Firma

John Grisham

(1991)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Nelegální praktiky ve známe právnické firmě.

John Grisham

Firma

Ikar

Pôvodná publikácia:

Vydavateľstvo: Ikar, a. s., Bratislava, 1993, 97. publikácia

Preklad: Tamara Chovanová

Jazyk: slovenský

ISBN 80-7118-087-4

Originálne vydanie:

The Firm

Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc.

New York, 1991

1

Riaditeľ firmy študoval záver posudku na Mitcha Y. McDeera hádam už po stý raz a znova nenašiel na ňom jedinú chybičku. Aspoň nie na papieri. Inteligentný, ambiciózny, príťažlivý, a súdiac podľa pomerov, z ktorých vyšiel, život sa s ním nemaznal. A navyše ženatý, čo bolo jednou zo základných podmienok. Firma jakživ neprijala slobodného právnika a na rozvod hľadela s neľúbosťou, takisto na sukničkárstvo a alkoholizmus. K podmienkam zmluvy patril aj drogový test. Absolvoval bakalársku skúšku z účtovníctva a záverečnú skúšku zvládol na prvý pokus. Chcel sa venovať daňovému právu, čo bolo prirodzene základným predpokladom pre prácu v daňovom podniku. Bol beloch. Firma napokon nikdy nezamestnávala černochov. Darilo sa jej to aj vďaka tomu, že vystupovala diskrétne, pracovala selektívne a nevypisovala konkurzy na voľné miesta. Iné firmy uverejňovali inzeráty a prijímali aj čiernych. Táto si robila výber sama a zostala biela ako ľalia. Okrem toho sídlila v Memphise a špičkové čierne kádre dávali prednosť New Yorku, Washingtonu a Chicagu. Ďalšou McDeerovou prednosťou bolo, že bol muž, ženy totiž vo firme nepracovali. Túto chybu vedenie už raz urobilo, keď asi v polovici sedemdesiatych rokov ponúklo miesto najlepšiemu absolventovi Harvardovej univerzity, géniovi na daňové otázky, ktorým zhodou okolností bola žena. Táto právnička u nich vydržala štyri búrlivé roky a napokon nešťastne zahynula pri autonehode.

Podľa papierov bol McDeere ten pravý. Ich favorit. Vlastne tohto roku si vyhliadli iba jeho. Výber bol jednoduchý. Buď McDeere, alebo nikto.

Manažér firmy Royce McKnight neodtŕhal oči z obalu s nadpisom „Mitchell Y. McDeere – Harvard“. Tento materiál, husto popísaný drobným typom, hrubý asi tri centimetre, obsahoval aj zopár fotografií. Bol dielom niekoľkých bývalých agentov CIA, spolupracovníkov súkromnej špionážnej agentúry v Bethesde, ktorá patrila medzi stálych klientov firmy a takýto prieskum pre ňu bezplatne vykonávala každý rok. Preverovať nič netušiacich študentov práva bola vraj hračka. A tak sa napríklad dozvedeli, že ich kandidát by rád odišiel zo severovýchodu, že má tri pracovné ponuky, z toho dve v New Yorku a jednu v Chicagu, že najvyššia ponuka predstavuje 76 000 dolárov a najnižšia 68 000 dolárov ročného príjmu. Bol oňho veľký záujem. V druhom ročníku mal možnosť získať skúšku z poisťovníctva podfukom. Odmietol a pri skúške dosiahol najvyšší počet bodov z celého ročníka. Pred dvoma mesiacmi mu na univerzitnom večierku ponúkali kokaín. Vyhlásil, že nemá záujem, a keď všetci začali nasávať, odišiel. Občas si dal jedno‑dve pivá, ale alkohol bol drahý a on nemal peniaze. K tomu mal vyše dvadsaťtisícovú študentskú pôžičku. Bol na dne.

Royce McKnight zaplesol obal a usmial sa. McDeere je ich človek.

Tridsaťdvaročný Lamar Quin ešte nepatril medzi spoločníkov firmy. Zobrali ho však so sebou, lebo pôsobil mlado. Jeho úlohou bolo dodať firme Bendini, Lambert a Locke imidž mladistvosti, čo napokon zodpovedalo pravde. Firma mala naozaj nízky vekový priemer. Väčšina spoločníkov topiacich sa v peniazoch odchádzala do dôchodku pred päťdesiatkou alebo krátko po nej. Aj Lamar sa raz stane spoločníkom firmy. A keďže mal až do konca života zabezpečený šesťciferný príjem, spokojne mohol nosiť tisícdvestodolárové obleky šité na mieru, ktoré tak dokonale sedeli na jeho vysokej, atletickej postave. Nonšalantne prešiel cez hotelový apartmán, za ktorý zaplatili tisíc dolárov za jediný deň, nalial si ďalšiu šálku bezkofeínovej kávy a pozrel sa na hodinky.

Presne o pol tretej ktosi zaklopal na dvere. Lamar pozrel na nadriadených, ktorí bleskovo šupli obal s posudkom do otvoreného kufríka. Všetci traja si rýchlo obliekli saká, Lamar si zapol horný gombík na košeli a otvoril dvere.

„Mitchell McDeere?“ spýtal sa so širokým úsmevom a podával návštevníkovi ruku.

„Áno.“ McDeere pevne stisol podanú ruku.

„Veľmi ma teší, Mitchell. Som Lamar Quin.“

„Potešenie je na mojej strane. Prosím, hovorte mi Mitch.“ Vstúpil dnu a rýchlym pohľadom preletel rozľahlú miestnosť.

„Platí, Mitch.“ Lamar ho chytil okolo pliec a viedol na druhý koniec apartmánu, kde sa mu predstavili obidvaja členovia predstavenstva. Správali sa k nemu mimoriadne srdečne a milo. Ponúkli mu kávu, potom vodu. Sedeli spolu pri okrúhlom mahagónovom stolíku a vymieňali si zdvorilostné frázy. McDeere si rozopol sako a prekrížil nohy. V oblasti pohovorov so zamestnávateľmi bol už ošľahaným veteránom a bolo mu jasné, že ho chcú získať. Uvoľnil sa. Keďže mal vo vrecku ponuky od troch najprestížnejších amerických firiem, nepotreboval ani túto firmu, ani toto stretnutie. Teraz už mohol aj trochu nadsadiť sebavedomé vystupovanie. Prišiel sem predovšetkým zo zvedavosti. A prilákalo ho aj teplé podnebie.

Oliver Lambert, riaditeľ firmy, sa mierne predklonil, oprel sa o lakte a ujal sa úvodnej spoločenskej konverzácie. Jeho hlboký, takmer profesionálny barytón pôsobil nenútene a podmanivo. Ako šesťdesiatjedenročný bol doslova praotcom firmy a väčšinu času trávil riadením jej činnosti a uzemňovaním rozpínavého egocentrizmu niektorých kolegov, ktorí patrili medzi najbohatších právnikov v krajine. Bol aj odborným poradcom a mladší spoločníci sa naňho s dôverou obracali so svojimi problémami. Okrem toho mal na starosti prijímanie nových pracovníkov a teraz bolo jeho úlohou presvedčiť Mitchella Y. McDeera, aby nastúpil do ich firmy.

„Nie ste už unavený z toľkých otázok?“ spýtal sa Oliver Lambert.

„Ani nie. Patrí to k veci.“

Veru, veru, prikyvovali všetci. Zdalo sa im, akoby to bolo včera, keď sami podstupovali tieto tortúry, keď sami odpovedali na otázky a predkladali svoje pracovné výsledky, na smrť vydesení, že si nenájdu miesto a tri roky tvrdej driny vyjdú navnivoč. Veľmi dobre vedeli, čo práve prežíva.

„Môžem sa na niečo spýtať?“ ozval sa Mitch.

„Isteže.“

„Prosím.“

„Nech sa páči.“

„Prečo ste ma pozvali na tento pohovor do hotela? Väčšina firiem robí pohovory priamo na univerzite prostredníctvom kancelárie pre umiestňovanie absolventov.“

„Správna otázka,“ súhlasili všetci traja a pohľadmi si naznačovali, že je to skutočne tak.

„To by som vám mohol vysvetliť hádam ja,“ ozval sa Royce McKnight, manažér firmy. „Predovšetkým si musíte uvedomiť, že naša firma je iná ako ostatné, na čo sme všetci hrdí. Zamestnávame štyridsaťjeden právnikov, takže sme relatívne malý podnik. Neprijímame veľa ľudí, zhruba tak jedného každý druhý rok. Zato ponúkame najvyšší príjem a sociálne výhody v celej krajine. A ubezpečujem vás, že vôbec nepreháňam. Takže pri výbere budúcich spolupracovníkov postupujeme veľmi uvážlivo. Teraz sme si vybrali vás. List, ktorý ste od nás dostali minulý mesiac, sme poslali až po podrobnom zhodnotení dvetisíc absolventov najlepších právnických fakúlt. A bol len jeden. Nevypisujeme verejné konkurzy, ani neponúkame voľné miesta. Držíme sa v úzadí, volíme inú metódu. To je asi tak všetko.“

„To úplne stačí. Na čo sa zameriava vaša firma?“

„Na dane. Robíme aj nejaké poisťovníctvo a trochu podnikáme v realitnej a bankárskej oblasti, ale osemdesiat percent našej činnosti zameriavame na dane. Práve preto sme si vás pozvali. Máte neuveriteľne dobré študijné výsledky z daňového práva.“

„Prečo ste sa zapísali na Western Kentucky?“ spýtal sa Oliver Lambert.

„Z jednoduchého dôvodu. Ponúkli mi plné štipendium, ak budem za nich hrať futbal. Bez štipendia by som nemal šancu vyštudovať.“

„Povedzte nám niečo o svojej rodine.“

„Je to také dôležité?“

„Pre nás je to veľmi dôležité,“ prívetivo vysvetľoval Royce McKnight.

To hovoria všetci, pomyslel si Mitch. „No dobre, otec mi zahynul v bani, keď som mal sedem rokov. Matka sa znova vydala a žije na Floride. Mal som dvoch bratov. Rusty padol vo Vietname, takže teraz mi už ostal iba jeden brat, Ray McDeere.“

„Kde žije?“

„Je mi ľúto, ale do toho vás nič,“ vyhlásil Mitch. Uprene sa zahľadel na Roycea McKnighta a všimol si, ako sa naježil.

V spise sa o Rayovi veľa nehovorilo.

„Prepáčte,“ ospravedlnil sa manažér firmy mierne.

„Mitch, naša firma sídli v Memphise,“ zamiešal sa do rozhovoru Lamar. „Neprekáža vám to?“

„Ani najmenej. Nemám rád studené podnebie.“

„Boli ste tam už niekedy?“

„Nie.“

„Čoskoro vás pozveme. Určite sa vám tam zapáči.“

Mitch sa usmial, prikývol a pokračoval v hre. Myslia to tí chlapíci vážne? Ako by vôbec mohol uvažovať o nejakej firmičke v malom mestečku, keď naňho čaká Wall Street?!

„Ako stojíte v ročníku?“ spýtal sa pán Lambert.

„V prvej päťke.“ Nie prvých päť percent, ale prvých päť študentov. Taká odpoveď im musí stačiť. Prvých päť spomedzi tristo. Mohol povedať, že je tretí, iba o zlomok za druhým a nepatrný kúsok za prvým. Ale nepovedal to. Všetci traja absolvovali v podradnejších školách – chicagskej, kolumbijskej a Vanderbiltovej – ako vyčítal z Martindale‑Hubbellovho právnického adresára. Vedel, že akademickými otázkami sa nebudú dlho zaoberať.

„Prečo ste si vybrali Harvard?“

„V skutočnosti si skôr Harvard vybral mňa. Poslal som prihlášky na viaceré školy a na všetky ma prijali. Harvard mi ponúkal vyššiu finančnú podporu. Okrem toho som si myslel, že je to najlepšia univerzita. Ešte vždy si to myslím.“

„Ste naozaj dobrý, Mitch,“ poznamenal Oliver. Obdivoval súhrnný prehľad jeho študijných výsledkov. Fascikel mal v kufríku pod stolom.

„Ďakujem. Usiloval som sa.“

„Z daňového práva aj z poisťovníctva máte vynikajúce známky.“

„Zaujíma ma to.“

„Pozreli sme sa aj na vašu publikačnú činnosť, je skutočne pôsobivá.“

„Ďakujem. Rád robím rešerše.“

Prikývli, ale pomysleli si, že nepochybne klame. Patrilo to k rituálu. Nijaký študent práva, ani hotový právnik, ktorý bol pri rozume, neznášal rešerše, ale všetci nádejní spolupracovníci bez výnimky vyhlasovali, že vášnivo radi excerpujú.

„Povedzte nám niečo o svojej manželke,“ požiadal ho Royce McKnight takmer pokorne. Boli pripravení, že ich znova odbije. Ale išlo o štandardnú otázku. Každý zamestnávateľ si preveroval aj túto oblasť, nebolo to nič posvätné ani nezvyčajné.

„Volá sa Abby. Študovala na Western Kentucky pedagogiku pre základné školy. Jeden týždeň sme absolvovali a na druhý sme sa vzali. Teraz už tretí rok učí v súkromnom predškolskom zariadení neďaleko Bostonskej univerzity.“

„A vaše manželstvo je…“

„… veľmi šťastné. Poznáme sa už od príchodu na vysokú školu.“

„Čo ste hrali?“ spýtal sa Lamar, aby odviedol reč od citlivej rodinnej témy.

„Zadáka. Kadekto ma chcel zverbovať do svojho mužstva, ale keď som si v poslednom zápase na strednej škole zranil koleno, zrazu všetci stratili záujem. Okrem Western Kentucky. Hral som celé štyri sezóny, dokonca som bol aj v juniorskom výbere, ale nakoniec to koleno nevydržalo.“

„Ako ste popri futbale dosahovali také vynikajúce študijné výsledky?“

„Štúdium bolo pre mňa vždy prvoradé.“

„Napokon, Western Kentucky nemá až takú vysokú úroveň,“ nevdojak poznamenal Lamar s hlúpym úškrnom, ale vzápätí by bol najradšej tie slová vzal späť. Zamračený výraz Lamberta a McKnighta mu jasne naznačoval, že urobil chybu.

„Zhruba ako Kansaská štátna akadémia,“ odpovedal Mitch. Muži stuhli, všetci do jedného zmeraveli ako sochy a niekoľko sekúnd na seba neveriacky civeli. Tento mladík, tento McDeere vie, že Lamar Quin študoval na Kansaskej štátnej akadémii. V živote ho nevidel a nemohol tušiť, s kým sa pri tomto pohovore stretne. A predsa to vedel. Dal si tú námahu a v Martindale‑Hubbellovom adresári si každého naštudoval. Prečítal si stručný životopisný prehľad všetkých štyridsaťjeden právnikov firmy a v zlomku sekundy si spomenul, že Lamar Quin – jeden z tých štyridsaťjeden právnikov – študoval na Kansaskej štátnej akadémii. Páni, tak teraz u nich poriadne zabodoval.

„To nebola veľmi vhodná poznámka,“ ospravedlňoval sa Lamar.

„To nič.“ Mitch sa srdečne usmial. Už to aj pustil z hlavy.

Oliver Lambert si odkašlal a rozhodol sa ešte raz vrátiť k osobným otázkam. „Mitch, naša firma nemá rada, keď jej zamestnanci pijú alebo behajú za ženami. Nie sme nijakí svätuškári, ale práca je prvoradá. Nie je nás veľa a pracujeme tvrdo. Zato zarobíme kopu peňazí.“

„Nemám námietky.“

„Vyhradzujeme si právo testovať členov firmy na drogovú závislosť.“

„Neužívam drogy.“

„Fajn. Akého ste vierovyznania?“

„Som metodista.“

„Dobre. V našej firme nájdete ľudí všetkých možných vyznaní. Katolíkov, baptistov, protestantov. V skutočnosti nám je celkom jedno, akú vieru kto vyznáva, ale je dobré to vedieť. A záleží nám na stabilite rodiny. Šťastní právnici sú v práci výkonnejší. Preto vám kladieme tieto otázky.“

Mitch sa usmial a prikývol. To hovorili všetci.

Traja muži pozreli na seba, potom na Mitcha. To znamenalo, že pohovor dospel k bodu, keď mal adept položiť jedno‑dve inteligentné otázky. Mitch si prekrížil nohy. Peniaze – najhlavnejšia otázka, najmä vzhľadom na doterajšie tri ponuky. Ak ich nebude dosť, hovoril si, potom dovidenia, páni, veľmi ma tešilo. Ak ponuka bude stáť za to, potom môžeme debatovať o rodine, o manželstve, o futbale, aj o viere. Bolo mu však jasné, že tak ako ostatné firmy, aj oni sa budú okolo tejto témy krútiť ako mačka okolo horúcej kaše, hoci už naozaj prebrali všetko možné okrem peňazí. Takže najprv ich musí naťuknúť miernejšou otázkou.

„Akú prácu by som vykonával?“

Všetci súhlasne prikývli, spokojní s otázkou. Lambert a McKnight pozreli na Lamara. To bola jeho parketa.

„V našej firme máme zavedené čosi ako dvojročné zaškoľovanie, hoci tomu tak nehovoríme. Budeme vás vysielať na semináre o daňovníctve po celých Spojených štátoch. Vaše štúdium sa ešte ani zďaleka neskončilo. Budúcu zimu strávite dva týždne vo Washingtone na Americkom daňovom inštitúte. Sme mimoriadne hrdí na naše odborné vedomosti, ale všetci sa neprestajne zdokonaľujeme. Ak si budete chcieť urobiť doktorát z daňového práva, v plnom rozsahu vám to uhradíme. Pokiaľ ide o právnickú prax, prvé dva roky to nebude ktovieako vzrušujúce. Budete robiť najmä rešerše a podobné nudné veci. Ale veľmi slušne vám za to zaplatíme.“

„Koľko?“

Lamar pozrel na Roycea McKnighta, ktorý preletel Mitcha pohľadom a vyhlásil: „Finančné otázky a sociálne výhody prediskutujeme až v Memphise.“

„Musím vedieť orientačnú cifru, inak sa môže stať, že do Memphisu vôbec neprídem.“ A bezočivo, ale srdečne sa usmial. Mohol si to dovoliť, vo vrecku mal tri atraktívne ponuky.

Dvaja starší spoločníci sa na seba usmiali, načo Oliver Lambert povedal: „Okej. Prvý rok je základný plat osemdesiattisíc plus podiely. Druhý rok osemdesiatpäť plus podiely. Pôžička na dom s nízkymi úrokmi, členstvo v dvoch miestnych kluboch a nové BMW. Farba podľa vlastného výberu, prirodzene.“

Uprene sa zahľadeli na jeho pery a čakali, kedy sa mu roztiahnu ústa a zuby zažiaria v úsmeve. Mitch sa o to pokúsil, ale nešlo to. Podaril sa mu iba úškrn.

„Neuveriteľné,“ zamrmlal. Osemdesiattisíc v Memphise sa vyrovnalo stodvadsiatim tisícom v New Yorku. A k tomu všetkému ešte aj BMW? Jeho rozheganá mazda mala najazdených už najmