, že ste sa pominuli na rozume a že vás nemôžu popraviť, lebo v pokročilom veku nechápete podstatu uloženého trestu.“

„To nepôjde.“

„V sobotu sa vám to celkom páčilo. Čo sa stalo?“

„To nepôjde.“

„Prečo nie?“

„Lebo nie som duševne chorý. Až pridobre chápem, prečo ma odsúdili. Robíš presne to, čo vedia všetci advokáti najlepšie – unášať sa čudnými teóriami a nájsť si znalca, ktorý ich presvedčivo dokáže.“ Odhryzol si ďalší veľký kus eskima a oblizol si pery. „Chcete, aby som sa vzdal?“ zavrčal Adam. Sam si obzeral žlté nechty na rukách. „Možno by to bolo najlepšie,“ povedal a rýchlo si oblizol prst.

Adam sa pohodlne usadil vedľa neho, nie oproti, ako sedáva s klientom typický advokát, a pozoroval ho.

„Čo sa stalo, Sam?“

„Neviem. Premýšľal som o sebe.“

„Počúvam.“

„Keď som bol malý, môj najlepší kamarát utrpel smrteľný úraz pri ceste autom. Mal dvadsaťšesť, novú manželku, dieťa, nový dom, celý život pred sebou. A zrazu bolo po ňom. Prežil som ho o štyridsaťtri rokov. Môj najstarší brat zomrel, keď mal päťdesiatšesť. Prežil som ho o trinásť rokov. Som už starý, Adam. Veľmi starý. Som unavený, najradšej by som sa vzdal.“

„Ale no tak, Sam.“

„Pozrime sa, aké výhody to prinesie. Odbremení ťa to od veľkého stresu. Nebudeš musieť lietať ako splašený na súdy so zbytočnými podaniami. Nebudeš sa cítiť porazený, keď čas vyprší. Nechcem stráviť posledné chvíle v modlitbách, aby sa stal zázrak. Namiesto toho si dám všetko do poriadku. Strávime spolu viac času. Mnoho ľudí sa poteší: Kramerovci, McAllister, Roxburgh, osemdesiat percent Američanov, ktorí sú za trest smrti. Ďalšia slávna chvíľa na chválu právneho poriadku. Vykročím dôstojne, nie ako zúfalec vystrašený zo smrti. Je to vlastne veľká výzva.“

„Čo sa s vami porobilo, Sam? Minulú sobotu ste sa ešte chceli biť ako lev.“

„Ten boj ma zmohol. Som starý. Požil som si dosť dlho. A čo ak sa ti podarí zachrániť mi kožu? Čo mi to prinesie? Aj tak sa nikam nedostanem, Adam. Ty odídeš do Chicaga a budeš sa venovať vlastnej kariére. Som presvedčený, že ma prídeš pozrieť, kedykoľvek budeš môcť. Budeme si písať listy a posielať pohľadnice. Ale ja zostanem v cele smrti. Ty nie. Nevieš si to ani predstaviť.“

„Ešte sa nevzdáme, Sam. Ešte vždy máme šancu.“

„O tom ty nerozhoduješ.“ Dojedol aj druhé eskimo a rukávom si utrel ústa.

„Takto sa mi nepáčite, Sam. Som radšej, keď ste prchký, hrubý a bojovný.“

„Som unavený, nechápeš?“

„Nemôžete im dovoliť, aby vás zabili. Musíte bojovať až do trpkého konca, Sam.“

„Prečo?“

„Lebo to nie je správne. Je nemorálne, aby vás zabili z úradnej moci, preto sa nemôžeme vzdať.“

„Ale my aj tak prehráme.“

„Možno, ale možno nie. Bojujete predsa takmer desať rokov. Prečo sa chcete vzdať posledný týždeň?“

„Lebo je koniec, Adam. Dostalo sa to do posledného štádia.“

„Možno, ale my sa nemôžeme vzdať. Prosím vás, neodhadzujte flintu do žita. Robím predsa, čo sa dá. Mám tých šašov ako na dlani.“

Sam sa blahosklonne pousmial.

Adam sa k nemu prisunul bližšie a položil mu ruku na rameno. „Premyslel som niekoľko alternatív,“ povedal vážne. „Na zajtra som objednal znalca, ktorý sa na vás pozrie.“

Sam naňho pozrel. „Akého znalca?“

„Z odboru psychiatrie.“

„Psychiatrie?“

„Áno. Z Chicaga.“

„Raz som sa s jedným rozprával a nedopadlo to dobre.“

„Tento chlapík je iný. Pracuje pre nás a dosvedčí, že nemáte všetkých pohromade, že ste stratili mentálne schopnosti.“

„A ty predpokladáš, že som ich mal, kým ma sem posadili?“

„Áno. Psychiater vás zajtra vyšetrí a rýchlo pripraví správu, že ste senilný a nepríčetný, jednoducho idiot neschopný súvislé uvažovať a ktovie čo ešte.“

„Ako vieš, že to napíše?“

„Lebo ho platíme, aby to napísal.“

„Kto ho platí?“

„Kravitz & Bane, tí oddaní Američania židovského pôvodu z Chicaga, ktorých nenávidíte, ale ktorí sa toľko usilujú, aby vás udržali pri živote. V skutočnosti to bol Goodmanov nápad.“

„To musí byť úžasný znalec.“

„V tomto ohľade nemôžeme byť veľmi prieberčiví. Použili ho aj iní advokáti z firmy v rôznych prípadoch; vieme, že urobí, čo mu povieme. Len sa správajte trochu čudácky, keď s ním budete hovoriť.“

„To by nemalo byť veľmi ťažké.“

„Porozprávajte mu všetky horory z väzenia. Aby vyzneli surovo a na poľutovanie.“

„Bez problémov.“

„Povedzte mu, ako ste tu za tie roky chradli, aké ťažké je to najmä pre človeka vo vašom veku. Ste tu zďaleka najstarší, Sam, len mu porozprávajte, ako vás to zmenilo. Nešetrite slovami. Predloží nám presvedčivú správu a ja s ňou hneď pobežím na súd.“

„Nezaberie to.“

„Treba to skúsiť.“

„Najvyšší súd USA dovolil popraviť retardovaného muža.“

„Nie sme v Texase. Každý prípad je iný, Sam. Len musíte s nami spolupracovať.“

„S kým? Čo to znamená s nami?“

„So mnou a s Goodmanom. Vraveli ste, že už voči nemu necítite nenávisť, preto sa mi zdalo, že ho nechám, aby prišiel s nejakým návrhom. Vážne, potrebujem pomoc. Na jedného právnika je to priveľa roboty.“

Sam si zvrtol stoličku od stola a vstal. Povystieral si ruky a nohy a začal sa prechádzať hore-dolu, rátajúc kroky.

„Ráno podám žiadosť o súhlas na odvolanie k Najvyššiemu súdu USA,“ povedal Adam, hľadiac do svojho zápisníka. „Pravdepodobne ho nedostanem, ale aj tak to skúsim. Okrem toho dokončím sťažnosť na Odvolacom súde piateho federálneho obvodu proti neúčinnej obhajobe. Psychiater príde zajtra popoludní. V stredu ráno sa odvolám z dôvodu zníženej duševnej príčetnosti obmedzujúcej právnu spôsobilosť.“

„Radšej by som v pokoji odišiel, Adam.“

„Na to zabudnite, Sam. Nevzdáme sa. Včera večer som hovoril s Carmen. Rada by vás navštívila.“

Sam sa posadil na kraj stola a hľadel na dlážku. Privrel smutné oči. Vypustil si oblak dymu dolu k nohám. „Prečo by ma chcela navštíviť?“

„To som sa jej nepýtal a ani som jej to nenavrhol. Sama s tým vyšla. Povedal som, že sa vás spýtam.“

„Nikdy sme sa nestretli.“

„Viem. Je to vaša jediná vnučka, Sam, a chcela by prísť.“

„Nechcem, aby ma videla takto,“ povedal a ukázal na červenú kombinézu.

„Jej je to fuk.“

Sam sa načiahol a zobral si ďalšie eskimo. „Prosíš si?“

„Nie. Tak ako s Carmen?“

„Musím si to premyslieť. Lee ešte stále chce prísť?“

„Samozrejme. Niekoľko dní som sa s ňou nerozprával, ale som presvedčený, že by chcela.“

„Myslel som si, že bývaš u nej.“

„Bývam. Ale odcestovala.“

„Musím si to rozmyslieť. V tejto chvíli nesúhlasím. Lee som nevidel zo desať rokov, nechcem, aby jej zostala spomienka na mňa v takomto stave. Odkáž jej, že o tom pouvažujem, ale že v tejto chvíli si to neželám.“

„Odkážem,“ sľúbil Adam a vôbec si nebol istý, či ju tak skoro uvidí. Ak sa naozaj lieči, niekoľko týždňov tam určite pobudne.

„Budem rád, keď nastane koniec, Adam. Je mi z tohto všetkého nanič.“ Odhryzol si veľký kus zmrzliny.

„Chápem. Ale na chvíľu ešte ten koniec odložme.“

„Prečo?“

„Prečo? Veď je to jasné, nie? Nechcem, aby ma celú právnickú kariéru zožierala myšlienka, že som svoj prvý prípad prehral.“

„To nie je zlý dôvod.“

„Výborne. Takže sa nevzdávame?“

„Asi nie. Priveď toho psychiatra. Budem sa správať ako hotový blázon.“

„Takto sa mi to väčšmi páči.“

Lucas Mann čakal na Adama pri bráne väzenia. Bolo takmer päť hodín, sparno a vzduch bol priam lepkavý. „Máte chvíľku čas?“ spýtal sa Adama cez okienko.

„Iste. Stalo sa niečo?“

„Zaparkujte tamto. Sadneme si do tieňa.“

Prešli k piknikovému stolu pre návštevy, sadli si pod obrovský dub, odkiaľ mali výhľad na diaľnicu. „Chcem vám povedať niekoľko maličkostí,“ začal Mann. „Ako sa má Sam? Drží sa?“

„Ako možno v takejto chvíli očakávať.“

„Trochu sa obávam. Dnes nám prišlo pätnásť žiadostí o rozhovor. Napätie sa stupňuje. Tlač nedá pokoj.“

„Sam nebude hovoriť.“

„Niektorí by chceli hovoriť s vami.“

„Ani ja nič nebudem komentovať.“

„Výborne! Máme tu formulár, ktorý by mal Sam podpísať. Bude to splnomocnenie pre nás, že môžeme novinárov poslať do čerta. Počuli ste o Naifehovi?“

„Čítal som o tom dnes ráno v novinách.“

„Dostane sa z toho, ale popravu nebude mať na starosti. Dozor nad popravou vykoná istý George Nugent, zástupca riaditeľa, ktorý bude všetko koordinovať. Je to bývalý veliteľ. Penzionovaný armádny dôstojník, skutočný zažranec.“

„Mne je to naozaj jedno. Nemôže vykonať popravu, kým nedostane súdne rozhodnutie.“

„Správne. Chcel som vám len povedať, aký je to človek.“

„Neviem sa dočkať, až sa s ním stretnem.“

„Ešte jedno. Mám priateľa, starého kamaráta zo štúdií na právnickej fakulte, ktorý pracuje v úrade guvernéra štátu. Dnes ráno mi volal, guvernér sa vraj znepokojuje o Sama. Podľa môjho priateľa… a ja nepochybujem, že guvernér ho priamo požiadal, aby sa prihovoril u mňa, aby som zase ja zapôsobil na vás, sú ochotní vyhovieť žiadosti o konanie o udelenie milosti, najlepšie o niekoľko dní.“

„Ste guvernérov človek?“

„Nie. Pohŕdam ním.“

„Aj ja. Aj môj klient.“

„Práve preto nahovorili môjho priateľa, aby sa so mnou spojil. Tvrdí, že guvernér vážne pochybuje, či má byť Sam popravený.“

„A vy tomu veríte?“

„Nie. Guvernér si vybudoval kariéru práve na úkor Sama Cayhalla a ja som presvedčený, že v tomto smere chce využiť médiá, aby posledných osem dní poslúžili v jeho prospech. Lenže čo vlastne môžeme stratiť?“

„Nič.“

„To nie je zlý nápad.“

„Aj ja som za. Lenže môj klient mi výslovne prísne zakázal žiadať toto konanie.“

Mann stiahol plecia, akoby mu nezáležalo na tom, čo urobil Sam. „Takže zostáva to na Samovi. Napísal testament?“

„Áno.“

„A čo s pohrebom?“

„Pracujem na tom. Chce byť pochovaný v Clantone.“

Vykročili k bráne. „Telo prevezieme do pohrebného ústavu v Indianole, neďaleko odtiaľto. Tam si ho môže prevziať rodina. Návštevy sa končia štyri hodiny pred stanovenou hodinou popravy. Od tej chvíle môžu zostať pri Samovi len dvaja ľudia… jeho advokát a kňaz. Okrem toho si môže vybrať dvoch svedkov, ak sa tak rozhodne.“

„Porozprávam sa s ním.“

„Potrebujeme od neho zoznam ľudí, s návštevou ktorých odteraz súhlasí. Obvykle sa to týka rodiny a blízkych priateľov.“

„Zoznam bude veľmi krátky.“

„Viem.“

37

Každý odsúdený na smrť dobre poznal postup, ktorý platil ako nepísaný zákon. Veteráni ako Sam zažili za posledných osem rokov štyri popravy a pri každej došlo len k malým obmenám. Pamätníci týchto udalostí sa medzi sebou veľa rozprávali a šepkali si. Opisy udalostí posledných hodín života rýchlo šírili a odovzdávali ďalej najmä novým odsúdeným, ktorých prijali na oddelenie a ktorí o poprave nevedeli nič. Aj dozorcovia takisto radi o tom rozprávali.

Posledné jedlo sa podávalo v malej cele hneď pri vstupe do bloku smrti. Hovorilo sa jej jednoducho predná miestnosť. Stál v nej písací stôl, niekoľko stoličiek, bol tam telefón a klimatizačné zariadenie. Tu odsúdený prijímal posledné návštevy. Tu sedel s advokátom a počúval, ako mu vysvetľuje, prečo sa veci nevyvinuli tak, ako spoločne dúfali. Jednoduchá miestnosť so zamknutými oknami. Aj posledná návšteva manželského partnera, ak o ňu odsúdený stál, sa konala tu. Dozorcovia sa vtedy prechádzali na chodbe.

Miestnosť bola pôvodne určená na niečo iné, ale keď sa v roku 1982 po mnohých rokoch schyľovalo k poprave Teddyho Doyla Meeksa, odrazu vznikla potreba nejakú takúto miestnosť pripraviť. Predtým patrila veliteľovi chodby, potom právnemu poradenstvu. Teraz nemala meno, volali ju len predná miestnosť. Telefón na stole bol posledný prístroj, ktorým sa advokátovi odsúdeného oznámilo konečné rozhodnutie, že ďalší odklad či odvolanie sa zamietajú. Advokát potom vyšiel na chodbu a prešiel až na koniec, kde naňho v takzvanej pozorovacej cele čakal mandant.

Pozorovacia cela, celkom ako každá iná cela na chodbe, sa nachádzala o osem dverí za Samovou. Merala dva krát tri metre, bola v nej pričňa, umývadlo a WC, celkom ako v Samovej cele a všetkých ostatných. Bola to posledná cela na chodbe, stála najbližšie k izolačnej miestnosti a plynovej komore. Deň pred popravou premiestnili odsúdeného do pozorovacej cely. Preniesli mu tam aj osobné veci, čo zvyčajne nezabralo veľa času. Tam čakal. Obvykle sa mohol dívať na vlastnú drámu v televízii, lebo miestna televízna spoločnosť ostro sledovala záverečné odvolania. Advokát čakal s ním, sedel na lôžku v tmavej cele a sledoval správy. A behal hore-dolu medzi prednou miestnosťou a pozorovacou celou.

Na oddelení bolo tma a vládlo tam hrobové ticho. Niektorí odsúdení pozerali televízny program. Ďalší vystrčili cez mreže zopnuté ruky a modlili sa. Iní ležali na pričniach a premýšľali o chvíli, ktorá raz nastane aj v ich živote. Okná nad chodbou smerujúce von boli zamknuté. Oddelenie bolo takisto zamknuté. Ale zvonku sa aj tak ozývali hlasy a prenikalo sem svetlo. Chlapi zatvorení celé hodiny v malých celách vidia a počujú všetko, príval činnosti iných je pre nich vždy nervy drásajúcou udalosťou.

O jedenástej sa riaditeľ so suitou vyberie na chodbu A do pozorovacej cely. Vtedy začínajú plynúť záverečné minúty možného odkladu. Odsúdený sedí na prični, advokát a kňaz ho držia za ruky. Riaditeľ príde oznámiť, že nastal čas odchodu do izolačky. Dvere na cele sa otvoria a odsúdený vykročí na chodbu. Zo všetkých strán zaznejú slová útechy ostatných odsúdených, mnohí plačú. Izolačka je od pozorovacej cely necelých sedem metrov. Odsúdenec kráča medzi dvoma mohutnými strážcami, najsilnejšími, akých riaditeľ má. Nestalo sa, aby odsúdený kládol odpor. Nepomohlo by mu to.

Riaditeľ odvedie odsúdeného do malej miestnosti tri krát tri metre, v ktorej je iba skladacie lôžko. Odsúdenec sa naň posadí a advokát si sadne vedľa neho. V tejto chvíli z akéhosi neopísateľného dôvodu pocíti riaditeľ potrebu stráviť s odsúdeným aspoň krátky čas, akoby práve riaditeľ bol ten človek, s ktorým chce odsúdenec prehovoriť posledné slová v živote. Až potom sa riaditeľ vzdiali. V miestnosti zavládne ticho, len príležitostne sa ozve klopot a buchot z vedľajšej miestnosti. Do odchodu zostáva niekoľko minút.

Pri izolačke je vlastná plynová komora. S rozmermi približne päť metrov krát štyri metre, pričom miesto popravy je uprostred. Kat usilovne pracuje, kým odsúdený sa vedľa modlí. Riaditeľ, väzenský právnik, lekár a niekoľko strážcov robia posledné prípravy. Na stene sú dva telefóny pre prípad posledného odvolania. Vľavo je malá miestnosť, kde si kat pripravuje potrebné chemické zmesi. Za komorou sú vedľa seba tri obloky, ktoré sú v tej chvíli zastreté čiernym závesom. Za nimi je miestnosť pre svedkov.

Dvadsať minút pred polnocou vstúpi do izolačky lekár a priloží odsúdenému na prsia stetoskop. Potom vyjde a vstúpi riaditeľ, ktorý odvedie odsúdeného na miesto popravy.

Priestor výkonu popravy býval vždy plný ľudí ochotných pomáhať, dychtivých po pohľade na umierajúceho človeka. Privedú ho, priviažu, zatvoria za ním dvere a zabijú ho.

Bol to naozaj veľmi jednoznačný postup s malými obmenami v jednotlivých konkrétnych prípadoch. Napríklad Buster Moac bol už v kresle napoly pripútaný, keď v miestnosti popravy zazvonil telefón. Vrátil sa do izolačky a tam celý zúfalý čakal dlhých šesť hodín, kým poňho neprišli znovu. Najprefíkanejší zo všetkých bol Jumbo Parris. Dávno predtým než sa dostal do cely smrti, bral drogy, a niekoľko dní pred koncom nedal pokoj psychiatrovi a pýtal si válium. Posledné chvíle sa rozhodol stráviť osamote, bez advokáta i bez duchovného, nuž a keď po neho prišli, aby ho odviedli do pozorovacej cely, bol načisto tvrdý. Zrejme si válium postupne zbieral. Do izolačky ho museli ťahať a celý čas tam prespal. Napokon ho odvliekli do komory a dali mu poslednú dávku.

Bol to humánny a dobre premyslený postup. Odsúdený zostal vo svojej cele, pri svojich kamarátoch až do poslednej chvíle. V Lousiane odsúdených odvádzali z oddelenia do malej budovy prezývanej Dom smrti. Tam strávili tri posledné dni pod prísnym dohľadom. Vo Virgínii odsúdených odvážali do iného mesta.

Sam bol osem dverí, čiže asi 24 metrov, od pozorovacej cely. Odtiaľ bolo ešte sedem metrov do izolačky a napokon posledné štyri do komory. Od stredu cely, ako si to vyrátal, ho od plynovej komory delilo asi tridsať metrov.

V utorok, ktorý si do kalendára starostlivo označil, robil ďalšie počty. Osem dní. Bolo tma a dusno. Do raňajok a kávy chýbala celá hodina. Blížil sa deň č. 3449 strávený v cele smrti, lenže do toho nezaratúval čas, ktorý strávil v okresnej väznici v Greenville počas dvoch pôvodných procesov. Už len osem dní.

Plachty mal celé prepotené. Ako tam tak ležal a hľadel do povaly, miliónty raz premýšľal o smrti. Skutočný akt smrti nie je nič strašné. Prirodzene, nikto nepoznal ozajstné účinky plynu. Možno mu dajú osobitne veľkú dávku, takže aj keď sa mu telo bude metať, on už bude mŕtvy. Možno ho prvé nadýchnutie omráči a nebude nič cítiť. V žiadnom prípade to nepotrvá tak dlho, aspoň dúfal. Sledoval, ako mu žena chradla a ukrutne trpela na rakovinu. Videl starnúť príbuzných, ktorí len tak vegetovali. Celkom iste je lepšie zísť zo sveta takto.

„Sam,“ zašepkal J. B. Gullitt, „si hore?“

Sam prešiel k mrežiam a strčil sa cez ne. Videl Gullittove ruky. „Áno, akosi nemôžem spať.“ Zapálil si cigaretu.

„Ani ja. Povedz, že sa to nestane, Sam.“

„Nestane sa to.“

„Hovoríš vážne?“

„Áno, hovorím vážne. Advokát sa pustil do veľmi vážnej veci. O niekoľko týždňov ma pravdepodobne odtiaľto dostane.“

„Prečo potom nemôžeš spať?“

„Som veľmi rozrušený, že by som sa mohol odtiaľto dostať.“

„Hovoril si s ním o mojej záležitosti?“

„Ešte nie. Má toho teraz veľa na pleciach. Len čo sa dostanem von, pustíme sa do tvojho prípadu. Len sa upokoj. A skús zaspať.“

Gullitt pomaly stiahol ruky, potom zavŕzgala pričňa. Sam len krútil hlavou nad mládencovou nevedomosťou. Dofajčil a zahasil cigaretu na chodbe, čím sa dopustil priestupku, za ktorý sa dostane na raport. Lenže jemu na tom vôbec nezáležalo.

Opatrne si vybral z poličky písací stroj. Kadečo mu treba ešte dopovedať, napísať listy. Vonku sú ľudia, ktorým má čo povedať.

George Nugent vošiel na Oddelenie s osobitným režimom ako generál s piatimi hviezdičkami a pohľad mu vzbĺkol hnevom nad účesom a nevyleštenými čižmami strážnej služby. „Dajte sa ostrihať,“ zavrčal, „inak na vás podám hlásenie. A dajte si záležať aj na obuvi.“

„Vykonám,“ povedal mládenec a takmer zasalutoval.

Nugent mykol hlavou a kývol na Packera, ktorý šiel prvý na chodbu A. „Číslo šesť,“ povedal Packer, len čo sa otvorili dvere.

„Zostaňte tu,“ prikázal mu Nugent. Podpätky mu cvendžali, ako si vykračoval chodbou, a s pohŕdaním hľadel do ciel. Pri Samovej sa zastavil a nakukol dnu. Sam bol len v trenírkach, chudé, zvráskané telo sa ligotalo potom, ako ťukal do stroja. Pozrel na cudzieho človeka, čo naňho hľadel cez mreže, potom sa vrátil k práci.

„Sam, volám sa George Nugent.“

Sam klepkal ďalej. Meno mu nič nehovorilo, ale predpokladal, že má vysokú funkciu na správe, keď má prístup na oddelenie. „Čo chcete?“ opýtal sa Sam a ani naňho nepozrel.

„Rád by som sa s vami zoznámil.“

„Veľmi ma teší, ale teraz si dajte odpich.“

Gullitt sprava a Henshaw zľava boli odrazu nalepení na mrežiach, len niekoľko krokov od Nugenta. Uškŕňali sa nad Samovou jednoznačnou odpoveďou.

Nugent na nich zlostne zagánil a odkašlal si. „Som zástupca riaditeľa a Philip Naifeh ma poveril, aby som dozeral na výkon popravy. Musíme sa pozhovárať o niekoľkých veciach.“

Sam sa sústreďoval na korešpodenciu a zaklial, lebo udrel do nesprávneho klávesu. Nugent čakal. „Bol by som rád, keby ste mi venovali niekoľko minút z vášho drahocenného času, Sam.“

„Mali by ste ho oslovovať pán Cayhall,“ usiloval sa pomôcť Henshaw, „je od vás o niekoľko rokov starší a potrpí si na to.“

„Kde ste vzali tie čižmy?“ spýtal sa Gullitt s pohľadom upretým Nugentovi na nohy.

„Chlapci, odchod,“ prísne vyhlásil Nugent, „musím sa rozprávať so Samom.“

„Pán Cayhall je práve zaneprázdnený,“ povedal Hensahw. „Keby ste skúsili trochu neskôr. Bude mi potešením zariadiť, aby vás prijal.“

„Toto je jeden z tých, čo žerie vojnu ako blázon,“ poznamenal Gullitt.

Nugent sa postavil do pozoru, pozrel vpravo i vľavo a zavelil. „Prikazujem vám dvom, aby ste mlčali, jasné? Musím sa porozprávať so Samom.“

„Na nás rozkazy neplatia,“ povedal Henshaw.

„Čo teraz urobíte?“ spýtal sa Gullitt. „Zatvoríte nás na samotke? Budete nás kŕmiť korienkami a lesnými plodmi? Prikujete nás k stene? A prečo nás rovno nedáte zabiť?“

Sam odložil písací stroj na lôžko a prešiel k mrežiam. Zhlboka si potiahol z cigarety a vyfúkol dym na chodbu smerom k Nugentovi. „Čo si želáte?“ spýtal sa.

„Potrebujem od vás niekoľko vecí.“

„Napríklad?“

„Máte testament?“

„Do toho vás nič! Testament je osobná listina, ktorú môžete vidieť, len keď sa overuje, a overuje sa, až keď odsúdený zomrie. Tak hovorí zákon.“

„To je ale tupá hlava!“ skríkol Henshaw.

„Ja tomu nemôžem uveriť,“ pripojil sa Gullitt. „Odkiaľ Naifeh vyhrabal takého somára?“

„Ešte niečo?“ spýtal sa Sam.

Nugentova tvár menila farbu. „Musíme vedieť, čo máme urobiť s vašimi vecami.“

„Všetko je napísané v testamente.“

„Dúfam, že nebudete robiť nijaké problémy, Sam.“

„Pán Cayhall, opakujem,“ opravil ho Henshaw.

„Problémy?“ odpovedal Sam. „Prečo by som robil problémy? Som pevne rozhodnutý spolupracovať so štátnymi orgánmi pri vlastnej poprave. Som predsa vlastenec. Keby som mohol, volil by som a platil dane. Som hrdý na to, že som Američan, teda Američan írskeho pôvodu, a práve v tejto chvíli svoj štát nadovšetko milujem aj napriek tomu, že ma chce posadiť do plynu. Som vzorný väzeň, George. So mnou nebudú problémy.“

Packerovi, ktorý čakal na konci chodby, sa všetko strašne páčilo. Nugent sa nedal zlomiť.

„Potrebujem zoznam ľudí, ktorých si želáte ako svedkov na poprave,“ pokračoval. „Máte nárok na dvoch.“

„Nevzdám sa, George. Ešte niekoľko dní počkajte.“

„Výborne. A potrebujem aj zoznam vašich návštevníkov na niekoľko zvyšných dní.“

„Nuž, dnes popoludní príde za mnou lekár z Chicaga. Je to psychiater a chce sa so mnou porozprávať, aby videl, ako mi šibe, potom sa moji advokáti rozbehnú na súdy, aj za vami, aby vám oznámili, George, že ma nemôžete popraviť, lebo som sa zbláznil. Môj lekár si nájde čas aj pre vás, keby ste mali záujem. Vyšetrenie nepotrvá dlho.“

Henshaw a Gullitt sa rozrehotali ako kone, vzápätí sa pripojili ďalší odsúdení, celá chodba sa otriasala smiechom. Nugent trochu odstúpil a zlostne zrúkol: „Ticho!“ Lenže smiech sa stupňoval. Sam fajčil ďalej a vypúšťal dym cez mreže. Uprostred hurhaja sa ozval piskot a hanlivé nadávky.

„Ešte sa vrátim,“ zlostne zakričal na Sama Nugent.

„Vraj sa vráti!“ zvrieskol Henshaw a krik sa stupňoval. Veliteľ uháňal na koniec chodby a väzni ho častovali výkrikmi „Heil Hitler“, rozliehajúcimi sa po celej chodbe.

Sam sa pri mreži chvíľu smial, a keď sa hluk utíšil, zaujal pôvodnú polohu na kraji lôžka. Odhryzol si zo suchej hrianky a chlipol studenej kávy. Pokračoval v písaní na stroji.

Popoludňajšia cesta do Parchmanu nebola mimoriadne príjemná. Garner Goodman sedel vpredu vedľa Adama, rozprávali sa o stratégii, usilovali sa vymyslieť postup a využiť posledné možnosti na odvolanie. Goodman si naplánoval zostať cez víkend v Memphise, aby bol posledné tri dni poruke. Psychiater dr. Swinn bol chladný vážny muž v tmavom obleku. Mal neposlušné husté vlasy, čierne oči ukryté za hrubými sklami okuliarov a nezapájal sa do ich debaty. Jeho prítomnosť na zadnom sedadle ich vyvádzala z miery. Od Memphisu do Parchmanu nepovedal ani slovo.

Vyšetrenie zariadil Adam po dohovore s Lucasom Mannom; malo sa uskutočniť vo väzenskej nemocnici, veľmi modernom zdravotníckom zariadení. Dr. Swinn stroho informoval Adama, že pri hodnotení Samovho stavu nemôže byť prítomný ani on, ani pán Goodman. Adam i Goodman s radosťou súhlasili. Väzenský minibus ich čakal pri hlavnej bráne a odviezol dr. Swinna do nemocnice v areáli.

Goodman nevidel Lucasa Manna niekoľko rokov. Podali si ruky ako starí známi a vzápätí sa pustili do diskusie o popravách. Adam bol rád, že sa tento rozhovor neodohral pred Samom.

Z Mannovej kancelárie prešli cez parkovisko k malej budove za administratívnym komplexom väzenskej správy. Bola tam reštaurácia postavená v rovnakom štýle ako okolité hostince. Volala sa Lokál a podávali tam stravu pre administratívnych pracovníkov a dozorcov. Nijaký alkohol. Bolo to štátne zariadenie.

Dali si ľadový čaj a hovorili o budúcnosti trestu smrti. Goodman s Mannom sa zhodli v tom, že čoskoro sa trest smrti stane bežným trestom. Najvyšší súd čoraz väčšmi smeruje doprava a nekonečné odvolania ho znepokojujú. To isté platilo o nižších inštanciách federálneho súdnictva. Navyše americké poroty čoraz častejšie odrážajú stav spoločnosti odmietajúcej násilné činy. Ubúda súcitu voči odsúdeným v celách smrti a pribúda túžby nechať tých nehodných zloduchov uškvariť. Je čoraz menej federálnych peňazí na financovanie skupín bojujúcich proti trestu smrti a čoraz menej advokátskych firiem ochotných bezplatne sa venovať trestnej obhajobe. Počet odsúdených v celách smrti rastie oveľa rýchlejšie ako počet advokátov ochotných prebrať agendu spojenú s trestom smrti.

Adama rozhovor dosť nudil. Čítal a počul o tom sto ráz. Ospravedlnil sa. V kúte objavil telefónny automat. Mladá sekretárka mu povedala, že Phelps tam nie je, ale nechal Adamovi odkaz: o Lee nemá nijaké správy. Jej vec sa bude pojednávať na súde o dva týždne; dovtedy dá možno o sebe vedieť.

Kým Adam s Garnerom Goodmanom pracovali na žiadosti, Darlene písala správu dr. Swinna, ktorú priložila k žiadosti. Správa mala v hrubom náčrte dvadsať strán a znela ako sladká hudba. Swinn bol ako najatý vrah, prostitútka; kto dá viac, tomu predá znalecký posudok. Adamovi sa on a jemu podobní hnusili. Jazdil krížom-krážom po krajine ako profesionálny znalec schopný dnes povedať to, zajtra ono, podľa toho, kto ako hlboko siahne do vrecka. V tejto chvíli však robil prostitútku im a úlohy sa zhostil vcelku dobre. Sam podľa neho trpel na pokročilú senilitu. Jeho mentálne schopnosti sú natoľko znížené, že si neuvedomuje ani nechápe povahu trestu. Stratil potrebnú spôsobilosť k právnemu úkonu podrobiť sa poprave, a preto poprava stráca v jeho prípade zmysel a účinok. Nebol to absolútne jedinečný a unikátny právny argument, ani argument, ktorý súdy jednoznačne prijmú. Ale Adam si v posledných dňoch často hovoril, že nemajú čo stratiť. Zdalo sa, že Goodman je vcelku optimistický, najmä kvôli Samovmu veku. Nepamätal si popravu odsúdeného, ktorý by mal vyše päťdesiat rokov.

S Darlene pracovali takmer do jedenástej.

38

Garner Goodman sa nevrátil do Chicaga v stredu predpoludním, ale odletel do Jacksonu v štáte Mississippi. Let trval pol hodiny, prikrátko na to, aby ste si vypili čo len kávu a zajedli ju s nie najčerstvejším pečivom. Na letisku si požičal auto a odviezol sa rovno do budovy kapitolu. Parlament nezasadal, takže na parkovisku bolo veľa voľných miest. Podobne ako veľká väčšina budov okresných súdov prestavených po občianskej vojne aj budova parlamentu vzdorovito smerovala na juh. Na chvíľku zastal pred pamätníkom južanským ženám a potom ešte na dlhšie s obdivom pozeral na japonské magnólie tesne pri vstupnom schodisku.

Pred štyrmi rokmi, niekoľko dní a hodín pred popravou Maynarda Tola, podnikol Goodman rovnakú cestu dva razy. Vtedy tu úradoval iný guvernér, on zastupoval iného klienta v inej trestnej veci. Tole zabil niekoľko ľudí v priebehu dvoch dní, takže bolo veľmi ťažké vzbudiť preňho súcit. Dúfal, že v prípade Sama Cayhalla bude všetko inak. Je to starec, ktorý do piatich rokov aj tak zomrie. Trestný čin, ktorý spáchal, bol dnes pre mnohých obyvateľov štátu Mississippi už zabudnutou históriou. A tak ďalej.

Goodman si svoj postup celé predpoludnie niekoľko ráz v duchu precvičoval. Keď vstúpil do budovy parlamentu, znovu musel obdivovať jeho krásu. Bola to zmenšená kópia washingtonského Kapitolu, na ničom sa nešetrilo. Postavili ho v roku 1910 s pomocou väzňov. Štát využil prostriedky získané z úspešného sporu proti železnici a postavil tento monument.

Vstúpil do kancelárie guvernéra na druhom poschodí a podal peknej sekretárke vizitku. Oznámila mu, že guvernér tu nie je a spýtala sa, či má dohodnutý termín schôdzky. Nie, vysvetlil Goodman príjemne, ale vec je veľmi dôležitá, potom sa spýtal, či by sa mohol stretnúť s pánom Andym Larramorom, hlavným poradcom guvernéra.

Vyčkal, kým obtelefonovala niekoľko ľudí a o pol hodiny sa pán Larramore dostavil osobne. Predstavili sa a zmizli v úzkej chodbe v bludisku malých kancelárií. Larramorova miestnôstka bola rozhádzaná a neupravená presne ako jej majiteľ. Bol to drobný muž, viditeľne zhrbený, akoby nemal krk. Dlhá brada mu padala rovno na prsia, a keď rozprával, oči, nos a ústa sa odrazu skrčili do jedného bodu. Bol to hrozný pohľad. Goodman by nevedel povedať, či má tridsať alebo päťdesiat. Zrejme musel byť hotový génius.

„Guvernér dnes predpoludním reční na zhromaždení poisťovacích agentov,“ oznámil Larramore, držiac v ruke rozpis podujatí ako vzácny šperk. „Potom navštívi istú štátnu školu v centre mesta.“

„Počkám,“ vyhlásil Goodman. „Je to veľmi dôležité, rád počkám.“

Larramore odložil papier a zopol si ruky na stole. „Čo je s tým mládencom, Samovým vnukom?“

„Naďalej zostáva hlavným obhajcom. Ja mám v kancelárii Kravitz & Bane na starosti všetky bezplatné obhajoby, prišiel som mu trochu pomôcť.“

„Prípad sledujeme veľmi starostlivo,“ poznamenal Larramore so šúveriacou sa tvárou. No len čo dohovoril, zasa sa vyrovnala. „Zdá sa, že sme pri cieľovej páske.“

„Tak to už chodí,“ povedal Goodman. „Nakoľko vážne sa guvernér stavia ku konaniu o milosti či zmiernení trestu?“

„Myslím, že sa tým vážne zaoberal. Udelenie milosti je však čosi iné. Zákon to definuje veľmi všeobecne, ale predpokladám, že ho poznáte. Guvernér môže zmierniť trest a prepustiť odsúdeného podmienečne. Zmierniť trest na doživotie alebo takmer na doživotie.“

Goodman prikývol. „Rád by som sa s ním stretol, ak to bude možné.“

„Podľa programu by sa mal vrátiť o jedenástej. Hneď sa za ním vyberiem. Obedovať bude zrejme narýchlo u seba, takže okolo jednej by sa možno našla malá medzera. Prídete?“

„Áno. Ale treba to udržať v tajnosti. Náš klient má veľké námietky proti tomuto stretnutiu.“

„Namieta aj proti konaniu o milosti a zmiernení trestu?“

„Zostáva nám sedem dní, pán Larramore. Nenamietame proti ničomu.“

Larramore zvraštil nos, vytrčil horné zuby a zobral si do rúk plán guvernérovho programu. „Príďte o jednej. Uvidím, čo budem môcť urobiť.“

„Vďaka.“ Ešte sa spolu päť minút zhovárali, potom sa na Larramora zosypali súrne telefonáty. Goodman sa ospravedlnil a vyšiel z budovy. Pri japonských magnóliách sa opäť zastavil a vyzliekol si sako. Bolo pol desiatej. Košeľu mal pod pazuchami vlhkú a prilepenú na chrbát.

Vybral sa smerom na juh po Capitol Street o štyri ulice ďalej, kadiaľ viedla, ako sa tvrdilo, hlavná ulica Jacksonu. Uprostred budov a dopravného ruchu sa guvernérovo sídlo s upraveným parkom majestátne vynímalo obrátené smerom na kapitol. Bola to rozľahlá budova z čias pred občianskou vojnou s bránami a plotom. Večer pred popravou Tola sa na jednej strane chodníka zhromaždila skupinka odporcov trestu smrti a pokrikovali na guvernéra. Zrejme ich nepočul. Goodman sa zastavil na chodníku a spomenul si na sídlo. S Petrom Wiesenbergom vtedy náhlivo prešli bránou vľavo od hlavnej príjazdovej cesty, aby predložili svoju poslednú žiadosť, len niekoľko hodín pred odchodom Tola do plynovej komory. Guvernér mal vtedy na večeri významných hostí a bol veľmi podráždený, že ho vyrušili. Poslednú žiadosť o milosť či zmiernenie trestu im odmietol a potom v duchu južanskej pohostinnosti elegantne navrhol, aby prijali pozvanie na večeru.

Zdvorilo odmietli. Goodman vysvetlil Jeho Excelencii, že sa musia ponáhľať späť do Parchmanu, aby boli so svojím klientom až do konca. „Buďte opatrní,“ radil im guvernér a vrátil sa k hosťom.

Goodman by rád vedel, koľko protestujúcich príde o niekoľko dní sem na chodník skandovať, modliť sa, páliť sviečky, mávať plagátmi a vykrikovať na McAllistera, aby starého Sama omilostil. Pravdepodobne nie veľa.

V centrálnej obchodnej časti mesta sa len zriedkavo nenájdu voľné kancelárske miestnosti, takže Goodman nemal problémy nájsť, čo potreboval. Zrak mu upútal oznam o voľných kancelárskych priestoroch na treťom poschodí istej nepeknej budovy. V prijímacej kancelárii finančnej spoločnosti na prízemí sa poinformoval, o hodinu na to prišiel majiteľ budovy a povodil ho po miestnostiach. Boli to dve ošumelé kancelárie s obdratým kobercom a dierami na drevenej stene. Goodman prešiel k jedinému obloku a uvidel kapitol vzdialený tri ulice. „Výborne,“ povedal.

„Tristo dolárov na mesiac, plus elektrina. Toalety sú na chodbe. Minimálna záloha na šesť mesiacov.“

„Potrebujem to len na dva mesiace,“ povedal Goodman a siahol do vrecka, odkiaľ vylovil kôpku pekne poukladanej hotovosti. Majiteľ pozrel na peniaze a spýtal sa: „V čom podnikáte?“

„Analýza trhu.“

„Odkiaľ ste?“

„Z Detroitu. Chceli by sme si v tomto štáte otvoriť pobočku a potrebujeme priestor na rozbehnutie akcie. Dva mesiace. V hotovosti. Nepotrebujem potvrdenku. Odídeme prv, ako si to stihnete uvedomiť. Celkom potichu.“

Majiteľ zobral peniaze a podal Goodmanovi dva kľúče, jeden od kancelárie, druhý od vchodu z Congress Street. Podali si ruky. Obchod bol uzavretý.

Goodman odišiel z ošumelých priestorov a vrátil sa k autu pri budove parlamentu. Po ceste sa uškŕňal nad plánom, ktorý zamýšľal uskutočniť. Myšlienka skrsla v Adamovej hlave počas vážnych rozhovorov na záchranu Sama. Nebolo to nič nelegálne. Náklady nestáli ani za reč, veď komu už v tejto situácii záleží na niekoľkých sto dolároch navyše? Napokon má na starosti bezplatné obhajoby, čím si medzi kolegami vyslúžil isté hrdé zásluhy a postavenie. Nikto, dokonca ani Daniel Rosen, by nespochybnil tieto výdavky za neveľké nájomné a niekoľko telefónnych liniek.

Po troch týždňoch ako advokát vo veci trestu smrti sa Adam začal zaoberať myšlienkou na svoju perspektívu v kancelárii v Chicagu, ak vôbec ešte do nej patril. V stredu pred desiatou dokončil žiadosť o zmiernenie trestu. Hovoril s niekoľkými tajomníkmi súdov, asi štyri razy so súdnym exekútorom. Dva razy aj s Richardom Olanderom z Washingtonu o porušovaní ľudských práv pri výkone popravy v plynovej komore, ba spojil sa aj s exekútorom Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu v New Orleanse vo veci odvolania proti neúčinnej obhajobe.

Žiadosť o uznanie Samovej právnej nespôsobilosti podali na súd v Jacksone, kam odfaxovali kópiu, a originál poslali federálnym expresom. Adam musel zdvorilo vyzvať súdneho exekútora, aby záležitosť posúril. Pohnite s tým zamietnutím, hoci sa nevyslovil takto doslova. Ak dosiahnu odklad, pravdepodobne ho vydá sudca federálneho súdu.

Každá nová žiadosť priniesla záblesk novej nádeje, ale, ako sa Adam neustále presviedčal, potenciálne aj ďalšiu prehru. Každá žiadosť musela zdolať štyri prekážky, a to Mississippský najvyšší súd, okresný federálny súd, Odvolací súd piateho federálneho súdneho obvodu a Najvyšší súd USA, takže nádej na úspech, najmä v tomto štádiu, bola nepatrná. Zásadné veci Samovej obhajoby použil Wallace Tyner a Garner Goodman už pred mnohými rokmi. Teraz Adam zbieral omrvinky.

Súdny tajomník Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu vyjadril pochybnosti, či bude mať súd záujem o ďalšie pojednávanie, najmä keď sa zdalo, že Adam denno-denne niečo podáva. Trojčlenný senát pravdepodobne zhodnotí len predložené písomné podklady. Keby si sudcovia potrebovali niečo objasniť, spoja sa s ním telefonicky konferenčným zapojením viacerých účastníkov.

Znovu telefonoval Richard Olander a oznámil, že Najvyšší súd USA dostal Adamovu žiadosť o súhlas na revíziu sťažnosti a že mu ho udelili. Ale pojednávanie sa pravdepodobne neuskutoční. V takomto krátkom termíne to nejde. Okrem toho Adama informoval, že faxom mu poslali kópiu novej žiadosti o Samovej nespôsobilosti a že bude presne sledovať, ako to dopadne na miestnych súdoch. Podotkol, že je to zaujímavá situácia. A znovu sa spýtal, čo zamýšľa ďalej, ale Adam mu to neprezradil.

Asistent sudcu Slatteryho Breck Jefferson, jeden z večne zamračených ľudí, Adamovi telefonicky oznámil, že Jeho Ctihodnosť dostala faxovú kópiu nového podania na Najvyšší súd Mississippi, a úprimne povedané, hoci Jeho Ctihodnosť nemá o tom bohvieakú mienku, len čo súd dostane originál, bude záležitosti venovať náležitú pozornosť.

Pre Adama bolo malým zadosťučinením, keď mu potvrdili, že sa mu podarilo rozbehnúť podania na štyroch súdoch odrazu.

O jedenástej ho volal Morris Henry, neslávne známy Dr. Kat z úradu ministra spravodlivosti, a oznámil, že dostali poslednú dávku odvolaní, ako sa vyjadril, a že pán Roxburgh osobne vymenoval asi desať štátnych zástupcov, ktorí pripravia zodpovedajúce podklady. V telefóne znel Henry dosť príjemne, no rozhovor splnil svoj cieľ: Právnikov máme viac než dosť, Adam.

Kopy papierov rástli a malý konferenčný stolík pokrývala riadna hŕba spisov. Darlene podchvíľou vchádzala a vychádzala z kancelárie. Prinášala kópie, telefonické odkazy, kávu, kontrolovala a opravovala text argumentácie a žiadostí. Vyškolila sa v mimoriadne chúlostivej oblasti štátnych cenných papierov, takže detailné a rozsiahle dokumenty ju vôbec neodstrašili. Niekoľko ráz sa priznala, že je to vzrušujúca zmena oproti zvyčajnej nude. „Čo by mohlo byť vzrušujúcejšie ako na obzore sa črtajúca poprava?“ poznamenal Adam.

Dokonca aj Baker Cooley sa vedel na chvíľku uvoľniť od posledných správ federálnych úprav v oblasti bankovníctva a nakukol dnu.

Phelps telefonoval asi o jedenástej a navrhol spoločný obed, no Adam s ospravedlnením pozvanie odmietol, za čo vinil krátke zákonné lehoty a pomalých sudcov. O Lee nepočul. Phelps tvrdil, že aj predtým zmizla, ale nie na dlhšie ako na dva dni. Bol znepokojený. Vraj zamýšľa najať súkromného detektíva. Ešte sa mu ozve.

„Prišli za vami z novín,“ oznámila Darlene a podala mu navštívenku, ktorá oznamovala návštevu Anne L. Piazzovej, dopisovateľky pre Newsweek. Bola treťou z novinárskej brandže, čo mu v ten deň telefonovali do kancelárie. „Ospravedlňte ma,“ povedal Adam bez najmenšej ľútosti.

„Už som to spravila, ale pomyslela som si, že pre Newsweek by ste možno poskytli rozhovor.“ ‚

„Nezáleží, z ktorých novín je. Odkážte jej, že ani od klienta sa nič nedozvie.“

Darlene rýchlo odišla, lebo jej zvonil telefón. Bol to Goodman hlásiaci z Jacksonu, že o jednej sa stretne s guvernérom. Adam ho informoval o najnovších udalostiach, čulej aktivite a telefonátoch.

Darlene mu o pol jednej priniesla z lahôdok obložený chlebík. Rýchlo ho zjedol, kým mu počítač vyhodil ďalšiu písomnú argumentáciu, na chvíľu si zdriemol v kresle.

Goodman čakal v prijímacej kancelárii guvernéra a listoval v časopise o autách. Tá istá pekná sekretárka si medzi telefonátmi z ústredne robila manikúru. Prešla jedna hodina a nič. Rovnako o pol druhej. Sekretárka, teraz s perfektnými ružovými nechtami, sa o druhej ospravedlnila. Nič sa nestalo, odpovedal Goodman so srdečným úsmevom. Krása funkcie a zodpovednosti za bezplatnú obhajobu bola práve v tom, že práca sa nemerala časom. Služba ľuďom prinášala úspech a úspech sa nemeral účtom hodinovej sadzby.

O štvrť na tri sa z ničoho nič zjavila mladá žena v tmavom kostýme a zamierila ku Goodmanovi. „Dobrý deň, pán Goodman. Som Mona Starková, vedúca úradu guvernéra. Pán guvernér vás očakáva.“ Usmiala sa predpísaným úsmevom, a Goodman vykročil za ňou cez dvojité dvere do dlhej miestnosti s písacím stolom na jednom konci a konferenčným stolíkom na druhom.

McAllister stál pri okne bez saka, kravata uvoľnená, vyhrnuté rukávy, ako sa patrí na utrápeného a prepracovaného muža, ktorý robí všetko pre občanov. „Dobrý deň, pán Goodman,“ pozdravil s roztvorenou náručou a so širokým úsmevom žiarivo bielych zubov.

„Pán guvernér, veľmi ma teší,“ odpovedal Goodman. Nemal aktovku, štandardnú výzbroj typického advokáta. Vyzeral, akoby sa iba cestou zastavil pozdraviť guvernéra.

„Pána Larramora a pani Starkovú už poznáte,“ povedal McAllister, ukazujúc na každého.

„Áno, poznáme sa. Ďakujem, že ste ma prijali, hoci som sa ohlásil len na poslednú chvíľu.“ Goodman sa usiloval vykúzliť rovnako oslnivý úsmev, ale beznádejne. V tejto chvíli sa správal ponížene; bol povďačný, že ho prijali v tomto významnom úrade.

„Poďme si sadnúť tamto,“ navrhol guvernér a ukázal na konferenčný stolík. Larramore a Mona si vybrali perá a boli pripravení robiť si poznámky. Goodman nemal pred sebou okrem rúk nič.

„Počul som, že v priebehu uplynulých dní ste podali niekoľko odvolaní,“ začal McAllister.

„Áno. Len tak zo zvedavosti, už ste zažili podobné finále?“

„Chvalabohu nie.“

„Nuž, nejde o nič neobvyklé. Som presvedčený, že sa budeme odvolávať až do poslednej chvíle.“

„Môžem sa vás niečo spýtať, pán Goodman?“ povedal guvernér úprimne.

„Prirodzene.“

„Viem, že ste mali v rukách veľa takýchto prípadov. Čo myslíte, ako to dopadne? Kam sa až dostaneme?“

„To nikdy nevedno. Samov prípad je trochu odlišný od prípadov ostatných odsúdených na smrť, lebo mal dobrých advokátov – dobrého advokáta na súde prvého stupňa a vynikajúco vedený postup pri odvolaní.“

„Vďaka vám, nazdávam sa.“

Goodman sa usmial, aj McAllister sa usmial, potom sa o úsmev pokúsila aj Mona. Larramore sa naďalej hrbil nad blokom s tvárou skrivenou od úporného sústredenia.

„Správne. Takže v Samovom prípade sa o hlavných veciach dávno rozhodlo. Teraz sme svedkami len zúfalých zásahov, no niekedy sú úspešné. Myslím si, že dnes, sedem dní pred koncom, sú šance fifty-fifty.“

Mona si to rýchlo zapísala, akoby to malo z právneho hľadiska nejaký mimoriadny význam. Larramore zachytil absolútne všetko, čo tam dovtedy odznelo.

McAllister sa na chvíľku zamyslel. „Trochu ste ma zmiatli, pán Goodman. Váš klient o tejto schôdzke nevie. Je proti konaniu o milosti či zmiernení trestu. Chcete, aby sa naše stretnutie udržalo v tajnosti. Ale na čo sme sa potom zišli?“

„Situácia sa mení, pán guvernér. Znovu opakujem, že mám veľa podobných skúseností. Sledoval som odsúdených, ako rátali posledné dni. V mysli človeka sa pritom odohrávajú čudné pochody. Ľudia sa menia. Ako právnik musím myslieť na všetky eventuality, všetky možnosti.“

„Žiadate ma o konanie o milosti a zmiernení trestu?“

„Áno. S vylúčením verejnosti.“

„Kedy?“

„Povedzme v piatok.“

„To je o dva dni,“ povedal McAllister a zahľadel sa von z okna. Larramore si odkašlal a opýtal sa. „Akých svedkov navrhujete?“

„Skvelá otázka. Keby som mal zoznam, hneď by som vám ho poskytol. No ja ho nemám. Naša argumentácia bude veľmi stručná.“

„Kto bude svedčiť na strane štátneho žalobcu?“ opýtal sa McAllister Larramora, ktorému sa pri premýšľaní v ústach zbiehali sliny, až sa mu leskli zuby. Goodman sa odvrátil.

„Som presvedčený, že rodina obete bude chcieť niečo povedať. Spravidla sa rozoberá predmetný trestný čin. Možno niekto z väzenia by mal zhodnotiť správanie odsúdeného počas výkonu trestu. Takéto konanie nemá prísne vymedzený postup.“

„O danom trestnom čine viem viac ako ktokoľvek iný,“ vyhlásil McAllister takmer pre seba.

„Je to zvláštna situácia,“ priznal sa Goodman. „Zúčastnil som sa konaní o milosti a zmiernení trestu aj predtým. Ako prvá vypovedá spravidla obžaloba. V tomto prípade ste žalovali obžalovaného práve vy.“

„Prečo chcete, aby bolo konanie s vylúčením verejnosti?“

„Pán guvernér sa vždy prikláňa k verejnému konaniu,“ doplnila Mona.

„Bude to tak pre obe strany najlepšie,“ povedal Goodman, takmer ako vševediaci profesor. „Neverejným konaním sa zmierni aj tlak na vás, pán guverenér, a nebudete musieť reagovať na veľké množstvo nepríjemných otázok. Nám, celkom prirodzene, vyhovuje postup s vylúčením verejnosti.“

„Prečo?“ spýtal sa McAllister.

„Nuž, ak mám byť úprimný, nechceme, aby verejnosť videla, ako pani Ruth Kramerová vypovedá o synoch.“ Goodman ich sledoval, ako to prijmú. Skutočný dôvod bol celkom iný. Adam bol presvedčený, že Sama nahovoria, aby sa zúčastnil konania, len ak ho presvedčia, že divadlo sa neodohrá pred zrakmi verejnosti. Ak sa uskutoční konanie s vylúčením verejnosti, Adam by možno presvedčil Sama, že McAllisterovi možno zabrániť, aby sa blysol trikmi vypočítanými na efekt a v prospech vlastnej kariéry.

Goodman poznal množstvo ľudí, ktorí by radi prišli do Jacksonu a bez otáľania svedčili v Samov prospech. Počul, aké majú presvedčivé argumenty proti trestu smrti. Mníšky, duchovní, kazatelia, psychológovia, sociálni pracovníci, profesori, spisovatelia a niekoľko bývalých odsúdených na smrť. Dr. Swinn dosvedčí, v akom zlom stave sa Sam teraz nachádza, a celkom určite presvedčí guvernéra, že štát sa chystá zlikvidovať človeka, ktorý už len vegetuje.

Vo väčšine štátov má odsúdený automaticky nárok na konanie o zmiernení trestu, obvykle pred guvernérom. V Mississippi to závisí od vôle guvernéra.

„Myslím, že je to celkom rozumné,“ súhlasil napokon guvernér.

„Vzbudili sme aj tak dosť veľký rozruch,“ povedal Goodman, uvedomujúc si, že McAlister sa v duchu opíjal predstavou nastávajúcej pozornosti médií. „Prítomnosť verejnosti neosoží nikomu.“

Mona, prívrženkyňa verejných konaní, sa ešte väčšmi zamračila a zapísala si čosi veľkými písmenami. McAllister tuho premýšľal.

„Bez ohľadu na to, či bude konanie verejné alebo neverejné,“ povedal, „nemá praktický zmysel, pokiaľ váš klient nemá čo doplniť k prípadu. Jeho históriu dobre poznám, pán Goodman. Bol som pri tom, keď tam horelo. Videl som telá. Nemôžem zmeniť názor, ak sa neuvedie nová skutočnosť.“

„Napríklad?“

„Napríklad nejaké meno. Ak mi dáte meno Samovho spolupáchateľa, budem súhlasiť s konaním. Bez prísľubu na zmiernenie trestu, pochopiteľne, len s riadnym pojednávaním. Inak to bude strata času.“

„Veríte, že mal komplica?“ spýtal sa Goodman.

„Vždy sme mali isté podozrenie. Čo si myslíte vy?“

„Prečo je to také dôležité?“

„Je to dôležité z hľadiska konečného rozhodnutia, ktoré mám vyniesť, pán Goodman. Keď sa úloha súdov skončí a hodiny sa v utorok v noci priblížia k úderu dvanástej, zostanem posledným človekom na svete, ktorý môže zvrátiť situáciu. Ak si Sam zaslúži trest smrti, nebude mi robiť problém len tak tam sedieť a čakať, kým nastane čas. Ale ak nie, potom treba popravu zastaviť. Som ešte mladý. Nechcem, aby ma to prenasledovalo do konca života. Chcem sa rozhodnúť správne.“

„Ale ak veríte, že mal spoločníka, a zrejme si to myslíte, prečo to celé nezastavíte?“

„Chcem mať istotu. Vy ste boli veľa rokov jeho obhajcom. Myslíte si, že mal spoločníka?“

„Áno. Vždy som tušil, že boli dvaja. Neviem, kto bol vodca a kto bol ten druhý, ale Sam mal pomocníka.“

McAllister sa bližšie naklonil ku Goodmanovi a pozrel mu do očí. „Pán Goodman, ak mi Sam povie pravdu, budem súhlasiť s neverejným konaním a porozmýšľam o zmiernení trestu. Nič nesľubujem, len to, že budem súhlasiť s pojednávaním. Nič viac k prípadu nemožno dodať.“

Mona a Larramore zapisovali rýchlejšie ako novinári.

„Sam tvrdí, že hovorí pravdu.“

„Potom na konanie zabudnite. Som veľmi zaneprázdnený.“ Goodman si vzdychol, ale namiesto zúfalstva sa pousmial. „Dobre, dobre, ešte sa s ním porozprávame. Môžeme sa tu zísť znovu zajtra?“

Guvernér pozrel na Monu, ktorá skontrolovala vreckový kalendár a začala vrtieť hlavou, akoby zajtrajšok bol beznádejne nabitý prejavmi, vystúpeniami a schôdzami. „Ste plne obsadený,“ vyhlásila veliteľským tónom.

„A čo cez obed?“

„Nie. Ani to nepôjde. Máte prednášku na konferencii Národného združenia držiteľov zbraní.“

„Mohli by ste zavolať mne,“ navrhol Larramore.

„Skvelý nápad,“ povedal guvernér, medzitým už vstal a zapínal si gombíky na rukávoch.

Aj Goodman vstal a podal všetkým trom ruku. „Zavolám, ak sa niečo zmení. Tak či onak žiadame, aby sa konanie uskutočnilo čo najskôr.“

„Žiadosť sa zamieta, kým Sam neprehovorí,“ povedal guvernér.

„Podajte žiadosť písomne, ak dovolíte,“ zopakoval Larramore.

„Prirodzene.“

Vyprevadili Goodmana k dverám, a kým vyšiel z úradu, McAllister už sedel v úradnom kresle za písacím stolom. Znovu si rozopol gombíky na rukávoch košele. Larramore sa ospravedlnil a odišiel do svojej malej pracovne.

Pani Starková sledovala faxovú správu a guvernér hľadel na rad blikajúcich gombíkov na telefónnom prístroji. „Koľko z týchto telefonátov sa týka Sama Cayhalla?“ spýtal sa.

Prstom prešla po celom stĺpci.

„Včera ste mali dvadsaťjeden telefonátov ohľadne Cayhallovej popravy. Štrnásti sa vyslovili za popravu. Piati navrhovali, aby sme ho ušetrili. Dvaja sa nevedeli rozhodnúť.“

„Sľubný nárast.“

„Áno, ale to bolo po článku o Samových posledných možnostiach na odvolanie. Spomínalo sa aj pravdepodobné konanie o zmiernení trestu.“

„Čo hovoria výskumy verejnej mienky?“

„Bezo zmeny. Deväťdesiat percent bieleho obyvateľstva tohto štátu je za trest smrti, spolu s približne polovicou čiernych. Dohromady to predstavuje osemdesiatpäť percent.“

„A súhlas s mojou prácou?“

„Šesťdesiatdva. No ak Sama omilostíte, počet asi trochu klesne.“

„Takže vy ste proti?“

„Absolútne nič nezískame a veľa stratíme. Zabudnite na výskumy verejnej mienky a na čísla. Ak omilostíte jedného gangstra, budete mať na krku päťdesiat ďalších právnikov, starých materí a kazateľov, a tí budú žiadať to isté. Aj tak máte veľa práce. Je to hlúposť.“

„Máte pravdu. Ako vyzerá rozpis pre médiá?“

„O hodinu ho dostanem.“

„Musím ho vidieť.“

„Nagel robí posledné úpravy. Myslím, že tak či onak by ste mali súhlasiť s konaním o zmiernení trestu. Ale vyčkajte do pondelka. Vyhláste to zajtra. A nech to cez víkend pekne tlie.“

„Nemali by ste súhlasiť s neverejným konaním.“

„Prirodzene, že nie. Potrebujeme Ruth Kramerovú, ako plače pred televíznymi kamerami.“

„Toto je moje konanie. Nedovolím, aby mi Sam a jeho advokáti diktovali podmienky. Ak niečo chcú, prispôsobia sa mne.“

„Správne. Ale nezabúdajte, že je to aj vo vašom záujme. Pôjde o veľkú publicitu.“

Goodman podpísal nájomnú zmluvu na tri mesiace na štyri prenosné telefóny. Použil kreditnú kartu firmy Kravitz & Bane a otázkam zvedavého mladého obchodníka sa šikovne vyhol. Zašiel do miestnej knižnice na State Street a tam si vyhľadal časť s telefónnymi zoznamami. Podľa hrúbky si vytiahol zoznamy najväčších mississippských miest ako Laurel, Hattiesburg, Tupelo, Vicksburg, Biloxi a Meridan. Potom si zobral aj niekoľko tenších zoznamov menších miest ako Tunica, Calhoun City, Bude, Long Beach, West Point. Pri informačnom pulte si rozmenil peniaze na štvrťdolárové mince a dve hodiny strávil kopírovaním telefónnych zoznamov.

Veselo pracoval. Nikto by neuveril, že ten úhľadný drobný muž s hustými sivými vlasmi a s motýlikom bol v skutočnosti spoločníkom jednej z najväčších chicagských právnických firiem, kde mal k dispozícii množstvo sekretárok a pomocníkov, stačilo len dať rozkaz. Nikto by neuveril, že zarábal štyristotisíc dolárov ročne. Ale jemu o to nešlo. Bol so svojou prácou veľmi spokojný. Robil, čo vládal, aby zachránil ďalšiu ľudskú bytosť pred rukou zákona.

Odišiel z knižnice a po jazde niekoľkými ulicami sa dostal k Mississippskej právnickej fakulte. Profesor John Bryan Glass tu učil trestné právo a trestný proces. Nedávno publikoval vedecké články namierené proti trestu smrti. Goodman sa s ním chcel zoznámiť a zistiť, či by nemal poruke niekoľko bystrých študentov, ktorí by mali záujem o istý výskumný projekt.

Profesor už odišiel domov, ale vo štvrtok o deviatej by mal mať zasa hodinu. Prešiel okolo právnickej knižnici a vyšiel z budovy fakulty. Odviezol sa o niekoľko ulíc ďalej ku kapitolu, a len tak, aby zabil čas, pripojil sa k turistom prehliadajúcim si budovu parlamentu. Prehliadka trvala tridsať minút, z čoho polovicu zabrala výstava hnutia za občianske práva na prízemí. V obchode so suvenírmi sa spýtal na adresu penziónu; predavač mu navrhol Millsaps-Buie House, asi kilometer odtiaľ. Viktoriánske sídlo rýchlo našiel, ako mu poradili, a vzal si poslednú voľnú izbu. Penzión bol veľkolepo zreštaurovaný a zariadený dobovým nábytkom. Komorník mu priniesol škótsku so sódou a on si nápoj vzal do izby.

39

Auburn House otvárali záujemcom o ôsmej. Chudý a znechutený strážca v zle ušitej uniforme otvoril bránu oproti príjazdovej ceste; Adam bol na parkovisku prvý. Čakal v aute asi desať minút, kým vedľa neho nezaparkovalo ďalšie auto. Spoznal ženu, ktorú mu pred dvoma týždňami predstavila Lee vo svojej pracovni ako konzultantku. Zastavil ju na chodníku, ešte kým vošla do jedného z bočných vchodov. „Prepáčte,“ prihovoril sa jej. „Už sme sa stretli. Som Adam Hall, synovec Lee. Bohužiaľ, nezapamätal som si vaše meno.“

Pani niesla v jednej ruke ošúchanú aktovku a v druhej obed v papierovom vrecku. Usmiala sa a povedala. „Joyce Cobbová. Pamätám sa. Kde je Lee?“

„Neviem. Dúfal som, že možno vy budete niečo vedieť. Neohlásila sa vám?“

„Nie. Už od utorka.“

„Ja som s ňou nehovoril od soboty. Hovorili ste s ňou v utorok?“

„Telefonovala sem, ale ja som s ňou nehovorila. Bolo to v deň, keď o nej písali v novinách pre tú jazdu pod vplyvom alkoholu.“

„Odkiaľ volala?“

„To nepovedala. Chcela hovoriť so správcom, spomínala, že sa istý čas zdrží mimo mesta, že potrebuje pomoc a podobne. Nepovedala, ani kde je, ani kedy sa vráti.“

„A čo jej pacienti?“

„Robíme aj za ňu. Je to fuška, ale čo sa dá robiť?“

„Lee by na tieto dievčatá nezabudla. Nemyslíte si, že sa s niektorou z nich tento týždeň spojila?“

„Pozrite, Adam, väčšina z týchto dievčat nemá telefón, jasné? A Lee by do žiadneho z tých domov na sídlisku celkom iste ani nevkročila. Stretli sme sa s jej dievčatami, viem, že nehovorila ani s jednou.“

Adam odstúpil a pozrel na bránu. „Chápem. Súrne ju však potrebujem nájsť. Veľmi sa znepokojujem.“

„Bude v poriadku. Už to raz urobila. Všetko sa napokon vysvetlilo.“ Joyce mala odrazu naponáhlo. „Ak sa niečo dopočujem, dám vám vedieť.“

„Prosím vás o to. Bývam u nej.“

„Viem.“

Adam sa jej poďakoval a odišiel. O deviatej bol už v práci, pohrúžený do papierov.

Plukovník Nugent sedel na konci dlhého stola v prednej časti miestnosti plnej dozorcov a zamestnancov. Stôl bol na stupienku asi dvadsaťpäť centimetrov nad úrovňou miestnosti a za stolom visela veľká tabuľa. V kúte stál prenosný rečnícky pult. Stoličky okolo stola po jeho pravej strane boli voľné, takže dozorcovia a zamestnanci zo správy sediaci na skladacích stoličkách videli tváre dôležitejších ľudí po Nugentovej ľavej strane. Bol tu Morris Henry z ministerstva spravodlivosti, s hrubým spisom pred sebou. Lucas Mann sedel na vzdialenejšom konci stola a robil si poznámky. Dvaja superintendanti sedeli vedľa Henryho. Vedľa Lucasa sedel pätolizač z kancelárie guvernéra.

Nugent pozrel na hodinky a spustil povzbudzujúci prejav. Díval sa do poznámok a reč venoval dozorcom a zamestnancom správy. „Od dnešného dňa, to značí druhého augusta, na jednotlivých súdoch zrušili odklad výkonu trestu a popravu už nič nezastaví. Budeme postupovať tak, ako sme ju naplánovali, minútu po polnoci budúcu stredu. Na prípravu zostáva plných šesť dní, a ja som rozhodnutý urobiť všetko, aby prebehla hladko, bez problémov.

Odsúdený podal tri nové žiadosti a odvolania na rôzne súdy, no nedá sa predpovedať, ako to dopadne. Sme v nepretržitom styku s ministerstvom spravodlivosti. Vlastne pán Morris Henry je dnes tu medzi nami. Podľa jeho názoru, a v tom sa zhoduje aj s názorom pána Lucasa Manna, pomaly sa blížime k cieľovej páske. Je síce možné, že odklad možno ešte v ktorejkoľvek chvíli povoliť, ale je to nepravdepodobné. My však, bez ohľadu na to, musíme byť pripravení. Odsúdený pravdepodobne požiada guvernéra o konanie o milosti, ale, úprimne povedané, nemá veľkú nádej na úspech. Odo dneška do budúcej stredy budeme v stave pohotovosti.“

Nugentove slová boli silné a jasné. Ocitol sa v strede pozornosti a zrejme sa v tom vyžíval. Pozrel do poznámok a pokračoval. „Pripravuje sa plynová komora. Je stará, dva roky stála bez použitia, práce pokračujú veľmi dôkladne. Dnes príde zástupca výrobcu a spolu s ním uskutočníme cez deň a večer potrebné testy. Generálka popravy je na programe cez víkend, možno v nedeľu večer, za predpokladu, že sa nepovolí odklad. Mám už zoznam dobrovoľníkov do tímu pre výkon popravy, konečné rozhodnutie padne dnes popoludní.

Zaplavujú nás žiadosti ľudí z médií kvôli všeličomu možnému. Chcú interview od pána Cayhalla, jeho právnika, nášho právnika, riaditeľa, dozorcov, iných odsúdených z ciel smrti, kata, od každého rad za radom. Chcú sa zúčastniť popravy. Chcú zábery z jeho cely a z plynovej komory. Typické mediálne šialenstvo. Ale my si s tým musíme poradiť. Až do odvolania zakazujem akýkoľvek styk s novinármi, ak ho výslovne nepovolím. Platí to pre všetkých zamestnancov celého zariadenia. Bez výnimky. Väčšina spravodajcov nie je odtiaľto, a keď sa vytasia so svojimi pikoškami, spravia z nás vidieckych zadubencov a chumajov. Preto sa s nimi nepúšťajte do reči. Bez výnimky. Príslušné povolenie vydám, len ak to uznám za potrebné. Buďte opatrní. Sú to supy.

Zvonka očakávame ďalšie problémy. Asi pred desiatimi minútami dorazila k hlavnej bráne prvá skupina členov Ku-Klux-Klanu. Smerovali na obvyklé miesto medzi diaľnicou a administratívnou budovou, kde sa konajú protestné akcie. Dostali sme správy, že sa sem chystajú ďalšie podobné skupiny. Zdá sa, že sú odhodlaní protestovať až do konca. Budeme ich ostro sledovať. Majú na to právo, kým bude všetko prebiehať pokojnou formou. Hoci som tu nebol pri predchádzajúcich štyroch popravách, povedali mi, že prídu aj zástancovia trestu smrti a potom sa spustí hotové peklo. Zo zrejmých dôvodov chceme tieto dve skupiny držať od seba.“

Nugent už nevydržal sedieť, strnulo sa postavil k stolu. Všetky oči sa upierali naňho. Na chvíľu sa pozrel do poznámok.

„Táto poprava bude iná, lebo pán Cayhall je všeobecne známy. Vzbudí veľkú pozornosť zo strany médií a iných bláznov. Musíme si zachovať vysoký stupeň profesionality, nestrpím ani najmenšie porušenie pracovnej disciplíny. Pán Cayhall a jeho rodina majú počas nadchádzajúcich dní právo na ohľaduplné zaobchádzanie. Nijaké šťavnaté poznámky o plynovej komore ani o poprave. Nikomu nebudem nič tolerovať. Nejaké otázky?“

Nugent prešiel pohľadom po miestnosti a bol so sebou veľmi spokojný. Na nič nezabudol. Nijaké otázky. „V poriadku. Ráno o deviatej sa opäť stretneme.“ Rozpustil schôdzu a miestnosť sa rýchlo vyprázdnila.

Garner Goodman zachytil profesora Johna Bryana Glassa, práve keď vychádzal z pracovne a mieril na prednášku. Keď sa obaja zastavili na chodbe a vymenili si zdvorilosti, na triedu celkom zabudol. Glass čítal všetky Goodmanove knihy a Goodman čítal takmer všetky Glassove posledné články odsudzujúce trest smrti. Rozhovor sa zvrtol na nešťastný Cayhallov prípad a osobitne na naliehavú potrebu niekoľkých dôveryhodných študentov, ktorí by cez víkend pomohli pri súrnom výskumnom projekte. Glass prisľúbil pomoc a obaja sa dohodli, že sa stretnú o niekoľko hodín na obede, aby všetko spolu rozobrali.

O tri ulice za Mississippskou právnickou fakultou našiel Goodman malé, zapratané kancelárie Skupiny obhajoby odsúdených na trest smrti v južanských štátoch, akýsi druh federálnej agentúry v pásme tých južanských štátoch, kde platí trest smrti. Riaditeľ bol mladý právnik čiernej pleti, absolvent Yalovej univerzity Hez Kerry, ktorý opustil bohatstvo veľkej právnickej firmy a celý život venoval úsiliu zrušiť trest smrti. Goodman sa s ním stretol už dva razy na odborných konferenciách. Hoci Kerryho skupina, ako sa jej hovorilo, neobhajovala priamo jednotlivých odsúdených, čo sedeli v celách smrti, všetky ich prípady sledovali. Hez mal tridsaťjeden rokov a rýchlo starol. Sivé vlasy boli dôkazom, že osud momentálnych štyridsiatich siedmich odsúdených na trest smrti bol preňho ťažkým bremenom.

Na stene za stolom sekretárky v predsieni bol malý kalendár a nad neho niekto pripol nadpis Narodeniny odsúdených v celách smrti. Každému poslali pozdrav s blahoželaním, nič viac. Rozpočet bol napätý a pohľadnice obvykle kupovali z vlastných peňazí, ktoré vyzbierali medzi sebou v kancelárii.

Skupina mala dvoch právnikov, ktorí pracovali pod Kerryho vedením, a sekretárku na plný úväzok. Niekoľko študentov prichádzalo týždenne na niekoľko hodín práce bez odmeny.

Goodman sa s Hezom Kerrym rozprával vyše hodiny. Plánovali postup budúceho utorka – sám Kerry sa nasťahuje pred úrad súdneho exekútora Najvyššieho súdu štátu Mississippi. Goodman sa bude zdržiavať v úrade guvernéra. John Bryan Glass pôjde na Odvolací súd piateho federálneho obvodu, ktorý sa nachádza v budove federálnych súdov v Jacksone. Jeden z bývalých Goodmanových kolegov z firmy Kravitz & Bane, ktorý teraz pracuje vo Washingtone, už súhlasil, že bude čakať v úrade exekútora pre popravy. Adam zostane vo väzení so svojím mandantom a bude strážiť posledné telefonáty.

Kerry súhlasil s účasťou na Goodmanovom víkendovom prieskume.

O jedenástej sa Goodman vrátil do guvernérovej kancelárie v kapitole, a pánu Larramorovi z právneho oddelenia odovzdal písomnú žiadosť o konanie o zmiernení trestu. Guvernér bol mimo budovy, v súčasnosti je vraj mimoriadne zaneprázdnený, ale Larramore sa s ním má stretnúť hneď poobede. Goodman mu nechal telefónne číslo Millsaps-Buie House a povedal, že sa z času na čas ohlási.

Potom sa odviezol do svojej novej kancelárie, do ktorej mu z požičovne priviezli najlepší nábytok, aký si mohol prenajať na dva mesiace, prirodzene za hotové. Skladacie stoličky, ktoré boli pozostatkom po akejsi cirkevnej organizácii, rozhegané stoly, ktoré pamätajú dobročinné večere a svadobné hostiny.

Goodman obdivoval rýchlosť, s akou opravili dieru v stene. Posadil sa a na novom prenosnom telefóne vykrútil číslo svojej sekretárky v Chicagu, Adamovej kancelárie v Memphise, manželky doma a guvernérovej horúcej linky.

Do štvrtej vo štvrtok popoludní Mississippský najvyšší súd nezamietol žiadosť o uznanie Samovej duševnej nespôsobilosti. Prešlo takmer tridsať hodín, odkedy ju Adam podal. Sám sa podujal na nepríjemnú úlohu a zavolal súdnemu tajomníkovi. Bol už unavený z ustavičného vysvetľovania pochopiteľnej žiadosti o súrnu odpoveď. Nebolo ani najmenšej nádeje, že súd zhodnotí meritum veci uvedenej v žiadosti. Adam bol presvedčený, že súd prešľapuje na mieste a náročky otáľa, aby nemohol ďalej unúvať federálny súd. A očakávať zhovievavosť štátneho súdu nebolo v tejto fáze možné.

Lepšie sa mu nedarilo ani na federálnych súdoch. Najvyšší súd USA nevydal rozhodnutie o jeho sťažnosti na preskúmanie ústavnosti výkonu trestu smrti plynom. Piaty odvolací sedel zasa na návrhu na preskúmanie sťažnosti proti neúčinnej obhajobe.

Vo štvrtok sa neurobil ani krok dopredu. Súdy len sedeli a čakali, akoby šlo o obyčajné kauzy, ktoré treba zapísať, prideliť niekomu, založiť do spisu a potom odsunúť na mnohé roky. Potrebuje súrne rozhodnutie, najlepšie rozhodnutie o odklade, nezáleží z ktorej inštancie, alebo aspoň súhlas na ústne konanie, alebo keby mu aspoň poskytli možnosť predniesť obhajobu o merite veci, alebo nech to zamietnu, a on sa odvolá na ďalší súd.

Chodil okolo stola a čakal, kedy zadrnčí telefón. Toto chodenie mu už liezlo na nervy a telefonovanie ho takisto veľmi otravovalo. Celá kancelária bola zaprataná konceptmi a návrhmi podaní a odvolaní. Na stole ležali samé dokumenty, jeden cez druhý, neupratané. Všade viseli telefonické odkazy od rôznych ľudí.

Odrazu sa Adamovi kancelária zhnusila. Potreboval vyjsť na čerstvý vzduch. Povedal Darlene, že sa ide prejsť, a odišiel. Bolo takmer päť hodín, vonku bolo svetlo a teplo. Vykročil k hotelu Peabody na ulici Union a vo vestibule v kúte s klavírom si objednal nápoj. Bol to jeho prvý pohárik alkoholu od piatku v New Orleanse. Ale aj keď mu dobre padol, len čo si spomenul na Lee, zmocnili sa ho výčitky svedomia. Zrakom ju hľadal medzi účastníkmi sympózia prichádzajúcimi a odchádzajúcimi k registračnému pultu. Rozhliadal sa po stoloch so samými elegantne oblečenými hosťami a dúfal, že ju medzi nimi z nejakého dôvodu objaví. Kde sa ukrýva človek, ktorý má päťdesiat a ktorý uteká pred životom?

Muž s chvostíkom a v športovej obuvi sa zastavil vo vestibule, zaostril zrak a vykročil k nemu. „Prepáčte, prosím. Ste Adam Hall, advokát Sama Cayhalla?“

Adam prikývol.

Muž sa usmial, očividne rád, že Adama spoznal, a podišiel k jeho stolu. „Som Kirk Kleckner z New York Times.“ A položil pred Adama na stôl navštívenku. „Píšem o Cayhallovej poprave. Práve som prišiel. Dovolíte, aby som si prisadol?“

Adam ukázal na prázdnu stoličku na druhej strane malého okrúhleho stolíka. Kleckner si sadol. „Mám šťastie,“ povedal s úsmevom. Mal zo štyridsať rokov a vyzeral ako ošumelý novinár na potulkách po svete – s neupravenou bradou, v bavlnenej veste bez rukávov na denimovej košeli, v džínsach. „Spoznal som vás podľa fotografií, ktoré som videl cestou v lietadle.“

„To som veľmi rád,“ kyslo odpovedal Adam.

„Mohli by sme sa porozprávať?“

„O čom?“

„O všeličom. Viem, že váš klient neposkytuje interview.“

„Presne tak,“

„A čo vy?“

„Detto. Môžeme sa porozprávať, ale nesmiete nič uverejniť.“

„To je veľmi ťažké.“

„Na tom mi naozaj nezáleží. Je mi to jedno, či máte ťažké povolanie.“

„Prirodzene.“ Mladá servírka v krátkej sukničke a s pružnou postavou sa konečne pristavila, aby od neho prevzala objednávku. Kávu. „Kedy ste boli naposledy so starým otcom?“

„V utorok.“

„A kedy za ním pôjdete znovu?“

„Zajtra.“

„Ako sa má?“

„Veľmi dobre. Napätie rastie, to sa nedá zatajiť, ale zatiaľ sa držal veľmi statočne.“

„A čo vy?“

„Prišiel som si zatancovať.“

„Vážne. Viete spávať? Alebo ako to v podobných situáciách chodí?“

„Som unavený. Nie, nespávam. Pracujem do úmoru, behám hore-dolu do väznice. Blížime sa k cieľu, takže nasledujúce dni budú hektické.“

„Písal som o poprave Budyho na Floride. Bol to riadny cirkus. Jeho advokáti boli v jednom kole, celé dni bez spánku.“

„Človeku nedá oddychovať.“

„Urobili by ste to znova? Viem, že sa špecializujete v inej oblasti, ale dali by ste sa na obhajobu vo veci trestanej najvyššou sadzbou?“

„Len ak by som v cele smrti našiel ďalšieho príbuzného. Prečo sa zaoberáte takýmito témami?“

„O treste smrti píšem už niekoľko rokov. Fascinuje ma to. Chcel by som hovoriť s pánom Cayhallom.“

Adam zavrtel hlavou a dopil svoj pohár. „To nepôjde. Vylúčené. Nebude hovoriť s nikým.“

Prišla káva. Kleckner si ju zamiešal lyžičkou. Adam sledoval ľudí. „Včera mi vo Washingtone poskytol interview Benjamin Keyes,“ povedal Kleckner. „Vravel, že ho neprekvapilo, ak tvrdíte, že sa dopustil pri procese chýb. Povedal, že čakal, kedy to príde.“

V tej chvíli Adamovi na Benjamínovi Keyesovi vôbec nezáležalo, ani na tom, čo si myslí. „Je to bežný postup. Už musím bežať. Tešilo ma.“

„Ale chcel som hovoriť o…“

„Mali ste šťastie, že ste ma tu zastihli,“ povedal Adam a rýchlo vstal.

„Ešte niekoľko maličkostí,“ povedal Kleckner, ale Adam už odchádzal.

Vyšiel z hotela, prešiel sa po Front Street pri rieke, míňal množstvo mladých, veľmi elegantne oblečených, jemu podobných ľudí, ktorí sa náhlili domov. Veľmi im závidel, bez ohľadu na povolanie a kariéru, záväzky, lebo ani na jedného z nich nedoliehalo také ťažké bremeno.

V lahôdkach si dal jeden obložený chlebík a o siedmej sa vrátil do práce.

Zajaca, čo dvaja strážni chytili do pasce v parchmanskom lese, pomenovali Sam. Bol hnedý s bielym strapatým chvostom, najväčší zo štyroch, čo ulovili. Troch predchádzajúcich zjedli.

Vo štvrtok neskoro večer zajac Sam a jeho lovci vošli aj s plukovníkom Nugentom a skupinou zodpovednou za popravu autami na Oddelenie s osobitným režimom. Išli pomaly poza baraky na západnej strane. Zaparkovali pred štvorcovou budovou z červených tehál, pripojenou k juhozápadnému krídlu OOR.

Do štvorcovej budovy sa vchádzalo dvoma bielymi kovovými dverami bez okienok. Jedny, otočené na južnú stranu, viedli do úzkej miestnosti s rozmermi pol druha metra krát päť metrov pre svedkov popravy. Ocitli sa pred niekoľkými čiernymi závesmi, ktoré po odhrnutí odhalili zadnú časť vlastnej komory len niekoľko metrov od nich.

Druhé dvere viedli do miestnosti vlastnej popravy s rozmermi päť krát štyri metre s betónovou dlážkou natretou farbou. Osemhranná komora bola uprostred, žiarivo svietila čerstvým náterom strieborného emailového laku, ktorý tam bolo aj cítiť; Nugent tu bol na kontrole minulý týždeň a dal príkaz, aby urobili nový náter. V miestnosti popravy nebola ani smietka, priam sa leskla čistotou. Čierne závesy na oknách boli odtiahnuté.

Zajačika Sama nechali na korbe nákladiaka, zatiaľ čo malého dozorcu, približne rovnakého vzrastu a váhy ako Sam Cayhall, zaviedli jeho dvaja silnejší kolegovia do plynovej komory. Nugent si vykračoval a tváril sa ako generál Patton, ukazoval, prikyvoval, mračil sa. Malého dozorcu najprv jemne postrčili do komory, potom sa k nemu pripojili dvaja ďalší, ktorí ho obrátili a usadili do dreveného kresla. Bez jediného slova, úsmevu či úškrnu mu koženými remienkami priviazali ruky k operadlu kresla. Potom kolená a členky. Potom mu jeden z nich zdvihol hlavu asi o tri až päť centimetrov a držal mu ju, aby mu ju ďalší priviazal.

Obaja strážcovia potom opatrne opustili komoru a Nugent dal znamenie ďalšiemu z tímu, ktorý predstúpil dopredu, akoby niečo oznamoval odsúdenému.

„V tejto chvíli Lucas Mann prečíta pánu Cayhallovi rozkaz o výkone trestu smrti,“ vysvetlil Nugent ako amatérsky režisér. „Potom sa ho ja spýtam, či chce niečo naposledy povedať.“ Dal znovu signál a strážny zatvoril ťažké dvere, aby ich zapečatil.

„Otvorte,“ vyštekol Nugent, a dvere sa znovu otvorili. Malého strážnika oslobodili.

„Prineste zajaca,“ prikázal Nugent. Jeden z mužov priniesol zajaca z auta. Nevinne sedel v železnej klietke, ktorú odovzdali dvom strážcom, ktorí sa práve vrátili z komory. Opatrne ju postavili na drevené kreslo a potom sa venovali priväzovaniu imaginárneho muža. Zápästie, kolená, členky, hlava – zajac bol pripravený. Strážcovia vyšli z komory.

Dvere sa zatvorili. Nugent dal signál katovi. Ten vložil zásobník kyseliny sírovej do vedenia, ktoré viedlo spodnou časťou komory. Zatiahol páku, ozval sa cengot a nálož sa pustila na cestu k nádobe pod kreslom.

Nugent podišiel k jednému z okien a sústredene pozoroval, čo sa stane. Ostatní členovia skupiny spravili to isté. Obloky boli utesnené hrubou vrstvou ochrannej pasty, aby sa zabránilo unikaniu plynu.

Otravný plyn sa uvoľňoval pomaly, spod kresla začal stúpať obláčik sotva viditeľného oparu. Na paru, ktorá vnikla do malej klietky, zajac sprvu nereagoval, ale vzápätí ho to zasiahlo. Zmeravel, potom niekoľko ráz podskočil, hlavou narazil do mriežky klietky, potom zmeravel v hroznom kŕči, zúrivo sa trepal, krútil sa a mykal. O necelú minútu už ležal bez pohnutia.

Nugent sa usmial, keď pozrel na hodinky. „Vyvetrajte,“ prikázal a na streche komory sa otvoril ventil.

Dvere na vonkajšej komore sa otvorili a väčšina členov skupiny vyšla na čerstvý vzduch alebo si zapáliť cigaretu. Potrvá aspoň pätnásť minút, kým plynovú komoru otvoria a zajaca vyberú. Potom komoru vystriekajú vodou a vyčistia. Nugent bol stále dnu, dával na všetko pozor. Chlapi fajčili a rozprávali sa.

Asi tridsať metrov odtiaľto boli na chodbe A otvorené obloky. Sam počul hlasy. Bolo krátko po desiatej a svetlá boli zhasnuté, ale z mreží každej cely vytŕčali dve paže. Štrnásť mužov bez slova načúvalo.

Odsúdený trávi v cele smrti s rozmermi dva krát tri metre dvadsaťtri hodín denne. Počuje absolútne všetko, každý zvláštny klopot nových párov čižiem na chodbe, neznámy hlas či prízvuk v hlase, vzdialený bzukot kosačky na trávu a burinu. Celkom iste rozozná zvuk dverí, ktorými sa otvára plynová komora. Počuje spokojné hlasy a veľavýznamný smiech popravnej čaty.

Sam sa opieral o predlaktie a hľadel do okna nad chodbou. Cvičia sa na jeho popravu.

40

Medzi západným okrajom diaľnice č. 49 a trávnikom pred parchmanskou administratívnou budovou bolo asi dvadsať metrov trávnatej plochy, rovný a dobre viditeľný pás, kde bola kedysi stará železnica. Práve na tomto priestranstve sa pred každou popravou zhromažďovali sledované skupinky protestujúcich. Prichádzali zvyčajne po malých skupinkách veci oddaní ľudia, s rozkladacími stoličkami, s po domácky vyrobenými plagátmi. Večer pálili sviečky a počas posledných hodín spievali nábožné piesne. Spievali, modlili sa a plakali, keď ohlásili, že poprava bola vykonaná.

Počas posledných hodín pred popravou Teddyho Doyla Meeksa, ktorý zabil a znásilnil dieťa, sa situácia vyvíjala inak. Do smútočného, takmer posvätného protestného zhromaždenia nečakane vpadli hordy hlučných vysokoškolákov, ktorých ta priviezli na nákladných autách, a volali po pomste. Pili pivo a púšťali si hudbu. Vykrikovali heslá a provokovali účastníkov protestného zhromaždenia. Vyslali medzi nich strážcov z väzenia, aby ich upokojili.

Nasledoval Maynard Tole a počas príprav jeho popravy vyhradili pre zástancov trestu smrti priestor na druhej strane hlavnej cesty; poriadková služba dávala pozor, aby nedošlo k výtržnostiam.

Keď Adam prišiel k väznici v piatok ráno, narátal sedem členov Ku-Klux-Klanu v bielych rúchach. Traja z nich sa usilovali zoradiť protestujúcich, čo pochodovali po trávnatom priestore pri diaľnici s plagátmi pripevnenými cez plecia. Ostatní štyria stavali veľký bielo-modrý stan. Po zemi sa povaľovali kovové tyče a laná. Dva chladiace boxy pri niekoľkých záhradných stoličkách naznačovali, že chlapíci sa tu rozhodli istý čas zotrvať.

Adam sa na nich vyjavene díval, keď zastal pred hlavnou bránou Parchmanu. Ako hľadel na kukluxklanmanov, úplne stratil pojem o čase. Tak toto je jeho dedovizeň, toto sú jeho korene. Toto sú bratia jeho starého otca, dedových príbuzných a predkov. Nie sú to tí istí, ako ich zachytil film, ktorý si Adam zostrihal o Samovi Cayhallovi? Nevidel ich už predtým?

Adam inštinktívne otvoril dvere auta a vystúpil. Sako a aktovku nechal na zadnom sedadle. Pomaly vykročil k nim a pri chladiacich boxoch sa zastavil. Plagáty obsahovali heslá za prepustenie Sama Cayhalla, politického väzňa. Do plynu so skutočnými kriminálnikmi, žiadame slobodu pre Sama! Z akéhosi dôvodu však Adama ich heslá a požiadavky neuspokojili.

„Čo tu hľadáte?“ spýtal sa ho jeden s nápisom na prsiach. Ďalší šiesti tiež prestali v začatej činnosti a premeriavali si ho.

„Ani sám neviem,“ priznal Adam úprimne.

„Tak načo tu postávate?“

„Vlastne ani neviem.“

Traja ďalší sa pripojili k prvému a podišli bližšie k Adamovi. Mali rovnaký odev – biele rúcho z ľahkého materiálu, na ňom vyšité červené kríže a iné znaky. Bolo takmer deväť hodín ráno a už sa potili. „Kto ste?“

„Samov vnuk.“

Traja, čo postávali vzadu, sa prihrnuli bližšie a všetci siedmi si Adama obzerali zo vzdialenosti pol druha metra. „Takže ste na našej strane,“ povedal jeden s úľavou.

„Nie. Ja k vám nepatrím.“

„To je pravda. Patrí medzi tú židovskú chamraď z Chicaga,“ povedal ďalší na vysvetlenie ostatným, akoby to všetkých pobúrilo.

„O čo vám ide?“ spýtal sa Adam.

„Usilujeme sa Sama zachrániť. Zdá sa, že vám sa to nepodarí.“

„On tu práve kvôli vám sedí.“

Mládenec s červenou tvárou a kropajami potu na čele sa chopil iniciatívy a priblížil sa k Adamovi. „Nie, my sme tu kvôli nemu. Ešte som nebol ani na svete, keď Sam zabil tých židov, takže mňa nemôžete za nič viniť. Prišli sme protestovať proti poprave. Prenasledujú ho z politických dôvodov.“

„Nebol by tu, nebyť činnosti Ku-Klux-Klanu. Kde máte masky? Myslel som si, že vaši členovia si tváre vždy schovávajú.“

Trhlo nimi a trochu zneisteli, lebo nevedeli na to zareagovať. Napokon je to vnuk Sama Cayhalla, ich idol a šampión, advokát usilujúci sa o záchranu veľkého symbolu.

„Prečo neodídete?“ spýtal sa Adam. „Sam si neželá, aby ste sa tu ponevierali.“

„Prečo vy nejdete do pekla?“ odvrkol jeden z mládencov.

„Naozaj výrečné! Mŕtvy Sam vám lepšie poslúži ako živý. Nechajte ho zomrieť v pokoji, zostane pre vás ako úžasný symbol martýra.“

„Nikam nejdeme. Zostaneme tu až do konca.“

„A čo keby vás Sam požiadal, aby ste odišli? Odídete?“

„Nie,“ zaškľabil sa ten mladý, potom sa obzrel za seba na ostatných, ktorí súhlasne prikyvovali, že neodídu. „Máme v pláne spustiť riadny krik.“

„Skvelé. Istotne budete v novinách. To je asi hlavný dôvod celej akcie, nie? Cirkusoví klauni v smiešnych háboch vždy vyvolajú veľkú pozornosť.“

Spoza chrbta sa ozvalo tresknutie dverí na aute. Keď sa Adam obzrel, zbadal, ako televízny štáb rýchlo vystupuje z mikrobusu zaparkovaného vedľa Adamovho Saaba.

„Výborne, chlapci,“ povedal ku skupinke, „len sa pekne usmievajte. Toto je vaša veľká príležitosť.“

„Choďte kamsi,“ odvrkol jedovato mládenec. Adam sa k nim obrátil chrbtom a vykročil k svojmu autu. Reportérka s kameramanom v závese sa hrnula rovno k nemu.

„Ste Adam Hall?“ spýtala sa takmer bez dychu. „Cayhallov advokát?“

„Áno,“ odpovedal a ani nezastal.

„Venujete nám zopár slov?“

„Nie, ale tamtí chlapci sa nevedia dočkať príležitosti,“ povedal a ukázal za seba. Bežala vedľa neho, kým kameraman sa trápil so zariadením. Adam otvoril dvere na svojom aute, a len čo otočil kľúčikom od zapaľovania, zaplesol ich.

Louise, príslušníčka strážnej služby, mu podala kartu s číslom, ktorú si položil na pult riadiacej dosky, a kývla mu, aby prešiel.

Packer niekoľkými pohybmi vykonal povinnú prehliadku pred vstupom na chodbu k celám smrti. „Čo tam nesiete?“ spýtal sa ukazujúc na malú prenosnú chladničku, ktorú Adam držal v ruke.

„Eskimá, seržant. Nedáte si jedno?“

„Ukážte.“ Adam mu podal tašku. Keď ju Packer otvoril, uvidel asi desať nanukov chránených vrstvou ľadu.

Vrátil chladničku Adamovi a ukázal na dvere v prednej miestnosti, niekoľko metrov pred nimi. „Odteraz sa budete stretávať tu,“ vysvetlil. Vošli do miestnosti.

„Prečo?“ spýtal sa Adam a obzeral sa dookola. Stál tam kovový písací stôl s telefónom a dve registračky so zamknutými zásuvkami.

„Takto to tu chodí. Trochu povolíme, keď sa blíži ten veľký deň. Sam bude prijímať odteraz návštevy tu. A bez časového obmedzenia.“

„Veľmi pozorné.“ Adam si položil aktovku na stôl a zobral telefón. Packer odišiel po Sama.

Milá sekretárka v kancelárii súdneho tajomníka na Mississippskom najvyššom súde v Jacksone Adama informovala, že jeho žiadosť o zmiernenie trestu z dôvodu obmedzenej duševnej spôsobilosti súd práve pred niekoľkými minútami zamietol. Poďakoval sa jej, prehodil čosi v tom duchu, že to očakával, ale že to mali spraviť aspoň o deň skôr. Požiadal ju, aby odfaxovala kópiu do firmy v Memphise a ďalšiu do rúk Lucasa Manna v Parchmane. Zatelefonoval Darlene v Memphise a požiadal ju, aby odfaxovala jeho novú žiadosť federálnemu okresnému súdu s kópiou na Piaty odvolací federálny súd v New Orleanse, ako aj Richardovi Olanderovi, súdnemu exekútorovi pre výkon trestu smrti na Najvyššom súde USA vo Washingtone. Sám mu zatelefonoval a oznámil, čo mu posiela, a zároveň sa dozvedel, že Najvyšší súd USA zamietol jeho žiadosť o preskúmanie sťažnosti za neústavný výkon trestu smrti plynom.

Sam vstúpil do prednej miestnosti bez pút, práve keď Adam telefonoval. Rýchlo si podali ruky a Sam sa posadil. Namiesto cigarety otvoril chladničku a vybral si eskimo. Pomaly ho jedol a počúval, ako sa Adam zhovára s Olanderom. „Najvyšší súd práve odmietol preskúmať sťažnosť o protiústavnom výkone popravy,“ šepkal Adam Samovi a rukou zakrýval slúchadlo.

Sam sa usmial a prezeral si obálky, čo si priniesol so sebou.

„Mississippský najvyšší súd sa tiež uzniesol zamietavo,“ vysvetlil Adam svojmu klientovi a stláčal ďalšie čísla. „To sme však očakávali. Práve podávame návrh na federálny súd.“ Telefonoval na Odvolací súd piateho federálneho obvodu, aby sa presvedčil, či sa niečo nezmenilo na podaní proti neúčinnej obhajobe. Dozvedel sa, že zatiaľ sa nič nezmenilo. Adam zložil a sadol si na kraj stola.

„Piaty odvolací ešte stále sedí na veci neúčinnej obhajoby,“ oznámil klientovi, ktorý ovládal právny postup a správu prijal ako kvalifikovaný právnik. „Jedno s druhým, dnešné predpoludnie nie je veľmi úspešné.“

„Jacksonská televízna stanica dnes ráno hlásila, že som podal žiadosť guvernérovi o konanie o milosti,“ povedal Sam a medzitým prežúval eskimo. „To predsa nemôže byť pravda. Nesúhlasil som s tým.“

„Upokojte sa, Sam. Je to bežný postup.“

„Figu borovú bežný. Myslel som, že sme sa na niečom dohodli. V televízii dávali zábery McAllistera, ako ľutuje, že sa rozhodol súhlasiť s týmto konaním. Varoval som ťa.“

„McAllister je náš najmenší problém, Sam. Tá žiadosť je len formálny krok. Nemusíme tam ísť.“

Sam zavrtel smutne hlavou. Adam ho ustarostene sledoval. Nebol ani nahnevaný, ani mu vlastne nezáležalo na tom, čo Adam urobil. Rezignoval, takmer sa poddal. Ten drobný prejav nespokojnosti vyšiel spontánne. Pred týždňom by bol vystrájal ako divoch.

„Včera večer mali generálku, vieš. Pustili plyn, zabili potkana alebo iné zviera. Všetko išlo hladko, teraz každý vzrušene čaká na moju popravu. Neveríš? Kvôli mne sa konala generálka. Sviniari!“

„Je mi to veľmi ľúto, Sam.“

„Vieš, ako smrdí kyanid?“

„Nie.“

„Ako škorica. Cítil som ju včera v povetrí. Tí idioti sa ani nenamáhali zatvoriť na chodbe okná, takže som si k nemu pričuchol.“

Adam nevedel, či hovorí pravdu alebo nie. Vedel, že komora sa musí po poprave niekoľko minút vetrať a že plyn môže uniknúť do vzduchu. Celkom iste sa nemôže dostať na chodbu. Možno Sam počul niečo od dozorcov. Možno je to len súčasť tradície. Sedel na kraji stola, pohojdával nohou, pozeral na biedneho starca s vyziabnutými rukami, neumytými vlasmi. Je naozaj strašný hriech zabiť takého starého človeka ako Sam Cayhall. Svoje zločiny spáchal za života predchádzajúcej generácie. Trpel a pomaly zomieral vo svojej cele s rozmermi dva krát tri metre. Čo získa štát, keď ho teraz popraví?

Adam mal plnú hlavu myšlienok, ktoré sa drali na povrch v súvislosti s blížiacim sa koncom. „Je mi to veľmi ľúto, Sam,“ ospravedlnil sa znovu s veľkým súcitom. „Ale musíme sa porozprávať o niektorých veciach.“

„Sú dnes vonku členovia Klanu? Včera sa mihli v záberoch v televízie.“

„Áno. Pred chvíľou som ich tam narátal sedem. V tradičnom bielom rúchu, ale bez masiek.“

„Aj ja som tak chodil, ako vieš,“ povedal ako vojnový veterán, čo sa chváli pred mladými chlapcami.

„Viem, Sam. Práve preto, že ste tak chodili, sedíte dnes v cele smrti so svojím advokátom, rátajúc hodiny, keď vás priviažu ku kreslu v plynovej komore. Mali by ste tých chumajov vonku nenávidieť.“

„Necítim voči nim nenávisť. Ale nemajú právo byť tu. Nechali ma v kaši. Sem ma poslal Dogan, a keď proti mne svedčil, bol ešte hlavným mississippským čarodejníkom. Nedali mi ani halier na obhajobu. Vykašlali sa na mňa.“

„Čo iné možno čakať od obyčajnej bandy zúrivcov? Lojalitu?“

„Ja som bol lojálny.“

„A hľa, kam ste sa dostali, Sam. Mali by ste na nich zabudnúť a žiadať ich, aby odišli, aby sa do popravy nemiešali.“

Sam žmolil v prstoch obálky, potom ich opatrne položil na stoličku.

„Povedal som im, aby išli preč,“ pokračoval Adam.

„Kedy?“

„Teraz, pred chvíľou. Hovoril som s nimi. Oni na vás kašlú, Sam, popravu využijú, aby z vás spravili martýra, kvôli ktorému budú zvolávať zhromaždenia, veľa rokov o ňom rozprávať. Budú skandovať vaše meno a pritom páliť kríže a organizovať pochody k vášmu hrobu. Chcú, aby vás popravili, Sam. Je to pre nich veľká reklama.“

„Ty si sa proti nim postavil?“ spýtal sa Sam trochu pobavene, ale aj hrdo.

„Áno. Čo na tom? Tak ako s Carmen? Ak má prísť, musí si zariadiť cestu.“

Sam sa hlboko zamyslel. „Rád by som ju videl, ale musíš ju vopred varovať, že vyzerám hrozne. Nechcem, aby zažila šok.“

„Vyzeráte dobre, Sam.“

„To ti ďakujem. A čo Lee?“

„Čo s ňou?“

„Ako sa má? Dostávame noviny. Videl som v nedeľnom vydaní memphiských novín a potom som čítal, že ju zavreli za jazdu pod vplyvom alkoholu. Už nie je vo väzení, však?“

„Nie, ale je na protialkoholickom liečení,“ povedal Adam, akoby vedel presne, kde je.

„Môže prísť na návštevu?“

„Chceli by ste, aby prišla?“

„Asi áno. Hádam v pondelok. Ešte uvidíme.“

„V poriadku,“ prisvedčil Adam a pritom nevedel, kde ju vyhrabe. „Cez víkend s ňou budem hovoriť.“

Sam podal Adamovi jednu z obálok, otvorenú. „Odovzdaj to tam tým na bráne. Je to môj zoznam návštevníkov. Pozri sa naň.“

Adam si pozrel zoznam. So štyrmi menami. Adam, Lee, Carmen a Donnie Cayhallovci. „Nie je to veľmi dlhý zoznam.“

„Mám veľa príbuzných, ale nechcem ich tu. Deväť a pol roka za mnou neboli, načo by som ich sem ťahal teraz, aby mi dali posledné zbohom. To nech si nechajú na pohreb.“

„Obracajú sa na mňa všelijakí reportéri so žiadosťami o rozhovor s vami.“

„Zabudni na to.“

„Aj ja im to hovorím. Ale jeden z nich by vás možno zaujímal. Volá sa Wendall Sherman, dosť známy autor, napísal štyri či päť kníh a získal aj nejaké ocenenia. Nič som od neho nečítal, ale overil som si ho. Je to tak. Včera som s ním telefonicky hovoril, vraj by si s vami rád posedel a zaznamenal váš príbeh. Zdá sa, že je to čestný človek, povedal, že na záznam by zrejme potreboval niekoľko hodín. Dnes priletí do Memphisu pre prípad, že by ste s rozhovorom súhlasili.“

„Prečo ma chce nahrať?“

„Chce o vás napísať knihu.“

„Dajakú banalitu?“

„Pochybujem. Je ochotný zaplatiť päťdesiattisíc dolárov na ruku s určitým percentom z ďalších honorárov.“

„Vynikajúce. Dostanem päťdesiat tisíc niekoľko dní pred smrťou. Na čo mi budú?“

„Tlmočím len jeho ponuku.“

„Odkáž mu, že nemám záujem.“

„V poriadku.“

„Chcem, aby si pripravil zmluvu, podľa ktorej ti prenechávam všetky práva na môj životný príbeh. Po mojej smrti si s tým rob, čo chceš.“

„Nebolo by zlé nahrať to.“

„Chceš povedať…“

„Všetko poviete do malej mašinky s minipáskami. Prinesiem vám ju. Posadíte sa do cely a budete rozprávať o svojom živote.“

„Pekná nuda.“ Sam dojedol eskimo a zahodil paličku do koša.

„Záleží na tom, ako na to pozeráte. Vidí sa mi, že okolo vášho života je teraz veľký rozruch.“

„Áno, máš pravdu. Celý život samá nuda a teraz ku koncu samé senzácie.“

„Mohol by z toho byť bestseller.“

„Ešte porozmýšľam.“

Sam odrazu vyskočil na nohy, až mu gumové sandále spadli pod stoličku. Plavným krokom sa pustil odmeriavať miestnosť s cigaretou v ruke. „Čosi vyše štyri krát päť metrov,“ zahundral si popod fúz a zmeral ju znovu.

Adam si čosi značil do bloku a usiloval sa ignorovať postavu v červenom úbore skackajúcu od steny k stene. Napokon sa Sam zastavil a oprel o malú registračku. „Bol by som rád, keby si mi urobil láskavosť,“ povedal a hľadel pritom na stenu pred sebou. Hovoril tichým hlasom. Pomaly dýchal.

„Počúvam,“ odpovedal Adam.

Sam urobil krok k stoličke a vzal obálku. Podal ju Adamovi a vrátil sa k registračke. Obálka bola otočená adresou dolu, takže Adam nevidel, komu je určená.

„Chcem, aby si ju doručil,“ povedal Sam.

„Komu?“

„Quinceovi Lincolnovi.“

Adam položil obálku na stôl a uprene pozoroval Sama. Ten bol však ponorený do iného sveta. Oči s vráskami naokolo hľadeli tupo na stenu pred ním. „Písal som ho celý týždeň,“ povedal takmer chrapľavým hlasom, „ale premýšľal som o tom štyridsať rokov.“

„Čo je v liste?“ pomaly sa opýtal Adam.

„Ospravedlnenie. Dlhé roky nosím v sebe pocit viny, Adam. Joe Lincoln bol dobrý človek, slušný a správny otec. Stratil som hlavu a zabil som ho, celkom bez príčiny. Vedel som, prv ako som ho zabil, že sa mi nič nestane. Vždy ma to trápilo. Veľmi. Nemôžem urobiť nič iné, len sa mu ospravedlniť.“

„Som si istý, že Lincolnovci to prijmú.“

„Hádam. V liste ich prosím o odpustenie, tak sa to robí v kresťanskom duchu, zdá sa mi. Keď zomriem, chcem mať istotu, že som sa usiloval svoj čin oľutovať.“

„Viete, kde by som ho mohol nájsť?“

„To bude ťažké. Cez rodinu som sa dopočul, že Lincolnovci ešte stále žijú vo fordskom okrese. Ruby, vdova po ňom, pravdepodobne žije. Myslím, že najlepšie bude zájsť do Clantonu a tam sa na nich popýtať. Majú čierneho šerifa, ja by som začal uňho. Zrejme pozná všetkých Afroameričanov v okrese.“

„A keď Quincea nájdem?“

„Povedz mu, kto si. A odovzdaj mu list. Povedz mu, že som zomrel s ťažkým pocitom viny. Urobíš to?“

„Veľmi rád. Len neviem, či to stihnem.“

„Počkaj, kým ma tu nebude. Po mojej smrti budeš mať času dosť.“

Sam znovu prešiel k stoličke pri Adamovi a teraz vzal do ruky dve obálky. Podal ich Adamovi a začal chodiť hore-dolu po miestnosti. Na jednej bolo strojom napísané meno Ruth Kramerovej, bez adresy, a na druhej Eliota Kramera. „Sú pre Kramerovcov. Doruč ich, ale až po poprave.“

„Prečo mám čakať?“

„Lebo môj motív je čistý. Nechcem, aby si mysleli, že to robím preto, aby som si v posledných chvíľach pred smrťou vyslúžil súcit.“

Adam položil listy pre Kramerovcov vedľa listu pre Quincea Lincolna – tri listy, traja mŕtvi. Koľko listov ešte Sam vytiahne cez tento víkend? Koľko obetí ešte bolo?

„Ste si istý, Sam, že zomriete, však?“

Zastal pri dverách a na chvíľu sa zamyslel. „Okolnosti sú proti nám. Pripravujem sa.“

„Ešte stále máme šancu.“

„Iste, ale aj tak sa pripravujem, pre každý prípad. Ublížil som mnohým ľuďom, Adam, ani som sa nad tým veľa nezamýšľal. Ale keď máš u zubatej presný termín, rozmýšľaš, čo zlé si vykonal.“

Adam zobral tri obálky a pozeral na ne. „Budú aj ďalšie?“

Sam vystrúhal grimasu a zahľadel sa do zeme. „To je zatiaľ všetko.“

Jacksonské noviny priniesli v piatok ráno na celej prvej strane článok o žiadosti Sama Cayhalla o konanie o milosti. K tomu peknú fotografiu guvernéra Davida McAllistera, a nie peknú so Samom aj s bohatým komentárom slúžiacim jedinému zámeru, ako ho pripravila Mona Starková, vedúca guvernérovej kancelárie, že guvernér sa nevie a nevie rozhodnúť.

Ako skutočný predstaviteľ vôle ľudu, občanov štátu Mississippi, McAllister si hneď po zvolení dal v úrade zaviesť drahú horúcu telefónnu linku. Po celom štáte viseli plagátiky oznamujúce číslo, na ktoré možno volať na účet volaného, a vyzývali voličov, aby linku využívali. Zatelefonujte guvernérovi. Dá na vašu radu. Naozaj demokratické gesto. Telefonistky boli v pohotovosti.

A pretože mal viac ambícií ako statočnosti, McAllister a jeho štáb horúcu linku denno-denne sledovali. Bol to stúpenec, nie vodca. Vydával obrovské peniaze na prieskumy verejnej mienky a ukázal, že v tichosti vie odhaliť problémy, ktoré trápia voličov, a potom pred nich triumfálne predstúpiť.

Goodman s Adamom také čosi očakávali. Zdalo sa, že McAllister je plne zaujatý spustiť novú kampaň. Ten chlap sa neštítil ničoho, len aby získal hlasy voličov. Rozhodli sa preto, že mu dožičia, aby si vypočul mienku verejnosti.

Goodman si článok prečítal hneď ráno, pri káve a ovocí, o pol ôsmej telefonicky hovoril s profesorom Johnom Bryanom Glassom a Hezom Kerrym. A o ôsmej už traja Glassovi študenti popíjali kávu z papierových pohárov v jeho nevábnej dočasnej kancelárii. Akcia Prieskum trhu sa mohla začať.

Goodman im vysvetlil celý plán a potrebu zachovať tajomstvo. Ubezpečil ich, že zákon neporušia, jednoducho len zmanipulujú verejnú mienku. Prenosné telefóny stáli na stoloch aj s telefónnymi zoznamami, ktoré Goodman v stredu odkopíroval. Študenti mali spočiatku trochu obavy, ale potom veľkú chuť pustiť sa do práce. Veď im dobre zaplatia. Goodman im predviedol na prvom telefonáte, čo treba robiť. Vykrútil číslo.

„Horúca linka občanov,“ ozval sa príjemný hlas.

„Dobrý deň, volám pre článok v dnešných novinách o Samovi Cayhallovi,“ povedal Goodman pomaly, usilujúc sa napodobniť južanský prízvuk. Svojím začiatkom vzbudil u študentov záujem. Veľmi sa pobavili.

„Ako sa voláte?“

„Hm, Ned Lancaster, z Biloxi, odtiaľto z Mississippi,“ odpovedal Goodman. „Odovzdal som svoj hlas guvernérovi, je to správny človek,“ zahlásil na efekt.

„A čo si myslíte o Samovi Cayhallovi?“

„Nemyslím si, že by ho mali popraviť. Je to starý človek, veľa si vytrpel, chcel by som, aby ho guvernér omilostil. Nech ho nechajú zomrieť v pokoji tam, kde je, v Parchmane.“

„Ďakujem. Zariadim, aby guvernér dostal váš odkaz.“

„Vďaka.“

Goodman stlačil tlačidlo na telefóne a poklonil sa poslucháčom. „Je to ľahké. Začnime.“

Biely študent to skúsil ako prvý. Rozhovor prebiehal asi takto: „Dobré ráno, som Lester Crosby, bývam v mississippskom Bude. Volám kvôli tej poprave Sama Cayhalla. Prirodzene, pani. Moje číslo? 555-9084, prosím. Áno, správne, z Bude, Mississippi, franklinský okres. Viete, myslím si, že nie je správne, aby ste Sama Cayhalla poslali do plynu. Som proti tomu. Myslím si, že guvernér by mal zakročiť a zastaviť prípravu. Áno, prosím, presne tak. Ďakujem vám.“ Usmial sa na Goodmana, ktorý už vykrúcal ďalšie číslo.

Beloška bola študentka v strednom veku, pochádzala z vidieka a mala prirodzený miestny prízvuk. „Haló, úrad guvernéra? Výborne. Volám, lebo som dnes v novinách čítala o Samovi Cayhallovi. Susan Barnesová z mississippského Decaturu. Áno, prosím. Viete, je to starý človek, možno o niekoľko rokov aj tak zomrie. Načo ho majú teraz popravovať? Dajte mu pokoj. Ako? Áno, chcela by som, aby to guvernér jednoducho zastavil. Hlasovala som zaňho, myslím si, že to robí dobre. Áno, aj vám ďakujem.“

Čierny študent mal dobre nad dvadsať. Jednoducho slečne na druhej strane horúcej linky oznámil, že je čierny občan tohto štátu, že je absolútne proti tomu, čo robil Sam Cayhall a Ku-Klux-Klan, ale aj proti poprave. „Vláda nemá právo rozhodovať o živote a smrti občanov,“ povedal. Za nijakých okolností vraj trest smrti neschvaľuje.

A takto to pokračovalo. Telefonáty nasledovali jeden za druhým z rôznych častí štátu, od rôznych občanov, každý udával iný dôvod na zastavenie popravy. Študenti boli veľmi vynaliezaví, imitovali rôzne prízvuky a vymýšľali si nové a nové dôvody. Z času na čas bola linka obsadená, potešili sa, že horúcu linku takto zablokovali. Vďaka svojmu neurčitému prízvuku Goodman zahral úlohu outsidera, ktorý je na cestách a je prívržencom zrušenia trestu smrti, pričom hovoril za príslušníkov pestrej etnickej príslušnosti z čudných miest krajiny.

Goodman sa bál, že McAllister by mohol byť natoľko paranoik, aby nechal vystopovať telefonáty na jeho horúcu linku, ale potom usúdil, že slečny na druhej strane mali aj tak plné ruky práce.

A ony naozaj mali veľa práce. Lebo na druhej strane mesta John Bryan Glass odvolal seminár, zamkol sa vo svojej pracovni a veľmi dobre sa zabával pri niekoľkých telefonátoch, ktoré viedol pod rozličnými menami. Neďaleko odtiaľ Hez Kerry s ďalším kolegom-právnikom bombardovali horúcu linku s podobnými odkazmi.

Adam uháňal do Memphisu. Darlene bola v jeho pracovni a márne sa usilovala zoradiť horu spisového materiálu. Ukázala na kôpku pri počítači. „Rozhodnutie o zamietnutí preskúmania sťažnosti je hore. Všetko som odfaxovala.“

Adam si vyzliekol sako a šmaril ho na stoličku. Pozrel na ružové lístky s telefonickými odkazmi prilepenými na poličke. „Kto sú tí ľudia?“

„Reportéri, spisovatelia, šarlatáni, niekoľko advokátov, čo ponúkli pomoc. Jeden odkaz je od Garnera Goodmana v Jacksone. Odkazuje, že prieskum trhu ide veľmi dobre. Aký prieskum trhu?“

„Nepýtajte sa. Piaty odvolací sa neozval?“

„Nie.“

Adam sa zhlboka nadýchol a zvalil sa na stoličku.

„Budete obedovať?“ spýtala sa ho.

„Len nejaký sendvič, ak môžem poprosiť. Prišli by ste do práce aj zajtra a v nedeľu?“

„Samozrejme.“

„Potreboval by som vás tu celý víkend pri telefóne a faxe. Ľutujem.“

„Netreba. Prinesiem vám sendvič.“

Odišla, zatvorila za sebou dvere. Adam zavolal do bytu Lee, ale nikto sa neohlásil. Potom zavolal do Auburn House, ale nemali od nej správu. Zavolal aj Phelpsovi Boothovi, ktorý mal zasadnutie predstavenstva. Zatelefonoval Carmen do Berkley a oznámil jej, aby sa pripravila na nedeľňajší let do Memphisu.

Pozrel na telefonické odkazy a rozhodol, že ani jeden mu nestojí za námahu.

O jednej Mona Starková predstúpila pred novinárov ponevierajúcich sa okolo guvernérovho úradu v kapitole. Oznámila, že po dlhom uvažovaní guvernér rozhodol o pojednávaní o zmiernení trestu, a to v pondelok o desiatej predopoludním, keď si guvernér vypočuje návrhy, sťažnosti a odvolania, aby prispel k spravodlivému vyriešeniu záležitosti. Rozhodnúť o živote a smrti znamená obrovskú zodpovednosť, vysvetľovala. Ale David McAllister urobí všetko, aby sa vyhovelo právu a spravodlivosti.

41

Packer vošiel do cely v sobotu ráno o pol šiestej a vôbec sa neunúval zobrať putá. Sam ho už čakal. Potichu opustili chodbu A. Prešli cez kuchyňu, kde kuchári-väzni chystali praženicu na slanine. Sam ešte nikdy nebol v kuchyni; kráčal pomaly, rátal schody, odhadoval rozmery. Packer otvoril dvere do tmy. Sam vyšiel von a pozeral na štvorcovú tehlovú budovu, v ktorej sa nachádzala plynová komora. Packer ho drgol do lakťa a prešli spolu k východnému koncu oddelenia, kde čakal ďalší strážca. Podal Samovi veľkú šálku kávy a previedol ho cez bránu do dvora, podobného vychádzkovému dvoru na západnej strane oddelenia. Bol tam plot aj zátarasa, basketbalový kôš a dve lavičky. Packer mu povedal, že sa o hodinu vráti, a spolu s druhým strážcom odišiel.

Sam tam dlho stál a popíjal kávu, obzeral sa po okolí. Jeho prvá cela bola na chodbe D na východnej strane, takže toto miesto poznal. Aj jeho presné rozmery, sedemnásť krát dvanásť metrov. Na osvetlenej veži videl strážcu, ktorý ho sledoval. Cez plot a ponad bavlníkové pole videl svetlá ďalších budov. Prešiel k lavičke a sadol si.

Naozaj veľmi ohľaduplné od milého osadenstva, že mu splnili žiadosť naposledy vidieť východ slnka. Nevidel ho už deväť a pol roka. Nugent najprv odmietol, potom sa Packer prihovoril a vysvetlil plukovníkovi, že nehrozí nijaké nebezpečenstvo, napokon, o štyri dni bude po starcovi. Packer prevzal na seba celú zodpovednosť.

Sam hľadel na východnú oblohu, kde sa cez oblaky predieral oranžový záblesk. Počas prvých dní na oddelení, na začiatku procesu s odvolaniami, ktoré vtedy ešte neboli doriešené, trávil celé hodiny, aby si zapamätal jednotvárnosti každodenného života, drobné veci ako každodennú teplú sprchu, spoločnosť jeho psíka, med navyše na koláčikoch. Vtedy ešte naozaj veril, že znovu bude naháňať veveričky a prepeličky, loviť okúne a pleskáče, sedávať na verande a sledovať východ slnka, popíjať v meste kávu a jazdiť na svojej otvorenej dodávke, koľko sa mu zažiada. V tých časoch na začiatku sníval o tom, že raz poletí do Kalifornie za vnúčatami. Nikdy v živote neletel lietadlom.

Ale sny o slobode dávno odviala únavná monotónnosť života v cele, zabili ich kruté uznesenia a rozhodnutia mnohých sudcov.

Toto bol jeho posledný východ slnka, bol o tom úprimne presvedčený. Priveľa ľudí si želalo jeho smrť. Plynová komora sa nie dosť často využíva. Nastal čas na ďalšiu popravu. Dofrasa, škoda, že na rade bol práve on.

Obloha sa rozjasnila, mraky sa roztrhali. Aj keď musel sledovať tú nádhernú hru prírody cez plot, veľmi ho to upokojilo. Ešte niekoľko dní a nebude nijakých plotov. Mreže, žiletková zátarasa a väzenské cely zostanú pre iných.

Dvaja reportéri fajčili cigarety a popíjali kávu z automatu, keď v sobotu zavčas rána čakali pri južnom vchode kapitolu. Na verejnosť prenikli chýry, že guvernér strávi v úrade dlhý deň, lebo sa bude zaoberať záležitosťou Sama Cayhalla.

O pol ôsmej jeho dlhý Lincoln zastal pred budovou, guvernér rýchlo vystúpil. Dvaja elegantne oblečení telesní strážcovia ho sprevádzali až ku vchodu; Mona Starková kráčala len niekoľko krokov za ním.

„Guvernér, máte v pláne zúčastniť sa popravy?“ náhlivo sa spýtal prvý reportér. McAllister sa usmial a zdvihol ruky, akože by sa rád zastavil a pozhováral, ale situácia je priam kritická. Vtom zbadal reportérovi na krku fotoaparát.

„Ešte som sa nerozhodol,“ odpovedal a zastavil sa len na niekoľko sekúnd.

„Bude na pondelňajšom pojednávaní o milosti svedčiť aj Ruth Kramerová?“

Fotoaparát bol v správnej polohe, pripravený urobiť zábery. „V tejto chvíli nemôžem nič povedať,“ odpovedal a usmieval sa do objektívu. „Prepáčte, chlapci, nemôžem tu teraz rozprávať.“

Vstúpil do budovy, nastúpil do výťahu, ktorý ho odviezol do kancelárie na druhom poschodí. Telesní strážcovia zaujali svoje pozície vo foyer a pohrúžili sa do novín.

Právnik Larramore čakal s najnovšími správami. Vysvetlil guvernérovi a Mone Starkovej, že v podaniach a žiadostiach Sama Cayhalla nenastali od včera od sedemnástej hodiny nijaké zmeny. Odvolania sú čoraz zúfalejšie a, podľa jeho názoru, súdy ich zamietnu ešte rýchlejšie. Hovoril s pánom Morrisom Henrym z ministerstva spravodlivosti a podľa názoru slovutného pána Doktora Kata, panuje osemdesiatpercentná istota, že poprava sa uskutoční.

„A čo pojednávanie o milosti v pondelok? Cayhallovi právnici sa zatiaľ neozvali?“ opýtal sa McAllister.

„Nie. Poprosil som Garnera Goodmana, aby sa tu okolo deviatej zastavil. Myslel som si, že je to už hotová vec. Budem u seba, keby ste ma potrebovali.“

Larramore sa ospravedlnil. Pani Starková sa venovala raňajšiemu rituálu prezerania denníkov z celého štátu, ktoré mala rozložené na konferenčnom stolíku. Z deviatich novín, ktorým venovala pozornosť, sa rozboru Cayhallovho prípadu venovalo osem. Osobitnú pozornosť sa v sobotňajšom spravodajstve venovalo konaniu o zmiernení trestu. Tri denníky uverejnili rovnakú agentúrnu fotografiu členov Ku-Klux-Klanu pražiacich sa nečinne na augustovom slnku pred väzením v Parchmane.

McAllister si vyzliekol sako, vyhrnul rukávy na košeli a začal si prezerať noviny. „Prineste mi štatistiku,“ povedal stručne.

Mona vyšla z kancelárie a o necelú minútu bola späť. Prinášala počítačové výtlačky, ktoré zrejme obsahovali neradostné správy.

„Telefonáty ustali okolo deviatej večer. Celkový počet ohlasov dosiahol štyristoosemdesiatšesť, z toho bolo deväťdesiat percent rozhodne proti poprave.“

„Deväťdesiat percent,“ zopakoval McAllister neveriacky. Ale šok ho už prešiel. Včera predpoludním telefonistky zaznamenali nezvyčajný nárast hovorov, Mona pred jednou popoludní analyzovala výsledky. Veľkú časť včerajšieho odpoludnia potom len hľadeli na čísla a premýšľali, čo ďalej. Guvernér sa veľmi nevyspal.

„Kto sú tí ľudia?“

„Vaši voliči. Telefonáty prichádzajú zo všetkých kútov štátu. Mená i čísla sú legitímne.“

„Ako to vyzeralo v minulosti?“

„Neviem. Zdá sa, že najvyššiu reakciu v počte sto telefonátov denne sme zaregistrovali, keď si poslanci odhlasovali zvýšenie platov. Ale to sa nedá s týmto ani porovnať.“

„Deväťdesiat percent,“ hundral si.

„A ešte voľačo. Mali sme množstvo telefonátov aj na iné čísla nášho úradu. Moja sekretárka prevzala asi dvanásť.“

„Všetci sa prihovárajú za Sama?“

„Áno, všetky boli proti poprave. Hovorila som včera aj s ďalšími, ale ani im nedali pokoj. Neskoro večer sa mi ozval Roxburgh a sťažoval sa, že jeho kanceláriu bombardovali telefonáty proti poprave.“

„Výborne, nech sa aj on zapotí.“

„Zablokujeme horúcu linku?“

„Koľko telefonistiek pracuje v sobotu a v nedeľu?“

„Len jedna.“

„Nie, nech ešte funguje. Uvidíme, čo sa stane dnes a zajtra.“ Prešiel k ďalšiemu obloku a uvoľnil si kravatu. „Kedy sa začína prieskum?“

„O tretej popoludní.“

„Som veľmi zvedavý na výsledky.“

„Asi budú rovnako nepríjemné.“

„Tak deväťdesiat percent,“ vravel a vrtel hlavou.

„Vyše deväťdesiat percent.“

Miestnosť vojnového štábu bola zahádzaná škatuľami od pizzy a prázdnymi plechovkami od piva, svedectvo, že prieskumníci mali naozaj dlhý pracovný deň. Teraz tu na nich čakal podnos s plnenými šiškami a rolka papierových pohárov na kávu. Dvaja z nich práve dorazili s novinami. Garner Goodman stál pri okne s novým ďalekohľadom a sledoval kapitol o tri ulice ďalej, pozorujúc najmä miestnosti guvernéra. Včera si z dlhej chvíle zašiel do kníhkupectva v obchodnom stredisku. Vo výklade s koženými výrobkami zbadal ďalekohľad a celé popoludnie sa potom výborne bavil sledovaním guvernéra, ktorý podchvíľou pozeral von z okna, zrejme úporne premýšľajúc, odkiaľ pochádzajú tie nekonečné telefonické ohlasy.

Študenti zhltli šišky aj novinové správy. Našli v nich stručný, ale veľmi vážny komentár o procedurálnych nedostatkoch zákonného postupu pri sťažnostiach proti rozsudku na mississipských súdoch. Tretí člen smeny toho dňa, prvák z New Orleansu, prišiel presne o ôsmej a celá akcia pokračovala.

Hneď bolo jasné, že horúca linka nefunguje tak efektívne ako včera. Bolo ťažké dostať sa cez spojovateľku. Dobre. Použili alternatívne linky, spojovateľku v úrade guvernéra, linky do malých regionálnych úradov, ktoré zriadil s veľkými fanfárami po celom štáte, aby on, obyčajný človek, bol čo najbližšie k občanom.

A občania stále volali.

Goodman vyšiel z kancelárie a kráčal po Congress Street ku kapitolu. Počul skúšku ampliónov, potom zbadal členov Ku-Klux-Klanu. Zoraďovali sa pri pomníku ženám Konfederácie na úpätí schodiska do kapitolu. Bolo ich najmenej desať, odetí v plnej paráde. Goodman prešiel popri nich, jedného aj pozdravil, aby sa po návrate do Chicaga mohol pochváliť, že hovoril s ozajstným členom Ku-Klux-Klanu.

Na schodoch vyčkávali dvaja reportéri na guvernéra a sledovali udalosti na chodníku. Keď Goodman vošiel do budovy, práve tam dorazil televízny štáb.

Guvernér je veľmi zaneprázdnený, vysvetľovala mu vážne Mona Starková, ale pán Larramore sa môže na chvíľu uvoľniť. Vyzerala mierne vyčerpaná, čo Goodmana náramne potešilo. Nasledoval ju do pracovne pána Larramora, ktorého zastihli rovno uprostred telefonického rozhovoru. Goodman dúfal, že s jedným z jeho prieskumníkov.

„Dobrý deň,“ pozdravil Larramore, len čo položil slúchadlo.

Goodman slušne prikývol a povedal: „Ďakujem vám za konanie o zmiernení trestu. Nečakali sme, že s ním bude guvernér súhlasiť, najmä súdiac podľa jeho stredajšej reakcie.“

„Je pod veľkým tlakom. Vlastne všetci sme pod tlakom. Je váš mandant ochotný vypovedať o svojom spolupáchateľovi?“

„Nie. V tomto smere sa nič nezmenilo.“

Larramore si prebehol prstmi po zlepených vlasoch a sklamane pokrútil hlavou. „Aký zmysel má potom konanie? Guvernér sa takto nepohne z miesta, pán Goodman.“

„Spracúvame Sama, prirodzene. Presviedčame ho. Naplánujeme pojednávanie na pondelok, možno zmení svoj postoj.“

Zadrnčal telefón a Larramore znechutene chytil slúchadlo. „Nie, tu nie je kancelária guvernéra. Kto volá?“ zapísal si meno a telefónne číslo. „Tu je právne oddelenie úradu guvernéra.“ Zatvoril oči a pokyvoval hlavou. „Áno, áno. Prirodzene, iste ste dali svoj volebný hlas guvernérovi.“ Počúval. „Ďakujem, pán Hurt. Odkážem pánu guvernérovi, že ste volali. Áno, ďakujem.“

Zložil slúchadlo. „Viete, pán Gilbert Hurt z mississippského Dumasu je proti poprave,“ povedal a civel na telefón ako omráčený. „Títo ľudia sa zbláznili.“

„Máte veľa ohlasov?“

„Asi by ste neverili.“

„Za či proti?“

„Tak napoly, zdá sa,“ vravel Larramore. Zobral telefón do rúk a stlačil príslušné tlačidlá účastníckej stanice pána Gilberta Hurta z mississipského mesta Dumas. Nikto sa nehlásil. „Čudné. Ten chlap práve volal, nechal mi riadne číslo a teraz sa nehlási.“

„Pravdepodobne odišiel. Skúste neskôr.“ Goodman len dúfal, že nebude mať čas volať znovu. Po prvej hodine analýzy trhu Goodman trochu zmenil taktiku a vydal pokyny, aby najprv zavolali každému z pripravených účastníkov a presvedčili sa, že nie sú doma. Aby sa podobný zvedavec ako Larramore alebo nejaká zvedavá telefonistka nedovolali a nemohli sa spojiť so skutočnou osobou z udanej adresy. Bolo dosť možné, že táto skutočná osoba v skutočnosti trest smrti podporovala. Proces prieskumu trhu sa tým trochu spomalil, ale Goodamn sa cítil istejší.

„Práve pracujem na scenári pojednávania,“ povedal Larramore, „pre prípad potreby. Zrejme by sa uskutočnilo v zasadacej miestnosti výboru pre procedurálne záležitosti, tu na tejto chodbe.“

„Bude neverejné?“

„Nie. Je to problém?“

„Zostávajú nám štyri dni, pán Larramore. Pre nás je všetko problém. Ale konanie závisí od guvernéra. Sme vďační, že s ním súhlasil.“

„Mám vaše číslo. Budem vás informovať.“

„Neodídem z Jacksonu, kým sa prípad neskončí.“

Rýchlo si podali ruky a Goodman vyšiel von. Na pol hodinky sa posadil na schody a sledoval, ako sa tam zoraďujú členovia Ku-Klux-Klanu a vzbudzujú značnú pozornosť.

42

Hoci za mlada nosil biele rúcho so špicatou kuklou, Donnie Cayhall sa držal bokom od demonštrujúcich na trávnatej ploche pred hlavnou bránou Parchmanu. Bezpečnostné predpisy boli prísne, stála tu ozbrojená stráž a sledovala protestujúcich. Vedľa stanu, v ktorom sa sústredili členovia Ku-Klux-Klanu, bola skupinka skínov v hnedých košeliach. V rukách niesli plagáty žiadajúce oslobodenie Sama Cayhalla.

Donnie udalosti chvíľku pozoroval, potom poslúchol pokyny stráže a zaparkoval vozidlo na ceste. V strážnej búdke mu skontrolovali meno podľa zoznamu a o chvíľu poňho prišiel väzenský minibus. Jeho brat sedel v Parchmane deväť a pol roka a Donnie sa ho usiloval navštíviť aspoň raz do roka. Naposledy tu však bol pred dvoma rokmi, za čo sa veľmi hanbil.

Donnie Cayhall mal šesťdesiatjeden rokov, bol najmladší zo štyroch bratov. Všetci si osvojili otcovu filozofiu a pridali sa k členom klanu ako dospievajúci chlapci. Bolo to jednoduché rozhodnutie, veľa o tom nepremýšľali, všetci v rodine zmýšľali rovnako. Neskôr sa prihlásil do armády, bojoval v Kórei, precestoval celý svet. Po čase stratil záujem obliekať sa do bieleho rúcha a páliť kríže. V roku 1961 odišiel z Mississippi a začal pracovať v nábytkárskej spoločnosti v Severnej Karolíne. Teraz býval neďaleko Durhamu.

Celých deväť a pol roka posielal Samovi každý mesiac škatuľu cigariet a neveľkú hotovosť. Napísal mu niekoľko listov, ale ani on, ani Sam nemali o korešpondenciu záujem. Len málo ľudí v Durhame vedelo, že má brata odsúdeného na smrť.

Za bránou ho prehmatali a odviedli do prednej miestnosti, kam priviedli onedlho aj Sama. Nechali ich osamote. Donnie ho objal a dlho držal v objatí, a keď sa pustili, obaja mali v očiach slzy. Boli podobného vzrastu, no Sam vyzeral o dvadsať rokov starší. Sadol si na kraj stola a Donnie si zobral stoličku.

Obaja si zapálili cigaretu a hľadeli do prázdna.

„Máš nejaké dobré správy?“ spýtal sa napokon Donnie, istý si odpoveďou.

„Nie, absolútne nijaké. Súdy všetko zamietajú. Vykonajú to, Donnie. Popravia ma. Privedú ma do plynovej komory a otrávia ma ako zviera.“

Donnie zvesil hlavu. „Je mi to strašne ľúto, Sam.“

„Aj mne, ale nech to čert berie. Už aby som to mal za sebou.“

„Nehovor tak.“

„Naozaj. Žijem tu ako v klietke. Som už starý a môj čas sa naplnil.“

„Ale nezaslúžiš si, aby ťa zabili, Sam.“

„Toto je to najťažšie, vieš. Nie preto, že zomriem, dočerta, veď všetci musíme zomrieť. Neviem sa zmieriť s myšlienkou, že tí naničhodníci ma predsa len dostanú. Že zvíťazia. Za odmenu ma priviažu a budú pozorovať, ako sa dusím. Je mi z toho zle.“

„Advokát ťa z toho nedostane?“

„Robí všetko možné, ale vyzerá to beznádejne. Bol by som rád, keby ste sa zoznámili.“

„Videl som ho v novinách. Nepodobá sa na nikoho z rodiny.“

„Má šťastie. Je skôr po matke.“

„Je bystrý?“

Sam sa pousmial. „Mimoriadne. A úprimne ma ľutuje.“

„Dnes príde?“

„Pravdepodobne. Neviem, kde je. Býva u Lee v Memphise,“ doplnil Sam s hrdosťou, že sa jeho dcéra a jeho vnuk zblížili a dokonca spolu bývajú.

„Dnes ráno som hovoril s Albertom,“ povedal Donnie. „Vraví, že je príliš chorý, nemôže prísť.“

„Dobre. Nepotrebujem ho tu. Ani jeho decká či vnukov.“

„Rád by sa prišiel rozlúčiť, ale nemôže.“

„Povedz, nech sa šetrí na pohreb.“

„Ale no tak, Sam.“

„Pozri, nikto nebude za mnou plakať, keď zomriem. Nepotrebujem falošnú ľútosť. No niečo od teba potrebujem, Donnie. Nebude to stáť veľa peňazí.“

„Prirodzene, len si povedz.“

Sam si potiahol v páse svoju kombinézu. „Vidíš tieto handry? Voláme ich červené. Ja ich denno-denne vláčim už takmer desať rokov. Štát Mississippi očakáva, že si ich oblečiem aj v deň popravy. Lenže ja mám právo mať na sebe odev podľa vlastného želania. Bol by som veľmi rád, keby som mohol umrieť a mať na sebe pekné šaty.“

Donnieho odrazu premohli city. Chcel niečo povedať, ale slová sa mu nedrali z hrdla. Oči mal vlhké a pery sa mu chveli. Prisvedčil, vládal povedať len: „Áno, Sam.“

„Poznáš pracovné nohavice značky Dickies? Dlhé roky som ich nosil. Najradšej kaki.“

Donnie len prikyvoval.

„Potešilo by ma, keby si mi jedny priniesol, aj nejakú bielu košeľu, pulóver nie, košeľu s gombičkami. Pár bielych ponožiek a lacné topánky. Veď si ich obujem len jediný raz, dobre? Zájdi do Wal-Martu alebo do iného obchodu a za celý nákup zaplatíš nie viac ako tridsať dolárov. Urobíš to pre mňa?“

Donnie si utrel oči a pokúsil sa usmiať. „Jasné, Sam.“

„Budem fešák, však?“

„Kde ťa pochováme?“

„V Clantone, vedľa Anny. Som si istý, že to preruší jej pokojný spánok. Adam už zariaďuje všetko potrebné.“

„Čo ešte by si chcel?“

„Nič, len tie nové šaty.“

„Zariadim to ešte dnes.“

„Si jediný človek na svete, čo sa o mňa po všetky tie roky zaujímal, vieš to? Teta Barb mi písala, kým neumrela, ale jej listy boli vždy suchopárne a škrobené, viem, že to robila len preto, aby o tom mohla rozprávať pred susedmi.“

„Preboha, aká teta Barb?“

„Matka Huberta Caina. Myslím, že nám ani nie je žiadna rodina. Kým som sa nedostal sem, ani som nevedel, že žije, ale potom mi začala vypisovať. Bola celá bez seba, že niekoho z rodiny poslali do chládku.“

„Nech odpočíva v pokoji.“

Sam sa zachechtal, lebo si spomenul na príhodu z detstva. Porozprával ju bratovi s veľkým nadšením a o chvíľu sa obaja nahlas smiali. Donnie si spomenul na ďalší zážitok, a tak to pokračovalo celú hodinu.

Kým prišiel v sobotu podvečer Adam, Donnie bol už niekoľko hodín preč. Odviedli ho do prednej miestnosti, kde si rozložil po stole dokumenty. Priviedli Sama, sňali mu putá a dvere sa za ním zatvorili. Niesol v ruke ďalšie obálky, ktoré si Adam okamžite všimol.

„Ďalšie pochôdzky pre mňa?“

„Áno, ale tieto majú skutočne čas, až bude po všetkom.“

„Komu?“

„Jeden je Pinderovcom, ktorým som položil bombu v dome vo Vicksburgu. Ďalší do židovskej synagógy v Jacksone a tento agentovi zo židovskej realitnej kancelárie, tiež v Jacksone. Možno budú aj ďalšie. Nemusíš sa ponáhľať, viem, že si veľmi zaneprázdnený. Ale keď bude po mne, bol by som rád, keby si ich doručil.“

„Čo je v listoch?“

„Čo asi by tam mohlo byť?“

„Neviem, zrejme sa ospravedlňujete.“

„Bystrý chlapec. Ospravedlňujem sa za svoje skutky, ľutujem svoje hriechy a prosím o odpustenie.“

„Prečo to robíte?“

Sam zastal a oprel sa o registračnú skrinku. „Ako tam sedím v tej svojej malej klietke, od rána do noci ma zožiera nuda. Preto sa mi chce písať. Lebo mám svedomie, nie síce veľmi veľké, ale predsa, a čím bližšie som k smrti, tým väčšmi sa cítim vinný za všetko, čo som vykonal.“

„Prepáčte, doručím ich, to je prirodzené.“ Adam si niečo zakrúžkoval vo svojom zozname. „Zostali nám dve odvolania. Piaty odvolací sedí na podaní proti neúčinnej obhajobe. Dúfal som, že dnes sa čosi dozviem, ale už druhý deň sa nič nepohlo. Okresný súd má žiadosť o preskúmanie mentálnej nespôsobilosti.“

„Je to beznádejné, Adam.“

„Možno, ale ja sa nevzdám. Podám hoci aj desať ďalších žiadostí, ak to pôjde.“

„Ja už nič nepodpíšem. Bez môjho podpisu nič nepodáš.“

„Ale podám. Nájdem si cestu.“

„Potom ťa prepustím.“

„Nemôžete ma prepustiť, Sam. Som váš vnuk.“

„Máme predsa zmluvu, v ktorej stojí, že ťa môžem kedykoľvek prepustiť. Je to na písme.“

„V zmluve sú chyby, skoncipoval ju síce šikovný právnik vyškolený vo väzení, ale má nedostatky, osudné chyby.“

Sam si zlostne bafkal, pustil sa chodiť hore-dolu po dlaždiciach. Zo päť ráz prešiel okolo Adama, svojho obhajcu, dnes, zajtra a zostávajúci zvyšok života. Vedel, že ho nemôže prepustiť.

„Na pondelok je určený termín pojednávania o milosti a zmiernení trestu,“ povedal Adam a hľadel do svojho bloku, lebo očakával ďalší výbuch zlosti. Sam to však prijal pokojne a nedal sa vyviesť z rovnováhy.

„Aký zmysel má to konanie?“ spýtal sa.

„Žiadame miernejší trest.“

„Od koho?“

„Od guvernéra.“

„A ty si myslíš, že guvernér premýšľa o tom, že ma vezme na milosť?“

„Nemáme čo stratiť.“

„Odpovedz na moju otázku, chytrák. Pri svojom vzdelaní, skúsenosti a právnickej bystrozrakosti naozaj očakávaš, že guvernér sa čo len pohráva s myšlienkou o zmiernení trestu?“

„Možno áno.“

„Vraj možno, hlupák. Si hlúpy.“

„Ďakujem, Sam.“

„Niet za čo.“ Zastal rovno pred Adamom a ukázal naňho skriveným prstom. „Od začiatku ti hovorím, že ako mandant a vôbec, že mám právo trvať na tom, že s Davidom McAllisterom nechcem mať nič do činenia. Tomu chumajovi žiadosť nepodpíšem, nepožiadam ho o milosť. Nechcem s ním vôbec prísť do styku, nikdy. Je to moje želanie, a ja som ho vyjadroval jasne od prvého dňa nášho stretnutia. No ty, ako každý právnik, si ignoroval moje želanie a pustil si sa svojvoľne do všetkého podľa vlastných predstáv, dočerta. Si len obhajca, nič viac. Doparoma, ja som tvoj mandant, a hoci neviem, čo vás vlastne učili v tých múdrych školách, rozhodujem ja.“

Sam podišiel k prázdnej stoličke, zobral ďalšiu obálku a podal ju Adamovi so slovami: „Toto je list guvernérovi, žiadosť, aby odvolal pojednávanie o zmiernení trestu. Ak ho odmietneš guvernérovi doručiť, urobím z neho kópie a poskytnem ich tlači. A teba, Goodmana a guvernéra uvediem do veľkých rozpakov. Pochopil si?

„Jasné.“

Sam položil obálku na stoličku a zapálil si ďalšiu cigaretu.

Adam si zakrúžkoval ďalší bod. „Carmen príde v pondelok. O Lee zatiaľ neviem.“

Sam sa posadil na stoličku. Nepozrel na Adama. „Je ešte na liečení?“

„Áno, ale neviem, kedy ju pustia. Chcete, aby prišla?“

„Ešte si to rozmyslím.“

„Rýchlo, čas beží.“

„Zvláštne. Veľmi zvláštne. Dnes tu bol môj brat Donnie. Donnie je najmladší brat, vieš. Rád by sa s tebou zoznámil.“

„Bol členom Ku-Klux-Klanu?“

„Čo je to za otázku?“

„Jednoduchá, zisťovacia, áno alebo nie?“

„Áno, bol.“

„Tak sa s ním nestretnem.“

„Nie je to zlý človek.“

„Verím.“

„Je to môj brat, Adam. Chcem, aby si sa zoznámil s mojím bratom.“

„Netúžim zoznámiť sa s ďalšími Cayhallovcami, Sam, najmä s takými, čo nosili kuklu a masku.“

„Ale nevrav, pred dvoma týždňami si sa chcel dozvedieť o rodine všetko. Málilo sa ti.“

„Vzdávam sa, jasné? Počul som akurát dosť.“

„Ale je ešte veľa čo povedať.“

„Stačí, stačí, ušetrite ma.“

Sam zahundral a sprisahanecky sa pousmial. Adam pozrel do bloku a povedal: „Asi vás poteší, že ku skupinke príslušníkov Ku-Klux-Klanu sa pripojili aj nacisti a ďalší árijci, skíni a iné skupiny plné nenávisti. Všetci sa zoradili pri ceste a žiadajú slobodu pre Sama Cayhalla, svojho veľkého hrdinu. Ozajstný cirkus.“

„Videl som to v televízii.“

„A pochodujú aj pred kapitolom v Jacksone.

„Je to moja vina?“

„Nie, je to vaša poprava. Stali ste sa symbolom. Čoskoro vás vyhlásia za martýra.“

„A čo mám robiť?“

„Nič, len pekne umrite so vztýčenou hlavou, a všetci budú spokojní a šťastní.“

„Čo sa ti dnes porobilo?“

„Prepáčte. Je to strašný nápor na nervy.“

„Vzdaj sa, hoď do ringu uterák. Ako som to urobil ja. Vrelo ti to odporúčam.“

„Ani nápad. Pred týmito darebákmi nikdy. Posledné kolo sa ešte nezačalo.“

„No dobre, podal si tri odvolania a sedem súdov ich zamietlo. Sedem nula pre nich. Nechcel by som ťa zažiť tak naozaj riadne napáleného.“ Sam to povedal so zlomyseľným úsmevom a jeho humor nezostal bez povšimnutia. Adam sa zasmial a už sa im obom ľahšie dýchalo. „Viete, mám skvelý nápad. Podám návrh na obnovu konania, keď vás tu už nebude,“ vyhlásil s predstieraným nadšením.

„Keď ma tu nebude?“

„Jasné. Zažalujem ich za popravu vychádzajúcu zo zlého úmyslu. Proti McAllisterovi, Nugentovi, Roxburghovi, proti štátu Mississippi. Proti všetkým.“

„Taká kauza tu ešte nebola,“ poznamenal Sam a šúchal si čelo, akoby hlboko rozmýšľal.

„Viem. Prišiel som na to celkom sám. Možno nič nevyhráme, ale len si pomyslite, ako tých darebákov po jednom budem šikanovať najbližších päť rokov!“

„Súhlasím, pokojne ich môžeš žalovať.“

Úsmevy im čoskoro vyhasli a bolo po zábave. Adam mal na zozname ešte voľačo: „Je tu ešte niečo. Lucas Mann ma požiadal, aby som sa spýtal na svedkov. Máte právo na dvoch svedkov pri záverečnom akte.“

„Donnie odmietol. Tebe to zasa nedovolím ja. Okrem vás dvoch si neviem predstaviť nikoho, kto by chcel byť pri tom.“

„Dobre, že to spomínate. Došlo mi aspoň tridsať žiadostí o interview. Doslova všetky väčšie denníky a časopisy majú záujem o stretnutie s vami.“

„Nie.“

„Výborne. Nezabudli ste na toho spisovateľa, o ktorom sme hovorili minule a…“

„Áno, za päťdesiattisíc dolárov.“

„Nie, zvýšil to na stotisíc. Od vydavateľa. Chce všetko na páske, chce byť pri poprave, chce sa pustiť do rodinnej histórie a potom napísať knihu.“

„Nie.“

„Výborne.“

„Nechcem stráviť posledné tri dni rozprávaním o svojej minulosti. Nechcem, aby sa nejaký cudzí človek rýpal v histórii obyvateľov fordského okresu. A nijako obzvlášť nepotrebujem ani tých stotisíc dolárov, nie v tejto etape svojho života.“

„Nemám nič proti. Raz ste mi spomínali čosi o šatách, ktoré by ste si rád obliekli…“

„O to sa postará Donnie.“

„Dobre. Tak to by sme mali. Za predpokladu, že nedostanete odklad, máte právo na dvoch ľudí, ktorí s vami strávia posledné hodiny. Správa väznice má formuláre, ktoré treba vyplniť, aby ste si určili tých dvoch.“

„Zvyčajne je to právnik a kňaz, však?“

„Áno.“

„V tom prípade myslím, že ty a Ralph Griffin.“ Adam vpísal do formulára mená. „Kto je Ralph Griffin?“

„Nový kazateľ. Veril by si, že je proti trestu smrti? Jeho predchodca bol presvedčený, že nás všetkých treba strčiť do plynu, prirodzene, v Ježišovom mene.“

Adam podal formulár Samovi. „Podpíšte to, prosím.“ Sam načmáral svoj podpis a vrátil mu papier. „Máte právo na poslednú návštevu manželského partnera.“ Sam sa hlasno zachichotal. „Ale synak, na to som už starý.“

„Je to tu na zozname a Lucas Mann mi minule pošepol do ucha, aby som sa o tom zmienil.“

„Dobre, teda si sa zmienil.“

„Mám tu ešte jeden formulár o osobných veciach. Komu ich venujete?“

„Myslíš na môj osobný majetok?“

„Tak nejako.“

„Toto je absolútne morbidné, Adam. Na čo je to dobré?“

„Som právnik, Sam. Platia nás za to, aby sme si odpotili každú maličkosť. A potom, na všetko sú predsa papiere.“

„Chceš moje veci?“

Adam sa na chvíľu zamyslel. Nerád by zranil Samove city, ale zároveň si nevedel predstaviť, čo by robil so starými obnosenými handrami, obchytanými knihami, prenosným televízorom a gumenými sandálmi. „Prečo nie?“ odpovedal.

„Tak sú tvoje. Zober ich a spáľ.“

„Sem mi to podpíšte,“ ukázal mu formulár. Sam sa podpísal, potom vyskočil a začal sa prechádzať. „Naozaj by som chcel, aby si sa zoznámil s Donniem.“

„Tak dobre. Ako si želáte,“ vyhlásil Adam a začal si pchať do aktovky blok a formuláre. Všetko je do najmenších drobností hotové. Aktovka riadne oťažela.

„Hneď ráno som tu,“ povedal Samovi.

„A prines nejaké dobré správy, jasné?“

Plukovník Nugent si vykračoval po krajnici diaľnice s piatimi-šiestimi príslušníkmi väzenskej stráže, ktorí šli za ním. Zlostne zazeral na členov Ku-Klux-Klanu, ktorých už bolo dvadsaťšesť, mračil sa na nacistov v hnedých košeliach, ktorých bolo spolu šesť. Zastavil sa a pozeral na skupinu skínov, ktorí sa pomiešali s nacistami. Hrdo vykročil k okraju trávnatého pásu a na chvíľu sa zastavil pri dvoch katolíckych mníškach pod veľkým slnečníkom, rozloženým čo najďalej od ostatných demonštrujúcich. Bolo takmer tridsať stupňov a mníšky sa pražili pod slnečníkom. Popíjali vodu s ľadom, plagáty mali rozložené na kolenách a hľadeli na diaľnicu.

Mníšky sa ho spýtali, kto je a čo si želá. Vysvetlil im, že zastupuje riaditeľa väznice a že sa prišiel presvedčiť, či demonštrácia prebieha pokojne.

Požiadali ho, aby odišiel.

43

Možno to bolo preto, že bola nedeľa, alebo preto, že pršalo, no Adam popíjal raňajšiu kávu neobyčajne pokojne. Vonku bolo ešte tma a jemné mrholenie teplého letného dažďa na verande bolo očarujúce. Stál v otvorených dverách a počúval šušťanie dažďových kvapiek. Bolo priveľmi zavčasu, aby pod ním na Riverside Drive bola nejaká premávka. Ani z vlečných člnov sa neozývali nijaké hlasy. Všade panovalo ticho a pokoj.

Nečakal ho veľmi rušný deň. Tri dni pred popravou. Najprv sa zastaví v kancelárii, aby dal do poriadku veci týkajúce sa odvolania na poslednú chvíľu. Kauza bola taká malicherná, že Adam sa cítil v riadnom pomykove, či má žiadosť vôbec podať. Potom sa chcel vybrať do Parchmanu a posedieť si so Samom.

Bolo nanajvýš nepravdepodobné, že by sa na súde cez nedeľu niečo udialo. Bolo to síce možné, lebo exekútori výkonu trestu smrti a ich pracovníci sú vždy v pohotovosti, ak sa na obzore črtá poprava. Piatok a sobota prešli bez súdneho rozhodnutia, rovnakú nečinnosť očakáva aj teraz. Zajtra to bude hádam inak, povedal si, aj keď nemal za sebou veľa skúseností ani prípravy.

Zajtra jednoducho zavládne šialený zhon. A v utorok, to je v Samov deň posledného dychu, ho hrôzostrašný stres istotne neminie.

No nedeľné ráno bolo mimoriadne pokojné. Spal takmer sedem hodín, čo bol rekord za posledné dni. Hlavu mal jasnejšiu, pulz pokojný a lepšie sa mu dýchalo. Myseľ pracovala usporiadane.

Prebehol nedeľné vydanie novín, titulky, ale text nevnímal. Na tému Cayhallovej popravy tam boli dva články, jeden aj s obrázkami ilustrujúcimi čoraz väčší cirkus pred bránou väznice. Prestalo pršať, a len čo vyšlo slnko, asi hodinku si posedel na mokrom hojdacom kresle a prezeral si časopisy o architektúre, čo tam mala Lee. Po niekoľkých hodinách pokoja sa začal nudiť a pocítil potrebu činu.

V spálni u Lee ho čakala nedokončená povinnosť, na ktorú sa usiloval zabudnúť, ale akosi sa mu nedarilo. Už desať dní bojoval v duchu pre tú knihu v zásuvke. Bola vtedy opitá, keď mu rozprávala o fotografii lynčovania, ale nebola v delíriu, ako sa stáva alkoholikom. Adam vedel, že taká kniha existuje. Skutočná kniha so skutočným obrázkom mladého obesenca so skupinkou hrdých belochov doslova pod jeho nohami, usmievajúcich sa hlúpo do objektívu, bez strachu pred trestným stíhaním. Adam si v duchu poskladal obraz, spojil tvár s tvárou, predstavil si strom, povraz, textové titulky. Zostali však aj prázdne miesta, o ktorých zatiaľ nič nevedel. Dali sa tomu mládencovi rozoznať črty tváre? Mal topánky alebo bol bosý? Spoznal by mladého Sama na prvý pohľad? Koľko belochov bolo na zábere? Koľko mali rokov? Boli medzi nimi aj ženy? Boli ozbrojení? Bolo vidieť krv? Lee hovorila, že chlapca zbičovali. Je ten bič aj na obrázku? Obrázok si predstavoval v mysli niekoľko dní, bol čas, aby sa po knihe konečne poobzeral. Dlhšie už nemohol čakať. Lee sa mohla slávnostne vrátiť. Mohla knihu kamsi odpratať. Ukryť ju pred ním. Plánoval tu prespať ešte dve-tri noci, lenže to mohol zmeniť jediný telefonát. Možno ho okolnosti prikvačia, a bude sa musieť rozbehnúť do Jacksonu alebo stráviť noc v aute v Parchmane. Klientovi zostáva necelý týždeň života, jedlo a spánok sú vedľajšie.

Toto bola pravá chvíľa. Rozhodol sa, že je pripravený čeliť pohľadu na lynčujúci dav. Prešiel k vchodovým dverám, vykukol von na parkovisko, aby sa presvedčil, či sa nevrátila. Radšej sa v spálni zamkol a vytiahol hornú zásuvku. Bola plná spodnej bielizne, a on sa spočiatku tváril previnilo.

Knihu našiel v tretej zásuvke, ležala na vyblednutej teplákovej bunde. Hrubá, viazaná v zelenom plátne – Černosi na Juhu a veľká hospodárska kríza. V roku 1974 ju v Pittsburghu vydal Toffler Press. Adam chytil knihu do rúk a sadol si na peľasť postele. Strany boli nepoškvrnené a čisté, akoby ju nikto nemal nikdy v rukách a nečítal. A vlastne, kto by ju tu na hlbokom Juhu čítal? Aj keby ju v cayhallovskej rodine mali hoc niekoľko desaťročí, Adam si bol istý, že by si ju nikto neprečítal. Obzeral si väzbu a premýšľal, aká zhoda okolností spôsobila, že sa kniha ocitla v rodine Sama Cayhalla.

V knižke sa nachádzali tri fotografické prílohy. V prvej boli obrázky rozstrieľaných príbytkov a pováľaných chatrčí, v ktorých museli žiť černosi na plantážach. Aj fotografie rodín s kŕdľami detí na priedomí a obligátne obrázky robotníkov na plantážach, hlboko sa skláňajúcich pri zbere bavlny.

Druhá príloha bola uprostred knihy a mala dvadsať strán. Boli tam až dve fotografie lynčovania, jedna skutočne hrozná: pred aparátom pózovali dvaja členovia Ku-Klux-Klanu v bielom rúchu s kuklami na hlave, s puškami v rukách. Za nimi sa na povraze hompáľal dobitý čierny muž, s očami napoly privretými, so zakrvavenou, rozmlátenou tvárou. Ku-Klux-Klan v akcii, v centrálnej oblasti Mississippi v roku 1939, vysvetľoval text pod fotografiou. Akoby takéto rituály bolo možno definovať len historickým časom a miestom.

Adam zaúpel hrôzou, potom obrátil stranu a uvidel druhý záber, v porovnaní s predchádzajúcim skôr mierny. Na konci povrazu viselo bezvládne telo, ktoré však bolo vidieť len od pása dolu. Zdalo sa, že košeľu má roztrhanú, zrejme od šľahov biča, ak ho naozaj zbičovali. Černoch bol veľmi chudý, nohavice na ňom len tak viseli, v drieku ich mal priviazané motúzom. Bol bosý. Krv nebolo vidieť.

Povraz, na ktorom visel, bol priviazaný na konár stromu. Bol to obrovský stromisko s hrubými konármi a masívnym pňom.

Tesne pod nohami, visiacimi vo vzduchu, stála slávnostná družina. Muži, ženy a chlapci sa pred aparátom predvádzali, preháňali prejavy hnevu a mužnosti – mračili sa, pohľad ostrý ako britva, zovreté pery, neohrozene rozhodní ochrániť si ženy pred agresiou čiernych. Iní sa usmievali, zdalo sa, že sa chichotali, najmä ženy, dve z nich boli veľmi pekné. Jeden malý chlapec držal pištoľ a zlovestne ňou mieril na aparát, ďalší mladík držal v ruke fľašu alkoholu, otočenú tak, aby bolo vidieť značku. Väčšina ľudí na fotografii vyzerala, že má radosť z hroznej udalosti. Adam narátal sedemnásť ľudí, každý z nich hľadel do aparátu bez hanby, strachu, bez jediného náznaku výčitky, že spáchali zlo. Cítili sa v absolútnom bezpečí, úplne imúnni voči trestnému stíhaniu. Zabili ľudskú bytosť, ale bolo až bolestne jasné, že to urobili bez mihnutia oka, bez akéhokoľvek strachu z dôsledkov.

Bol to večierok. Bola teplá noc, alkoholu bolo dosť, aj pekných žien. V košíkoch iste priniesli niečo na zjedenie, čochvíľa rozprestrú pod stromom kockované deky a rozložia sa na piknik.

Lynčovanie na vidieku v Mississippi, 1936, znel text pod obrázkom.

Sam bol v prvom rade, čupel a opieral sa o koleno medzi dvoma mladými ženami. Všetci traja tvrdo hľadeli do fotoaparátu. Mal pätnásť či šestnásť rokov, chudú tvár a zúfalo sa usiloval, aby vyzeral nebezpečne – ohrnuté pery, zvraštené obočie, vytrčená brada. Naježený chvastúnsky mládenec usilujúci sa vyzerať ako starý bitkár.

Bolo ľahké ho nájsť, lebo ktosi tam nakreslil vyblednutým atramentom čiaru cez celú fotografiu až k okraju, kde tlačenými písmenami bolo pripísané meno Sam Cayhall. Čiara pretínala všetky postavy a tváre a končila Samovi pri ľavom uchu. Eddie. Určite to bol Eddie. Lee mu spomínala, že Eddie našiel knihu na povale. Adam si predstavil otca, ako sa ukrýva v tme, plače nad fotografiou a ako kreslí obviňujúcu šípku k otcovej hlave.

Lee mu povedala aj to, že tú malú výtržnícku skupinu viedol Samov otec, ale Adam ho nespoznal. Možno ani Eddie, lebo ďalšej značky tu nebolo. Na fotografii bolo najmenej sedem dospelých mužov, ktorí mohli byť Samovým otcom. Koľkí z nich boli Cayhallovci? Spomínala, že aj jeho bratia sa takto angažovali, a možno jeden z tých mladších sa na Sama podobá, ale s určitosťou sa to nedalo povedať.

Študoval jasné, pekné oči svojho starého otca a zabolelo ho srdce. Bol ešte mladý, narodil sa a vyrástol v rodine, kde nenávisť k čiernym patrila k určitému spôsobu života. Koľko viny mu možno pripísať? Pri pohľade na tých okolo neho, na otca, rodinu, kamarátov a susedov si uvedomil, že v tom čase možno všetci čestne a usilovne pracovali, a že fotografia zachytila na záver slávnosti surovosť, ktorá bola v ich spoločenstve celkom bežná. Sam nemal inú možnosť. Iný svet nepoznal.

Ako sa Adam vôbec vyrovná s minulosťou? Môže týchto ľudí jednoducho odsúdiť za hrozný čin, ktorý spáchali, keď sa zásluhou či zvratom osudu neocitol medzi nimi, lebo sa narodil o štyridsať rokov neskôr?

Hľadel na ich tváre a premkol ho zvláštny pocit úľavy. I keď sa Sam zrejme zúčastnil akcie dobrovoľne, bol len jedným z davu, len s čiastočnou vinou. Lynčovanie celkom určite začali tí starší chlapi s prísnymi tvárami, ostatní sa len pripojili. Hľadel na tú fotografiu a nevedel si predstaviť, že by túto brutalitu vyvolal Sam a jeho mladší kamaráti. Hoci Sam neurobil nič, aby to zastavil. Ale možno ani nerobil nič, aby to nevyprovokoval.

Táto scéna vyvolala u Adama stovky nezodpovedaných otázok. Kto urobil fotku? A ako to, že mal pri sebe fotoaparát? Kto bol ten čierny mládenec? Kde bola jeho rodina, matka? Ako ho chytili? Bol vo väzení, odkiaľ ho vyslobodil rozvášnený dav? Čo urobili potom s jeho telom? Je tá domnelá znásilnená obeť jednou z tých mladých žien usmievajúcich sa do objektívu? A je jeden z tých mužov jej otec? Alebo brat? Ak sa Sam zúčastnil lynčovania v takom mladom veku, čo sa od neho dalo očakávať v dospelosti? Ako často sa schádzala takáto mississippská vidiecka partia pri podobnej oslave?

Ako sa na tomto božom svete mohol zo Sama Cayhalla stať iný človek, ako sa stal? Veď nemal inú šancu.

Sam trpezlivo čakal v prednej miestnosti, popíjal kávu z iného hrnčeka. Káva bola silná a hustá, nie ako tá riedka žbrnda, ktorú nosili odsúdeným každé ráno. Packer mu ju priniesol vo veľkom papierovom pohári. Sam sedel na stole a nohy mal na stoličke.

Dvere sa otvorili a dnu vpochodoval plukovník Nugent, za ním Packer. Dvere sa zatvorili. Sam sa vystrel a zmohol sa na stručný pozdrav.

„Dobré ráno, Sam,“ odpovedal Nugent vážnym hlasom. „Ako sa vám darí?“

„Užasne. A vám?“

„Ide to.“

„Nuž, vidím, že máte plnú hlavu starostí. Istotne je to veľká zodpovednosť pred popravou zariadiť, aby všetko prebehlo hladko. Ťažká práca. Klobúk dolu.“

Nugent ignoroval jeho sarkazmus. „Musím s vami hovoriť kvôli niekoľkým veciam. Vaši právnici tvrdia, že ste pomätený, chcel som sa len presvedčiť, ako sa máte.“

„Je mi, akoby som vyhral milión.“

„Nuž, vyzeráte celkom dobre.“

„Srdečná vďaka. A vy ste ako zo škatuľky. Máte krásne topánky.“

Čierne kanady sa ligotali ako vždy. Packer sa na ne pozrel a zasmial sa.

„Mám,“ povedal Nugent. Posadil sa a pozeral sa na listinu, čo držal v ruke. „Psychiatrička tvrdí, že nespolupracujete.“

„Kto? N?“

„Doktorka Stegallová.“

„Tá tučná baba s veľkým zadkom, čo nemá krstné meno? Hovoril som s ňou jediný raz.“

„Ale spolupracovali ste?“

„Dúfam, že nie. Sedím tu takmer desať rokov a ona sa sem prihrnie s tým veľkým zadkom, keď som jednou nohou v hrobe, a zisťuje môj zdravotný stav. Chcela jediné, že mi dá nejaké drogy, aby som nevedel, čo sa so mnou deje, keď si vy šašovia prídete po mňa. To by vám uľahčilo robotu, však?“

„Usilovala sa vám pomôcť.“

„Nech ju Boh opatruje. Povedzte jej, že sa ospravedlňujem. Už sa to nikdy nestane. Zapíšte ma medzi dobrovoľníkov. Založte mi to do spisu.“

„Musíme sa porozprávať o poslednom jedle.“

„Prečo je tu aj Packer?“

Nugent pozrel na Packera a potom na Sama. „Taký je postup.“

„Máte ho so sebou kvôli vlastnej ochrane, tak je? Bojíte sa ma. Bojíte sa zostať so mnou v tejto miestnosti, tak, pán Nugent? Mám sedemdesiat rokov, som vetchý starec, napoly mŕtvy z toľkého fajčenia, a vy sa ma bojíte, bojíte sa usvedčeného vraha.“

„Ani najmenej.“

„Keby som chcel, dokopal by som vás, Nugent.“

„Mám veľký strach. Sam, pustime sa do práce. Čo by ste si chceli naposledy zajesť?“

„Dnes je nedeľa. Posledné jedlo dostanem v utorok večer. Prečo ma s tým otravujete už teraz?“

„Musíme sa na to pripraviť. Môžete si zaželať čokoľvek, v rámci primeraných možností.“

„Kto to bude variť?“

„Pripravia to v našej kuchyni.“

„To bude super! Naši vzácni šéfkuchári, čo ma tu výdatne kŕmili deväť a pol roka. To bude oslava!“

„Na čo by ste mali chuť, Sam? Buďte rozumný.“

„Čo by ste povedali na hrianku a varenú mrkvu. Nerád by som zaťažoval kuchárov, aby vymýšľali niečo nové.“

„V poriadku, Sam. Keď sa rozhodnete, povedzte Packerovi, on zájde s odkazom do kuchyne.“

„Posledné jedlo sa nebude konať, Nugent. Môj advokát zajtra spustí delostreleckú paľbu. Vy šašovia vôbec neviete, čo vás čaká.“

„Dúfam, že máte pravdu.“

„Klamete, podliak. Neviete sa dočkať, keď ma tam priviažete. Tešíte sa, ako sa ma opýtate, čo chcem naposledy povedať, a potom kývnete hlavou svojej čate, a dvere sa zatvoria. A keď bude po všetkom, postavíte sa pred novinárov a so smutnou tvárou vyhlásite: Dnes, ôsmeho augusta, pätnásť minút po polnoci, bol Sam Cayhall tu v Parchmane na základe lakeheadskeho okresného súdu v Mississippi popravený v plynovej komore. To bude najlepšia hodina vášho života, Nugent. Mňa neoklamete.“

Plukovník neodtrhol pohľad z papiera pred sebou. „Potrebujeme zoznam vašich svedkov.“

„Obráťte sa na môjho advokáta.“

„A chceme vedieť, ako naložiť s vašimi vecami.“

„Obráťte sa na môjho advokáta.“

„Dobre. Ďalej, máme veľa žiadostí o rozhovor od zástupcov tlače.“

„Obráťte sa na môjho advokáta.“

Nugent sa strmo postavil a odfrčal z miestnosti. Packer zachytil dvere, chvíľku vyčkal a potom pokojne oznámil: „Vydržte, Sam, máte ďalšiu návštevu.“

Sam sa usmial a žmurkol na Packera. „Tak mi prineste ďalšiu kávu, prosím.“

Packer zobral pohár od kávy a o chvíľu sa vrátil s novým. Podal Samovi aj nedeľné vydanie novín z Jacksonu, aby si prečítal články o svojej poprave, keď na dvere zaklopal a do miestnosti vstúpil Ralph Griffin.

Sam odložil noviny na stôl a uprene sa zahľadel na kňaza. Griffin mal obuté tenisky, vyblednuté džínsy a čiernu košeľu s bielym farárskym golierikom. „Dobré ráno, pán kaplán,“ pozdravil Sam, popíjajúc kávu.

„Ako sa máte, Sam?“ opýtal sa Griffin, pritiahol si stoličku k stolu a posadil sa.

„Práve teraz mám srdce plné nenávisti,“ vážne odpovedal Sam.

„To je škoda. Voči komu?“

„Plukovníkovi Nugentovi. Ale to prejde.“

„Modlili ste sa, Sam?“

„Ani nie.“

„Prečo nie?“

„Načo sa ponáhľať. Mám čas ešte dnes, zajtra i pozajtra. Viem si predstaviť, že sa budeme spolu veľa modliť v utorok večer.“

„Ako si želáte. Všetko záleží od vás. Ja budem s vami.“

„Chcem, aby ste boli pri mne až do poslednej chvíle, pán kaplán. Prosím vás o to. Aj s modlitbami. Vy a môj advokát. Toto mám dovolené až do poslednej chvíle.“

„Veľmi rád.“

„Vďaka.“

„Za čo presne by ste sa chceli modliť, Sam?“ Sam si odpil riadny dúšok kávy. „Nuž, kým odídem z tohto sveta, predovšetkým by som chcel, aby mi boli odpustené všetky zlé veci, ktoré som kedy vykonal.“

„Hriechy?“

„Áno.“

„Boh očakáva, že sa mu priznáme k hriechom, ktoré sme spáchali, a že ho poprosíme o odpustenie.“

„So všetkými? Na jeden raz?“

„Áno, všetky, ktoré si pamätáme.“

„Potom bude najlepšie, ak začneme hneď. Chvíľu to potrvá.“

„Prosím. A za čo ešte?“

„Za svoju rodinu. Bude to ťažký úder pre vnuka, pre brata, hádam i pre dcéru. Chápete, vyronia nejednu slzu, a ja chcem, aby našli útechu. Rád by som sa pomodlil aj za svojich priateľov tu v celách smrti. Aj pre nich to bude ťažké.“

„Ešte niečo?“

„Áno, rád by som sa pomodlil za Kramerovcov, najmä za Ruth.“

„To je rodina obetí?“

„Áno. Aj za Lincolnovcov.“

„Kto sú Lincolnovci?“

„To je dlhá história. Ďalšie obete.“

„Robíte dobre, Sam. Musíte uľaviť srdcu, očistiť si dušu.“

„Potrvá večnosť, kým si očistím svedomie, pán kaplán.“

„Sú aj ďalšie obete?“

Sam položil pohár na stôl a jemne si pošúchal ruky. Pohľadom hľadal teplo Griffinových dôverčivých očí. „A čo ak sú ešte ďalšie obete?“ opýtal sa.

„Ďalší mŕtvi?“

Sam veľmi pomaly prikývol.

Griffin sa zhlboka nadýchol a na chvíľu zamyslel. „Nuž, Sam, ak sa mám úprimne priznať, ja by som nechcel zomrieť a nepriznať sa ku všetkým hriechom, nepoprosiť Boha o odpustenie.“

Sam stále prikyvoval.

„Koľko ich bolo?“

Sam sa zošmykol zo stola a našuchol si gumené sandále. Pomaly si zapálil cigaretu a začal chodiť hore-dolu poza Griffinovu stoličku. Kaplán sa obrátil, aby Sama videl a počul.

„Bol to istý Joe Lincoln, ale jeho rodine som už poslal list. Ospravedlnil som sa im.“

„Zabili ste ho?“

„Áno. Bol čierny. Býval na našom pozemku. Vždy ma to veľmi trápilo. Stalo sa to asi v roku 1950.“

Sam zastal a oprel sa o registračnú skrinku. Hovoril so sklonenou hlavou, akoby v mrákotách. „Ďalší dvaja boli belosi, ktorí mi zabili otca na pohrebe, dávno, pred mnohými rokmi. Odsedeli si časť trestu vo väzení, a keď ich pustili, s bratom sme si ich vystriehli. Zabili sme oboch, ale priznám sa, že toto ma nikdy netrápilo, čestné slovo. Boli to zloduchovia, zabili mi otca.“

„Zobrať niekomu život je vždy zlé, Sam. A práve vy bojujete proti tomu, aby vám zobrali život podľa zákona.“

„Viem.“

„Chytili vás a vášho brata?“

„Nie. Šerif ma upodozrieval, ale nemal dôkazy. Boli sme veľmi opatrní. Okrem toho, tí surovci nikomu nechýbali.“

„Ani tak to nebolo správne.“

„Viem. Vždy som si myslel, že dostali, čo si zaslúžili, ale potom som sa ja ocitol tu. V cele smrti má život odrazu iný zmysel. Uvedomíte si jeho cenu. Dnes veľmi ľutujem, že som ich zabil. Naozaj ľutujem.“

„Ešte niekto?“

Sam prešiel na druhý koniec miestnosti, rátajúc každý krok, a vrátil sa ku skrinke. Kaplán čakal. Čas v tejto chvíli nehral rolu.

„Bol som pri niekoľkých lynčoch, dávno,“ povedal Sam a nevládal sa pozrieť Griffinovi do očí.

„Pri dvoch?“

„Myslím, možno pri troch. Nie, boli tri, ale pri tom prvom som bol ešte decko, len som sa prizeral učupený v kríkoch. Bol to lynč členov klanu, môj otec bol s nimi, ja s bratom Albertom sme sa vykradli do lesa tajne a sledovali sme ich. Takže to sa neráta, či áno?“

„Nie.“

Sam sa oprel o stenu. Zatvoril oči a sklonil hlavu. „Pri druhom, to bola akcia rozzúreného davu. Mal som asi pätnásť a bol som uprostred davu. Černoch znásilnil dievča, aspoň ľudia vraveli, že išlo o znásilnenie. Nemala najlepšiu povesť a o dva roky neskôr porodila dieťa, čo bolo napoly čierne. Ktovie, ako to bolo. Ukázala však prstom na toho chlapca a my sme ho odviedli a zlynčovali. Mám na tom svoj podiel viny spolu s tým davom.“

„Boh vám odpustí, Sam.“

„Ste si istý?“

„Samozrejme.“

„Koľko vrážd odpustí?“

„Všetky. Ak úprimne poprosíte o odpustenie, očistí vašu tabuľku. Tak to stojí v Písme.“

„Ani sa mi veriť nechce, toľká dobrota!“

„A čo ďalšie lynčovanie?“

Sam zavrtel hlavou, zatvoril oči a sťažka si vydýchol: „O tom zatiaľ nemôžem hovoriť, pán kaplán.“

„Mne nemusíte povedať nič, Sam. Stačí, ak sa porozprávate s Bohom.“

„O tom sa asi nebudem vládať porozprávať s nikým.“

„Ale budete. Zatvorte v noci oči, máte čas do utorka, keď budete v cele, a priznajte sa so všetkými skutkami Bohu. Odpustí vám.“

„To sa mi však nezdá správne. Niekoho zabijete, a Boh vám v priebehu niekoľkých minút odpustí. Len tak z ničoho nič. To je priveľmi jednoduché.“

„Ale musíte sa úprimne kajať.“

„Kajám sa, prisahám.“

„Boh zabúda, Sam, len človek nevie zabudnúť. Zodpovedáme sa pred Bohom, ale zodpovedáme sa aj zákonom ľudským. Boh vám odpustí, ale musíte znášať dôsledky rozhodnutia štátnej moci.“

„Kašlem na štátnu moc. Som pripravený odísť z tohto sveta hoci aj hneď.“

„Dobre, ale radšej sa na ten odchod pripravíme, ako treba.“

Sam podišiel k stolu a sadol si na roh vedľa Griffina. „Zostaňte pri mne, pán kaplán. Potrebujem vašu pomoc. Mám v duši ešte veľa zlých skutkov. Chvíľu mi asi potrvá, kým ich zo seba dostanem.“

„Nebude to ťažké, Sam, ak ste skutočne pripravený.“

Sam ho pohladkal po kolene. „Len zostaňte pri mne, dobre?“

44

V prednej miestnosti bolo plno dymu, keď tam Adam vošiel. Sam pofajčieval na stole a čítal, čo o ňom píšu v nedeľných novinách. Na stole stáli tri prázdne šálky od kávy a papieriky od sladkostí. „Ako vidím, spravili ste si tu pohodlie,“ povedal Adam, hľadiac na odpadky.

„Áno, som tu celý deň.“

„Mali ste veľa hostí?“

„Nenazval by som ich hosťami. Deň sa začal Nugentom, takže sa hneď všetko pokazilo. Potom sa tu zastavil kaplán, len aby zistil, či som sa modlil. Myslím si, že odchádzal vo veľmi depresívnej nálade. Bol tu ešte lekár, aby sa presvedčil, či som na tom zdravotne dosť dobre, aby ma mohli popraviť. A potom sa nakrátko ukázal brat Donnie. Naozaj by som bol rád, keby ste sa zoznámili. Povedz mi, že prinášaš dobrú správu.“

Adam zavrtel hlavou a posadil sa. „Nie, odvčera sa nič nezmenilo. Súdy si na víkend zobrali voľno.“

„Neuvedomujú si, že sa rátajú aj soboty a nedele? Že hodiny sa pre mňa cez víkend nezastavia?“

„To by mohla byť dobrá zvesť. Možno ešte stále uvažujú o brilantnom odvolaní.“

„Možno, ale ja si skôr myslím, že ctihodní bratia si sedia vo svojich domoch na brehu jazera, popíjajú pivo a opekajú na ražni rebierka. Nemyslíš?“

„Asi máte pravdu. Čo píšu v novinách?“

„Omieľajú stále to isté, moje brutálne zločiny, obrázky tých demonštrantov pred väznicou, McAllisterove komentáre. Nič nové. Veľa rozruchu.“

„Všetko kvôli vám, ste stredobodom pozornosti, Sam. Wendall Sherman a jeho vydavateľ ponúkajú až stopäťdesiattisíc, ale najneskôr dnes do šiestej večer. Čaká v Memphise s pripraveným magnetofónom a celý sa trasie. Vraví, že by potreboval dva plné dni, aby si nahral udalosti z vášho života.“

„Ohromné. A čo by som ja mal robiť s tými peniazmi?“

„Nechať ich svojim skvelým vnúčencom.“

„To myslíš vážne? Zobral by si si ich? Ak si ich zoberieš, tak to urobím.“

„Nie. Len žartujem. Nechcem tie peniaze. Ani Carmen ich nepotrebuje. Nemohol by som ich míňať bez výčitiek svedomia.“

„To som rád. Lebo rozprávať sa s nejakým cudzím človekom je to posledné, čo by som si v tejto chvíli želal. Na jeho peniazoch mi nezáleží. Budem radšej, keď sa o mojom živote nebude písať.“

„Povedal som mu to.“

„Správne, chlapče.“ Sam sa postavil a pustil sa chodiť hore-dolu po miestnosti. Adam si sadol na roh stola a pozrel si športovú časť memphiských novín.

„Budem veľmi rád, keď bude po všetkom, Adam,“ vravel Sam počas chôdze a gestikulovania. „Toto čakanie neznesiem. Prisahám, že by som chcel, aby sa to stalo už dnes v noci.“ Odrazu bol nervózny a podráždený, takmer kričal.

Adam odložil noviny. „My vyhráme, Sam. Verte mi.“

„Vyhráme čo?“ odvrkol zlostne. „Dosiahneme zmiernenie trestu? Veľká vec! Čo tým získame? Šesť mesiacov? Rok? Vieš, čo to bude pre mňa znamenať? Že to budem musieť prežiť zasa celé znovu… zasa rátať dni, nespávať, premýšľať o stratégii posledných chvíľ, počúvať Nugenta alebo iného chumaja, mať na krku psychiatra, šepkať si s kaplánom, dávať sa tľapkať po pleci, aby ma zasa odviedli do tejto klietky, len preto, že som výnimočný?“ Zastal pred Adamom a pozrel naňho. V tvári za mu zračila zlosť, v očiach mal slzy a zatrpknutie. „Mám toho dosť, Adam! Počúvaj ma! Toto je horšie ako smrť.“

„Nemôžeme sa vzdať, Sam.“

„My? Aké my? Ide o môj krk, nie o tvoj. Ak dostanem odklad, vrátiš sa do svojho honosného chicagského úradu a život pôjde ďalej. Budeš hrdina, lebo si zachránil svojho mandanta. Tvoju fotografiu uverejnia v Právnickej revue, alebo čo to čítate. Nová žiarivá hviezda na právnickom nebi položila na lopatky mississippského chumaja. Zachránil svojho starého otca, len tak mimochodom zlosyna z Ku-Klux-Klanu. Zato tvojho mandanta odvedú späť do klietky, kde zasa začne rátať dni.“ Sam zahodil cigaretu na dlážku a schmatol Adama za plecia. „Pozri sa na mňa, synak, ja to ešte raz nezvládnem. Chcem, aby si všetko zastavil. Skonči to. Zavolaj na súd a oznám im, že všetky sťažnosti a návrhy sťahujeme. Som už starý. Prosím ťa, dovoľ, aby som zomrel dôstojne.“

Triasli sa mu ruky. Namáhavo dýchal. Adam mu pozeral do ligotavých modrých očí lemovaných tmavými hlbokými vráskami a videl, ako sa z kútika jedného vykotúľala slza, tiekla po líci a skončila v sivej brade.

Adam po prvý raz zacítil starého otca. Prenikavý nikotín a pot vytváral nepríjemný pach. Nie odporný, ktorý by človek pociťoval, keby stál vedľa takého, čo má nehatený prístup k mydlu, teplej vode, dezodorantu a klimatizácii. Po chvíli si naň Adam zvykol.

„Nechcem, aby ste zomreli, Sam.“

Sam mu zovrel plecia silnejšie. „Prečo?“ spýtal sa.

„Lebo som vás práve našiel. Ste môj starý otec.“

Sam sa naňho ešte chvíľu pozeral, potom ho pustil a odstúpil dozadu. „Veľmi ľutujem, že si ma našiel v takomto stave,“ povedal a utrel si oči.

„Neospravedlňujte sa.“

„Musím. Veľmi ľutujem, že som nebol lepší starý otec. Pozri na mňa,“ pozrel a ukázal si na nohy. „Naničhodný starec v červenej kombinéze, hotová opica. Odsúdený vrah, ktorého popravia v plyne ako zviera. Pozri na seba. Jemný mladý muž, vzdelaný, s veľkou budúcnosťou. Kde som urobil najväčšiu chybu? Čo sa to so mnou porobilo? Žil som plný nenávisti k ľuďom, a teraz za to musím znášať všetky príkoria. Ty nikoho nenávidíš. A pozri, kam sa uberáš. Máme predsa rovnakú krv. Prečo som ja tu?“

Sam sa pomaly posadil na stoličku, lakte si oprel o kolená a rukami si zakryl oči. Hodnú chvíľu neprehovorili, ani sa nepohli. Z chodby sa z času na čas ozvali nejaké zvuky, ale v miestnosti panovalo ticho.

„Vieš, Adam, bol by som radšej, keby som nemusel zomrieť tak potupne,“ povedal Sam príkro s päsťami priloženými na sluchách, hľadiac tupo na dlážku. „Smrť sama ma netrápi. Už dávno som vedel, že zomriem tu, ale najväčšmi som sa bál, že odídem bez toho, že by o mňa niekto stál. To je naozaj strašná predstava. Človek odchádza zo sveta a nikoho to netrápi. Nikto neplače, nesmúti, nikto nežiali na pohrebe, nad hrobom. Snívalo sa mi, že ležím v lacnej drevenej truhle v clantonskom pohrebnom ústave a v smútočnej miestnosti nebolo ani živej duše. Ani Donnie. V tom istom sne sa aj kaplán uškŕňal pri pohrebnom obrade, lebo sme tam boli len my dvaja, prázdne rady lavíc v kaplnke. Teraz je to však ináč. Viem, že niekomu na mne záleží. Viem, že ti bude smutno, viem, že budeš pri mne, keď ma budú pochovávať, že dozrieš, aby to bolo dôstojné. Teraz som už skutočne pripravený, Adam, naozaj pripravený.“

„Dobre, Sam, budem to rešpektovať. A sľubujem, že zostanem až do trpkého konca, že budem smútiť a žialiť, a keď bude po všetkom, zariadim pohreb a riadne vás pochováme. Nikto s vami nesmie nakladať zle, to nedovolím, nikto, pokiaľ budem nablízku. Ale pozrite sa na to, prosím, aj mojimi očami. Musím sa o to usilovať, lebo som mladý a život mám pred sebou. Nechcite, aby som odtiaľto odišiel s vedomím, že som mohol urobiť čosi viac. To nie je voči mne správne.“

Sam si prekrížil ruky na prsiach a pozeral na Adama. Jeho bledá tvár bola pokojná, oči stále vlhké. „Urobme to takto,“ povedal tichým hlasom plným bôľu. „Som pripravený na odchod. Zajtrajšok a utorok strávim pri posledných prípravách. Predpokladám, že k tomu dôjde v utorok o polnoci, stihnem to. Ale na druhej strane, ty si môžeš hrať svoju hru. Ak vyhráš, dobre. Ak prehráš, budem pripravený na posledný pochod.“

„Tak budete spolupracovať?“

„Nie. Nijaké konanie o milosť. Nijaké ďalšie podnety a odvolania. Máš dosť vecí, o ktoré sa treba postarať. Dve veci ešte stále zostali v hre. Viac ti nič nepodpíšem.“

Sam stál, kolísavým krokom vetchých nôh prešiel k dverám a oprel sa o ne. „A čo Lee?“ spýtal sa jemne a siahol po ďalšej cigarete.

„Je stále na liečení,“ klamal Adam. Pokúšalo ho vyjsť s pravdou von. Zdalo sa mu detinské klamať Samovi v posledných chvíľach života, lenže ešte stále pevne veril, že do utorka ju kdesi nájdu. „Chceli by ste ju vidieť?“

„Asi áno. Nepustia ju?“

„Asi ťažko, ale budem sa usilovať. Je to s ňou horšie, ako som si myslel.“

„Je alkoholička?“

„Áno.“

„Iné nič? Drogy?“

„Len alkohol. Priznala sa, že má s alkoholom problémy. Na liečení bola už aj predtým.“

„Budem sa za ňu modliť. Moje deti nemali veľa šancí v živote.“

„Je veľmi dobrá. Má za sebou búrlivé manželstvo. Syn jej odišiel z domu veľmi mladý a už sa nevrátil.“

„Walt?“

„Áno,“ odpovedal Adam. Aké srdcervúce osudy! Sam ani presne nevie, ako sa volá jeho vnuk.

„Koľko má rokov?“

„Neviem presne. Hádam ako ja.“

„Vie niečo o mne?“

„Neviem. Odišiel pred niekoľkými rokmi. Žije v Amsterdame.“

Sam si zobral do ruky šálku a napil sa studenej kávy. „A čo Carmen?“ spýtal sa.

Adam sa inštinktívne pozrel na hodinky. „O tri hodiny ju vyzdvihnem na memphiskom letisku. Zajtra ráno príde sem.“

„Z toho mám príšerný strach.“

„Len pokojne. Je senzačná. Múdra, ambiciózna, pekná. Povedal som jej o vás všetko.“

„Prečo si to urobil?“

„Lebo to chcela vedieť.“

„Chúďa. Povedal si jej aj, ako vyzerám?“

„Netrápte sa, na tom jej vôbec nezáleží.“

„Povedal si jej, že nie som divoch ani zlosyn?“

„Povedal som jej, že ste veľmi milý, skutočný dobrák, drobný človek s náušnicou, s vlasmi učesanými do chvosta, zoženštenými rukami, s gumovými šľapkami, ktoré si priam plavne nasúvate na nohy.“

„Choď voľakam!“

„A že ste tu medzi väzňami veľmi obľúbený.“

„Klameš! Nič také si jej nepovedal!“ Sam sa mračil, napoly vážne, jeho obavy boli vlastne smiešne. Adam sa zasmial, trochu dlhšie aj trochu hlasnejšie, ako bolo treba, ale dobre to padlo. Obaja sa chichotali a tvárili, že ich vlastný humor naozaj rozveselil. Usilovali sa to predlžovať, ale čoskoro ľahký tón prehlušila vážnosť. O chvíľu obaja sedeli na kraji stola, tesne pri sebe, s nohami každý na inej stoličke, hľadeli do zeme a nad hlavami sa im v nehybnom vzduchu vznášal tabakový dym.

Bolo toho tak veľa, o čom mohli rozprávať, a predsa tak málo, aby o tom hovorili. Právnické kľučky a manévre boli dobité na smrť. O rodine hovorili toľko, koľko dokázali uniesť. O počasí stačilo utrúsiť niekoľko viet len tak medzi rečou. Pritom obaja vedeli, že posledné dni strávia spolu. Na vážne debaty bolo času dosť. Nepríjemné témy odsunú na neskôr. Adam sa dva razy pozrel na hodinky a povedal, že by mal ísť, ale Sam zakaždým naliehal, aby zostal. Lebo keď Adam odíde, prídu poňho a odvedú ho do cely, do tej klietky, kde je oveľa teplejšie. Prosím ťa, zostaň, žobronil.

Neskoro v noci, dobre po polnoci, keď Adam porozprával Carmen všetko o Lee a jej problémoch, o Phelpsovi a Waltovi, o McAllisterovi a Wynovi Lettnerovi, o teoretickom spolupáchateľovi, niekoľko hodín po zjedenej pizzi, keď prebrali matku, otca i starého otca a celú smutnú rodinu. Adam jej povedal, že nikdy nezabudne na chvíľu, keď sedeli so Samom vedľa seba na stole, v tichosti, ktorú rušil len tikot hodiniek, ako ho Sam pohladkal po kolene. Bolo to, akoby mi prejavil vášnivý cit, vysvetľoval jej, ako keď dobrý starý ocko pohladká malého vnúčika.

Carmen toho počula za jednu noc dosť. Sedela na verande už štyri hodiny na vlhkom vzduchu a vnímala tie strašné hrôzy a fakty histórie otcovej rodiny.

Adam bol však veľmi opatrný. Strmé vrcholy a hlboké údolia prešiel bez slova, nespomenul Joa Lincolna, lynčovanie ani iné zločiny. Vykreslil jej Sama ako krutého muža, ktorý sa dopustil v živote osudných chýb a teraz ho trápi zlé svedomie. Najprv sa pohrával s myšlienkou, že jej ukáže svoje video zo Samových procesov, ale napokon ju zavrhol. Na jednu noc sa nedá zniesť viac. Bolo by kruté ohúriť ju so všetkým hneď na prvý raz. Svoju sestru veľmi miloval. A mali pred sebou ešte veľa rokov, aby celý príbeh rozdiskutovali.

45

V podnelok šiesteho augusta o šiestej ráno zostávalo ešte štyridsaťdva hodín. Adam vošiel do svojej kancelárie a zamkol sa tam.

Počkal do siedmej, potom zavolal kanceláriu sudcu Slatteryho v Jacksone. Prirodzene, nikto nedvíhal, hoci dúfal, že ho aspoň nahratý odkaz usmerní na iné číslo, aby sa prepracoval k niekomu, kto ho bude môcť informovať. Slattery sedel na podnete o mentálnej nespôsobilosti; ignoroval ho, akoby sa týkal malicherného sporu.

Zavolal na informácie, získal domáce číslo pána F. Flynna Slatteryho, ale rozhodol sa, že ho nebude vyrušovať. Počká do deviatej.

Adam nespal ani tri hodiny. Srdce mu prudko bilo, adrenalín stúpal. Jeho mandantovi zostávalo štyridsaťdva hodín, doparoma, sudca Slattery by mal skutočne rozhodnúť o podaní čo najrýchlejšie, s takým či onakým výsledkom. Skutočne nie je fér takto zdržiavať vec, s ktorou by sa mohol rozbehnúť ešte na ďalší súd.

Keď zadrnčal telefón, Adam po ňom priam skočil. Volal exekútor pre popravy z Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu a informoval ho, že súd zamietol Samovo odvolanie z dôvodu neúčinnej obhajoby. Súd sa uzniesol, že takéto odvolanie je procesne neprípustné, lebo mal takto namietať pred niekoľkými rokmi. A nepokladá ho za meritum veci.

„Ale prečo na tom sedel slávny súd celý týždeň?“ spýtal sa Adam. „K takémuto rozhodnutiu mohli tí babráci prísť už pred desiatimi dňami.“

„Odfaxujeme vám kópiu rozhodnutia,“ vyhlásil exekútor.

„Ďakujem a prepáčte.“

„Ozvite sa, pán Hall. Sme tu a čakáme.“

Adam položil slúchadlo a šiel si po kávu. Unavená, pochudnutá Darlene prišla zavčasu, už o pol ôsmej. V jednej ruke niesla fax z Piateho odvolacieho súdu, v druhej žemľu s hrozienkami. Adam ju poprosil, aby poslala fax na Najvyšší súd USA so žiadosťou o preskúmanie sťažnosti vo veci neúčinnej obhajoby. Majú ju už tri dni, oznámil Darlene pán Olander vo Washingtonu. Súd o nej práve rokuje.

Darlene mu priniesla dva aspiríny a pohár vody. Keď si veľkú časť spisu Sama Cayhalla vkladal do veľkej aktovky a kartónovej škatule, v hlave mu trešťalo. Dal Darlene inštrukcie.

Potom odišiel z kancelárie, z memphiskej pobočky firmy Kravitz & Bane, aby sa tam už nikdy nevrátil.

Plukovník Nugent netrpezlivo čakal, kým sa otvoria dvere na chodbu, potom na ňu náhlivo vošiel aj s ôsmimi vybranými členmi skupiny na prípravu popravy. Vyvalili sa na chodbu A ako nejaká gestapácka eskadra – osem obrovských chlapov, polovica v uniformách, polovica v civile, vykračujúc za nadutým kohútom. Zastal pri cele číslo šesť, kde na lôžku ležal Sam a nič si nevšímal. Ostatní odsúdení okamžite spozorneli a sledovali dianie s rukami vytrčenými cez mreže.

„Sam, je čas prejsť do pozorovacej cely,“ oznámil Nugent, akoby ho to naozaj mimoriadne trápilo. Jeho muži sa zoradili za ním, k stene pod okná.

Sam sa pomaly zdvihol z postele a pristúpil k mrežiam. Zlostne zagánil na Nugenta a spýtal sa ho: „Prečo?“

„Lebo som tak povedal.“

„Ale načo sa mám sťahovať o osem dverí ďalej? Na čo je to dobré?“

„Je to podľa väzenského poriadku. Tak je to tam napísané.“

„Ale rozumný dôvod nejestvuje, však?“

„Nie je potrebný. Obráťte sa.“

Sam prešiel k výlevke, pomaly a dôkladne si umyl zuby. Potom sa zastavil pred toaletnou misou a s rukami v bok sa vymočil. Potom si zasa umyl ruky, čo Nugent a jeho družina s nevôľou sledovali. Potom si zapálil cigaretu a prestrčil ruky za chrbtom cez otvor v mreži. Nugent mu zacvakol putá na zápästí a pokývol službe na konci chodby, aby otvorila. Sam vykročil na chodbu. Kývol J. B. Gullittovi, ktorý všetko vyplašene sledoval so slzami na krajíčku. Žmurkol na Hanka Henshawa.

Nugent ho chytil za pažu a viedol na koniec chodby okolo Gullitta, Loyda Eatona, Stocka Turnera a Harryho Rossa Scotta, Buddyho Leeho Harrisa a napokon aj Kazateľa, ktorý v tej chvíli ležal na prični dolu tvárou a plakal. Chodba sa končila železnými mrežami, rovnakými ako na začiatku chodby, s ťažkými dverami uprostred. Na druhej strane stála ďalšia skupinka Nugentových nohsledov; všetci len mlčky sledovali a vychutnávali chvíľu. Za nimi bola krátka úzka chodba vedúca do izolačnej miestnosti. A potom do komory.

Sama premiestnili o šestnásť metrov bližšie k smrti. Oprel sa o stenu, vyfukoval dym a hľadel so stoickym pokojom. Toto nebolo nič osobné, všetko bol úradný postup.

Nugent sa vrátil k cele číslo šesť a vydal rozkazy. Štyria príslušníci väzenskej stráže vošli do Samovej cely po jeho osobné veci. Knihy, písací stroj, ventilátor, televízor, toaletné potreby, bielizeň. Brali ich do rúk, akoby boli nakazené, a odnášali ich do pozorovacej cely. Matrac a posteľnú bielizeň zvinul a odnášal statný príslušník v civile, ktorý nechtiac prišliapol plachtu a roztrhol ju.

Odsúdení pozorovali túto nečakanú aktivitu so zvedavosťou, ale aj so smútkom. Ich malé cely znamenali pre nich toľko ako ďalšia koža na tele, a pri pohľade na to, ako ju ktosi nemilosrdne rabuje, veľmi trpeli. Aj ich to čaká. Realita popravy na nich doliehala ako ťažoba, počuli ju v každom kroku ťažkých čižiem aj v ráznych stíšených hlasoch eskadry smrti kráčajúcej po chodbe. Pred týždňom si buchot dverí v diaľke sotvakto všimol. Teraz každé buchnutie znamenalo ďalší úder na napäté nervy.

Strážcovia prenášali Samove veci, až zostala cela úplne holá. Povinnosť si vykonali rýchlo. V novom príbytku mu veci usporiadali bez ladu a skladu.

Z ôsmich strážcov ani jeden nepracoval na tomto oddelení. Nugent si kdesi v Naifehových neusporiadaných poznámkach prečítal, že v popravnej čate majú byť takí ľudia, ktorých odsúdený nepozná. Mali by ich odveliť z iných oddelení. Prihlásilo sa tridsaťjeden dozorcov a členov strážnej služby. Nugent si vybral najlepších.

„Preniesli ste všetko?“ vyhŕkol na jedného z nich.

„Všetko, pán zástupca.“

„Výborne. Nech sa páči, Sam.“

„Ďakujem veľmi pekne,“ ironicky povedal Sam a vošiel do cely. Nugent kývol na koniec chodby a dvere sa zatvorili. Pristúpil k mrežiam a chytil ich oboma rukami. „Počúvaje, Sam,“ povedal vážne. Sam sa chrbtom opieral o stenu a na Nugenta ani nepozrel. „Keby ste niečo potrebovali, sme tu. Premiestnili sme vás na druhý koniec chodby, aby sme vás mohli lepšie sledovať. Jasné? Čo by som mohol pre vás urobiť?“

Sam stále hľadel iným smerom, úplne ho ignoroval.

„V poriadku,“ ustúpil Nugent a pozrel na svoju čatu. „Ideme,“ rozkázal. Chodba sa otvorila asi tri metre od Sama a eskadra vypochodovala von. Sam čakal. Nugent si ešte raz prezrel chodbu a potom odišiel.

„Hej, pán Nugent!“ odrazu zakričal Sam. „A čo moje putá?“

Nugent zamrzol a popravná čata sa zastavila.

„Somár!“ opäť zakričal Sam, keď Nugent pricupotal naspäť, hľadajúc kľúče a dávajúc rozkazy. Po chodbe sa rozliehal smiech, hlasný rehot, výkriky, nespútané hulákanie. „Nemôžete ma tu nechať v putách!“ kričal Sam do chodby.

Nugent bol pri Samových mrežiach, škrípal zubami, klial, až napokon našiel správny kľúč. „Otočte sa,“ prikázal mu.

„Somár sprostý!“ vrieskal Sam cez mreže plukovníkovi rovno do červenej tváre ani nie pol metra od seba. Smiech sa stupňoval.

„A takýto má na starosti moju popravu!“ zlostne vyhŕkol Sam a dodal ešte hlasnejšie pre osadenstvo na chodbe: „Možno sa otrávi plynom sám!“

„Na to sa nespoliehajte,“ povedal vážne Nugent. „Obráťte sa.“

Ktosi, zrejme Hank Henshaw alebo Harry Ross Scott, vykríkol: „Bulo-truľo!“ A vzápätí sa celá chodba otriasala: „Bulo-truľo! Tupá hlava! Fanatik!“

„Ticho!“ okríkol ich Nugent.

„Bulo-truľo! Tupá hlava!“

„Ticho!“

Sam sa napokon obrátil a vystrčil ruky, aby na ne Nugent dočiahol. Odomkol mu putá a rýchlo odpochodoval preč.

„Bulo-truľo! Tupá hlava! Fanatik!“ skandovali jednohlasne, až kým sa dvere nezabuchli a chodba zasa nespustla. Hlasy pomaly utíchli a smiech sa vytratil. Ruky sa pomaly stiahli za mreže.

Sam stál obrátený tvárou do chodby a hľadel na dvoch strážcov, čo ho sledovali z druhej strany vstupných vrát. Niekoľko minút si usporadúval veci – zapol ventilátor a televízor, postavil na seba knihy a pekne ich vyrovnal, akoby ich mal ktosi používať, skontroloval splachovač a vodovodný kohútik. Posadil sa na lôžko a prezrel si roztrhanú plachtu.

Bola to jeho štvrtá cela na oddelení, cela, v ktorej zrejme pobudne najkratší čas. Spomínal si na prvé dve v chodbe B, kde mal za suseda veľmi blízkeho priateľa Bustera Moaca. Jedného dňa prišli po Bustera a priviedli ho do pozorovacej cely, kde ho sledovali dvadsaťštyri hodín, aby nespáchal samovraždu. Keď Bustera odvádzali, Sam sa rozplakal.

Skutočne každý odsúdený, ktorý sa dostal až sem, postúpil ďalej. A odtiaľ až na konečnú.

Garner Goodman vstúpil do krásneho foyer guvernérovho úradu ako prvý návštevník dňa. Aj sa zapísal do knihy hostí a priateľsky sa prihovoril peknej sekretárke, že prišiel guvernérovi ohlásiť, že mu je kedykoľvek k dispozícii. Chcela mu na to niečo povedať, ale zadrnčal telefón. Stlačila tlačidlo, vyčarila úsmev, počúvala, mračila sa na Goodmana, ktorý sa pozeral bokom, a potom sa telefonujúcemu poďakovala. „Ach, tí ľudia,“ vzdychla si.

„Prosím?“ povedal Goodman nevinným hlasom.

„Sme zaplavení telefonátmi kvôli poprave vášho klienta.“

„Áno, je to veľmi emotívny prípad. Zdá sa, že väčšina ľudí u vás je za trest smrti.“

„Nie v tomto prípade,“ povedala a poznačila odkaz na ružový papierik. „Takmer všetky tieto ohlasy sú proti trestu smrti.“

„Čo nepoviete? To ma prekvapuje.“

„Oznámim pani Starkovej, že ste tu.“

„Ďakujem.“ Goodman sa posadil do známeho kresla vo foyer. Znovu si prezeral raňajšie noviny. V sobotu sa denník v Tupele dopustil chyby, keď začal telefonicky zisťovať verejnú mienku o poprave Sama Cayhalla. Na prvej strane bolo uverejnené telefónne číslo na účet volaného aj s pokynmi, takže Goodman a jeho družina ich mohli bombardovať telefonátmi celý víkend. V pondelok uviedli prvé výsledky ankety, a tie boli prekvapujúce. Z tristodvadsiatich telefonátov bolo tristodva proti poprave. Goodman sa usmieval a ďalej listoval v novinách.

Neďaleko od neho sedel vo svojej pracovni za dlhým stolom guvernér a listoval v rovnakých novinách. Na tvári mal ustarostený výraz a smutný pohľad očí prezrádzal obavy.

Mona Starková prešla po mramorovej dlažbe so šálkou kávy v ruke. „Je tu Garner Goodman. Čaká vo foyer.“

„Nech čaká.“

„Horúca linka je priam zablokovaná.“

McAllister sa pokojne pozrel na hodinky. O jedenásť minút deväť. Pošúchal si bradu hánkami. Od tretej hodiny v sobotu popoludní do ôsmej v nedeľu večer sa do jeho prieskumu verejnej mienky zapojilo vyše dvesto občanov Mississippi. Sedemdesiatosem percent bolo za trest smrti, čo ho neprekvapilo, ale z tej istej vzorky päťdesiatjeden percent tvrdilo, že Sama Cayhalla by nemali popraviť. Dôvody boli rôzne. Mnohí boli presvedčení, že je jednoducho veľmi starý. Zločin spáchal pred dvadsiatimi troma rokmi v čase inej generácie. Aj tak čoskoro v Parchmane zomrie, preto by mu mali dať pokoj. Prenasledujú ho z politických dôvodov. Okrem toho je biely, čo McAllister a jeho voliči pokladajú za významný faktor, i keď o ňom nehovoria.

Toto boli dobré správy. Horšiu obsahovala správa vedľa novín. Jediná telefonistka horúcej linky prevzala v sobotu dvestotridsaťjeden hovorov a stoosemdesiat v sobotu. Spolu štyristojedenásť. Vyše deväťdesiatpäť percent sa vyslovilo proti poprave. Od piatka zaznamenali na horúcej linke presne osemstodeväťdesiatsedem hovorov na tému Sam, z čoho dobrých deväťdesiat percent bolo proti jeho poprave. A horúca linka zasa začína fungovať.

Boli tu aj ďalšie správy. Regionálne úrady hlásili lavínu telefonátov. Takmer všetky boli proti Samovej poprave. Personál mal celý víkend plné ruky práce s vybavovaním telefonátov. Volal mu Roxburgh a sťažoval sa, že aj jeho linky zaplavujú telefonáty.

Guvernér bol z toho unavený. „O desiatej niečo máme,“ povedal Mone a ani na ňu nepozrel.

„Áno, stretnutie so skautmi.“

„Odvolajte ho. Ospravedlňte ma. Zmeňte termín. Nemám náladu na fotografovanie. Najlepšie bude, ak sa dnes odtiaľto nepohnem. Ako vyzeráme na obed?“

„Máte obed so senátorom Pressgrovom. Máte s ním rokovať o spore s univerzitami.“

„Pressgrova neznášam. Odvolajte to a objednajte mi nejaké kurča. Okrem toho, zavolajte dnu Goodmana.“

Prešla k dverám, na chvíľku zmizla a vrátila sa aj s Garnerom Goodmanom. McAllister stál pri okne a pozeral na budovy v centre mesta. Obrátil sa a vyčaril na tvári slabý úsmev. „Dobrý deň, pán Goodman.“

Podali si ruky a posadili sa. V nedeľu popoludní priniesol Goodman Larramorovi písomnú žiadosť, že odvolávajú konanie o milosti, a to z veľmi naliehavého podnetu jeho klienta.

„Takže nechce konanie, hm?“ povedal guvernér a znovu sa unavene usmial.

„Náš klient ho odmieta. Nemá čo doplniť. Usilovali sme sa zo všetkých síl.“ Mona podala Goodmanovi šálku kávy.

„Je veľmi tvrdohlavý. Vždy bol taký, myslím si. Ako to vyzerá v tejto chvíli s odvolaniami?“ McAllister znel úprimne.

„Čakáme na výsledok.“

„Vy ste už podobnú situáciu zažili, pán Goodman. Ja ešte nie. Aký vývoj predpokladáte?“

Goodman si zamiešal kávu a na chvíľu sa zamyslel. V tejto chvíli nezaškodí, ak bude s guvernérom hovoriť úprimne. „Som jeden z jeho advokátov, preto som optimistický, verím, že máme asi sedemdesiatpercentnú šancu.“

Guvernér sa na chvíľu zamyslel. Počul vyzváňať telefóny aj cez stenu. Dokonca aj jeho vlastní ľudia začínajú pochybovať. „Viete, čo by som chcel, pán Goodman?“ spýtal sa úprimne.

To je jasné, chcete, aby prestali vyzváňať telefóny, pomyslel si Goodman v duchu. „Čo také?“

„Rád by som sa porozprával s Adamom Hallom. Kde je?“

„Pravdepodobne v Parchmane. Pred hodinou som s ním hovoril.“

„Mohol by sem dnes prísť?“

„Áno, vlastne plánoval, že sa popoludní do Jacksonu vyberie.“

„Dobre, počkám na neho.“

Goodman potlačil úsmev. Možno malá trhlinka spôsobí, že celá priehrada sa zrúti.

Zvláštne, že úľava prišla z celkom inej, oveľa menej pravdepodobnej strany.

O šesť ulíc ďalej na federálnom súde vošiel Breck Jefferson do pracovne svojho šéfa, ctihodného F. Flynna Slatteryho, ktorý práve telefonoval. Na právnika vyzeral príliš vyvedený z miery. Breck držal v ruke hrubý spis o trestnoprávnej ochrane a blok plný poznámok.

„Prosím?“ vyštekol Slattery a tresol telefónnym slúchadlom.

„Musíme si pohovoriť o Cayhallovi,“ oznámil Breck zachmúrene. „Však viete, máme tu podnet v súvislosti s mentálnou nespôsobilosťou.“

„Zamietnime to, nech to ide čím skôr preč. Mám priveľa práce, nebudem sa tým zaoberať. Nech o Cayhallovi rozhodnú na Piatom federálnom odvolacom. Nechcem, aby mi to tu ležalo.“

Breck bol ustarostený a slová z neho vychádzali pomaly. „Ale je tu niečo, na čo by ste sa mali pozrieť.“

„Ale, ale, Breck, a čože to má byť?“

„Zdá sa, že predkladajú opodstatnenú sťažnosť.“

Slatterymu sa pretiahla tvár a ovisli plecia. „Ale nie, žartujete? Akú? O pol hodiny mám pojednávanie. Vonku čaká porota.“

Breck Jefferson bol študent číslo dva vo svojom ročníku na Právnickej fakulte Emoryho univerzity a Slattery mu vo všetkom dôveroval. „Tvrdia, že Sam nie je celkom spôsobilý na právne úkony, a preto ho nemožno popraviť. Vychádzajú zo široko koncipovaného mississippského zákona.“

„Každý vie, že je to blázon.“

„Majú znalca, ktorý je ochotný podať znaleckú výpoveď. Toto nemožno ignorovať.“

„Ťažko uveriť.“

„Mali by ste si to preštudovať.“

Jeho Ctihodnosť si prstami masírovala čelo. „Tak si sadnime a pozrime si to.“

„Už len niekoľko míľ,“ oznámil jej Adam, keď uháňali k väzeniu. „Ako sa cítiš?“

Od odchodu z Memphisu Carmen hovorila málo. Pri svojej prvej návšteve v Mississippi obdivovala rozsiahlosť delty rieky, obrovské lány bavlníkov a fazule, sledovala s prekvapením práškovacie lietadlá vznášajúce sa nad poliami a v ohromení krútila hlavou nad chudobou roztrúsených chatrčí. „Som nervózna,“ priznala sa nie po prvý raz. Stručne sa porozprávali o Berkley a o Chicagu, a aj o tom, čo im prinesie budúcnosť. Ani slovkom nespomenuli matku či otca. Rovnako vynechali aj Sama a jeho rodinu.

„Aj on je nervózny.“

„Je to neuveriteľne bizarné, Adam. Uháňame po diaľnici v tejto pustatine, ponáhľame sa na stretnutie so starým otcom, ktorého onedlho popravia.“

Pohladkal ju po kolene. „Robíš správnu vec.“ Mala na sebe voľné nohavice, vysoké šnurovacie topánky a vyblednutú červenú denimovú košeľu. Typická postgraduálna študentka psychológie.

„Tu sme,“ ukázal odrazu pred seba. Obe strany diaľnice lemovali autá zaparkované jedno vedľa druhého. Ľudia kráčajúci k väzeniu premávku veľmi spomaľovali.

„Čo to má znamenať?“

„Je to cirkus.“

Prešli okolo troch členov Ku-Klux-Klanu kráčajúcich pri kraji cesty. Carmen na nich vytreštila oči a neveriacky krútila hlavou. Postupovali vpred krokom, len o málo rýchlejšie ako ľudia náhliaci sa na demonštráciu. Tesne pred vchodom stáli dvaja strážnici štátnej dopravnej polície a riadili dopravu. Ukázali Adamovi, aby zabočil doprava: poslúchol ich. Parchmanský strážca im ukázal na parkovisko pri plytkej prícestnej priekope.

Chytili sa za ruky a vykročili k prednej bráne, len na chvíľku sa zastaviac pri tucte členov klanu v bielych rúchach, ktorí chodili v kruhu pri bráne väzenia. V megafóne, ktorému pod chvíľou vypadúval zvuk, zaznievala plamenná reč. Skupinka v hnedých košeliach stála plece pri pleci s heslom obráteným k ceste. Na druhej strane stálo aspoň päť vozidiel televíznych spoločností. Všade samé kamery a fotoaparáty. Nad hlavami im krúžilo niekoľko helikoptér.

Na bráne Adam predstavil Carmen novej strážkyni Louise, ktorá vybavila formality. Bola nervózna a vyčerpaná. Medzi členmi klanu, novinármi a strážou došlo k niekoľkým ostrejším výmenám názorov. Situácia sa vyvíjala riskantne a nebola nádej na zlepšenie, ako sa jej videlo.

Uniformovaný strážca ich zaviedol k minibusu, aby sa čo najrýchlejšie vzdialili od vchodu.

„Neuveriteľné,“ povedala Carmen.

„Každý deň sa to tu zhoršuje. Neviem, čo bude zajtra.“

Minibus spomalil a zabočil na hlavnú príjazdovú cestu pod veľké stromy k úhľadným bielym budovám. Carmen si všetko obzerala.

„Nevyzerá to tu ako väzenie,“ poznamenala.

„Je to farma. S rozlohou sedemnásťtisíc akrov. Tu bývajú zamestnanci.“

„Aj s deťmi,“ povedala, hľadiac na bicykle a kolobežky na dvore pred domami. „Je tu taký pokoj. Kde sú väzni?“

„Len počkaj.“

Minibus zabočil doľava. Asfaltka sa skončila a pokračovala štrková cesta. Priamo k oddeleniu smrti.

„Vidíš tie strážne veže?“ ukazoval Adam. „Ten plot a žiletková zátarasa?“ Prikývla.

„Toto je oddelenie s osobitným režimom. Tu strávil Sam uplynulých deväť a pol roka života.“

„Kde je plynová komora?“

„Tam vnútri.“

Dvaja príslušníci strážnej služby pozreli do minibusu a kývli, že môžu prejsť cez dvojité vráta. Zastavili sa pred vchodom do budovy, kde už na nich čakal Packer. Adam ho predstavil Carmen, ktorá v tejto chvíli sotva vládala prehovoriť. Vošli dnu, kde ich Packer prehliadol. Traja strážcovia sa prizerali. „Sam vás už čaká,“ ukázal Packer hlavou na prednú miestnosť. „Nech sa páči.“

Adam ju chytil za ruku a pevne jej ju stisol. Kývla hlavou a spolu vykročili k dverám. Adam ich otvoril.

Sam sedel ako obvykle na stole. Hojdal nohami a práve nefajčil. Vzduch v miestnosti bol čistý a chladný. Pozrel na Adama, potom na Carmen. Packer za nimi zatvoril dvere.

Pustila Adamovi ruku a vykročila k stolu, hľadiac Samovi rovno do očí. „Ja som Carmen,“ povedala jemným hlasom.

Sam vstal a povedal. „Ja som Sam, Carmen. Tvoj tvrdohlavý starý otec.“ Pritiahol si ju k sebe a objali sa.

Adamovi trvalo niekoľko sekúnd, kým si uvedomil, že Sam si oholil bradu. Mal ostrihané vlasy a bol upravenejší. Zips kombinézy mal zatiahnutý až ku krku.

Sam jej stisol plece a obzeral si jej tvár. „Si pekná ako tvoja matka,“ povedal chrapľavo. Oči mal vlhké a Carmen tuho bojovala, aby potlačila slzy.

Zahryzla si do pery a usmiala sa.

„Ďakujem, že si prišla,“ povedal a silil sa do úsmevu. „Veľmi mi je ľúto, že ma vidíš v takomto stave.“

„Vyzeráte veľmi dobre,“ povedala.

„Len nezačínaj s klamstvom, Carmen,“ povedal Adam, aby prelomil ľady. „A nijaké slzy, lebo potom sa už nezastavíš. Sadnime si,“ povedal a ukázal na stoličku. Sadol si vedľa nej a chytil ju za ruku.

„Najprv vážne veci, Sam,“ vyhlásil Adam a oprel sa o stôl. „Piaty odvolací dnes ráno našu žiadosť zamietol. Takže sme bližšie k zeleným pastvinám.“

„Tvoj braček je veľmi vydarený právnik,“ obrátil sa Sam na Carmen. „Denno-denne mi nosí rovnaké správy.“

„Ako inak. Mne tu už veľa práce nezostalo,“ zhodnotil Adam.

„Ako sa má matka?“ spýtal sa Sam.

„Veľmi dobre.“

„Odkáž jej, že som sa na ňu pýtal, spomínam si na ňu v dobrom.“

„Odkážem.“

„Lee sa neozvala?“ pokračoval Sam.

„Nie. Chceli by ste ju vidieť?“

„Myslím, že áno. Ale ak nemôže prísť, pochopím to.“

„Uvidím, čo sa dá robiť,“ sebavedome vyhlásil Adam. Na posledné dva telefonáty Phelphs vôbec nereagoval. Zrejme nemal čas hľadať Lee.

Sam sa sklonil bližšie ku Carmen. „Adam mi vravel, že študuješ psychológiu.“

„Áno, na Kalifornskej univerzite v Berkely. Ja…“

Rozhovor prerušilo ostré zaklopanie na dvere. Adam otvoril dvere a uvidel znepokojenú tvár Lucasa Manna. „Prepáčte na chvíľu,“ ospravedlnil sa Samovi a Carmen a vyšiel na chodbu.

„Čo sa stalo?“ opýtal sa.

„Hľadá vás Garner Goodman,“ povedal Mann takmer šeptom. „Chce, aby ste okamžite prišli do Jacksonu.“

„Načo? Čo sa robí?“

„Zdá sa, že niektoré z vašich podaní prešlo.“

Adamovi sa takmer zastavilo srdce. „Ktoré?“

„Sudca Slattery sa chce poradiť o obmedzenej spôsobilosti. Dnes o piatej popoludní vás vypočuje. Nič mi nehovorte, lebo ja mám svedčiť na strane obžaloby.“

Adam zatvoril oči a jemne buchol hlavou o stenu. Mysľou mu preletelo tisíc šialených vecí. „Dnes o piatej u Slatteryho?“

„Ťažko uveriť, ale treba konať rýchlo.“

„Potrebujem telefón.“

„Jasné. Ten je vnútri,“ povedal Mann a ukázal na dvere za Adamom. „Adam, mňa do toho nič, ale Samovi by som to nepovedal. Je to zatiaľ na dlhé lakte a nemá zmysel vzbudzovať v ňom veľké nádeje. Keby to záviselo odo mňa, počkal by som až do skončenia pojednávania.“

„Máte pravdu. Ďakujem vám, Lucas.“

Adam sa vrátil do miestnosti, kde sa zatiaľ rozhovor zvrtol na život v Kalifornskom zálive. „Maličkosť,“ povedal Adam a so zamračenou tvárou prešiel zľahka k telefónu. Nevšímal si ich rozhovor a stlačil príslušné tlačidlá.

„Garner, tu Adam. Som tu u Sama. Čo sa stalo?“

„Zdvihni zadok a príď sem, chlapče,“ povedal Goodman pokojne. „Veci sa pohli.“

„Počúvam.“ Sam práve opisoval svoju prvú a poslednú cestu do San Francisca.

„Po prvé, guvernér by sa s tebou rád rozprával súkromne. Zdá sa, že veľmi trpí. Neustále ho znepokojujeme telefonátmi a je mu z nich priam horúco. Ale dôležitejšie je, že Slattery sa napokon chytil na obmedzenú spôsobilosť. Pred pol hodinou som sa s ním rozprával, a je riadne zmätený. Nijako som mu neuľahčil. Dnes popoludní o piatej bude pojednávanie. Hovoril som s doktorom Swinnom, rezervoval si letenku. Do Jacksonu priletí o tri tridsať a je ochotný svedčiť.“

„Hneď sadnem do auta,“ povedal Adam chrbtom k Samovi a Carmen.

„Stretneme sa u guvernéra.“

Adam položil. „Práve som podal odvolanie,“ vysvetlil Samovi, ktorý sa v tej chvíli tváril celkom ľahostajne. „Musím ísť do Jacksonu.“

„Kam sa ponáhľaš?“ spýtal sa Sam ako človek, ktorý má pred sebou veľa rokov života a nudí sa.

„Ponáhľam? Povedal som, že sa ponáhľam? Je desať hodín, Sam, pondelok. Zostáva nám presne tridsaťosem hodín, aby sme urobili zázrak.“

„Nijaké zázraky sa nekonajú, Adam.“ Sam sa obrátil ku Carmen, stále ju držiac za ruku. „Len si nerob veľké nádeje, moja milá.“

„Možno…“

„Nie, môj čas sa naplnil. A ja som skutočne pripravený. Len nechcem, aby si bola smutná, keď bude po všetkom.“

„Musíme ísť, Sam,“ povedal Adam a chytil ho za plece. „Vrátim sa alebo dnes neskoro večer, alebo zavčas ráno.“

Carmen sa sklonila k Samovi a pobozkala ho na líce. „Budem v duchu s vami, starý otec,“ zašepkala.

Objal ju a potom vstal. „Dávaj na seba pozor, dieťa. Usilovne študuj a rob všetko, ako treba. A nespomínaj na mňa v zlom. Dostal som sa sem z vlastnej viny. Nikto iný za to nemôže. Na druhej strane ma čaká lepší život.“

Carmen objala Sama znovu. Keď odchádzali, plakala.

46

Ešte pred obedom si sudca Slattery plne uvedomil vážnosť chvíle, a hoci sa to usiloval zakryť, táto krátka prestávka uprostred búrky ho veľmi potešila. Po prvé, odložil konanie v občianskej veci, ktoré mal pojednávať. Dva razy hovoril so súdnym úradníkom z Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu v New Orleanse, potom aj s predsedom súdu McNeelym. Vzápätí, krátko po jedenástej, nastala tá slávna chvíľa, keď mu zatelefonoval sudca Najvyššieho súdu USA Edward F. Allbright z Washingtonu, aby ho informoval o poslednom vývoji udalostí. Allbright celé dianie ostro sledoval. Hovorili spolu o praktických i teoretických otázkach. Ani jeden z nich neodsudzoval trest smrti a obaja pokladali mississippský zákon za veľmi problematický. Znepokojovala ich najmä skutočnosť, že takýto zákon môže zneužiť ktorýkoľvek odsúdený z cely smrti, ktorý by predstieral nepríčetnosť a našiel by ochotného lekára, ktorý by mu to dosvedčil.

Novinárom rýchlo došlo, že sa chystá akési odvolacie konanie, takže úrad sudcu Slatteryho nielenže bombardovali telefonátmi, ale celkom mu zapratali sekretárkinu kanceláriu. Na rozohnanie novinárov museli zavolať súdneho zriadenca.

Sekretárka mu podchvíľou nosila rôzne správy. Breck Jefferson sa prelúskal nespočetnými knihami a porozkladal výsledky skúmania na dlhý zasadací stôl. Slattery hovoril s guvernérom, ministrom spravodlivosti, Garnerom Goodmanom a desiatkami ďalších ľudí. Topánky mal odložené pod masívnym písacím stolom. Chodil okolo neho so slúchadlom s dlhou šnúrou v ruke, dôkladne vychutnávajúc tento blázinec.

U sudcu Slatteryho bolo rušno, no u ministra spravodlivosti bol absolútny chaos. Správa o tom, že jeden z Cayhallových výstrelov naslepo trafil cieľ, Roxburgha zasiahol ako blesk. Desať rokov bojujete proti takýmto darebákom pri všetkých odvolaniach a podaniach, z jedného súdu na druhý, zápasíte so všetkými chytrákmi z Amerického zväzu pre občianske slobody a podobných združení, vyprodukujete horu papierov, a akurát vtedy, keď ho máte takmer na lopate, podá tonu labilných odvolaní, a jedno z nich si všimne nejaký sudca, ktorý má práve slabú chvíľku.

Vrútil sa do pracovne Morrisa Henryho, zvaného Dr. Kat a spoločne dali dokopy tím najlepších odborníkov na trestné veci. Stretli sa vo veľkej knižnici s hŕbami najnovších zbierok rozhodnutí v regáloch a na kôpkach. Zrekapitulovali si Cayhallovu sťažnosť, príslušnú úpravu a platné právo a premysleli stratégiu. Potrebujú svedkov. Kto videl Cayhalla za posledný mesiac? Kto by svedčil o tom, čo robil, ako sa správal? Niet času, aby tam poslali lekára, ktorý by ho vyšetril. On znalecký posudok od lekára má, oni nie. To je dôležitá vec. Keby chceli získať čas na hodnoverného znalca, štát by musel poskytnúť odklad. A to neprichádzalo do úvahy.

Dozorcovia sú s odsúdeným denno-denne. Kto ešte? Roxburgh zatelefonoval Lucasovi Mannovi a ten navrhol, aby sa porozprával s plukovníkom Nugentom. Nugent odpovedal, že sa so Samom stretol pred necelou hodinou a, prirodzene, rád poskytne svedeckú výpoveď. Ten darebák nie je pomätený. Je skôr zákerný. Seržant Packer je s ním v každodennom styku. Aj väzenská psychiatrička doktorka N. Stegallová navštívila Sama a mohla by svedčiť. Nugent veľmi horlivo pomáhal. Ako svedka navrhol aj väzenského kaplána. A premyslí si, kto by ešte mohol prísť do úvahy.

Morris Henry zorganizoval údernú jednotku štyroch právnikov, ktorí nemali na starosti iné, len nájsť všetky dôkazy svinstiev, ktorých sa kedy dopustil doktor Anson Swinn. Majú sa oboznámiť s prípadmi, v ktorých sa angažoval. A povypytovať sa kolegov zo všetkých kútov krajiny. Hľadať záznamy z pojednávaní, na ktorých svedčil. Ten chlap je najatý znalec, vypovedá na objednávku. Treba o ňom zistiť čo najviac, aby ho zdiskreditovali.

Keď Roxburgh dokončil bojový plán a rozdelil všetky úlohy, výťahom sa odviezol do vestibulu budovy, aby sa stretol s novinármi.

Adam zaparkoval na voľnom mieste na parkovisku pred kapitolom v hlavnom meste. Goodman naňho čakal v tieni stromu bez saka a s vyhrnutými rukávmi na košeli, zato s perfektne uviazaným kašmírovým motýlikom. Adam mu narýchlo predstavil Carmen.

„Guvernér ťa čaká o druhej. Práve odtiaľ idem, dnes som tam bol už tri razy. Poďme inam,“ povedal a ukázal k centru mesta. „Je to len niekoľko ulíc.“

„Stretli ste sa so Samom?“ opýtal sa Goodman Carmen.

„Áno. Dnes ráno.“

„Som veľmi rád.“

„Čo má guvernér za lubom?“ opýtal sa Adam. Tempo, akým kráčali, sa mu videlo príliš pomalé. Len pokojne, hovoril si. Len pokojne.

„Ktovie? Chce s tebou hovoriť súkromne. Možno koná pod tlakom našej analýzy trhu. Možno chystá obratný trik pre tlač. A možno chce hovoriť úprimne. Neviem to odhadnúť. Nevyzerá však unavený, to nie.“

„A telefonáty neprestávajú zvoniť?“

„Veru nie.“

„Nikto nikoho neupodozrieva?“

„Zatiaľ nie. Čestné slovo, útočíme na nich tak vehementne, že nemajú kedy pátrať po zdrojoch.“

Carmen šibla okom na brata, ale ten nemal čas, aby si to všimol.

„Aké sú najnovšie správy od Slatteryho?“ spýtal sa Adam, kým prešli cez cestu, kadiaľ kráčali demonštranti k schodom do kapitolu.

„Od rána ešte nič. Jeho tajomník ťa hľadal v Memphise a sekretárka mu dala moje číslo. Tam ma našli. Informovali ma o pojednávaní a oznámili, že Slattery zvolal advokátov k sebe do pracovne na poradu o tretej.“

„Čo to znamená?“ spýtal sa Adam v zúfalej nádeji, že jeho mentor sa aspoň slovkom zmieni, že víťazstvo je na dosah ruky.

Goodman vytušil, po čom Adam túži. „Úprimne sa priznám, že neviem, ako sme na tom. Je to dobrá správa, ale ťažko povedať, nakoľko je stála. Pojednávanie v tejto fáze nie je nič mimoriadne.“

Prešli ďalšiu ulicu a vošli do budovy: hore na poschodí v provizórnej kancelárii bolo ako v úli. Štyria študenti boli plne zamestnaní telefonovaním cez bezdrôtové prístroje. Dvaja s nohami vyloženými na stole. Jeden stál pri okne a hovoril vážnym hlasom. Istá dievčina chodila popri stene s telefónom na uchu… Adam zastal pri dverách a usiloval sa pochopiť, čo sa tu robí. Carmen vyzerala beznádejne zmätená.

Goodman im hlasným šepotom začal vysvetľovať: „Za hodinu sa nám podarí vybaviť priemerne šesťdesiat telefonátov. Čísel vykrútime viac, lebo často bývajú obsadené, čo je pochopiteľné. Prirodzene, obsadené linky máme na svedomí my, a tak bránime iným ľuďom, aby sa dovolali. Cez víkend sme pracovali pomalším tempom. Na horúcej linke fungovala jediná telefonistka.“ Uviedol stručné údaje ako nejaký vedúci výrobnej jednotky, hrdo predvádzajúc novinku automatizovaného zariadenia.

„Komu telefonujú?“ spýtala sa Carmen.

Podišiel k nim študent práva a predstavil sa Adamovi i Carmen. A dodal, že sa cíti ako na zábave.

„Nezajete si niečo?“ spýtal sa Goodman. „Máme tu sendviče.“ Adam sa poďakoval.

„Komu volajú?“ znovu sa spýtala Carmen.

„Guvernérovi na horúcu linku,“ odpovedal Adam bez vysvetlenia. Vypočuli si nasledujúceho telefonujúceho, ktorý zmeneným hlasom prečítal meno rovno z kópie listu telefónneho zoznamu. Stal sa z neho Benny Chase z misissippského Hickory Flat, a keďže volil guvernéra, chcel mu oznámiť, že Sama Cayhalla netreba popraviť a že guvernér by mal včas zakročiť, aby danú situáciu vyriešil.

Carmen pozrela na brata, ale ten ju opäť ignoroval.

„Sú to študenti z Mississippskej právnickej fakulty,“ vysvetlil Goodman ďalej. „Od piatku sa tu vystriedalo už desať študentov rôzneho veku, farby či pohlavia. Profesor Glass nám ochotne pomohol nájsť správnych študentov. Okrem toho aj sám telefonoval. Rovnako aj Hez Kerry a jeho chlapci z radov verejných obhajcov. Takto sme získali zo dvadsať spolupracovníkov.“

Pritiahli si tri stoličky a posadili sa na koniec stola. Goodman vytiahol z plastickej chladničky plechovky nealkoholických nápojov a postavil ich pred nich na stôl. A pokračoval vo vysvetľovaní tlmeným hlasom: „John Bryan Glass sa sústreďuje na výskum našich telefonátov. Do štvrtej bude mať správu pripravenú. Ani Hez Kerry nezaháľa. Kontaktuje svojich partnerov v iných štátoch, kde sa vykonáva trest smrti, aby si porovnal situáciu v zákonnej úprave a jej využívaní.“

„Kerry je černoch?“ spýtal sa Adam.

„Áno. Je riaditeľom Južanskej skupiny verejných obhajcov odsúdených na najvyšší trest. Ostrý chlapík.“

„Černoch, a pritom bojuje ako lev za Samovu záchranu.“

„Hez nerobí rozdiely medzi ľuďmi. Preňho je to iba ďalší trest smrti.“

„Rád by som sa s ním zoznámil.“

„Stane sa. So všetkými sa stretnete dnes na súde.“

„A všetci pracujú bez nároku na odmenu?“ spýtala sa Carmen.

„Vlastne áno. Kerry dostáva plat. Medzi jeho povinnosti patrí sledovať všetky prípady trestu smrti v štáte, no keďže Sam má súkromných advokátov, v tomto prípade je Kerry odstavený. Venuje nám svoj čas, lebo sa o prípad vehementne zaujíma. Profesor Glass dostáva plat na univerzite, ale to, čo robí, je celkom iste nad rámec jeho akademických povinností. A jeho študentom platíme päť dolárov na hodinu.“

„Kto im to platí?“ spýtala sa.

„Naša stará dobrá firma Kravitz & Bane.“

Adam schytil telefónny zoznam. „Carmen musí dnes popoludní letieť späť,“ povedal a listoval v ňom.

„To zariadim,“ ponúkol sa Goodman a zobral mu telefónny zoznam. „Kam?“

„Do San Franciska.“

„Uvidíme, čo majú voľné. Dolu za rohom sú malé lahôdky. Vy dvaja si choďte čosi zajesť. Ku guvernérovi ideme o druhej.“

„Musím ísť do knižnice,“ oznámil Adam s pohľadom na hodinky. Bola už pomaly jedna.

„Adam, choď sa najesť. A uvoľni sa. Neskôr budeme mať čas dať hlavy dokopy a premyslieť si stratégiu. V tejto chvíli sa však musíš najesť a vypnúť.“

„Ja som hladná,“ povedala Carmen, túžiaca byť s bratom chvíľu sama. Vyšli z miestnosti a zatvorili za sebou.

Na ošarpanej chodbe tesne pred schodiskom ho zastavila. „Prosím ťa, vysvetli mi to,“ nástojila a chytila ho za ruku.

„Čo?“

„To, čo sa robí v tej miestnosti.“

„To je predsa jasné ako facka.“

„Je to legálne?“

„Nie je to nič nelegálne.“

„Je to morálne?“

Adam sa zhlboka nadýchol a civel pritom na stenu. „Čo chystajú Samovi?“

„Popravu.“

„Popravu, plyn, jeho smrť, zabitie, nazvi si to, ako chceš, ale je to vražda, Carmen. Vražda podľa zákona. Nie je to správne, a ja sa to usilujem zastaviť. Je to špinavý obchod, prečo by som si aj ja trochu nepozmenil pravidlá morálky?“

„Bridí sa mi to.“

„Ako mne plynová komora.“

Len vrtela hlavou a mlčala. Pred dvadsiatimi štyrmi hodinami obedovala v reštaurácii na chodníku sanfranciskej ulice so svojím nápadníkom, a teraz nevedela, kde sa to ocitla.

„Neodsudzuj ma, Carmen. Prežívam hodiny plné zúfalstva.“

„Nuž dobre,“ vyhlásila a vykročili spolu dolu schodmi.

Guvernér bol v obrovskej pracovni sám s mladým právnikom. Sedeli v pohodlných kožených kreslách s prekríženými nohami a chodidlá sa im takmer dotýkali. Goodman uháňal autom s Carmen na letisko, aby stihla lietadlo. Mona Starková nebola na obzore.

„Je veľmi zvláštne, že ste jeho vnuk, ale poznáte ho len necelý mesiac.“ McAllister hovoril pokojne, ale akosi unavene. „Ja ho však poznám veľa rokov. Vlastne už dlho tvorí súčasť môjho života. Vždy som sa tešil na tento deň. Vždy som chcel, aby zomrel, totiž, aby bol potrestaný za to, že zabil tých chlapcov.“ Luskol prstami a jemne si pošúchal oči. Hovoril tak otvorene, akoby sedel so starým priateľom a len tak klebetili. „No dnes veru neviem. Musím sa vám priznať, Adam, že to na mňa hrozivo dolieha.“

Alebo bol nadmieru čestný, alebo vynikajúci herec, Adam presne nevedel. „Čo štát dosiahne, keď Sam zomrie?“ spýtal sa Adam. „Bude svet lepší, keď sa prebudíme do stredajšieho rána, a Sam už bude mŕtvy?“

„Nie. Vy neveríte v opodstatnenosť trestu smrti, ale ja áno.“

„Prečo?“

„Pretože za vraždu je to konečný trest. Skúste sa vžiť do pozície Ruth Kramerovej a hneď budete mať iný pocit. Vaším problémom a problémom vám podobných ľudí je, že nevidíte obete.“

„Na tému trest smrti by sme mohli diskutovať celé hodiny.“

„Máte pravdu. Nechajme to tak. Priznal sa vám Sam k nejakým novým faktom o bombovom atentáte?“

„O čom sme hovorili so Samom, to si nechám pre seba. Ale odpoveď znie nie.“

„Možno to urobil sám, ktovie.“

„Aký je v tom rozdiel dnes, deň pred popravou?“

„Čestné slovo, sám neviem. Ale keby som mal istotu, že Sam bol len niečím komplicom a že tie zabitia má na svedomí niekto iný, nedovolil by som, aby ho popravili. Mohol by som to zastaviť, ako viete. Mohol by som to zastaviť, ale čakalo by ma peklo. Po politickej stránke. Nenapraviteľne by mi to uškodilo, hoci to by mi neprekážalo. Politika ma začína unavovať. Vôbec ma neteší rozhodovať o živote a smrti. Keby som poznal pravdu, mohol by som Sama omilostiť.“

„Veríte teda, že mal pomocníka. Už ste mi to povedali. Rovnako aj agent FBI má takéto podozrenie. Prečo teda nekonáte a na základe pochybností nerozhodnete o zmiernení trestu?“

„Lebo nemáme istotu.“

„Takže jedno slovo od Sama, stačí, aby vám poskytol iba jedno meno, a zápas o život by mal vyhratý.“

„Nie, ale zmiernil by som mu trest, aby sme mohli viesť ďalšie vyšetrovanie tým smerom.“

„To sa nestane, pán guvernér. Skúšal som všetko. Veľa ráz som sa o to pokúšal, ale zakaždým odmietol, takže už o tom nehovoríme.“

„Koho chráni?“

„Dofrasa, to keby som vedel!“

„Možno sa mýlime. Poskytol vám niekedy podrobnosti okolo bombového atentátu?“

„Opakujem, že o tom nemôžem hovoriť. Ale za čin nesie plnú zodpovednosť.“

„Ale ako mu mám potom udeliť milosť? Ak sa páchateľ k činu sám prizná a navyše tvrdí, že ho spáchal sám, ako mu môžem pomôcť?“

„Môžete mu pomôcť preto, lebo je starý a čoskoro i tak zomrie. Môžete mu pomôcť, lebo je to správne, a vy to tak kdesi v kútiku srdca aj cítite. Chce to len trochu odvahy.“

„Nenávidí ma, však?“

„Tak je, nenávidí. Ale to by prekonal. Dajte mu milosť, a stane sa vaším priaznivcom.“

McAllister sa usmial a rozbalil si mentolku. „Je naozaj nepríčetný?“

„Podľa nášho znalca áno. Musíme o tom presvedčiť aj sudcu Slatteryho.“

„Viem, ale aká je pravda? Strávili ste s ním veľa hodín. Nevie, čo sa okolo neho robí?“

V tejto chvíli sa Adam rozhodol hodiť česť cez palubu. McAllister nie je ani priateľ, ani mu nemožno veriť. „Je zronený,“ pripustil Adam. „Otvorene vám vravím, že sa nečudujem, ak sa človek po niekoľkých mesiacoch v cele smrti vyšinie. Sam bol vlastne starec, už keď ho odsúdili, takže postupne strácal súdnosť. Toto je jeden z dôvodov, prečo odmieta rozhovory pre verejnosť. Je na poľutovanie.“

Adam nevedel, či mu guvernér uveril, ale celkom iste to prijal.

„Aký máte program zajtra?“ spýtal sa McAllister.

„Nemám ani potuchy. Závisí to od toho, ako dopadne konanie u sudcu Slatteryho. Plánoval som stráviť čo najviac času so Samom, ale možno budem musieť na poslednú chvíľu podávať ešte nejaké odvolania.“

„Dal som vám svoje súkromné číslo. Aby sme boli zajtra v kontakte.“

Sam tri razy zahryzol do hovädzieho mäsa s fazuľou a vzápätí odložil podnos s tanierom vedľa seba na posteľ. Ten idiotský strážca s nevýraznou tvárou naňho stále zízal cez mreže chodbových vrát. Život nestojí za veľa v týchto natrieskaných klietkach, ale žiť ako zviera a ešte aj pod ustavičným dozorom bolo načisto neznesiteľné.

Bolo šesť hodín, čas večerných správ. Bol zvedavý, čo o ňom hovorí svet. Istá jackonská stanica začala s najnovšími udalosťami o pojednávaní na federálnom súde pred sudcom Johnom F. Slatterym. Nasledoval prestrih pred budovu súdu, kde akýsi mládenec s mikrofónom v ruke vysvetľoval, že pojednávanie sa trochu oneskorí, lebo sudca sa ešte stále radí vo svojej pracovni s právnymi zástupcami oboch strán. Usiloval sa podať čo najlepšie vysvetlenie. Obhajoba vraj tvrdí, že pán Cayhall má obmedzenú spôsobilosť na právne úkony a že teda nechápe, prečo ho majú popraviť. Je senilný a nepríčetný, tvrdí obhajoba a má znalca, ktorý to dosvedčí, čím chcú dosiahnuť zmiernenie trestu. Konanie sa má začať každú chvíľu, ale nikto nevie, kedy sudca Slattery vynesie rozhodnutie. Obrazom sa vrátili späť do štúdia k moderátorovi, ktorý povedal, že medzičasom sa v štátnej väznici v Parchmane vykonali všetky prípravy na popravu. Odrazu sa na obrazovke zjavil ďalší mládenec s mikrofónom v ruke spred väzenskej brány a opisoval opatrenia, ktoré sa uskutočňujú na zvýšenie bezpečnostných opatrení. Ukázal vpravo a kamera poskytla záber na priestranstvo pri diaľnici, kde bol hotový cirkus. Cestná dopravná hliadka riadila premávku a dohliadala nad pokojom zhromaždenia niekoľkých desiatok členov Ku-Klux-Klanu. Hovoril, že medzi ďalšími protestujúcimi sú rôzne skupiny bielych rasistov a bežných prívržencov hnutia za zrušenie trestu smrti.

Kamera prestrihla na spravodajcu v rozhovore s plukovníkom Nugentom, zástupcom riaditeľa väznice, povereným vedením ústavu v Parchmane, ktorý mal na starosti prípravu a výkon popravy. Nugent chladne odpovedal na niekoľko otázok a vyhlásil, že situáciu má pod kontrolou. Vysvetlil, že všetko je pripravené. Ak mu súdy dajú zelenú, poprava sa bude konať presne podľa predpisov.

Sam vypol televízor. Adam mu volal pred dvoma hodinami a vysvetlil, aby sa pripravil, že budú o ňom na konaní hovoriť, že je senilný, nepríčetný a ktoviečo iné. Ale ani tak sa mu to nepáčilo. Už to, že čaká na popravu, je samo osebe zlé, a robiť takým nonšalantným spôsobom narážky na jeho duševný stav mu prichodilo ako kruté porušovanie práva na súkromie.

Z tichej chodby sálala horúčava. Televízory a rádiá mali stlmený zvuk. Zblízka sa niesla tichá pieseň Kazateľa: „Starý, doráňaný kríž…“ Ale neznela mu nepríjemne.

Na úhľadnej kôpke na zemi pri stene mal poskladanú bielu bavlnenú košeľu, nohavice značky Dickies, biele ponožky a hnedé mokasíny. Donnie s ním strávil popoludní celú hodinu.

Zhasol svetlo a natiahol sa na posteľ. Zostávalo mu tridsať hodín života.

Hlavná pojednávacia sieň v budove federálneho súdu bola nabitá, keď sudca Slattery napokon dovolil advokátom odísť z pracovne tretí raz. Bola to posledná zo série troch vášnivých diskusií, ktoré zabrali väčšinu popoludnia. Bolo takmer sedem.

Vrátili sa do súdnej miestnosti a posadili sa na svoje miesta. Adam sedel s Garnerom Goodmanom. V rade stoličiek za nimi sedel Hez Kerry, John Bryan Glass a traja študenti práva. Roxburgh, Morris Henry a päť-šesť asistentov sa zhrčilo okolo stola štátneho zástupcu. O dva rady za nimi, za ohradou, sedel guvernér s Monou Starkovou po jednom boku a s Larramorrom na druhom boku.

Ďalší prítomní boli najmä novinári – no fotografovanie bolo zakázané. Bolo tam i zvedavé publikum, študenti práva a iní advokáti. Pojednávanie bolo verejné. V poslednom rade, oblečený v pohodlnom športovom saku a s kravatou, sedel aj Rollie Wedge.

Slattery vstúpil a všetci sa postavili. „Sadnite si, prosím,“ povedal do mikrofónu. „Zapisovateľ, prosím, začíname,“ vyhlásil, objasnil právne skutočnosti a naznačil rozsah pojednávania. Upovedomil ich, že nemá náladu na zdĺhavé argumenty a zbytočné otázky, preto žiada advokátov, aby sa vyjadrovali k veci.

„Je strana podávajúca odvolanie pripravená?“ opýtal sa smerom na Adama. Adam sa nervózne postavil a oznámil: „Áno, prosím. A predkladáme svedectvo znalca, doktora Ansona Swinna.“

Doktor Swinn vstal z prvého radu a vykročil k miestu pre svedkov, kde zložil prísahu. Adam pristúpil k stupienku v strede miestnosti s poznámkami v ruke a v duchu sa posmeľoval, aby bol tvrdý. Poznámky mal napísané na stroji veľmi svedomite, čo bol výsledok vynikajúcej prípravy a skúsenosti Heza Kerryho a Johna Bryana Glassa. Títo dvaja aj s celým Kerryho osadenstvom venovali Samovi Cayhallovi celý deň plus toto odpoludnie. Boli pripravení pracovať aj celú nasledujúcu noc a zajtrajšok.

Adam začal zvyčajnými otázkami o vzdelaní a praxi doktora Swinna. Swinnove odpovede zdôrazňoval aj jeho ostrý akcent typický pre stredný západ, čo bolo výhodné. Znalci majú hovoriť celkom inak, majú pricestovať zďaleka, aby dosiahli čo najväčšiu úctu. So svojimi čiernymi vlasmi, bradou, čiernymi okuliarmi a tmavým oblekom skutočne pripomínal zlovestného majstra. Predbežné otázky boli stručné a vecné, ale len preto, lebo Slattery si už pozrel Swinnove osvedčenia a kvalifikáciu a rozhodol, že môže vystupovať ako znalec. Štátny zástupca by mohol napadnúť jeho hodnovernosť pri krížovom výsluchu, ale jeho svedectvo sa uvedie do zápisu.

Pomocou Adamových otázok priblížil Swinn súdu svoje hodnotenie Sama po dvojhodinovom vyšetrení minulý utorok. Opísal jeho fyzický stav, a to tak, že Sam vyzeral podľa neho, akoby bol pomaly mŕtvy. Celkom iste je duševne nespôsobilý, aj keď je to skôr právne ako lekársky definovaný stav. Len s veľkými ťažkosťami odpovedal na otázky, čo raňajkoval, kto sedel vo vedľajšej cele, kedy mu zomrela manželka, kto ho obhajoval na prvom pojednaní na súde prvého stupňa. A tak ďalej a tak ďalej.

Swinn veľmi obozretne niekoľkonásobne opakoval, že dve hodiny sú len minimálny čas na správnu diagnózu pána Cayhalla. Bol by potreboval viac času.

Podľa jeho názoru Cayhall neberie do úvahy skutočnosť, že zomrie, nechápe zmysel popravy a celkom určite si neuvedomuje, že je to trest za spáchaný trestný čin. Adam zatínal zuby, aby ho zakaždým nemyklo, ale Swinn znel naozaj presvedčivo. Pán Cayhall je úplne pokojný a uvoľnený, o svojom osude nič netuší, zabíja čas pobytom v malej cele s rozmermi dva krát tri metre. Je to veľmi smutný príbeh. Možno najsmutnejší, s akým sa za svojej praxe stretol.

Za iných okolností by sa Adam hrozil vypočúvať svedka, ktorý blufuje. No v tejto chvíli bol na tohto malého bizarného muža priam hrdý. Veď v hre bol život človeka.

Slattery sa nechystal prerušiť svedectvo doktora Swinna. Prípad pôjde na okamžité preskúmanie na Odvolací súd piateho federálneho obvodu a možno i na Najvyšší súd USA, a on nechcel, aby niekto z vyššej inštancie v tom hľadal niečo iné. Goodman také čosi predvídal, preto Swinna pripravil, aby robil takéto expozé. Poďakujúc sa súdu za zhovievavosť, pustil sa Swinn do objasňovania pravdepodobných príčin Samovho zlého stavu. Opisoval hrôzu každodenného dvadsaťtrihodnového pobytu v malej cele s vedomím, že plynová komora je na dohodenie kameňom, pri obmedzenej spoločnosti s inými, odopretia slušnej stravy, sexu, pohybu, pobytu na vzduchu, fyzickej aktivity atď. Stretol sa s mnohými odsúdenými na smrť v celej krajine a dobre pozná celú problematiku. Tento prípad je odlišný práve pre Samov vysoký vek. Priemerný vek odsúdených v celách smrti je asi tridsaťjeden rokov, pritom priemerný čas čakania na popravu sú štyri roky, no Sam mal šesťdesiat, keď ho do Parchmanu priviedli. Fyzicky a duševne to preňho nebolo vhodné. Celkom zákonite sa mu stav musel zhoršiť.

Adam podrobil Swinna priamemu výsluchu, ktorý trval štyridsaťpäť minút. Keď si Adam unavene sadol, k pódiu vykročil Steve Roxburgh a pozrel na Swinna.

Swinn vedel, čo príde, ale ani v najmenšom ho to nevyviedlo z miery. Roxburgh spustil paľbu otázok, kto mu platí za služby a koľko si účtuje. Swinn odpovedal, že firma Kravitz & Bane mu platí dvesto dolárov za hodinu. Nuž a čo?! Nesedí tu predsa porota. A Slattery dobre vie, že za znalecké posudky sa platí každému, inak by nikto nesvedčil. Roxburgh sa usiloval naštrbiť vierohodnosť Swinnovej kvalifikácie, ale neuspel. Jeho protivník získal v odbore psychiatrie výborné vzdelanie, dobrú prax a mal za sebou dlhoročnú skúsenosť. Čo na tom, že pred rokmi zistil, že viac zarobí, keď bude pracovať ako znalec. Jeho kvalifikáciu to neohrozilo. A Roxburgh nemohol odborne oponovať doktorovi medicíny.

Keď sa Roxburgh začal vypytovať na iné procesy, na ktorých Swinn svedčil, kládol čudné otázky. Napríklad o prípade chlapca, ktorý následkom autohavárie utrpel popáleniny. Vtedy Swinn svedčil, že dieťa bolo mentálne postihnuté. To bol za vlasy pritiahnutý posudok.

„Kam mierite?“ Slattery ho nahlas prerušil.

Roxburgh sa pozrel do svojich poznámok a povedal: „Vaša Ctihodnosť, usilujem sa zdiskreditovať svedeckú výpoveď.“

„To viem. Ale takto to nejde, pán Roxburgh. Súd si uvedomuje, že doktor Swinn svedčil na mnohých procesoch po celej krajine. O čo vám ide?“

„Usilujeme sa dokázať, že za primerané peniaze je ochotný potvrdiť akýkoľvek šialený posudok.“

„Advokáti také čosi robia na dennom poriadku, pán Roxburgh.“

Medzi divákmi zaznel slabý smiech, i keď dosť odmeraný.

„Viac o tom nechcem nič počuť,“ odvrkol. „Prikročme k veci.“

Roxburgh sa mal posadiť, ale v tej chvíli bol už zaujatý niečím iným. Ocitol sa na ďalšom mínovom poli a začal sa vypytovať, ako Swinn vyšetroval Sama. Ale nikam sa nedostal. Swinn odpálil každú otázku priezračnou odpoveďou, čo ešte dodalo váhu jeho svedeckej výpovedi v priamom výsluchu. Znovu zopakoval opis Sama Cayhalla vyvolávajúci poľutovanie. Roxburgh nezabodoval, a keď mal toho dosť, sadol si na svoje miesto. Doktor Swinn mohol opustiť lavicu svedkov.

Nasledujúci a zároveň posledný svedok predkladateľa odvolania bol prekvapením, hoci sudca Slattery ho schválil.

Goodman zložil prísahu a sadol si. Adam sa ho spýtal na firmu, ktorá zastupuje Sama Cayhalla, a Goodman stručne načrtol anamnézu do zápisu pre sudcu Slatteryho, ktorý ju už dobre poznal. Goodman sa usmial pri spomienke, ako sa Sam usiloval zbaviť firmy Kravitz & Bane.

„Zastupuje firma Kravitz & Bane pána Cayhalla aj teraz?“ položil mu otázku Adam.

„Prirodzene.“

„Prišli ste sem do Jacksonu kvôli tejto kauze?“

„Presne tak.“

„Podľa vášho názoru, pán Goodman, veríte, že Sam Cayhall sa svojim advokátom zdôveril so všetkými podrobnosťami prípadu atentátu na Kramera?“

„Nie.“

Rollie Wedge sa vzpriamil na sedadle a zbystril pozornosť.

„Mohli by ste to vysvetliť?“

„Prirodzene. Jestvovali veľmi, veľmi silné indície, ktoré naznačovali, že Sam Cayhall nekonal sám ani pri atentáte na Kramera, ani pri predchádzajúcich útokoch. Sam Cayhall odmietol o týchto udalostiach hovoriť aj so mnou, svojím advokátom, a dokonca ani v tejto chvíli nie je ochotný spolupracovať s obhajcami. Je zrejmé, že práve v tejto fáze je mimoriadne dôležité, aby sa svojim právnym zástupcom so všetkým zdôveril. Nevie to. Existujú fakty, ktoré by sme sa mali dozvedieť, ale on sám ich nechce povedať.“

Wedge, ktorý najprv znervóznel, sa upokojil. Sam sa držal veľmi dobre, i keď jeho právnici skúšali všeličo.

Adam mu položil ešte niekoľko otázok a potom sa posadil. Roxburgh sa spýtal na jedinú vec: „Kedy ste naposledy hovorili s pánom Cayhallom?“

Goodman sa najprv zháčil a potom sa zamyslel. Skutočne si nevedel spomenúť, kedy to presne bolo. „Nie som si istý. Ale asi pred dvoma alebo tromi rokmi.“

„Dva či tri roky? A vy ste jeho advokát?“

„Som jedným z jeho advokátov. Pán Hall je hlavným obhajcom a v uplynulom mesiaci s ním strávil nekonečné množstvo hodín.“

Roxburgh si sadol a Goodman sa vrátil na svoje miesto.

„Vaša Ctihodnosť, nemáme ďalších svedkov,“ oznámil Adam.

„Zavolajte svojho prvého svedka, pán Roxburgh,“ zavelil sudca Slattery.

„Úrad štátneho zástupcu pozval ako svedka plukovníka Georgea Nugenta,“ oznámil Roxburgh. Nugenta priviedli z chodby na lavicu svedkov. Mal na sebe olivovozelenú košeľu a bezchybne vyžehlené nohavice. Kanady sa mu len tak blyšťali. Do zápisu uviedol svoje meno a funkciu. „Z Parchmanu som odišiel pred hodinou,“ oznámil s pohľadom upretým na hodinky. „Priletel som štátnou helikoptérou.“

„Kedy ste naposledy videli Sama Cayhalla?“ spýtal sa Roxburgh.

„Dnes ráno o deviatej, keď sme ho premiestnili do pozorovacej cely. Vtedy som ho videl naposledy.“

„Bol čulý, alebo len tak drmolil čosi nesúvislé v kúte?“

Adam chcel už-už vyskočiť, ale Goodman ho chytil za rukáv.

„Bol mimoriadne čulý,“ horlivo odvetil Nugent. „Veľmi britký. Spýtal sa ma, načo ho premiestňujeme do inej cely. Chápal, čo sa okolo neho robí. Nepáčilo sa mu to, ale Samovi sa tieto dni všeličo nepáči.“

„Boli ste s ním aj včera?“

„Áno.“

„Vládal hovoriť, alebo tam len bezvládne ležal?“

„Bol vcelku dosť výrečný.“

„O čom ste sa rozprávali?“

„Mal som zoznam vecí, ktorý som mal prediskutovať so Samom. Zaujal nepriateľský postoj, dokonca mi hrozil, že mi telesne ublíži! Je to veľmi britký človek s ostrým jazykom. Keď sa trochu upokojil, prebrali sme jeho posledné jedlo, svedkov a čo urobiť s jeho osobnými vecami. Hovorili sme o kadečom. Aj o poprave.“

„Uvedomuje si, že ho popravia?“

Nugent vybuchol v smiech. „Čo je to za otázku?“

„Len na ňu odpovedzte.“ Slattery to povedal bez úsmevu.

„Prirodzene, že vie. Dofrasa, vie až pridobre, čo sa chystá. Nie je pomätený. Povedal mi, že poprava sa nebude konať, lebo jeho advokáti sa chystajú spustiť delostreleckú paľbu. Plánovali toto!“ Nugent rozhodil oboma rukami po sále.

Roxburgh sa spýtal, ako presne prebiehali predchádzajúce stretnutia so Samom. Zdalo sa, že Nugent si presne zapamätal každé slovo, čo za uplynulé dva týždne Sam vyslovil, najmä onen štipľavý sarkazmus a vecné poznámky.

Adam vedel, že je to pravda. Rýchlo dali s Garnerom Goodmanom hlavy dohromady a rozhodli sa, že od krížového výsluchu svedka upustia. Nič by tým nezískali.

Nugent odpochodoval po uličke zo súdnej siene. Správny muž na správnom mieste. V Parchmane takého potrebujú.

Ďalším svedkom štátneho zástupcu bola doktorka N. Stegallová, psychiatrička oddelenia pre nápravné zariadenia. Pristúpila k lavici svedkov, keď sa Roxburgh radil s Morrisom Henrym.

„Uveďte nám do zápisu svoje meno,“ povedal sudca Slattery.

„Doktorka Stegallová.“

„Ann?“ spýtala sa Jeho Ctihodnosť. „Nie, N je len iniciálka.“

Slattery sa zhora pozrel na ňu, potom na Roxburgha. Ten pokrčil plecami, akoby nevedel, čo povedať.

Sudca sa posadil bližšie a hľadel na lavicu svedkov. „Pani doktorka, nepýtal som sa na iniciálky, chcem vaše plné meno. A teraz vás žiadam znovu, aby ste do zápisu uviedli svoje meno. Ide to do zápisu, tak poďme, poponáhľajte sa.“

Odtrhla zrak od jeho očí, odkašlala si a neochotne odpovedala: „Neldeen.“

Niet sa čo čudovať, pomyslel si Adam. Prečo si potom nezmení meno?

Roxburgh sa chopil príležitosti a položil jej sériu rýchlych otázok za sebou o jej kvalifikácii a vzdelaní. Slattery ju uznal za spôsobilú na znaleckú výpoveď.

„No tak, pani doktorka Stegallová,“ začal Roxburgh, usilujúc sa vyhnúť osloviť ju menom Neldeen. „Kedy ste naposledy videli Sama Cayhalla?“

Držala pred sebou v ruke hárok papiera a pozrela doň: „Vo štvrtok 26. júla.“

„Aký bol cieľ vašej návštevy?“

„Súčasťou mojich pracovných povinností je navštevovať odsúdených v celách smrti, najmä tých, ktorým sa kráti termín. Poskytujem poradenské služby a lieky, ak si ich žiadajú.“

„Opíšte nám duševný stav pána Cayhalla.“

„Mimoriadne čulý, veľmi bystrý, s podrezaným jazykom, takmer bezočivý. Ku mne bol veľmi hrubý a požiadal ma, aby som za ním už nechodila.“

„Hovorili ste o poprave?“

„Áno, vlastne veľmi dobre si uvedomoval, že do popravy mu zostáva trinásť dní, a obvinil ma, že sa mu usilujem nanútiť lieky, aby nerobil výtržnosti, keď sa jeho čas naplní. Rovnako vyjadril znepokojenie nad ďalším odsúdeným v cele smrti, Randym Dupreem, o ktorom sa Sam domnieva, že sa mu veľmi zhoršuje duševný stav. Veľmi sa preňho znepokojoval a obvinil ma, že mu nevenujem dostatočnú starostlivosť.“

„Trpí podľa vášho názoru duševnou chorobou?“

„Absolútne nie. Je veľmi ostrého ducha.“

„Nemám ďalšie otázky,“ povedal Roxburgh a posadil sa.

Adam náročky podišiel až k stupienku. „Povedzte nám, pani Stegallová, ako sa darí Randymu Dupreemu?“ spýtal sa zvučným hlasom.

„Ale to je… Nuž, neviem. Ešte som nemala možnosť sa s ním stretnúť.“

„Sam vás naňho upozornil pred jedenástimi dňami, ale doteraz ste ho nenavštívili.“

„Som veľmi zaneprázdnená.“

„Ako dlho vykonávate svoju funkciu?“

„Štyri roky.“

„A koľko ráz za štyri roky ste sa rozprávali so Samom?“

„Raz.“

„Vás tí odsúdení v celách smrti nejako veľmi nezaujímajú, však, doktorka Stegallová?“

„Práve že zaujímajú.“

„Koľko ich máte v celách smrti v súčasnosti?“

„Hm, to presne neviem. Asi štyridsať, myslím.“

„S koľkými ste sa rozprávali? Uveďte nám niekoľko mien.“

Či to bolo zo strachu, hnevu alebo z nevedomosti, nikto nevedel povedať, ale Neldeen akoby zamrzla. Vystrúhala grimasu, hodila hlavou dozadu. Usilovala sa vyloviť v duchu aspoň jedno meno, ale nepodarilo sa jej to. Adam ju nechal niekoľko minút rozmýšľať a potom jej povedal: „Ďakujem vám, doktorka Stegallová.“ Otočil sa a vrátil sa späť na svoje miesto.

„Zavolajte ďalšieho svedka,“ nariadil Slattery.

„Štátny zástupca žiada svedka seržanta Clyda Packera.“

Packera priviedli z chodby do súdnej siene. Mal na sebe uniformu, len zbraň musel odovzdať. Odprisahal, že bude hovoriť pravdu, a sadol si na lavicu svedkov.

Adama neprekvapil účinok Packerovej svedeckej výpovede. Bol to čestný človek, a uviedol len to, čo vedel. Sama pozná už deväť a pol roka a dnes je to stále ten istý človek, ako keď prišiel. Písal na stroji listy pre niektorých kamarátov z ciel smrti, písal listy manželkám a frajerkám niektorých odsúdených, listiny a právnické dokumenty, čítal veľa kníh, najmä právnických. Písal priateľom v celách smrti, manželkám a frajerkám tých chlapcov, čo nevedeli písať. Fajčil cigaretu za cigaretou, lebo chcel zomrieť, prv ako by ho dostal štát. Požičiaval peniaze priateľom. Podľa Packerovho skromného názoru bol Sam dnes duševne rovnako čulý ako po celých deväť a pol roka predtým. A myslí mu to veľmi rýchlo.

Slattery sa nahol nižšie, keď Packer opisoval, ako Sam hráva s Henshawom alebo Gullittom dámu.

„Vyhráva?“ spýtal sa ctihodný sudca.

„Takmer vždy.“

Najdôležitejší zvrat nastal vo chvíli, keď sudca počul, ako Packer opisuje Samovo želanie ešte raz pred smrťou uvidieť východ slnka. Bolo to koncom minulého týždňa, keď bol Packer na raňajšej obchôdzke. Sam ho tichým hlasom o to poprosil. Vedel, že čoskoro zomrie, a pripravoval sa na to, preto sa chcel dostať zavčas rána von na východnú stranu, aby uvidel vychádzať slnko. Packer sa o to postaral, takže minulú sobotu Sam strávil svoju hodinku vonku čakajúc na východ slnka s kávou v ruke. Bol mu za to veľmi vďačný.

Adam nemal otázky. Svedka prepustili a ten vyšiel zo súdnej miestnosti.

Roxburg ohlásil, že ďalším svedkom je Ralph Griffin, väzenský kaplán. Keď Griffina priviedli na lavicu svedkov, nepokojne a poobzeral po miestnosti. Uviedol svoje meno a povolanie, potom sa ostražito pozrel na Roxburgha.

„Poznáte Sama Cayhalla?“ spýtal sa Roxburgh.

„Poznám.“

„Pomáhali ste mu v nedávnej minulosti?“

„Áno.“

„Kedy ste boli naposledy uňho?“

„Včera. V nedeľu.“

„Ako by ste opísali jeho duševný stav?“

„To nemôžem.“

„Prosím?“

„Povedal som, že nemôžem opísať jeho duševný stav.“

„Prečo nie?“

„Lebo som jeho spovedník, a všetko, čo mi povie, je prísne dôverné. Nemôžem vypovedať proti pánu Cayhallovi.“

Roxburgh sa na chvíľu zarazil a rozmýšľal, čo urobiť. Bolo zrejmé, že ani on, ani nikto z jeho slávnych podriadených na takúto situáciu nepomyslel. Pravdepodobne predpokladali, že kaplán pracuje pre štát, a teda bude spolupracovať. Griffin trpezlivo čakal na Roxburghov útok.

Situáciu vyriešil sudca Slattery. „Veľmi správne, pán Roxburgh. Tento svedok tu nemal čo robiť. Ďalší svedok?“

„Ďalšieho nemáme,“ povedal hlavný štátny zástupca a túžil sa čo najskôr vrátiť na svoje miesto.

Jeho Ctihodnosť si čosi zapísala do poznámok a potom sa rozhliadla po miestnosti. „Celú záležitosť dôkladne zhodnotím, poradím sa a zajtra zavčas ráno vydám uznesenie. Len čo bude rozhodnutie pripravené, oznámim ho obom stranám. Netreba, aby ste tu čakali. Zavoláme vás. Pojednávanie sa prerušuje.“

Všetci vstali a náhlili sa k zadnému východu. Adam zastavil Ralpha Griffina a poďakoval sa mu, potom sa vrátil k stolu, kde naňho čakali Goodman, Hez Kerry, profesor Glass a jeho študenti. Čosi si šepkali, kým sa zástup ľudí rozišiel, napokon vyšli aj oni. Ktosi spomenul jedlo a smäd. Bolo takmer deväť.

Pred východom z pojednávacej miestnosti čakali reportéri. Adam im venoval niekoľko nič nehovoriacich zdvorilostných fráz a ani sa pritom nezastavil. Keď prechádzali cez preplnenú chodbu, Wedge sa stiahol dozadu za Adama a Goodmana. Keď vyšli z budovy, zmizol.

Vonku stáli dve skupiny televíznych štábov. Pod schodiskom rečnil zhromaždeným reportérom Roxburgh, obďaleč sa na chodníku rovnako predvádzal guvernér. Keď Adam prechádzal okolo, začul, že pomýšľa o konaní o milosti a že ho čaká dlhá noc. Zajtra to vraj bude ešte horšie. Zúčastníte sa popravy? znela otázka. Odpoveď už Adam nezačul.

Stretli sa v obľúbenej reštaurácii Hal and Mal v centre mesta, kde sa dalo dobre najesť a vypiť si. Hez našiel veľký stôl v kúte vpredu a objednal rundu piva. Vzadu hrala džezová kapela. V reštaurácii aj v bare bolo plno.

Adam sedel v kúte vedľa Heza a po dlhých hodinách sa konečne uvoľnil. Pivo mu chutilo a upokojovalo ho. Objednali si červenú fazuľu s ryžou a rozprávali sa o pojednávaní. Hez ho pochválil, že sa držal znamenite; ani študenti nešetrili chválou. Nálada bola optimistická. Adam sa im poďakoval za pomoc. Goodman s Glassom sedeli na druhom konci stola, zabraní do rozhovoru o inom odsúdenom na trest smrti. Čas pomaly plynul, a keď prišla večera, Adam sa do nej s chuťou pustil.

„Hádam nie je teraz najpríhodnejší čas,“ povedal Hez pri jedle jedným kútikom úst tak, aby ho nepočul nik okrem Adama. Hudba hrala hlasnejšie. „Ale predpokladám, že sa vrátite do Chicaga, keď bude po všetkom,“ povedal a pozrel na Goodmana, aby sa presvedčil, že sa stále venuje Glassovi.

„Zrejme áno,“ odpovedal Adam nepresvedčivo. Nemal veľa času premýšľať, čo bude pozajtra.

„Pýtam sa, lebo u nás máme voľné miesto. Jeden z mojich ľudí si otvára súkromnú prax, takže hľadáme vhodnú náhradu. Nejde o nič, len o zastupovanie odsúdených na smrť, aby bolo jasné.“

„Máte pravdu,“ potichu odpovedal Adam. „Toto nie je akurát najvhodnejší čas na debatu na takúto tému.“

„Je to ťažká robota, ale veľmi vďačná. Navyše citovo značne náročná. Mimoriadne potrebná.“ Hez prežúval klobásku a zapíjal ju pivom. „Plat je biedny v porovnaní s tým, čo dostávate vo firme. Máme málo peňazí, dlhý pracovný čas, húfy klientov.“

„Koľko?“

„Na začiatok povedzme tridsaťtisíc.“

„Teraz mám šesťdesiatdva. A postup pred sebou.“

„To poznám. Zarábal som sedemdesiattisíc vo firme vo Washingtone D. C., keď som to nechal tak a prišiel sem. Ponuka na spoločníka bola na dosah ruky, ale rozhodnutie odísť bolo ľahké. Peniaze nie sú všetko.“

„Máte rád svoju prácu?“

„Človeku prirastie k srdcu. Ale na boj proti tomuto systému treba mať hlboké morálne presvedčenie. Porozmýšľajte o návrhu.“

Goodmanov pohľad práve zamieril k nim. „Pôjdete rovno do Parchmanu?“ spýtal sa nahlas.

Adam dopíjal druhé pivo. Mal chuť aj na tretie, ale nie viac. Čoskoro naňho doľahne únava. „Nie. Počkám na ranný výsledok.“

Jedli, popíjali a počúvali hrôzostrašné príbehy o popravách. Pivo účinkovalo a optimistická nálada sa premieňala na skutočné sebavedomie.

Sam ležal v tme a čakal na polnoc. Pozrel si polnočné správy a dozvedel sa, že pojednávanie sa skončilo a že čas odsúdenému plynie bezo zmeny. Zatiaľ nijaký odklad. Jeho život mal v rukách federálny sudca.

Minútu po polnoci zatvoril oči a pomodlil sa. Poprosil Boha, aby pomohol Lee v ťažkostiach, aby stál pri Carmen a aby dal Adamovi silu vydržať to najhoršie, čo má pred sebou.

Mal pred sebou dvadsaťštyri hodín života. Zložil si ruky na prsia a zaspal.

47

Nugent počkal presne do pol ôsmej, potom zatvoril dvere a otvoril poradu. Prešiel dopredu a poobzeral sa po svojom mužstve. „Práve som sa vrátil z OOR,“ povedal zachmúrene. „Odsúdený je bdelý a pripravený, ani za mak nepripomína zmoknuté kura, o akom dnes ráno písali v novinách.“ Zmĺkol, usmial sa a čakal obdiv za svoj zmysel pre humor. Nijaký ohlas.

„Vlastne je po raňajkách a trvá na vychádzke. Aspoň voľačo ide po normálnych koľajach. Federálny súd v Jacksone sa ešte neozval, preto zatiaľ pôjde všetko podľa stanoveného programu, pokiaľ nedostaneme iné pokyny. Je tak, pán Mann?“

Lucas sedel za stolom bokom od neho v prednom rade, čítal noviny a usiloval sa nevšímať si plukovníka. „Správne.“

„Ide mi o dve najdôležitejšie veci, na ktoré sa treba sústrediť. Po prvé, tlač. Vydal som príkazy seržantovi Morelandovi, aby tých chrapúňov držal na uzde. Pustíme ich do strediska pre návštevy hneď za hlavnou bránou a tam sa ich pokúsime udržať pod kontrolou. Musíme dookola rozostaviť stráže, aby sa neopovážili niekam liezť. O štvrtej popoludní vylosujem účastníkov popravy. Včera večer sme na zozname mali vyše stovky záujemcov. Uspokojíme piatich.“

„Ďalší problém sú udalosti za bránou. Guvernér sľúbil, že na dnes a na zajtra pošle tri desiatky policajtov, čoskoro sa tu prihlásia. Musíme si udržať tých šialencov od tela, najmä skínov, sú to horúce hlavy, treba udržať poriadok. Včera sa vyskytli dve výtržnosti, a keby sme tam nemali hliadky, mohlo to dopadnúť oveľa horšie. Ak sa poprava uskutoční, situácia sa môže vyhrotiť. Nejaké otázky?“

Nikto sa neozval.

„Výborne. Od každého z vás očakávam vysokú profesionalitu a zodpovedný prístup. Končím.“ Krátko a elegantne zasalutoval a pyšne sledoval, ako všetci odchádzajú.

Sam si sadol obkročmo na lavičku, šachovnicu položil pred seba a trpezlivo čakal na J. B. Gullitta, kedy sa zjaví na dvore. Sŕkal vypáchnutý zvyšok kávy.

Gullitt vykročil z dverí, zastal, aby mu zložili putá. Pošúchal si zápästia, zaclonil si rukami oči pred slnkom a pozrel na kamaráta, ktorý tam sedel sám. Pristúpil k lavičke a zaujal miesto oproti. Sam ani nezdvihol pohľad.

„Máš nejaké dobré správy, Sam?“ nervózne sa spýtal Gullitt. „Povedz, že k tomu nedôjde.“

„Si na ťahu,“ povedal Sam a hľadel na figúrky. „Nemôže k tomu dôjsť, Sam,“ fňukal. „Dnes si na rade s prvým ťahom ty, začni.“ Gullitt pomaly sklonil zrak na šachovnicu.

Predpoludním prevládal názor, že čím dlhšie sudca Slattery otáľa s rozhodnutím, tým je odklad pravdepodobnejší. Tento názor predstavoval tradičnú logiku ľudí, ktorí sa modlili za udelenie milosti. Ani o deviatej a potom ani o pol desiatej rozhodnutie nepadlo.

Adam čakal v kancelárii Heza Kerryho, ktorá sa na posledných dvadsaťštyri hodín premenila na operačné centrum. Goodman bol na druhom konci mesta a dozeral, aby nápor na guvernérovu horúcu linku nepovoľoval, čo bola povinnosť, ktorú vychutnával. John Bryan Glass držal stráž pred pracovňou sudcu Slatteryho.

V prípade, že sudca Slattery odklad zamietne, okamžite podajú odvolanie na Odvolací súd piateho federálneho obvodu. Odvolanie mali pre každý prípad skoncipované už pred deviatou. Kerry pripravil aj žiadosť o povolenie odvolať sa na Najvyšší súd USA, ak odvolanie zamietne aj Odvolací súd piateho federálneho obvodu. Všetky spisy čakali, čo bude ďalej. Všetko čakalo, čo bude ďalej.

Aby na to nemusel myslieť, Adam obtelefonoval všetkých, čo poznal. Zavolal Carmen do Berkley. Ešte spala a bola v poriadku. Zavolal do bytu k Lee, ale nikto nedvíhal. Zavolal Phelpsovi do práce a hovoril s jeho sekretárkou. Zatelefonoval Darlene a oznámil jej, že nemá ani potuchy, kedy sa vráti. Vykrútil súkromné číslo McAllistera, ale bolo obsadené. Možno zásluhou Goodmana.

Zavolal Samovi a zreferoval mu o včerajšom pojednávaní s osobitným dôrazom na postoj reverenda Ralpha Griffina. Vysvetlil mu, že Packer svedčil a povedal len čistú pravdu. A Nugent je, prirodzene, hulvát. Nakoniec Samovi sľúbil, že okolo obeda príde za ním. Sam ho poprosil, aby sa ponáhľal.

Pred jedenástou Slatteryho v spravodlivom hneve všetci preklínali a zatracovali. Adam mal toho dosť. Zavolal Goodmanovi a oznámil mu, že sadá do auta a ide do Parchmanu. Rozlúčil sa s Hezom Kerrym a ešte raz sa mu poďakoval.

A potom už uháňal von z mesta, na sever, na hlavnú cestu č. 49. Keby dodržiaval maximálne povolenú rýchlosť, do Parchmanu to boli dve hodiny. Vyladil si rozhlasovú stanicu, ktorá sľubovala, že v polhodinových intervaloch bude informovať o najnovšom vývoji udalostí, medzitým počúval nekonečné rozhovory o hazardných hrách v mississippských kasínach. O pol dvanástej ohlásili, že v prípade Sama Cayhalla nenastali nijaké zmeny.

Išiel stotridsiatkou, aj stoštyridsiatkou, predbiehal cez dvojitú čiaru, v zákrutách aj na estakádach. Keď prechádzal cez malé mestá a osady, porušoval rýchlostný limit. Nevedel, čo ho do Parchmanu tak hnalo. Keď tam napokon dorazí, veľa toho nespraví. Právnické starosti nechal za sebou v Jacksone. Bude so Samom len posedávať a rátať hodiny ubiehajúceho času. Alebo hádam oslávia nádherný darček od federálneho súdu.

Zastavil na kraji cesty pri obchode neďaleko mestečka Flora, aby si načerpal benzín a kúpil ovocnú šťavu. Práve odchádzal od čerpadla, keď počul správy. Unudený a apatický moderátorov hlas bol odrazu plný vzrušenia, keď čítal správu o Cayhallovom prípade. Sudca federálneho okresného súdu F. Flynn Slattery práve zamietol návrh uznať právnu nespôsobilosť Sama Cayhalla. Do hodiny sa proti rozhodnutiu odvolajú. Sam Cayhall sa mohutným skokom priblížil k mississippskej plynovej komore, dramaticky ohlásil moderátor.

Namiesto toho, aby šliapol na plyn, Adam spomalil na primeranú rýchlosť a pomaly popíjal nápoj. Vypol rádio. Spustil si okno, aby teplý vzduch lepšie prúdil. Slatteryho preklínal celou cestou, zbytočne chrlil nadávky do predného skla, voliac čoraz horšie. Bolo niekoľko minút po poludní. Slattery, keby bol charakter, mohol rozhodnúť o päť hodín skôr. A keby mal odvahu, vlastne už aj včera. Teraz by už mohli čakať na vyjadrenie Odvolacieho súdu piateho federálneho obvodu. Hodný kus cesty nadával aj na Brecka Jeffersona.

Sam mu hneď na začiatku spomenul, že štát Mississippi má veľký záujem na jeho poprave. Zaostával za Louisianou, Texasom a Floridou, dokonca aj Alabama a Georgia dosiahli vyšší počet popravených. Niečo bolo treba urobiť. Odvolania nemajú konca kraja. S kriminálnikmi sa tu zaobchádza ako vo vatičke. Kriminalita narastá. Je načase niekoho popraviť a ukázať celej krajine, že tento štát to myslí s nastolením poriadku vážne.

Adam mu konečne uveril.

Po chvíli prestal hrešiť. Dopil ovocnú šťavu, fľašku vyhodil z okna do priekopy, čo bolo proti všetkým predpisom platným v štáte Mississippi. Veľmi ťažko by v tejto chvíli zhodnotil svoj vzťah k zákonu a poriadku tohto štátu.

Predstavil si Sama, ako sedí v cele, sleduje televíziu, počúva správy.

Adama rozbolelo srdce. Ako advokát starého Sama zlyhal. Jeho mandant zomrie v rukách štátnej moci a on proti tomu nemôže ani prstom lusknúť.

Správy zaúčinkovali na armádu reportérov a kameramanov rozťahaných po malom priestranstve strediska pre návštevy za hlavnou bránou ako elektrický šok. Sústredili sa okolo prenosných televíznych prijímačov a sledovali jacksonské a memphiské stanice. Aspoň štyri vysielali priamy prenos z Parchmanu, stovky ďalších postávali okolo areálu farmy. Ich malé stanovisko ohradené lanom a barikádami prísne sledovali Nugentove jednotky.

Keď sa správa rozšírila, ruch na diaľnici zosilnel. Asi stovka členov Ku-Klux-Klanu hlasno skandovala smerom k budove správy väznice. Skíni, neonacisti a zástancovia čistej rasy častovali obscénnymi poznámkami každého, kto ich mohol počuť. Mníšky a iní tichí demonštranti sedeli pod slnečníkmi a usilovali sa ignorovať hlučných a surových susedov.

Sam si vypočul správy s miskou šalátu z kvaky, jeho posledné normálne jedlo pred záverečnou večerou. Pozeral na televíziu, sledoval zábery z Jacksonu a Parchmanu a naopak. Mladý právnik čiernej pleti, o ktorom nikdy nepočul, hovoril s reportérom a vysvetľoval, čo so svojou skupinou obhajcov ďalej plánujú podniknúť na Samovu obranu.

Aj kamarát Buster Moac sa sťažoval, že do jeho prípadu sa v poslednej chvíli angažovalo toľko právnikov, že vlastne nevedel, kto je s ním a kto sa usiluje o jeho krk. Ale Sam si bol istý, že Adam má všetko pod kontrolou.

Dojedol šalát z kvaky a položil misku na podnos pod pričňou. Prešiel k mrežiam a zaškľabil sa na dozorcu s tupou tvárou, ktorý ho sledoval od dverí na chodbe. Na chodbe bolo ticho. V každej cele bol pustený televízor, ale s tlmeným zvukom, všetci sledovali spravodajstvo s chorobným záujmom. Nebolo počuť ani hlások. Už toto samo o sebe bol mimoriadne zriedkavý jav.

Naposledy si vyzliekol červenú kombinézu, preložil ju napoly a hodil do kúta. Z nôh si striasol gumené šľapky a šuchol pod posteľ, aby ich viac nevidel. Starostlivo si rozložil na posteli nové šaty, rozopol košeľu s krátkymi rukávmi a obliekol si ju. Sedela mu veľmi dobre. Nohy šuchol do tvrdých pracovných nohavíc farby kaki, zatiahol zips a zapol v páse. Nohavice mu boli o päť centimetrov dlhšie, preto sa posadil na lôžko a vyhrnul si ich do rovnakej manžety na oboch nohách. Bavlnené ponožky boli hrubé, ale príjemné. Topánky boli tiež o čosi väčšie, ale inak sedeli dobre.

Pocit, že je vhodne oblečený, v riadnych šatách, v ňom odrazu vyvolal bolestné spomienky na svet vonku na slobode. Takéto nohavice nosieval štyridsať rokov, až kým ho nezatvorili. Kupoval si ich v obchode na námestí v Clantone. V dolnej zásuvke bielizníka mal vždy uložených štvoro či pätoro podobných. Žena mu ich žehlila nenaškrobené a po troch-štyroch praniach boli ako stará pyžama. Chodil v nich do práce a chodil v nich aj do mesta. Chodil v nich na rybačku s Eddiem, mal ich na sebe, keď na priedomí hojdal malú Lee. Nosil ich do kaviarne a na schôdze členov Ku-Klux-Klanu. A mal ich na sebe aj v ten osudný deň, keď bol v Greenville položiť bombu do úradu radikálneho žida.

Sedel na lôžku a hladkal si ostré puky pod kolenom. Už deväť rokov a šesť mesiacov ich nemal na sebe. Naozaj príznačné, že si ich oblečie do plynovej komory.

Aby ich potom rozstrihali, vložili do vreca a spálili.

Adam sa najprv zastavil v kancelárii Lucasa Manna. Strážkyňa Louise mu na hlavnej bráne odovzdala odkaz, vraj ide o čosi dôležité. Mann za ním zatvoril dvere a ponúkol mu stoličku. Adam odmietol. Ponáhľal sa za Samom.

„Piaty odvolací federálny súd dostal pred pol hodinou odvolanie,“ oznámil Mann. „Myslel som si, že by ste chceli odo mňa zatelefonovať do Jacksonu.“

„Vďaka. Ale použijem telefón tam na oddelení.“

„V poriadku. Každú polhodinu telefonujem na ministerstvo spravodlivosti, takže ak sa niečo dozviem, zavolám vás.“

„Ďakujem.“ Adam bol nervózny.

„Želá si Sam posledné jedlo?“

„Hneď sa ho spýtam.“

„Dobre. Zavolajte mi alebo povedzte Packerovi. A čo vaši svedkovia?“

„Sam si neželá svedkov.“

„A vy?“

„Nie. Nedovolí to. Na tom sme sa už dávno dohodli.“

„Dobre. Nič iné mi neprichádza na um. Mám tu fax a telefón, a možno tu bude pokojnejšie. Nech sa páči, sú vám k dispozícii.“

„Ďakujem,“ povedal Adam a vyšiel z kancelárie. Pomaly zatiahol autom k oddeleniu a naposledy zaparkoval na štrku pri plote. Pomaly prešiel k strážnej veži a vložil kľúče do vedierka.

Pred štyrmi týždňami tu stál prvý raz, hľadel, ako spúšťajú červené vedierko, a premýšľal, aký tvrdý, ale účinný systém zaviedli. Pred štyrmi týždňami! Ale prichodilo mu to ako roky.

Čakal pri dvojitej bráne a stretol na schodoch strážcu Drobného. Sam bol už v prednej miestnosti, sedel na rohu stola a obdivoval si topánky. „Pozri na moje nové handry,“ povedal pyšne, keď Adam vošiel dnu.

Ten podišiel bližšie a prezrel si Sama od hlavy po päty. Sam žiaril. Mal hladko oholenú tvár. „Elegantné, naozaj elegantné.“

„Takmer ako normálny chlap, no nie?“

„Vyzeráte výborne, Sam, naozaj výborne. To vám doniesol Donnie?“

„Áno. Kúpil ich v dolárovom obchode. Najprv som si myslel, že si objednám niečo nóbl od módnych tvorcov z New Yorku, ale dofrasa na čo? Veď ide len o popravu. Povedal som ti, že nedovolím, aby ma popravili v tej červenej väzenskej uniforme. Pred chvíľou som si ju vyzliekol a už ju na seba nedám. Musím sa priznať, Adam, že to bol výborný pocit.“

„Počuli ste posledné správy?“

„Áno. Omieľali ich všetci. Je mi ľúto, že pojednávanie takto dopadlo.“

„Odvolanie leží na Piatom federálnom odvolacom. Mám dobrý pocit. Podľa mňa máme veľkú šancu.“

Sam sa usmial a pozrel bokom, akoby malý vnuk povedal pred starým otcom drobné klamstvo. „V televízii vystupoval na obed istý čierny právnik a povedal, že pracuje pre mňa. Čo sa to, preboha, robí?“

„To bol určite Hez Kerry.“ Adam si položil aktovku na stôl a posadil sa.

„Aj jeho platím?“

„Áno, Sam, rovnakou sadzbou ako mňa.“

„Len som bol zvedavý. A ten chumaj doktor, ako sa len volá? Swinn? Ten si teda o mne povymýšľal!“

„Bolo to veľmi smutné, Sam. Len čo skončil, celá súdna sieň si predstavovala, ako beháte po cele, škrípete zubami a močíte na dlážku.“

„Dobre, som pripravený vymaniť sa z tejto biedy.“ Samove slová zneli rozhodne, nahlas a takmer vzdorovito. Po strachu ani stopy. „Vieš, mám k tebe jednu malú prosbu,“ povedal a siahol po ďalšej obálke.

„Tentoraz je pre koho?“

Sam mu ju podal. „Chcem, aby si to zobral na diaľnicu k hlavnej bráne, aby si vyhľadal vodcu tej skupiny klansmanov a prečítal im to. Usiluj sa, aby ťa brali kamery, lebo by som bol rád, keby sa to ľudia dozvedeli.“

Adam sa na ňu podozrivo zahľadel. „Čo ste tam napísali?“

„Stručne a k veci. Žiadam ich, aby odišli domov. Aby mi dali pokoj, nech môžem v pokoji zomrieť. O takých skupinách som nikdy nepočul. Z mojej smrti chcú len ťažiť.“

„Nemôžete ich rozohnať.“

„Viem. Ani to neočakávam. Ale podľa televízie sa zdá, akoby tí šialenci boli mojimi kamarátmi či stúpencami. Nepoznám ani jediného z nich.“

„Neviem, či je to v tejto chvíli najlepší nápad.“

„Prečo nie?“

„Pretože práve teraz na Piatom odvolacom tvrdíme, že vlastne len vegetujete, že nie ste schopný dať si čosi také dohromady.“ Sam sa odrazu rozhneval. „Vy právnici,“ posmieval sa. „Nikdy sa nevzdáte? Je koniec. Všetko sa skončilo, Adam, prestaň sa hrať.“

„Neskončilo.“

„Pokiaľ ide o mňa, je koniec. A teraz zober tento list a urob, čo ti kážem.“

„Hneď teraz?“ opýtal sa Adam a pozrel na hodinky. Bolo pol druhej.

„Áno. Hneď teraz. Počkám tu na teba.“

Adam zaparkoval pri strážnej službe na hlavnej bráne a vysvetlil Louise, čo chce urobiť. Bol nervózny. Louise zlovestne pozrela na bielu obálku a zakričala na dvoch uniformovaných strážcov, aby prišli k bráne. Odprevadili Adama k bráne a k demonštrantom. Niekoľkí novinári zhovárajúci sa s protestujúcimi spoznali Adama a okamžite sa rozbehli k nemu. Adam aj so strážcami prešli rýchlo k prvému plotu a otázky novinárov si nevšímali. Mal strach, ale bol rozhodnutý a veľmi spokojný, že ho ochraňuje telesná stráž.

Kráčal rovno k bielo-modrému baldachýnu, ktorý bol hlavným stanom členov Ku-Klux-Klanu. Kým k nim prišiel, skupina v bielych rúchach už naňho čakala. Novinári obkolesili Adama, jeho strážcov a členov Klanu. „Kto je tu hlavný organizátor?“ spýtal sa Adam takmer bez dychu.

„Kto sa na to pýta?“ spýtal sa statný mladý muž s čiernou bradou a opálenými lícami. Keď vystúpil dopredu, z obočia mu kvapkal pot.

„Priniesol som vyhlásenie od Sama Cayhalla,“ povedal Adam nahlas a kruh sa zovrel. Kamery vrčali. Reportéri vytiahli mikrofóny a záznamníky a strkali ich čo najbližšie k Adamovi.

„Ticho!“ vykríkol ktosi.

„Späť!“ zakričal jeden zo strážcov.

Skupina napätých členov Klanu v rovnakom bielom rúchu, väčšinou bez kapuce, sa pred Adamom pevnejšie zomkla. Nespoznával nikoho z posledného stretnutia s nimi minulý piatok. Títo chlapíci nevyzerali veľmi priateľskí.

Vzrušená vrava na trávnatom páse ustala, keď sa dav tlačil čoraz bližšie, aby si všetci vypočuli Samovho advokáta.

Adam vytiahol z obálky odkaz a držal ho vysoko nad hlavou v oboch rukách. „Som Adam Hall a zastupujem Sama Cayhalla. Mám tu od neho pre vás odkaz,“ zopakoval. „Je na ňom dnešný dátum a je adresovaný všetkým členom Ku-Klux-Klanu a ostatným skupinám, ktoré demonštrujú v jeho mene. Citujem: ‚Prosím vás, odíďte. Vaša prítomnosť nie je pre mňa útechou. Využívate moju popravu na podporu vlastných záujmov. Nepoznám ani jedného z vás, ale nechcem sa s vami zoznámiť. Prosím vás, okamžite sa rozíďte. Radšej by som zomrel bez divadla, ktoré tu vraj v môj prospech predvádzate.‘“

Adam pozrel na prísne tváre členov Klanu, rozpálené a spotené. „V poslednom odstavci sa píše, citujem: ‚Už nie som členom Klanu. Zavrhujem túto organizáciu a všetko, o čo sa usiluje. Bol by som slobodný, keby som o Ku-Klux-Klane nebol nikdy nič počul.‘ Podpísaný Sam Cayhall.“ Adam zamával odkazom na členov Klanu, teraz nemých a omráčených.

Chlap s čiernou bradou a opálenými lícami vykročil smerom k Adamovi a usiloval sa mu vytrhnúť list. „Dajte mi ho!“ skríkol, ale Adam šklbnutím uhol. Strážca po Adamovej pravici urobil rýchlo krok vpred a zablokoval muža, ktorý doňho vrazil. Strážca ho tlačil dozadu a niekoľko hrozných sekúnd Adamovi telesní strážcovia s niekoľkými členmi Klanu do seba sácali. Ostatní strážcovia zblízka všetko sledovali a o chvíľu boli uprostred potýčky. Rýchlo urobili poriadok. Dav ustúpil.

Adam sa zubil na členov rasistickej organizácie: „Rozíďte sa!“ kričal. „Počuli ste jeho slová! Hanbí sa za vás!“

„Choďte do pekla!“ zreval vodca.

Dvaja strážcovia schmatli Adama a viedli ho k prednej bráne, raziac si cestu medzi novinármi a kameramanmi. Bránou prakticky prebehli, bežali popred líniu ďalšej strážnej služby cez ďalšiu hŕbu reportérov, až sa dostali k Adamovmu autu.

„Sem sa už nevracajte, jasné?“ žiadal ho jeden zo strážcov.

Úrad McAllistera, ako sa povrávalo, je deravejší ako dno starého hrnca. V utorok hneď popoludní sa rozšírila po Jacksone najčerstvejšia klebeta, že guvernér vážne premýšľa udeliť Samovi Cayhallovi milosť. Klebeta sa rozšírila z vládnych kruhov k čakajúcim reportérom, odkiaľ ju ďalej rozširovali ďalší reportéri a diváci, ale hovorili už nie o klebete, lež o spoľahlivom chýre. Do hodiny sa chýr premenil takmer na fakt.

Mona Starková sa v rotunde stretla so zástupcami tlače a sľúbila, že neskôr sa vyjadrí aj sám guvernér. Súdy zatiaľ nerozhodli, vysvetlila. Áno, guvernér je pod obrovským tlakom.

48

Odvolaciemu súdu piateho federálnemu obvodu netrvalo viac ako tri hodiny, aby odrazil posledné z labilných odvolaní na Najvyšší súd USA. O tretej sa konala krátka telefonická porada. Hez Kerry a Garner Goodman sa rozbehli do Roxburghovho úradu krížom oproti kapitolu v hlavnom meste štátu. Telefonický systém ministra spravodlivosti bol na takej technickej úrovni, že volajúci sa mohol zhovárať naraz s viacerými účastníkmi, a to s Kerrym, Adamom a Lucasom Mannom v Parchmane, sudcom Robichauxom v Lake Charles, sudkyňou Judyovou v New Orleanse a sudcom McNeelym v texaskom Amarille. Senát zložený z troch sudcov najprv poskytol priestor Adamovi a Roxburghovi, aby predniesli svoje argumenty, potom poradu skončili. O štvrtej zatelefonoval súdny tajomník obom účastníkom konania a oboznámil ich so zamietavým stanoviskom súdu a vzápätí im poslal faxy. Kerry s Goodmanom okamžite poslali faxom odvolanie na Najvyšší súd USA. Kým Adam ukončil krátky rozhovor so súdnym tajomníkom, Sam sa práve podroboval poslednému lekárskemu vyšetreniu. Pomaly položil slúchadlo. Sam sa mračil na mladého vystrašeného lekára, ktorý mu meral tlak. Packer a Tiny stáli na žiadosť lekára obďaleč. V prednej miestnosti sa tlačilo päť ľudí.

„Piaty odvolací nás práve zamietol,“ povedal vážne Adam. „Práve sa chystáme ísť na Najvyšší súd USA.“

„Nečakám zasľúbenú zem,“ povedal Sam, nespúšťajúc zrak z lekára. „Ja som ozaj optimistický,“ povedal takmer srdečne na adresu Packera.

Lekár si rýchlo odložil prístroje do tašky. „Skončil som,“ povedal a zamieril k dverám.

„Takže som dosť zdravý, aby som mohol zomrieť?“ spýtal sa Sam.

Lekár otvoril dvere a odišiel, za ním Packer a Tiny. Sam vstal a povystieral si chrbát, potom sa pustil chodiť po miestnosti. Topánky sa mu na päte šúchali a odrážalo sa to na chôdzi. „Si nervózny?“ spýtal sa so zlomyseľným úsmevom.

„Prirodzene. Dúfam, že vy nie.“

„Zomieranie nemôže byť horšie ako čakanie na smrť. Dočerta, som pripravený. Rád by som to mal za sebou.“

Adam takmer utrúsil akúsi banalitu o primeranej šanci na Najvyššom súde USA, ale nemal chuť na ďalšie výčitky. Sam len chodil a fajčil a nemal náladu na dlhé reči. Adam sa, ako inak, zamestnával telefonovaním. Zavolal Goodmanovi a Kerrymu, ale ich rozhovor bol veľmi stručný. Nemali si čo povedať, a už vôbec nič optimistické.

Plukovník Nugent stál pred návštevným strediskom a žiadal o ticho. Na trávniku sa zhromaždila malá armáda novinárov a spravodajcov, všetci netrpezlivo očakávajúci výsledky losovania. Vedľa neho stálo na stole plechové vedro. Každý novinár mal oranžový odznak s číslom, ktorý dostali od správy väznice s akreditáciou.

„V súlade s väzenským poriadkom je pre tlač k dispozícii osem miest,“ vysvetľoval Nugent pomaly a jeho slová sa niesli takmer k hlavnej bráne. Cítil sa ako na výslní. „Jedno miesto pre agentúru AP, jedno pre UPI a jedno pre mississippské spravodajstvo. Zostáva päť pre ostatných, ktorých vylosujeme. Z toho vedra vytiahnem päť čísel, a ak sa budú zhodovať s číslom vašej akreditácie, máte šťastie. Sú nejaké otázky?“

Odrazu sa niekoľko desiatok novinárov nechcelo na nič pýtať. Mnohí si strhli odznaky, aby si skontrolovali čísla. Skupina sa zavlnila vzrušením. Nugent dramaticky siahol do vedra a vytiahol papierik. „Číslo 4843,“ vyhlásil hlasom cvičeného vyvolávača v herni.

„Nech sa páči,“ vzrušene zakričal mladý muž a šťastne mával svojím odznakom.

„Ako sa voláte?“ kričal Nugent.

„Edwin King, z Arkansas Gazette.“

Nugentov zástupca si zapísal jeho a noviny. Edwinovi Kingovi závideli všetci kolegovia.

Nugent rýchlo vyvolal ďalšie štyri čísla, čím sa losovanie skončilo. Pri poslednom čísle prebehlo davom zreteľné zúfalstvo. Tí, čo im to nevyšlo, boli zdrvení. „Presne o dvadsiatej tretej hodine sem pristavíme dva minibusy.“ Nugent ukázal na hlavnú príjazdovú cestu. „Títo ôsmi svedkovia tu musia byť pripravení. Odvezieme ich na oddelenie s osobitným režimom. Fotoaparáty ani zaznamenávacie pomôcky nijakého typu nie sú povolené. Každého prehliadneme. Asi o dvadsaťtri tridsať ich opäť naložíme do minibusu a privezieme späť. Uskutoční sa tlačová konferencia v hlavnom vestibule budovy správy väznice, ktorú otvoríme už o dvadsiatej prvej. Sú nejaké otázky?“

„Koľko ľudí sa zúčastní popravy?“ spýtal sa ktosi.

„Asi trinásť alebo štrnásť ľudí v miestnosti pre svedkov popravy. A v komore budem ja, kaplán, lekár, štátny popravca, väzenský právnik a dvaja dozorcovia.“

„Zúčastní sa popravy aj rodina obetí?“

„Áno, očakávame pána Elliota Kramera, starého otca.“

„A guvernér?“

„Podľa zákona má guvernér k dispozícii dve miesta. Jedno z nich dostane pán Kramer. Neoznámili mi, či príde aj guvernér.“

„A čo rodina Cayhallovcov?“

„Nie. Nikto z príbuzných nebude na poprave prítomný.“

Nugent otvoril Pandorinu skrinku. Zovšadiaľ sa hrnuli otázky, lenže čakalo ho ešte veľa práce. „Koniec otázok. Ďakujem,“ povedal a odchádzal preč.

Donnie Cayhall prišiel na poslednú návštevu niekoľko minút pred šiestou. Odviedli ho do prednej miestnosti, kde si našiel brata pekne oblečeného a smejúceho sa v spoločnosti Adama Halla. Sam ich zoznámil.

Adam sa doteraz starostlivo vyhýbal Samovmu bratovi. Donnie, ako sa ukázalo, bol čistý, upravený, uhladený, primerane oblečený pán. Podobal sa na brata, najmä keď sa Sam oholil, ostrihal si vlasy a odložil kombinézu. Boli rovnako vysokí, a aj keď Donnie nemal nadváhu, Sam bol oveľa chudší.

Donnie celkom určite nepatril k zadubeným dedinčanom, ako sa Adam obával. Bol úprimne rád, že spoznáva Adama, bol veľmi pyšný, že je právnikom. Budil dojem príjemného muža, ktorý sa rád usmieval, mal pekné zuby, ale veľmi smutné oči. „Ako to vyzerá?“ spýtal sa po niekoľkých minútach spoločenských banalít. Mal na mysli odvolanie.

„Všetko závisí od Najvyššieho súdu Spojených štátov.“

„Takže je ešte stále nádej?“

Pri tejto poznámke Sam zavrčal.

„Malá,“ povedal Adam rezignovane.

Chvíľu všetci mlčali, kým Adam a Donnie hľadali menej citlivú tému na debatu. Samovi to však vôbec neprekážalo. Pokojne sedel na stoličke so skríženými nohami a veselo si bafkal. V duchu sa zaoberal vecami, aké si oni dvaja nevedeli ani len predstaviť.

„Dnes som sa zastavil u Alberta,“ povedal Donnie.

Sam nezdvihol zrak z dlážky. „Čo robí jeho prostata?“

„Neviem. Myslel si, že si už zomrel.“

„To je celý on.“

„Bol som aj s tetou Finnie.“

„Myslel som si, že už zomrela,“ povedal Sam s úsmevom.

„Takmer. Má deväťdesiatjeden. Je celá bez seba, čo sa okolo teba robí. Vraj si bol jej najmilším synovcom.“

„Nemohla ma vystáť, ani ja ju, dofrasa. Kým som sem prišiel, päť rokov som ju nevidel.“

„Dobre, ale teraz je celkom zdrvená.“

„Prežije to.“

Sam sa zrazu naširoko usmial a potom sa rozosmial. „Pamätáš sa, keď sme ju raz sledovali, keď vošla do kôlne za domom starej mamy, a na kôlňu spustili spŕšku skál? Vyletela odtiaľ s plačom a krikom.“

Donnie si odrazu spomenul na príhodu a od smiechu sa celý triasol. „Áno, bola na nej plechová strecha,“ vysvetlili v prestávke medzi nadýchnutím, „a každá skala zadunela na nej ako bomba.“

„Áno, boli sme tam my dvaja a Albert. Ty si nemal viac ako štyri.“

„Ale pamätám sa na to.“

Príbeh sa rozširoval a smiech bol nákazlivý. Adam sa prichytil, že sa usmieva, keď vidí týchto dvoch starých mužov smiať sa ako malých nezbedných chlapcov. Príbeh o tetke v kôlni prešiel k ďalšiemu príbehu o jej manželovi, strýkovi Garlandovi, ktorý bol zlý a telesne postihnutý, smiech nepokračoval.

Samova posledná večera mala uľahčiť robotu nešikovným kuchárom v kuchyni s nevábnou stravou, ktorou ho mučili deväť a pol roka. Vyžiadal si niečo ľahké, nejaký polotovar, čo všade dostať. Často sa čudoval svojim predchodcom, ktorí si objednali sedem chodov – rezne, kraby, tvarohovú tortu. Buster Moac zjedol dva tucty surových ustríc, po nich grécky šalát, rebierko a ďalšie chody. Nikdy nepochopil, ako mohli mať taký apetít niekoľko hodín pred smrťou.

Keď mu Nugent zaklopal o pol ôsmej na dvere, nebol ani trošku hladný. Za Nugentom stál Packer a za Packerom služba s jedlom na podnose. V strede podnosu bola veľká miska s tromi eskimami a pri nej malá termoska s francúzskou kávou, Samovou obľúbenou značkou. Podnos položili na stôl.

„Nie je to veľká večera, Sam,“ poznamenal Nugent.

„Necháte ma, aby som si ju zjedol v pokoji a nebudete ma rušiť svojimi hlúpymi rečami?“

Nugent stuhol a zagánil na Adama. „O hodinu sa vrátime. Do toho času vaša návšteva musí odísť a vy sa vrátite do pozorovacej cely. Rozumiete?“

„Len choďte, choďte“ povedal Sam, sediac pri stole.

Len čo odišli, Donnie sa spýtal: „Dofrasa, Sam, prečo si si neobjednal niečo, na čom sme si mohli pochutiť? Čo to tu máš?“

„Toto je moje posledné jedlo. Keď prídeš na rad ty, objednáš si, čo budeš chcieť.“ Vzal si vidličku, opatrne odbalil vanilkovú zmrzlinu a vytiahol čokoládou obalenú tyčinku z paličky. Veľký kus si odhryzol a pomaly si nalial do šálky kávu. Bola čierna, tuho voňala.

Donnie a Adam sedeli na stoličkách pri stene a sledovali Sama, ako sa pomaly kŕmi posledným jedlom.

Prichádzali už od piatej. Zo všetkých kútov štátu, po jednom vo veľkých štvordverových autách rozličných farieb, ozdobených kadejakými znakmi a značkami na dverách a nárazníkoch. Niektorí mali na streche signálne svetlo a na palubnej doske zbrane. Na všetkých boli vysoko vystrčené antény, ktoré sa chveli vo vetre.

Boli to šerifovia, zvolení do funkcií vo svojich okresoch, kde mali chrániť občanov pred nezákonnosťou. Mnohí z nich vykonávali svoju funkciu už veľa rokov a väčšina z nich sa už zúčastnila obradu slávnostnej večere pred popravou, o ktorej sa veľa nepísalo.

Slávnostnú večeru pripravila stará kuchárka slečna Mazolová. Menu sa nikdy nemenilo. Na bravčovej masti vypražila veľké kurence. Uvarila bravčové kolienko s hráškom. A upiekla ozajstné cmarové pečivo, veľké ako malá panvica. Kuchyňu mala za malým bufetom, neďaleko od hlavnej budovy správy väznice. Jedlo sa podávalo o siedmej, bez ohľadu na to, koľkí šerifovia prišli.

Dnes večer ich tu bude asi najviac od čias popravy Teddyho Meeksa roku 1983. Slečna Mazolová ich očakávala, lebo čítala noviny; každý vedel o Samovi Cayhallovi. Čakala najmenej päťdesiat šerifov.

Prechádzali cez hlavnú bránu, mávali ako dôležité osoby a nedbanlivo si zaparkovali autá okolo bufetu. Boli to zväčša samí mocní chlapi s dôstojnými bruchami a veľkým apetítom. Po dlhej jazde naozaj vyhladli.

Pri jedle sa navzájom naťahovali. Najedli sa ako prasce a vyšli von, posadali si na kapoty svojich áut a čakali do zotmenia. Zo zubov si špáradlami vyberali zvyšky kureniec a chválili jedlo slečny Mazolovej. Počúvali hlasné táranie z autorádií, akoby sa každú chvíľu mal začať vysielať prenos z Cayhallovej popravy. Spomínali iné popravy, kruté násilné trestné činy, ktoré boli spáchané u nich doma, hovorili o svojich rodákoch, ktorí sedeli v celách smrti. Plynovú komoru by bolo treba využívať častejšie.

Pobavene hľadeli na stovky demonštrantov na diaľnici pred sebou. Ďalej sa špárali v zuboch a potom vošli dnu vziať si čokoládovú tortu.

Orgány zodpovedné za dodržiavanie zákona prežívali naozaj krásny večer.

49

Po zotmení sa nad diaľnicou pred Parchmanom rozhostilo zvláštne ticho. Ani jeden z členov Ku-Klux-Klanu nepomýšľal po Samovej výzve na odchod, všetci sedeli na skladacích stoličkách na pošliapanej tráve a čakali. Skíni a podobní bratia, ktorí sa pražili na augustovom slnku, posedávali v malých skupinkách a popíjali vodu s ľadom. K mníškam a ostatným aktivistom sa pripojili členovia Amnesty International. Pálili sviečky, modlili sa, potichu nôtili piesne. Usilovali sa udržať si vzdialenosť od skupín rozosievajúcich nenávisť. V ktorýkoľvek iný deň, pri inej poprave, pri inom odsúdenom, budú títo istí ľudia plní nenávisti možno žiadať krv.

Pokoj sa vytratil, len čo pred hlavnou bránou zastal nákladiak plný mladých ľudí. Spustili zborový krik: „Do plynu! Do plynu! Do plynu!“ Pneumatiky nákladiaka zapišťali a auto odfrčalo preč. Niektorí členovia klanu vyskočili na rovné nohy, hotoví pustiť sa do bitky, ale decká rýchlo zmizli a viac sa nevrátili.

Výrečná prítomnosť cestnej polície udržiavala situáciu pod kontrolou. Policajti boli rozostavaní v skupinkách, sledovali dopravný ruch, dobre strážili členov Ku-Klux-Klanu a skínov. Nad hlavami im krúžil vrtuľník.

Goodman konečne skončil akciu „Prieskum trhu“. Počas piatich dní uskutočnili vyše dve tisícky telefonických hovorov. Vyplatil študentov, pozbieral prenosné telefónne aparáty a hlboko sa im poďakoval. Ani jednému z nich sa nechcelo hodiť flintu do žita, preto ho odprevadili až do kapitolu, kde sa konala ďalšia sviečková demonštrácia. Guvernér bol ešte vždy v úrade.

Jeden zo študentov sa dobrovoľne podujal odniesť telefón Johnovi Bryanovi Glassovi, ktorý bol na druhej strane ulice pred Mississippským najvyšším súdom. Goodman mu zatelefonoval, potom Kerrymu, aj starému kamarátovi Joshuovi Caldwellovi, ktorý súhlasil, že bude čakať pred kanceláriou exekútora popráv vo Washingtone. Goodman mal svojich ľudí všade. Telefóny fungovali. Zavolal Adamovi. Sam práve dojedal svoje posledné jedlo a odkázal mu, že hovoriť s ním nechce, ale za všetko mu ďakuje.

Keď dopil kávu a dojedol eskimá, Sam vstal, aby si povystieral nohy. Donnie už hodnú chvíľu mlčal. Veľmi trpel a chystal sa na odchod. Nugent mal čoskoro prísť, preto by sa bol rád rozlúčil.

Samovi kvaplo trochu roztopeného krému na novú košeľu, a Donnie mu chcel fľak vyčistiť vreckovkou. „Na tom nezáleží,“ povedal Sam, sledujúc brata.

Donnie šúchal fľak ďalej. „No, už je to dobré. Radšej už pôjdem, Sam. Každú chvíľu prídu.“

Stáli v dlhom objatí, jemne sa navzájom hladkajúc po chrbte. „Sam, je mi strašne ľúto,“ povedal Donnie trasľavým hlasom. „Veľmi, veľmi ľúto.“

Odstúpili od seba, ale držali sa za plecia, oči sa im ligotali, ale neslzili. Nemohli sa jeden pred druhým rozplakať. „Dávaj na seba pozor,“ povedal Sam.

„Aj ty. Pomodli sa, Sam.“

„Pomodlím. Ďakujem za všetko. Ty si jediný, komu na mne záležalo.“

Donnie si zahryzol do pery a odvrátil od Sama oči. Podal ruku Adamovi, no nepovedal ani slovo. Potom prešiel poza brata k dverám a odišiel.

„Najvyšší súd sa ešte nevyjadril?“ spýtal sa Sam z ničoho nič, akoby odrazu veril, že má ešte nádej.

„Nie,“ povedal smutne Adam.

Sadol si na stôl a hompáľal nohami. „Naozaj si želám, aby bolo už po všetkom, Adam,“ povedal, zvažujúc každé slovo. „Je to veľmi kruté.“

Adam nevedel, čo povedať.

„V Číne sa k tebe prikradnú potajomky zozadu a strelia ti do hlavy. Bez poslednej misky ryže. Bez rozlúčky. Bez čakania. Nie je to zlý nápad.“

Adam sa pozrel na hodinky za poslednú hodinu asi miliónty raz. Od obeda mu čas preletel, ani nevedel ako, ale odrazu sa hodiny zastavili. Najprv čas priam letel, teraz sa sotva plazil. Ktosi zaklopal na dvere. „Ďalej,“ povedal Sam slabo.

Vošiel reverend Ralph Griffin a zatvoril za sebou. Bol u Sama od rána už dva razy, zrejme to naňho ťažko doliehalo. Bola to jeho prvá poprava, ale rozhodol sa, že to bude aj posledná. Jeho bratanec v Senáte štátu Mississippi mu bude musieť nájsť inú robotu. Kývol na Adama a prisadol si k Samovi na stôl. Bolo takmer deväť.

„Vonku čaká plukovník Nugent, Sam. Povedal, že čaká na vás.“

„Dobre, tak nechoďme von, seďme tu.“

„Mne to vyhovuje.“

„Viete, pán kaplán, za niekoľko posledných dní mi srdce zmäklo tak, že tomu ani sám nemôžem uveriť. Ale toho chrapúňa nenávidím ako svoj život. Nemôžem to prekonať.“

„Nenávisť je zlá vec, Sam.“

„Viem, ale nemôžem si pomôcť.“

„Ak mám byť úprimný, ani ja ho nemám veľmi v láske.“

Sam sa zaškeril na kaplána a objal ho okolo pliec. Hlasy zvonku silneli a do miestnosti sa vrútil Nugent. „Sam, je čas vrátiť sa do pozorovacej cely,“ oznámil.

Adam stál a od strachu sa mu triasli kolená, žalúdok mal zovretý, srdce mu divo búšilo. Sam sa však nedal vyviesť z rovnováhy. Zoskočil zo stola. „Tak poďme.“

Vydali sa za Nugentom z prednej miestnosti do úzkej chodby, kde stálo pri stene niekoľko najsilnejších parchmanských dozorcov. Sam chytil Adama za ruku a tak spolu pomaly kráčali, kaplán za nimi.

Adam stískal starému otcovi ruku a ignoroval tváre, okolo ktorých prechádzali. Prešli stredom oddelenia cez dvoj o dverí a cez mreže na druhom konci chodby A. Dvere chodby sa za nimi zatvorili; postupovali popri celách za Nugentom.

Sam hľadel do tvárí mužov, ktorých tak dobre poznal. Žmurkol na Hanka Henshawa, smelo kývol hlavou J. B. Gullittovi, ktorý mal v očiach slzy, usmial sa na Stocka Turnera. Všetci sa opierali o mreže, hlavy sklonené, na tvárach sa im zračil strach. Sam na nich pozeral s čo najsmelším pohľadom.

Nugent zastal pred poslednou celou a čakal, kým sa otvoria dvere na druhej strane chodby. Hlasne cvakla zámka a dvere sa otvorili. Sam, Adam a Raplh vošli dnu a Nugent dal signál, aby dvere zatvorili.

V cele bolo tma, jediné svetlo aj televízor boli vypnuté. Sam sa posadil na lôžko medzi Adama a kaplána. Sklonenú hlavu si podoprel lakťami.

Nugent ich chvíľu sledoval, ale nevedel, čo by mal povedať. O niekoľko hodín sa vráti, o jedenástej odvedie Sama do izolačnej miestnosti. Všetci vedia, že sa vráti. V tej chvíli sa mu zdalo kruté pripomenúť Samovi, že teraz odíde, ale že sa vráti. Preto len odstúpil a vracal sa po chodbe k dverám, kde naňho čakali strážcovia, ktorí všetko v pološere sledovali. Nugent prešiel k izolačnej miestnosti, kde priniesli odsúdenému na poslednú hodinu skladacie lôžko. Prešiel malou miestnosťou do komory, kde sa konali posledné prípravy.

Štátny kat mal plné ruky práce, ale všetko mal pod kontrolou. Bol to nízky, štíhly muž, volal sa Bill Monday a mal len deväť prstov. Za prácu dostane päťsto dolárov, ak sa poprava uskutoční. Podľa zákona ho do funkcie vymenoval guvernér. Nachádzal sa v malej komore, ktorá sa jednoducho nazývala chemická a od plynovej komory ju delili ani nie dva metre. Práve si prezeral kontrolný zoznam, ktorý mal pripnutý do bloku. Pred sebou na pulte mal polkilovú plechovku s guľôčkami kyanidu sodného, päťlitrovú fľašu kyseliny sírovej, pol litra kyseliny, dvadsaťpäťlitrovú oceľovú fľašu čpavku bez vody a dvadsaťlitrovú nádrž destilovanej vody. Na menšom pulte naboku ležali tri plynové masky, tri páry gumených rukavíc, lievik, mydlo na ruky, uteráky na ruky a handra. Medzi dvoma pultmi bol zásobník na zmes kyseliny pripevnený k päťcentimetrovému potrubiu, ktoré viedlo popod dlážku k stene a vystupovalo na povrch v komore tesne pri kontrolných pákach.

Monday mal vlastne tri zoznamy. Na jednom boli pokyny, ako miešať chemikálie; kyselinu sírovú s destilovanou vodou, aby sa dosiahla asi 41%-ná koncentrácia; roztok sódy sa pripravoval z pol litra kyseliny zriedenej s desiatimi litrami vody; na prípravu ďalších roztokov potrebných na vyčistenie komory po poprave. Na inom zozname boli všetky potrebné chemikálie a zásoby. Tretí zoznam obsahoval postup, ktorý bolo treba dodržať počas vlastnej popravy.

Nugent sa rozprával s Mondayom: všetko išlo podľa plánu. Jeden z Mondayových asistentov nanášal do rohu okien petrolejovú pastu. Cien popravnej čaty v civile kontroloval remienky a šnúrky na drevenom kresle. Lekár sa hral s monitorom EKG. Dvere boli otvorené smerom von, kde parkovala sanitka.

Nugent sa znovu pozrel na kontrolné zoznamy, aj keď sa ich už dávno naučil naspamäť. Vlastne prepísal aj zoznam, navrhovaný priebeh popravy. Pre Nugenta, Mondaya a Mondayovho asistenta. V chronologickom slede zaznamenával priebeh takto: pripraviť roztok vody a kyseliny, priviesť odsúdeného do komory, zatvoriť dvere na komore, zmiešať kyanid sodný s kyselinou, plyn zasiahne odsúdeného do tváre, odsúdený zrejme upadne do bezvedomia, jeho telo sa hýbe, sledovať posledný viditeľný pohyb, nastane zástava srdca, zastaví sa dýchanie, otvoriť vetrací ventil na únik splodín, otvoriť ventil kanalizácie, otvoriť ventil na prívod vzduchu, otvoriť komoru, odvoz odsúdeného z komory, vyhlásenie odsúdeného za mŕtveho. Vedľa každého úkonu bolo voľné miesto na zaznamenanie času, ktorý uplynie od predchádzajúcej činnosti.

Okrem toho mal aj záznam o priebehu popravy; ten obsahoval dvadsaťdeväť krokov, ktoré bolo treba urobiť, aby sa celá akcia skončila. Prirodzene, popravy sa týkal aj doplnok, zoznam pätnástich úkonov, z ktorých posledný znamenal naloženie odsúdeného do sanitky.

Nugent poznal na zoznamoch každý krok. Vedel, ako sa miešajú chemikálie, vedel, ako sa otvárajú ventily, ako dlho musia zostať otvorené, ako ich zatvoriť. Vedel všetko.

Vyšiel von porozprávať sa s vodičom sanitky, nadýchať sa čerstvého vzduchu. Potom sa vrátil cez izolačnú miestnosť späť na chodbu A. Tak ako všetci ostatní aj on čakal na rozhodnutie najvyššieho súdu, nech už by bolo akékoľvek.

Poslal na chodbu dvoch najvyšších strážcov, aby pozatvárali horné okná na vonkajšom obvode budovy. Tak ako celá budova aj okná mali tridsaťšesť rokov a nezatvárali sa ticho. Strážcovia ich museli povytiahnuť, aby zapadli, no a buchot sa zakaždým rozľahol ozvenou po celej chodbe. Spolu tridsaťpäť okien, všetci odsúdení poznali ich presný počet, za každým buchnutím bola na chodbe čoraz väčšia tma a ticho.

Strážcovia napokon pozatvárali všetky okná a odišli. Oddelenie bolo zamknuté… každý odsúdený bol zaistený v cele, všetky dvere zabezpečené, všetky okná zatvorené.

Sam sa pri zatváraní okien roztriasol. Hlavu skláňal čoraz nižšie. Adam ho objal okolo chudých pliec.

„Tie okná sa mi vždy páčili,“ povedal Sam potichu chrapľavým hlasom. Ani nie päť metrov od nich stála eskadra strážcov, nakúkali cez chodbové dvere ako decká v zoologickej záhrade. Sam nechcel, aby ho počuli. Bolo ťažké predstaviť si, že sa Samovi môže niečo na tomto mieste páčiť. „Páčilo sa mi, keď pršalo a silný dážď do nich udieral takou silou, až sa voda dostala dnu a pramienkami stekala na dlážku. Dážď som mal vždy veľmi rád. Aj mesiac. Keď sa mraky roztrhali, stál som v cele a cez okná som niekedy zazrel aj mesiac. Vždy ma znepokojovalo, prečo tu nie je viac okien. Dofrasa, prepáčte, pán kaplán, ak sa rozhodli držať každého odsúdeného v cele celé dni, prečo by odsúdení nemohli aspoň sledovať, čo sa robí vonku? Nikdy som to nepochopil. Ale vlastne, nepochopil som zrejme veľa vecí. Ach, nuž čo.“ Hlas mu doznel a chvíľu mlčal.

Z tmy zaznel zvučný tenor Kazateľa, ktorý začal spievať „Blíž k tebe, Bože môj“. Bolo to pekné.

„Blíž k Tebe, Bože môj, len k Tebe blíž

Keď tlačí do prachu mňa ťažký kríž.“

„Ticho!“ zvrieskol strážca.

„Dajte mu pokoj!“ zrúkol naspäť Sam, čím prekvapil aj Adama, aj Ralpha. „Len spievaj, Randy,“ povedal Sam dosť nahlas, aby ho počuli aj za dverami. Kazateľovi chvíľu trvalo, kým sa spamätal, bolelo ho, že tak ranili jeho city, ale o chvíľu začal znovu.

Kdesi buchli dvere a Sam vyskočil. Adam mu zovrel plece, aby sa posadil. Zrak mu zablúdil do tmy chodby.

„Chápem, že Lee nemohla prísť,“ povedal a jeho slová zneli neodbytne.

Adam sa na chvíľku zamyslel a rozhodol sa povedať pravdu. „Neviem, kde je. Už desať dní som s ňou nehovoril.“

„Myslel som si, že je na liečení.“

„Aj ja, ale neviem kde. Ľutujem, ale skúsil som všetko, aby som ju našiel.“

„Veľa som o nej posledné dni rozmýšľal. Povedz jej to, prosím ťa.“

„Poviem.“ Ak ju Adam stretne, bude sa musieť premáhať, aby ju nezaškrtil.

„Veľa som rozmýšľal aj o Eddiem.“

„Pozrite, Sam, nemáme veľa času. Hovorme o príjemnejších veciach.“

„Chcem, aby si mi odpustil, čo som Eddiemu urobil.“

„Už som vám odpustil. To je vybavené. Carmen aj ja, spolu sme vám odpustili.“

Ralph sklonil hlavu k Samovej a povedal: „Možno by ste mali pomyslieť aj na iných, Sam.“

„Možno neskôr.“

Dvere na druhom konci chodby sa otvorili a k nim sa náhlili kroky. Lucas Mann so strážcom za sebou zastal pri poslednej cele a uvidel tri tiene sedieť schúlené vedľa seba na lôžku. „Adam, máte telefón,“ povedal nervózne. „V prednej miestnosti.“

Tri schúlené postavy stuhli. Adam vyskočil a bez slova vykročil z cely, len čo sa pred ním otvorili dvere. Keď bežal po chodbe, črevá mu silne zvieralo. „Len im dajte, Adam,“ povedal J. B. Gullitt, ako sa hnal okolo.

„Kto volá?“ spýtal sa Adam Lucasa Manna, ktorý bol vedľa neho, držiac s ním krok.

„Garner Goodman.“

Prepletali sa stredom OOR a ponáhľali sa do prednej miestnosti. Slúchadlo ležalo na stole. Adam ho schmatol a sadol si na stôl. „Garner, tu Adam.“

„Som v kapitole, Adam, v rotunde oproti guvernérovho úradu. Najvyšší súd práve zamietol všetky naše podania. Nezostalo nič.“

Adam zatvoril oči a mlčal. „Takže sa zdá, že toto je koniec,“ povedal a pozrel na Lucasa Manna. „Guvernér sa chystá predniesť vyhlásenie. O chvíľu bude volať.“

Mann si sadol. „Veľmi ľutujem, Adam. Ako sa drží Sam?“

„Zdá sa, že Sam sa drží oveľa lepšie ako ja.“

„Je to zvláštne, nie? Toto je moja piata poprava, no som zasa ohromený, že ju prijímajú tak pokojne. Len čo sa zotmie, kapitulujú. Majú za sebou posledné jedlo, poslednú rozlúčku s rodinou, a odrazu sa len tak pokojne zmieria s osudom. Ja by som na ich mieste kopal, kričal, vrieskal. Do pozorovacej cely by ma museli odvliecť.“

Adamovi sa podaril krátky úsmev; všimol si, že na stole je otvorená škatuľa od topánok. Bola vyložená alobalom a na dne zopár polámaných koláčov. „Čo je to?“

„Sladkosti pred popravou.“

„Sladkosti pred popravou?“

„Áno, istá milá pani zo susedstva ich napečie vždy pred popravou.“

„Prečo?“

„Neviem. Vlastne ani netuším, prečo to robí.“

„Kto ich poje?“ spýtal sa Adam a hľadel na zákusky a omrvinky, akoby boli otrávené.

„Dozorcovia a kápovia.“

Adam zavrtel hlavou. Mal toho veľa na mysli, aby rozoberal zmysel pečenia sladkostí pred popravou.

Na túto príležitosť sa David McAllister vyštrngal do tmavomodrého obleku, jemne naškrobenej bielej košele a vínovočervenej kravaty. Učesal sa, nasprejoval si vlasy, vyčistil zuby a vyšiel zo svojej kancelárie bočnými dverami. Mona Starková žmolila v ruke list papiera s číslami.

„Telefonáty konečne prestali,“ povedala s miernou úľavou.

„Nechcem o nich počuť,“ povedal McAllister, skontroloval si kravatu a zuby v zrkadle. „Poďme.“

Otvoril dvere a vstúpil do foyer, kde sa k nemu pripojili dvaja členovia ochranky. Kráčali mu po bokoch, keď vošli do rotundy, kde naňho čakali rozsvietené reflektory. Dav reportérov a kamier sa pomkol vpred, aby si vypočuli prejav. Guvernér vystúpil na provizórne pódium, pred sebou mal desiatky mikrofónov zaklinených do seba. Urobil grimasu do svetiel, vyčkal, až zavládne ticho, a potom prehovoril:

„Najvyšší súd Spojených štátov práve zamietol posledné odvolanie Sama Cayhalla,“ oznámil dramatickým hlasom, akoby to reportéri ešte nepočuli. Znovu sa odmlčal do pripravených fotoaparátov a nastavených mikrofónov. „Teda po troch konaniach pred porotou, po deviatich rokoch odvolávaní sa na všetky príslušné súdy, ako to umožňuje ústava, po súdnom preskúmaní veci pred minimálne štyridsiatimi siedmimi sudcami, Sam Cayhall sa podrobí spravodlivosti. Zločin spáchal pred dvadsatimi tromi rokmi. Božie mlyny melú pomaly, ale predsa. Telefonovalo mi mnoho ľudí, aby som pána Cayhalla omilostil, ale nemôžem to urobiť. Nemôžem zavrhnúť múdrosť poroty, ktorá ho odsúdila, nemôžem vydať rozhodnutie priečiace sa vôli významných súdov. A nechcem ísť ani proti želaniu mojich priateľov, rodiny Kramerovcov.“ Znovu sa odmlčal. Hovoril bez poznámok, a bolo okamžite jasné, že reč si pripravoval veľmi dlho. „Vrúcne si želám, aby poprava Sama Cayhalla pomohla vymazať bolestnú kapitolu z ťaživej histórie nášho štátu. Vyzývam všetkých občanov štátu Mississippi, aby sa po tejto smutnej noci zomkli a spoločne sa usilovali o rovnosť každého občana. Nech je Boh milosrdný jeho duši.“

Pred paľbou otázok ustúpil dozadu. Ochranka mu otvorila bočný vchod a tadiaľ vyšli. Zbehli schodmi a von cez severný východ, kde stálo auto. O míľu ďalej čakal vrtuľník.

Goodman vyšiel von a zastal pri starom kanóne namierenom z akéhosi dôvodu na vysoké budovy v centre mesta. Pod ním, dolu pod schodiskom, stála veľká skupina protestujúcich so sviečkami. Zavolal Adamovi, oznámil mu, čo sa stalo, prešiel pomedzi ľudí so sviečkami a opustil areál kapitolu. Keď prechádzal cez ulicu, začali spievať, a o dva bloky ďalej pieseň už pomaly utíchala. Chvíľu len tak blúdil po meste, potom zamieril do kancelárie Heza Kerryho.

50

Návrat do pozorovacej cely mu teraz trval oveľa dlhšie ako predtým. Adam sa vracal sám, cestu už poznal. Lucas Mann zmizol v labyrinte oddelenia.

Kým Adam čakal pred ťažkými mrežami na dverách uprostred oddelenia, uvedomil si dve veci: po prvé, že je tu dnes oveľa viac ľudí – viac dozorcov, viac cudzích ľudí s plastickými odznakmi, so zbraňou za pásom, viac chlapov tváriacich sa veľmi prísne, v košeliach s krátkymi rukávmi a polyesterovými kravatami Bola to pre nich jedinečná udalosť, vzrušenie, ktoré si nesmeli nechať ujsť. Adam si pomyslel, že každý zamestnanec väzenskej správy, ktorý má dostatočný vplyv a bezočivosť, sa mohol v čase výkonu trestu smrti nad Samom motať po oddelení.

Druhé, čo si uvedomil, bola jeho košeľa, úplne mokrá od potu, s golierom prilepeným na krku. Uvoľnil si kravatu, len čo cvakla zámka a hlasno zabzučal skrytý elektromotor, ktorým sa otvárala. Pokračoval v ceste. V labyrinte betónových múrov a oblokov sedel kdesi strážca, ktorý všetko sledoval a stláčal správne gombíky. Vošiel, ešte stále si uvoľňoval uzol na kravate, rozopínal horné gombíky na košeli. Prešiel k ďalšej prekážke, k mrežiam chodby A Pretrel si rukou čelo, no nebolo spotené. Nadýchol sa vlhkého, zatuchlého vzduchu.

So zatvorenými oknami sa na chodbe nedalo dýchať. Ďalšie cvaknutie zámky, elektrický bzukot; Adam vošiel do úzkej chodby, o ktorej mu Sam povedal, že je dva a pol metra široká. Tri sliepňavé žiarivky vrhali slabé svetlo na strop a na dlážku. Vliekol sa okolo tmavých ciel, v ktorých sedeli samí brutálni vrahovia, ale teraz sa len modlili, meditovali a niektorí aj plakali.

„Dobrá správa, Adam?“ ozval sa J. B. Gullitt z tmy.

Adam neodpovedal. Kráčal ďalej a pozeral hore na okná postriekané rôznymi odtieňmi farby okolo starých sklenených tabúľ. Ohromený sa sám seba spytoval, koľko právnikov pred ním kráčalo tadiaľto posledný raz z prednej miestnosti do pozorovacej cely, aby oznámili umierajúcemu, že pretiekla aj posledná kvapka nádeje. Toto miesto má bohatú históriu trestania smrťou, preto usúdil, že takto ako on trpeli mnohí. Aj Garner Goodman tadiaľto niesol poslednú správu Maynardovi Tolovi, čo Adamovi dodalo aspoň trochu sily.

Ignoroval pohľady malého zástupu ľudí, ktorí stáli a uprene naňho hľadeli z druhého konca chodby. Pri poslednej cele sa zastavil a dvere sa pred ním poslušne otvorili.

Sam a kaplán ešte vždy sedeli so sklonenými hlavami na posteli a hlavy sa im takmer dotýkali. Šepkali si. Pozreli na Adama, ktorý si sadol vedľa Sama a ruku mu ovinul okolo pliec, ktoré sa mu zdali ešte krehkejšie. „Najvyšší súd práve všetko zamietol,“ povedal veľmi jemne hlasom na pokraji zlyhania. Kaplán ticho zastonal. Sam kývol hlavou, akoby to bol očakával. „A guvernér odmietol udeliť milosť.“

Sam sa usiloval smelo vystrieť ramená, ale nevládal. Ešte väčšmi sa skrčil.

„Bože, zmiluj sa,“ povedal Ralph Griffin.

„Takže je koniec,“ povedal Sam.

„Nič iné nezostalo,“ zašepkal Adam.

Popravná čata zhŕknutá dohromady na druhom konci chodby zašumela vzrušeným šepotom. Napokon sa poprava predsa len uskutoční. Kdesi vzadu smerom k plynovej komore buchli dvere a Samovi sa roztriasli kolená.

Chvíľu mlčal – možno minútu, možno aj pätnásť. Adam nevedel odhadnúť. Hodiny sa strašne vliekli a zastavovali.

„Myslím, že by sme sa mali pomodliť, pán kaplán,“ povedal Sam.

„Dúfal som. Čakali sme dosť dlho.“

„Ako to urobíme?“

„Za čo sa chcete modliť, Sam?“

Sam chvíľu premýšľal, potom odpovedal. „Chcel by som mať istotu, že sa Boh nebude na mňa hnevať, keď zomriem.“

„Dobrá myšlienka. A prečo si myslíte, že sa hnevá?“

„To je predsa celkom jasné, nie?“

Ralph si pošúchal dlane. „Myslím, že najlepšie bude, ak sa vyspovedáte z hriechov a poprosíte Boha o odpustenie.“

„Zo všetkých?“

„Nemusíte ich všetky spomenúť, stačí, ak Boha poprosíte, aby vám všetko odpustil.“

„Priznať sa a oľutovať jedným dychom.“

„Áno, to stačí. A pôjde to, ak to myslíte úprimne.“

„Som pekelne úprimný.“

„Veríte v peklo, Sam?“

„Verím.“

„Veríte v nebo?“

„Verím.“

„Veríte, že všetci kresťania sa dostanú do neba?“

Sam sa dosť tuho zamyslel a potom mierne kývol hlavou, ale najprv sa spýtal: „A vy?“

„Ja verím, Sam.“

„Beriem vás teda za slovo.“

„Výborne. Dôverujte mi, dobre?“

„Ale vidí sa mi, že je to priveľmi jednoduché. Rýchlo odrecitujem modlitbu a všetko mi bude odpustené.“

„Prečo vás to trápi?“

„Lebo som vykonal veľa zlého, kaplán.“

„Všetci konáme zlo. Náš Boh je Boh nekonečnej lásky.“

„Vy ste neurobili to čo ja.“

„Uľaví sa vám, ak o tom budete hovoriť?“

„Áno, nebudem mať dobrý pocit, ak to nevypoviem.“

„Som pri vás, Sam.“

„Mám na chvíľu odísť?“ opýtal sa Adam.

Sam ho chytil za koleno. „Nie.“

„Nemáme veľa času, Sam,“ povedal Ralph a pozrel cez mreže.

Sam sa zhlboka nadýchol a začal hovoriť tichým monotónnym hlasom, aby ho počuli len Adam a Ralph. „Chladnokrvne som zabil Joa Lincolna. Už som sa ospravedlnil, že mi je to veľmi ľúto.“

Ralph si čosi mrmlal, no počúval ho. Modlil sa.

„A pomohol som bratovi zabiť tých dvoch chlapov, ktorí zavraždili nášho otca. Čestné slovo, doposiaľ som za to necítil vinu. Zdá sa, že dnes má ľudský život väčšiu cenu. Bol som na zlej ceste. Zúčastnil som sa lynčovania, keď som mal pätnásť či šestnásť. Vtedy som bol len jedným z davu, no možno som to mohol aj zastaviť, keby som sa bol o to pokúsil. Ale ja som sa nepokúsil a dnes sa za to cítim vinný.“

Sam zastal. Adam zadržal dych a dúfal, že spoveď sa skončila. Ralph čakal a čakal a napokon sa opýtal: „To je všetko, Sam?“

„Nie. Je toho viac.“

Adam zatvoril oči a usiloval sa nepoddať sa. Krútila sa mu hlava a bolo mu na zvracanie.

„Ďalšie lynčovanie. Ten chlapec sa volal Cletus. Priezvisko si nepamätám. Akcia Ku-Klux-Klanu. Mal som osemnásť. To je všetko, čo môžem povedať.“

Tento zlý sen sa nikdy neskončí, premýšľal Adam.

Sam sa zhlboka nadýchol a niekoľko minút mlčal. Ralph sa stále modlil. Adam čakal.

„Malých Kramerovcov som nezabil,“ povedal Sam s hlas sa mu triasol. „Nemal som tam byť, urobil som chybu, že som sa do toho zaplietol. Už dávno som to oľutoval. Bola to chyba, že som bol členom klanu, že som nenávidel iných ľudí, že som kládol bomby. Ale tých chlapcov som nezabil. Nechcel som nikomu ublížiť. Bomba mala vybuchnúť uprostred noci, keď nebolo nablízku nikoho. Aspoň som tomu veril. Lenže bombu načasoval ktosi iný, ja nie, ja som len dával pozor, bol som šofér, poskok. To ten druhý pripravil bombu, aby vybuchla oveľa neskôr, ako som si myslel. Nikdy som nevedel s istotou povedať, či mal v úmysle niekoho zabiť, ale predpokladám, že áno.“

Adam ho počúval, prijímal tie slová, vnímal ich, ale bol taký ohromený, že sa nevládal ani hnúť.

„Ale mohol som to zastaviť. A preto som vinný. Tí malí chlapci by dnes boli živí, keby som sa bol zachoval inak, keď sme tam bombu už položili. Moje ruky nesú stopy po krvi, trápi ma to celé roky.“

Ralph položil jemne ruku Samovi na zátylok. „Modlite sa so mnou, Sam.“ Sam si zakryl oči oboma rukami a lakťami sa opieral o kolená.

„Veríte, že Ježiš Kristus bol Syn Boží, že prišiel na svet zrodený z Panny, žil bez hriechu, bol súdený a zomrel na kríži, aby nám priniesol spasenie? Veríte v to, Sam?“

„Áno, áno.“

Ralph uvoľnil Samovi hlavu a utrel mu slzy v očiach. Sam sa nehýbal, ale plecia sa mu triasli. Adam ho objal pevnejšie.

Randy Dupree začal pískať ďalšiu slohu „Blíž k Tebe, Bože môj.“ Melódia bola čistá a jasná, ozvenou sa niesla po celej chodbe.

„Pán kaplán,“ povedal Sam, keď sa mu prestal triasť chrbát, „budú tí malí Kramerovci v nebi?“

„Áno.“

„Ale boli to židia.“

„Všetky deti sú v nebi, Sam.“

„Uvidím ich tam?“

„To neviem. Je veľa vecí, ktoré o nebi nevieme. Ale v Písme sa hovorí, že tam nebude smútok ani bolesť.“

„Dobre. Dúfam len, že ich tam stretnem.“

Pokoj preťal hlas. Nebolo pochýb, bol to Nugent. Dvere na chodbe buchli, zarachotili a otvorili sa. Pochodoval dva a pol metra k pozorovacej cele. Za ním stálo šesť strážcov. „Sam, je čas na odchod do izolačnej miestnosti,“ oznámil. „Je jedenásť.“

Všetci traja vstali, jeden vedľa druhého. Dvere cely sa otvorili a Sam vykročil. Usmial sa na Nugenta, potom sa obrátil a objal kaplána. „Ďakujem,“ povedal.

„Milujem ťa, brat môj!“ zakričal Randy Dupree zo svojej cely vzdialenej čosi vyše troch metrov.

Sam pozrel na Nugenta a spýtal sa: „Mohol by som sa rozlúčiť s kamarátmi?“

Toto nemal Nugent v pláne. V pokynoch jednoducho stálo, že odsúdeného treba odviesť z pozorovacej cely do izolačnej miestnosti, o poslednej promenáde po chodbe tam nebolo ani zmienky. Nugent najprv priam onemel, ale po niekoľkých sekundách sa stihol pekne pozbierať. „Dobre, ale rýchlo.“

Sam urobil niekoľko krokov a objal Randymu ruky cez mreže. Potom vykročil k ďalšej cele a podal ruku Harrymu Rossovi Scottovi.

Ralph Griffin prešiel okolo dozorcov a odišiel z chodby. Našiel si tmavý kút, kde sa rozplakal ako malý chlapec. Sama už vôbec nevidel. Adam stál vo dverách cely vedľa Nugenta a spolu pozorovali Sama, ako kráčal po chodbe, pri každej cele sa zastavil a zašepkal niečo každému odsúdenému. Najdlhšie zostal s J. B. Gullittom, ktorého počuli vzlykať.

Potom sa otočil a smelo vykročil k nim, rátal kroky a usmieval sa cestou na svojich kamarátov. Adama chytil za ruku. „Poďme,“ povedal Nugentovi.

Na druhom konci chodby bolo toľko dozorcov, že sa len horko-ťažko predrali cez tlačenicu. Nugent kráčal prvý, za ním Sam s Adamom. Masa ľudskej riavy pridala niekoľko stupňov teploty navyše a aj vrstva zatuchnutého vzduchu zhrubla. Treba demonštrovať silu, aby zlomili nepoddajného odsúdeného alebo v ňom vyvolali strach a poslušnosť. Pri takom starcovi, ako bol Sam Cayhall, to však vyzeralo veľmi hlúpo.

Prejsť z jednej miestnosti do druhej trvalo len niekoľko sekúnd, vzdialenosť necelých sedem metrov, ale Adam sa pri každom kroku bolestne strhol. Prešli tunelom ľudských tiel ozbrojených strážcov a ťažkými oceľovými dverami do malej miestnosti. Miestnosť na druhej strane bola zatvorená. Viedla do komory.

Na túto príležitosť priniesli do izolačky provizórne lôžko. Adam a Sam si naň sadli. Nugent zatvoril dvere a kľakol si pred nich. Trojica osamela. Adam znovu objal Sama okolo pliec.

Nugent si nasadil na tvár bolestný výraz. Položil Samovi ruku na kolená a povedal: „Sam, musíme to prekonať spolu. Teraz…“

„Somár,“ vyhŕklo z Adama, a jeho samého to prekvapilo.

„Nemôže za to,“ prišiel Adamovi na pomoc Sam. „Je jednoducho hlúpy. Ani si to neuvedomuje.“

Nugenta to zamrzelo a usilovne premýšľal, ako vhodne to vyjadriť. „Chcem len, aby sme to mali za sebou, jasné?“ povedal Adamovi.

„Prečo odtiaľto neodídete?“ nástojil Adam.

„Viete čo, Nugent?“ povedal Sam. „Prečítal som celé tony právnických kníh. Aj stovky strán väzenského poriadku. Nikde som sa však nedočítal, že by som mal poslednú hodinu stráviť s vami. Taký zákon, pravidlo či predpis nejestvuje.“

„Vypadnite odtiaľto,“ povedal Adam pripravený aj udrieť, keby bolo treba.

Nugent vyskočil. „Cez tie dvere vojde o jedenásť štyridsať lekár. Potom pôjdeme do komory. Máte nejaké otázky?“

„Nie, choďte už,“ povedal Adam a ukázal na dvere. Nugent rýchlo vyšiel.

A oni osameli.

Dva rovnaké väzenské minibusy zastali pred návštevným strediskom a do nich nastúpilo osem šťastných novinárov a jeden šerif. Zákon neprikazoval, ale umožňoval, aby sa popravy zúčastnil šerif okresu, kde došlo k spáchaniu zločinu.

Muž, ktorý bol šerifom washingtonského okresu v roku 1967, bol už pätnásť rokov mŕtvy, ale terajší šerif si nenechal ujsť príležitosť. Dopredu vyrozumel Lucasa Manna, že v plnej miere mieni využiť svoje zákonné právo. Povedal, že ho k tomu zaväzuje služba občanom Greenvillu a celého washingtonského okresu.

Pán Elliot Kramer do Parchmanu neprišiel. Plánoval túto cestu niekoľko rokov, ale v poslednej chvíli zasiahol jeho lekár. Starý pán mal slabé srdce a bolo by to preňho veľmi riskantné. Ruth Kramerová sa na popravu nikdy nechystala. Bola doma v Memphise, sedela v kruhu priateľov a čakala až do konca.

Popravu Sama Cayhalla nebude sledovať nijaký rodinný príslušník. Všetci fotografovali a filmovali minibusy, skôr než sa im stratili na hlavnej ceste z dohľadu. O päť minút boli pred bránou do OOR Každý musel vystúpiť, aby ich prehľadali, či nemajú fotoaparáty a magnetofóny. Potom znovu nastúpili a prešli cez bránu. Minibusy prešli cez trávnik pred OOR, potom okolo vychádzkového dvora na západnej strane, až zastali tesne pri sanitke.

Čakal na nich sám Nugent. Reportéri sa pri vystupovaní inštinktívne rozhliadali a usilovali sa všetko zapamätať, aby si to neskôr zaznamenali. Ocitli sa pred štvorcovou budovou z červených tehál, ktorá bola spojená s nízkou budovou s plochou strechou, ktorá tvorila OOR. Malá budova mala dvoje dverí. Jedny boli zatvorené, druhé čakali na nich.

Nugent nemal náladu na zvedavých novinárov. Rýchlo ich zaviedol do otvorených dverí. Vošli do malej miestnosti s dvoma radmi skladacích stoličiek pred zlovestným panelom s čiernymi závesmi a čakali.

„Posaďte sa, prosím,“ povedal hrubo. Odrátal osem reportérov a šerifa. Tri sedadlá zostali voľné. „Je jedenásť desať,“ povedal dramaticky. „Odsúdený je v izolačnej miestnosti. Pred vami, za tými závesmi je komora. Privedieme ho tam o päť minút dvanásť, priviažeme a zamkneme. Závesy odtiahneme presne o dvanástej, a keď uvidíte komoru, bude tam aj odsúdený, tri štvrte metra od okien. Uvidíte mu len temeno hlavy. Ja som to nenavrhol, aby bolo jasné. Potrvá asi desať minút, kým ho úradne vyhlásia za mŕtveho, vtedy zatiahneme závesy. Vy sa hneď vrátite minibusmi naspäť. Zostáva ešte dlhé čakanie. Musím sa ospravedlniť, že táto miestnosť nemá klimatizácia Rozbehne sa to, len čo sa závesy odhrnú. Máte otázky?“

„Hovorili ste s väzňom?“

„Áno.“

„Ako to znáša?“

„Do toho sa teraz nebudem púšťať. O jednej plánujeme usporiadať tlačovú konferenciu, tam vám odpoviem na všetky otázky. Teraz mám ešte veľa práce.“ Nugent odišiel z miestnosti pre svedkov, dvere za ním buchli. Rýchlo prešiel za roh a vstúpil do komory.

„Máme necelú hodinu. O čom by si sa chcel rozprávať?“ spýtal sa Sam.

„O mnohých veciach. Väčšinou veľmi nepríjemných.“

„Je dosť ťažké v takejto situácii udržiavať rozhovor na príjemnej úrovni.“

„Na čo myslíte práve teraz, Sam. Čo vám víri hlavou?“

„Všetko.“

„Čoho sa bojíte?“

„Plynového smradu. Či už je to bolestné, či bezbolestné, nechcem trpieť, Adam. Dúfam, že to pôjde rýchlo. Chcel by som riadny závan, aby som sa hneď pobral na večnosť. Smrti sa nebojím, Adam, ale teraz sa bojím umierania. Chcel by som, aby už bolo po tom. Toto čakanie je veľmi kruté.“

„Ste pripravený?“

„Moje tvrdé srdce je pokojné. Vykonal som veľa zlého, synak, ale cítim, že Boh mi odpustí. I keď si to nezaslúžim.“

„Prečo ste mi nepovedali o tom mužovi, čo bol s vami?“

„Je to dlhý príbeh. Nemáme veľa času.“

„Mohlo vám to zachrániť život.“

„Nie. Nikto by tomu neveril. Rozmýšľaj trochu. Po dvadsiatich troch rokoch mám odrazu zmeniť výpoveď a všetko zvaliť na tajuplného muža? Bolo by to predsa smiešne.“

„Prečo ste mi klamali?“

„Mám na to dôvody.“

„Aby ste ma ochránili?“

„Aj to je jeden z dôvodov.“

„Je ešte stále na slobode?“

„Áno, je tu nablízku. Vlastne teraz je iste tam vonku medzi ostatnými bláznami. Všetko sleduje. Ale nikdy ho neuvidíš.“

„Zabil Dogana a jeho ženu?“

„Áno.“

„A Doganovho syna?“

„Áno.“

„A Clovisa Brazeltona?“

„Pravdepodobne. Je to veľmi šikovný zabijak, Adam. Smrteľne nebezpečný. Počas prvého procesu sa vyhrážal mne aj Doganovi.“

„Má predsa nejaké meno.“

„Vlastne nemá. Ani tak ti nič nepoviem. O tomto nikomu ani muk.“

„Zomriete za zločin niekoho iného.“

„Nie, mohol som tých chlapcov zachrániť. Boh vie, že som zabil dosť ľudí. Zaslúžim si to, Adam.“

„Nikto si to nezaslúži.“

„Je to oveľa lepšie ako žiť. Keby ma rovno teraz odviedli do mojej cely a oznámili mi, že v nej zostanem až do smrti, vieš, čo by som urobil?“

„Čo?“

„Zabil by som sa.“

Adam strávil poslednú hodinu v cele, ale nemal k tomu čo dodať. Nemohol pochopiť hrôzu žiť v takejto klietke dvadsaťtri hodín denne.

„Zabudol som si cigarety,“ povedal Sam, prehľadávajúc si vrecká na košeli. „Najvyšší čas, aby som prestal.“

„Usilujete sa žartovať?“

„Áno.“

„Ale to nemôžete!“

„Ukázala ti Lee knihu s fotografiami lynčovania, na ktorých som ja?“

„Neukázala mi ju. Povedala mi, kde je, a ja som si ju našiel.“

„Videl si obrázok?“

„Áno.“

„Obyčajná oslava, nie?“

„Skôr smutná oslava.“

„Videl si aj ten druhý obrázok lynčovania na druhej strane?“

„Áno, sú tam dvaja členovia Ku-Klux-Klanu.“

„V rúchu, s kapucňou a maskou.“

„Áno, videl som ju.“

„To som ja a Albert. Ukryl som sa za masku.“

Adamova myseľ bola taká otupená, že ho už nič nešokovalo. V duchu si predstavil tú príšernú fotografiu, ale usiloval sa na ňu zabudnúť. „Prečo mi to hovoríte?“

„Lebo mi to robí dobre. Nikdy som sa s tým nikomu nepriznal, a teraz pociťujem úľavu, keď sa staviam zoči-voči pravde. Hneď mi je lepšie.“

„Nechcem o tom nič počuť.“

„Eddie sa to nikdy nedozvedel. Našiel knihu na povale a zistil, že som na tej druhej fotografii. Ale nevedel, že som aj jedným z tých dvoch členov Ku-Klux-Klanu.“

„Nehovorme o Edddiem, dobre?“

„Dobre, a čo Lee?“

„Na Lee sa hnevám. Vykašlala sa na nás.“

„Potešilo by ma, keby bola prišla. Bolí to. Ale som rád, že prišla Carmen.“

Konečne príjemná téma. „Je to veľmi milá a dobrá duša,“ povedal Adam.

„Senzačné dieťa. Som na vás veľmi pyšný, Adam, na teba a na Carmen. Zdedili ste po matke dobré gény. Mám veľké šťastie, že mám také dve senzačné vnúčatá.“

Adam počúval, ale neodpovedal. Vedľa čosi buchlo a oni vyskočili.

„Nugent sa tam asi babre so zariadením,“ povedal Sam a plecia sa mu začali chvieť. „Vieš, čo ma veľmi bolí?“

„Čo?“

„Veľa som o tom v poslednom čase premýšľal, priam som sa tým mučil. Hľadel som na teba, na Carmen a videl som dvoch mladých ľudí, inteligentných a dobrosrdečných. Nikoho nenávidíte. Ste tolerantní a veľkorysí, vzdelaní, ambiciózni, chodíte po svete s inou výbavou, s akou som sa narodil ja. Hľadel som na vás, na svoje vnúčatá, ste moje telo, moja krv, ale musel som sa sám seba spytovať, prečo som sa nestal iným človekom? Takým, ako si ty alebo Carmen? Ťažko uveriť, že sme vôbec príbuzní.“

„Ale Sam, nehovorte tak.“

„Nemôžem si pomôcť.“

„Prosím vás, Sam!“

„Dobre, dobre, tak o niečom príjemnejšom.“ Hlas ho zradil a sklonil hlavu. Sklonil hlavu tak nízko, že mu ovísala takmer medzi nohami.

Adam túžil po podrobnom rozhovore o tajuplnom spoločníkovi. Chcel sa dozvedieť všetko, skutočné detaily o bombovom atentáte, o zmiznutí jedného z páchateľov, o tom, prečo chytili Sama. Rád by sa bol dozvedel aj to, aký je ten druhý, čo je teraz vonku, všetko sleduje a vyčkáva. Ale tieto otázky zostanú nezodpovedané, nechal ich preto tak. Sam si odnesie so sebou do hrobu veľa tajomstiev.

Príchod guvernérovho vrtuľníka spôsobil rozruch pred hlavnou bránou Parchmanu. Pristál na druhej strane cesty, kde čakal ďalší väzenský minibus. S ochrankou po oboch bokoch a s Monou Starkovou cupotajúcou vzadu McAllister rýchlo nastúpil. „To je guvernér!“ vykríkol ktosi. Piesne a modlitby okamžite prestali. Kameramani sa rozbehli k minibusu, ktorý sa už rozbehol, prešiel cez hlavnú bránu a zmizol.

O niekoľko minút zastal pri sanitke za OOR. Ochranka a slečna Starková zostali v minibuse. Nugent privítal guvernéra a odviedol ho do miestnosti pre svedkov, kde ho usadil do predného radu. Guvernér kývol hlavou ostatným prítomným, ktorí boli už riadne spotení. Bolo tu ako v peci. Po stenách sa hemžili čierne moskyty. Nugent sa guvernéra spýtal, či mu nemá niečo priniesť.

„Pukance,“ zablysol sa humorom McAllister, ale nikto sa nezasmial. Nugent sa zamračil a odišiel preč.

„Prečo ste prišli?“ spýtal sa guvernéra okamžite reportér.

„Bez komentára,“ odpovedal McAllister arogantne.

Všetci desiati tam mlčky sedeli, hľadeli na čierne závesy a netrpezlivo pozerali na hodinky. Nervózny hovor ustal. Vyhýbali sa vzájomnému pohľadu, akoby sa hanbili, že sa zúčastňujú morbídneho predstavenia.

Nugent sa postavil do dverí plynovej komory a overil všetko podľa kontrolného zoznamu. Bolo dvadsaťtri štyridsať. Lekárovi dal príkaz, aby vstúpil do izolačnej miestnosti, sám vyšiel von a dal signál strážcom, aby odišli zo štyroch strážnych veží okolo OOR. Bola len nepatrná možnosť, že by unikajúci plyn mohol otráviť stráže na vežiach po vykonaní popravy, ale Nugent si potrpel na detaily.

Zaklopanie na dvere bolo veľmi slabé, ale v tej chvíli zaznelo, akoby do dverí buchli železnou tyčou. Preťalo ticho a vyľakalo Adama aj Sama. Dvere sa otvorili. Dnu vstúpil mladý lekár, usiloval sa o úsmev. Kľakol si na koleno a poprosil Sama, aby si rozopol košeľu. Na bledú pokožku mu priložil guľatý stetoskop na krátkom drôte, ktorý mu visel do pása. Lekárovi sa triasli ruky. Nepovedal ani slovo.

51

O pol dvanástej Hez Kerry, Garner Goodman, John Bryan Glass a jeho dvaja študenti sa prestali zhovárať a chytili sa za ruky okolo zaprataného stola v Kerryho pracovni. Dohodlli sa, že sa pomodlia za Sama Cayhalla. Hez sa nahlas modlil za celú skupinu. Sedeli na mieste, ponorení do myšlienok, ponorení do ticha, a ešte raz sa krátko pomodlili aj za Adama.

Koniec prišiel rýchlo. Hodiny, ktoré sa za posledných dvadsaťštyri hodín rozbiehali a spomaľovali, sa zrazu rútili vpred.

Niekoľko minút potom, čo doktor odišiel, sa zľahka a nervózne zhovárali, Sam dvakrát prešiel cez neveľkú miestnosť a premeral ju, vzápätí sa oprel o stenu oproti posteli. Rozprávali sa o Chicagu a firme Kravitz & Bane: Samovi nešlo do hlavy, ako môže tristo právnikov existovať v jednej budove. Kým očakávali strašné zaklopanie na dvere, zo dva razy sa panicky zasmiali a niekoľkokrát napäto pousmiali.

Prišlo to presne o päť minút dvanásť. Tri ostré zaklopania, vzápätí nič. Nugent chvíľu počkal, potom vrazil dnu.

Adam okamžite vyskočil. Sam sa zhlboka nadýchol a zaťal sánky. Prstom ukázal na Adama. „Počúvaj ma,“ povedal pevne. „Môžeš tam so mnou vojsť, ale nesmieš tam zostať.“

„Viem. Nechcem tam zostať, Sam.“

„Dobre.“ Vztýčený prst klesol, sánky sa uvoľnili a tvár klesla. Sam sa načiahol dopredu a chytil Adama za plecia. Adam si ho pritiahol k sebe a jemne ho objal.

„Povedz Lee, že ju mám rád,“ povedal Sam a hlas sa mu zlomil. Mierne sa odtiahol a hľadel Adamovi do očí. „Povedz jej, že som na ňu myslel až do konca. A nehnevám sa na ňu, že neprišla. Ani ja by som sem neprišiel, keby som nemusel.“

Adam rýchlo kývol hlavou a len s námahou potláčal plač. Čokoľvek, Sam, čokoľvek.

„Pozdrav odo mňa mamu. Vždy som ju mal rád. S láskou pozdravujem Carmen, je to skvelé dieťa. Je mi to všetko ľúto, Adam. Budete niesť strašné dedičstvo.“

„Zvládneme to, Sam.“

„Viem, že to zvládnete. Zomriem ako veľmi hrdý človek, synku, hrdý na teba.“

„Budete mi chýbať,“ povedal Adam a po lícach mu už stekali slzy.

Dvere sa otvorili a plukovník vstúpil dnu. „Je čas, Sam,“ povedal smutne.

Sam mu s hrdinským úsmevom pozeral do tváre. „Tak poďme na to!“ povedal silným hlasom. Prvý šiel Nugent, za ním Sam a vzápätí Adam. Vkročili do komory, ktorá bola plná ľudí. Každý sa na Sama uprene zahľadel, no vzápätí odvrátil zrak. Hanbia sa, pomyslel si Adam. Hanbia sa za to, že sa podieľajú na tomto nehanebnom akte. Na Adama ani nepozreli.

Kat Monday a jeho asistent stáli pri stene, ktorá bola vedľa chemickej miestnosti. Pri nich tesne pri sebe dvaja strážcovia v uniforme. Lucas Mann a zástupca riaditeľa pri dverách. Doktora zamestnávalo čosi bezprostredne napravo od neho, naprával EKG a usiloval sa vyzerať pokojne.

A uprostred miestnosti, obklopená rozličnými prítomnými, bola plynová komora v tvare osemuholníka, s čerstvým žiarivým strieborným náterom. Dvere boli otvorené, za nimi osudné drevené kreslo pred radom zastretých okien čakalo na svoju obeť.

Dvere z miestnosti boli otvorené, ale prievan tu nebol. V miestnosti bolo ako v saune, každý bol do nitky spotený. Dvaja strážcovia chytili Sama a viedli ho dnu. Rátal kroky – od dverí presne päť – a zrazu bol vnútri, sedel a pohľadom hľadal medzi prítomnými Adama. Chlapi rýchlo konali.

Adam sa zastavil, len čo prekročil prah dverí. Kolená mal mäkké a slabé, oprel sa o stenu, aby nabral silu. Uprene pozeral na ľudí v miestnosti, na komoru, na zem, na EKG. Aké je to všetko čisté! Čerstvo natreté steny. Doktor a jeho prístroje. Čistá, sterilná komora s ostrým svetlom. Antiseptický zápach z chemickej miestnosti. Všetko hygienické a bez jedinej škvrnky. Mala to byť klinika, kam sa ľudia chodia liečiť.

Čo ak sa povraciam na zem, rovno k nohám tohto dobráka doktora, čo sa stane s tvojou malou vydezinfikovanou miestnosťou, Nugent? Čo na to predpisy, Nugent, ak sa priamo pred plynovou komorou neudržím? Adam si chytil žalúdok.

Sam mal na rukách remene, na každej dva, ďalšie dva na nohách, previazané cez lesklé nové nohavice značky Dickies, a odporný remeň na hlave, aby sa neporanil, keď ho zasiahne plyn. Spútali ho celého, teraz môžu pustiť plyn. Všetko bolo pekné, čisté; nijaká infekcia, nijaká krv. Bezchybné, morálne zabitie, nič sa nesmie znečistiť.

Úzkymi dverami vyšli von strážcovia, pyšní na svoje dielo.

Adam pozrel, ako tam Sam vnútri sedí. Oči sa im stretli a Sam ich na chvíľu zatvoril.

Na rad prišiel doktor. Nugent mu čosi povedal, ale Adam nepočul čo. Doktor vošiel k Samovi a nastavil drôt, ktorý vychádzal zo stetoskopu. Pracoval rýchlo.

Lucas Mann predstúpil s papierom. Stál vo dverách do plynovej komory. „Sam, toto je rozsudok smrti. Podľa zákona vám ho musím prečítať.“

„Ponáhľajte sa,“ zašomral Sam a ani len neotvoril pery.

Lucas zdvihol papier a začal čítať: „Na základe výroku poroty o vine a rozsudku odsudzujúcim vás na trest smrti, ktorý bol vynesený súdom prvého stupňa washingtonského okresu dňa 14. februára 1981, sa týmto podrobíte výkonu trestu smrti smrtiacim plynom v plynovej komore Mississippskej štátnej väznice v meste Parchman. Bože, zmiluj sa nad jeho dušou.“ Lucas odstúpil a vzápätí siahol na jeden z dvoch telefónov pripevnených na stene. Zavolal do svojej miestnosti, aby zistil, či na poslednú chvíľu popravu nejakým zázrakom neodložia. Nič sa neodkladalo. Druhý telefón bola bezpečnostná linka do úradu ministra spravodlivosti v Jacksone. Všetky príkazy zneli: Pripraviť sa! Bolo tridsať sekúnd po polnoci, streda 8. augusta. „Odklad sa neudeľuje,“ povedal Nugentovi.

Tie slová zazneli vo vlhkej miestnosti a rozľahli sa v nej všetkými smermi. Adam sa posledný raz pozrel na svojho starého otca. Ruky mal zopnuté. Oči silno privreté, akoby sa na Adama už nevládal pozrieť. Pery sa mu pohybovali, akoby rýchlo odriekal ešte jednu modlitbu.

„Nevyskytli sa prekážky, pre ktoré by poprava nemohla pokračovať?“ spýtal sa formálne Nugent, zrazu prosiac o právnu radu.

„Nie,“ povedal Lucas s úprimnou ľútosťou.

Nugent stál vo dverách plynovej komory. „Chceli by ste naposledy niečo povedať, Sam?“ opýtal sa.

„Tebe nie. Je čas, aby Adam odišiel.“

„V poriadku.“ Nugent pomaly zatvoril dvere a hrubé gumené tesnenie stlmilo hluk. Sam bol zamknutý a spútaný. Prudko zatvoril oči. Ponáhľajte sa, prosím vás.

Adam sa pomaly postavil za Nugenta, ktorý stál ešte vždy obrátený k dverám plynovej komory. Lucas Mann otvoril dvere a obaja vyšli rýchlo von. Adam sa naposledy obzrel do miestnosti. Kat siahal po páčke. Jeho asistent ustupoval nabok, aby sa prizrel. Dvaja strážcovia hľadali, odkiaľ by videli, ako ten starý naničhodník zomrie. Nugent a zástupca riaditeľa sa s doktorom tlačili pri druhej stene, všetci sa posúvali bližšie, nadvihovali hlavy, akoby sa báli, že im niečo ujde.

Vonku bolo dvadsať stupňov, ale zdalo sa, že je oveľa chladnejšie. Adam prišiel k sanitke a na chvíľku sa o ňu oprel.

„Ste v poriadku?“ opýtal sa Lucas.

„Nie.“

„Skúste sa uvoľniť.“

„Vy sa nebudete prizerať?“

„Nie. Videl som už štyri popravy. To mi stačilo. Táto je pre mňa mimoriadne ťažká.“

Adam uprene pozeral na biele dvere uprostred tehlovej steny. Neďaleko parkovali tri minibusy. Pri nich pofajčievala skupina strážcov a niečo si šepkali. „Chcel by som odísť,“ povedal a bál sa, že mu príde zle.

„Poďme.“ Lucas ho chytil za lakeť a viedol ho k prvému minibusu. Povedal čosi strážcovi, ktorý skočil na predné sedadlo. Adam a Lucas si sadli na stredné sedadlo.

Adam vedel, že jeho starý otec je práve v tej chvíli v plynovej komore, kde lapá po dychu a horiaci jed mu spaľuje pľúca. V tamtej malej budove z červených tehál práve vdychuje do seba a prehlta, koľko vládze, dúfajúc, že odíde do lepšieho sveta.

Rozplakal sa. Minibus sa pohol okolo vychádzkového dvora a cez trávnik pred blokom smrti. Zakryl si oči a plakal za Samom, za to, ako v tejto chvíli trpel, za to, akým odporným spôsobom bol prinútený zomrieť. Ako tam sedel v nových šatách, zviazaný ako zviera, ako v ňom vzbudzoval ľútosť. Plakal za Samom a za tých posledných deväť a pol roka, ktoré musel stráviť za mrežami, ako sa usiloval zachytiť svit mesiaca, ako sa čudoval, že na ňom ešte niekomu záleží. Plakal za celú prekliatu rodinu Cayhallovcov a jej príšernú históriu. Plakal aj sám nad sebou, za to, že sa v tejto chvíli bál, za to, že stratil drahého človeka, a za to, že nemal síl zastaviť toto šialenstvo.

Lucas ho jemne potľapkal po pleci, minibus sa pomaly rozbehol a vzápätí zastal. „Je mi to ľúto,“ povedal už niekoľký raz.

„Toto je vaše auto?“ spýtal sa Lucas, keď zastavili pred bránou. Štrkové parkovisko bolo zaplnené do posledného miesta. Adam silno stisol kľučku na dverách a bez slova vystúpil. Poďakuje sa neskôr.

Uháňal po štrkovej ceste medzi radmi bavlny, kým sa nedostal na hlavnú cestu. Rýchlo prešiel k bráne a len trochu spomalil, keď obchádzal dve barikády, potom zastavil pri prednej bráne, aby mu strážca skontroloval kufor. Vľavo od neho bol húf reportérov. Stáli na špičkách a netrpezlivo očakávali správy z cely smrti. Mali pripravené minifotoaparáty.

V kufri nemal nikoho, vyhol sa ďalšej barikáde a takmer zrazil strážcu, ktorý odskočil príliš pomaly. Na diaľnici zastal a pozeral na sviečkový sprievod, ktorý prichádzal sprava. Stovky sviečok. Odkiaľsi zdola sa ozýval spev.

Uháňal preč okolo roztrúsených príslušníkov štátnej polície a pociťoval úľavu, že už je preč od všetkých udalostí. Uháňal tri kilometre popri autách parkujúcich na bočných cestách a Parchman zanechal onedlho za sebou. Stúpol na pedál a vzápätí vyrazil stoštyridsiatkou vpred.

Zamieril len tak na sever, hoci nemal v úmysle ísť do Memphisu. Míňal mestečká ako Tutwiler, Lambert, Marks, Sledge a Crenshaw. Otvoril okná. Okolo sedadiel sa rozvíril teplý vzduch. Predné sklo bolo posiate veľkými chrobákmi a hmyzom, ktoré, ako sa dozvedel, boli pohromou Delty.

Išiel len tak naverímboha, bez konkrétneho cieľa. Tento výlet neplánoval. Neuvažoval, kam pôjde bezprostredne po Samovej smrti, lebo nikdy neveril, že sa to naozaj stane. Teraz by mohol byť v Jacksone, pripíjal by si a oslavoval s Garnerom Goodmanom a Hezom Kerrym. Spili by sa, že sa zázrak podaril. Alebo mohol byť v cele a telefonovať odtiaľ, usiloval by sa dozvedieť podrobnosti o odklade na poslednú chvíľu, ktorý by neskôr platil natrvalo. Možností bolo veľa.

Neopovážil sa ísť k Lee, lebo by mohla byť doma. Ich nasledujúce stretnutie bude príšerné, radšej ho odloží. Rozhodol sa, že vyhľadá slušný motel. Strávi noc tam. Pokúsi sa zaspať. Všetko zistí po východe slnka. Pretekárskou rýchlosťou prešiel cez množstvo dediniek a mestečiek, ale nikde neprenajímali izbu. Spomalil. Diaľnica vyúsťovala na ďalšiu diaľnicu. Zablúdil, ale bolo mu to jedno. Ako možno zablúdiť, keď neviete, kam idete? Podľa známych mestečiek a cestných značiek sa obrátil. Na okraji Hernanda, neďaleko Memphisu, mu padol zrak na obchod s celonočnou prevádzkou. Vpredu neparkovali nijaké autá. Za pultom stála pani v stredných rokoch so zamatovo čiernymi vlasmi; fajčila, žula žuvačku a telefonovala. Adam podišiel ku chladiarenskému boxu s pivom a vzal balenie so šiestimi plechovkami.

„Ľutujem, zlatko, po dvanástej sa pivo nepredáva.“

„Čože?“ spýtal sa Adam a rukou siahol do vrecka.

Jeho nahnevaný hlas sa jej nepáčil. Starostlivo položila slúchadlo vedľa pokladnice. „Po dvanástej sa tu pivo nepredáva. Je to zákon.“

„Zákon?“

„Áno. Zákon.“

„Štátu Mississippi?“

„Správne,“ odpovedala pohotovo.

„Viete, čo si v tejto chvíli myslím o zákonoch tohto štátu?“

„Nie, zlatko. A je mi to fuk.“

Adam hodil na pult desaťdolárovú bankovku a odniesol si pivo do auta. Pozerala, ako odchádza; a vzápätí si peniaze strčila do vrecka a vrátila sa k telefónu. Načo otravovať policajtov pre šesť pív?

Znova bol na ceste, vydal sa na juh po dvojprúdovej diaľnici, dodržiaval povolenú rýchlosť a popíjal prvé pivo. Bol na ceste a hľadal čistú izbu s raňajkami, s biliardom, káblovou televíziou, filmami, kde sa za detičky neplatí.

Do pätnásť minút zomrieť, za pätnásť minút vyvetrať plynovú komoru, do desať minút ju vyčistiť amoniakom. Vysprejovať mŕtve telo, naozaj mŕtve podľa mladého doktora a jeho EKG. Nugent vydáva rozkazy – odneste plynové masky, vezmite rukavice, vyžeňte von prekliatych reportérov, nech sa vrátia do minibusov.

Adam videl Sama vnútri, hlava klesnutá nabok, ešte vždy ho zväzovali obrovské kožené remene. Akú farbu mala teraz jeho pokožka? Určite nebola taká bledá a biela ako počas uplynulých deväť a pol roka. Určite mu v dôsledku plynu sfialoveli pery a telo sa sfarbilo do ružová. Plynová komora bola už čistá, všetko bolo bezpečné. Vojdite dnu, prikazuje Nugent, rozviažte ho. Vezmite si nože. Rozrežte mu odev. Neodišla samovoľne stolica? Nevyprázdnil sa mu močový mechúr? Zakaždým sa to stáva. Opatrne. Tu máte igelitovú tašku. Vložte ta šaty. Nahého ho vysprejujte.

Adam videl nové oblečenie – kaki nohavice, topánky trochu veľké, bezchybne biele ponožky. Sam bol veľmi pyšný, že má znova naozajstné šaty. Teraz z nich boli handry v zelenom vreci na odpadky, narábajú s nimi, akoby boli otrávené; čoskoro ich služba spáli.

Kde sú šaty, tie modré väzenské nohavice a biele tričko? Prineste ich. Vojdite dnu. Oblečte mŕtvolu. Topánky netreba. Ani ponožky. Doparoma, veď ide len do pohrebnej služby! Na slušný pohreb nech si ho oblečie rodina. Prineste nosidlá. Odneste ho preč. Do sanitky.

Adam bol pri akomsi jazere, prechádzal po moste, vzduch bol zrazu vlhký a chladný. Znovu zablúdil.

52

Prvý záblesk vychádzajúceho slnka vytvoril nad kopcom povyše Clantonu ružovú svätožiaru. Tiahla sa ponad stromy, onedlho sa sfarbila do žlta a vzápätí do oranžova. Bezoblačná obloha, na tmavom nebi sa jagali nádherné farby.

V tráve stáli dve neotvorené pivá. Na neďalekom náhrobnom kameni sa povaľovali tri prázdne plechovky. Prvá prázdna plechovka bola ešte vždy v aute.

Brieždilo sa. Z radov hrobiek doľahol naňho tieň. Spoza stromov sa čoskoro vynorilo samo slnko a ukradomky naňho zazeralo.

Bol tam už niekoľko hodín, hoci načisto stratil predstavu o čase. Jackson, sudca Slattery a pondelňajšie pojednávanie sa konalo pred mnohými rokmi. Sam zomrel pred niekoľkými minútami. Alebo nebol mŕtvy? Vykonali už ten špinavý skutok? Čas sa s ním ešte stále hlúpo pohrával.

Motel nenašiel, ale ani sa veľmi nenamáhal. Ocitol sa neďaleko Clantonu a vzápätí ho to pritiahlo sem, kde stál náhrobný kameň Anny Gates Cayhallovej. Teraz sa oň opieral a odpočíval. Teplé pivo už vypil a plechovky hodil k najväčšiemu pamätníka v dohľade. Keby ho tu našli policajti a strčili do väzenia, bolo by mu to jedno. V cele už bol. „Jasné, práve som sa dostal z Parchmanu,“ povedal by spoluväzňom, svojim spoluväzňom, kamarátom z mokrej štvrte. „Práve som vyšiel z cely smrti.“ A oni by mu dali pokoj.

Policajti mali zrejme prácu niekde inde. Cintorín bol bezpečný. Vedľa hrobu, kde ležala jeho stará matka, bolo miesto vyznačené štyrmi malými červenými zástavkami. Adam si ich všimol, keď na východe vyšlo slnko. Bude sa kopať nový hrob.

Kdesi za chrbtom sa zatvorili dvere auta, no on to nepočul. Kráčala k nemu akási postava, ale nepoznal ju. Pohybovala sa pomaly, prezerala si cintorín a čosi pozorne hľadala.

Adama vyplašil praskot haluze. Stála pri ňom Lee, ruku na náhrobnom kameni svojej matky. Pozrel na ňu a vzápätí odvrátil zrak.

„Čo tu robíš?“ spýtal sa, no bol príliš otupený, aby ho to prekvapilo.

Pomaly si kľakla, potom si sadla veľmi blízko neho a chrbtom sa oprela o vyryté meno matky. Ruku si mu ovinula okolo lakťa.

„Dočerta, Lee, kde si bola?“

„Na liečení.“

„Mohla si zavolať, doparoma!“

„Adam, nehnevaj sa, prosím ťa. Potrebujem priateľa.“ Hlavu si mu oprela o plece.

„Neviem, či som tvoj priateľ, Lee. To, čo si urobila, je strašné.“

„Chcel ma vidieť, však?“

„Áno, chcel. Ty si sa, prirodzene, ponorila do svojho sveta, ako zvyčajne pohltená sama sebou. Nemyslela si na druhých.“

„Adam, prosím ťa, bola som na liečení. Vieš, aká som slabá. Potrebujem pomoc.“

„Tak si ju zožeň.“

Zbadala dve plechovky od piva a Adam ich chytro odhodil. „Nepijem,“ povedala s ľútosťou. Hlas mala smutný a dutý. Jej pekná tvár bola unavená a zvráskavená.

„Usilovala som sa s ním stretnúť,“ povedala.

„Kedy?“

„Včera v noci. Prišla som do Parchmanu autom. Nechceli ma pustiť dnu. Vraj je už neskoro.“

Adam sklonil hlavu a o poznanie zmäkol. Tým, že by ju preklial, by nič nedosiahol. Je alkoholička, usilujúca sa prekonať démonov, s ktorými, ako dúfal, sa on nikdy nestretne. Ale je to jeho teta, jeho milovaná Lee. „Celkom nakoniec sa na teba pýtal. Požiadal ma, aby som ti povedal, že ťa ľúbi, a nehneval sa, že si ho neprišla navštíviť.“

Začala tíško plakať. Chrbtom ruky si utierala líca. Plakala dlho.

„Odchádzal veľmi odvážne a dôstojne,“ povedal Adam. „Bol veľmi statočný. Povedal, že jeho srdce je už pri Bohu a voči nikomu necíti nenávisť. Strašne ľutoval, čo urobil. Bol to veľký bojovník, Lee, pripravený nedať sa.“

„Vieš, kde som bola?“ spýtala sa medzi vzlykmi, akoby nebola počula, čo hovoril.

„Nie. Kde?“

„Bola som v starom dome. Včera v noci som ta prišla autom z Parchmanu.“

„Prečo?“

„Pretože som ho chcela podpáliť. Horel nádherne. Dom aj burina okolo neho. Velikánsky oheň. Všetko bolo v ohni.“

„No tak, Lee.“

„Je to pravda. Takmer ma pristihli. Na spiatočnej ceste som asi prešla okolo nejakého auta. Je mi to však jedno. Minulý týždeň som ten dom kúpila. Banke som zaplatila trinásťtisíc dolárov. Ak ti niečo patrí, môžeš to podpáliť, či nie? Si predsa právnik.“

„Myslíš to vážne?“

„Choď sa presvedčiť. Zaparkovala som pred kostolom pol druha kilometra odtiaľ, že počkám na hasičov. Neprišli. Najbližší dom je tri kilometre. Oheň nikto nevidel. Zájdi si tam a presvedč sa. Nezostalo nič okrem komína a hŕby popola.“

„Ako…“

„Benzínom. Ovoňaj mi ruky.“ Strčila mu ich pod nos. Páchli štipľavým, neklamným pachom po benzíne.

„Ale prečo?“

„Už dávno som to mala urobiť.“

„To nie je odpoveď na moju otázku. Prečo?“

„Udiali sa tam nedobré veci. Dom bol plný démonov a duchov. Teraz sú preč.“

„Zomreli spolu so Samom?“

„Nie, nie sú mŕtvi. Odišli strašiť niekoho iného.“

V tejto diskusii je zbytočné pokračovať, rozhodol sa Adam rýchlo. Mali by odísť, vrátiť sa možno do Memphisu, kde by jej mohol pomôcť znova sa postaviť na nohy. A možno aj terapiou. Zostane pri nej a dozrie, aby jej pomohli.

Cez železnú bránu vošlo do starej časti cintorína zašpinené nákladné auto a pomaly prešlo po betónovej ceste vinúcej sa medzi starými pomníkmi. Zastalo pri neveľkej búde na kraji pozemku. Vystúpili z neho pomaly traja černosi a vystierali si chrbty.

„To je Herman,“ povedala.

„Kto?“

„Herman. Priezvisko nepoznám. Štyridsať rokov tu vykopáva hroby.“

Naprieč údolím náhrobných kameňov hľadeli na Hermana a ďalších dvoch chlapov. Muži sa rozvážne dohovárali, čo budú robiť, ale oni ich sotva počuli.

Lee prestala plakať. Slnko stálo vysoko nad stromami a jeho lúče im svietili rovno do tvárí. Bolo už teplo. „Som rada, že si prišiel,“ povedala. „Viem, že to preňho veľa znamenalo.“

„Prehral som, Lee. Nepodarilo sa mi zachrániť klienta, a teraz je mŕtvy.“

„Robil si, čo si mohol. Nik ho nemohol zachrániť.“

„Možno.“

„Netrestaj sám seba. Prvú noc v Memphise si mi povedal, že je to na dlhé lakte. Veľmi tesné. Zvádzal si udatný boj. Je čas vrátiť sa do Chicaga a žiť svojím životom.“

„Do Chicaga sa nevrátim.“

„Čože?“

„Mením pracovné miesto.“

„Veď právnikom si bol len rok.“

„Budem ním naďalej. Zmením len prax.“

„Čo budeš robiť?“

„Venovať sa obhajobe odsúdených na trest smrti.“

„To znie hrôzostrašne.“

„Áno, znie to hrôzostrašne. Najmä v tejto chvíli môjho života. Ale dozrejem na to. Nie som stvorený pre veľké firmy.“

„Kde budeš mať prax?“

„V Jacksone. Budem tráviť veľa času v Parchmane.“

Pošúchala si tvár a vlasy si prehodila dozadu. „Zrejme vieš, čo robíš,“ povedala, no nevedela zakryť pochybnosti.

„Nespoliehaj sa na to.“

Herman obchádzal rozbité žlté rýpadlo, zaparkované pod stromom pri búde. Zamyslene si ho prezeral, kým druhý muž vyložil do jeho lyžice dve lopaty. Znova sa povystierali, na čomsi sa zasmiali a kopli do predných pneumatík.

„Mám nápad,“ povedala. „Na sever od mesta je malá kaviareň. Volá sa U Ralpha. Sam ma zobral…“

„U Ralpha?“

„Áno.“

„Samov kaplán sa volal Ralph. Včera v noci bol s nami.“

„Sam mal kaplána?“

„Áno. A dobrého.“

„Tak teda, Sam nás tam s Eddiem brával na narodeniny. Tá kaviareň je tu už sto rokov. Hltali sme tam kopu zákuskov a pili horúce kakao. Poďme sa pozrieť, či majú otvorené.“

„Teraz?“

„Áno.“ Celá vzrušená vstala. „Poď. Som hladná.“

Adam sa chytil náhrobného kameňa a zdvihol sa. Od pondelňajšej noci nespal, nohy mal ťažké a stuhnuté. Z piva sa mu krútila hlava.

V diaľke naštartoval motor. Jeho rachot sa ozýval po celom cintoríne. Adam stuhol. Lee sa otočila. Herman sedel na rýpadle a z výfuku sa valil modrý dym. Jeho dvaja pomocníci ležali v prednej lyžici a vytŕčali im z nej chodidlá. Rýpadlo sa pohlo dopredu na nízkom prevode, vzápätí veľmi pomaly prešlo po príjazdovej ceste okolo radov hrobov. Zastavilo a otočilo sa.

Prichádzalo k nim.

JOHN GRISHAM

CELA SMRTI

Z anglického originálu The Chamber (Doubleday, a division of Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc., New York 1994) preložili Tamara Chovanová a Darina Urbánková.

Redigovala Mária Vilikovská.

Fotografia na obálke Tony Stone Images.

Obálku navrhla Viera Fabiánová.

Technická redaktorka Renáta Hrabušická.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 1996 ako svoju 282. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o.. Banská Bystrica.

ISBN 80-7118-301-6

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai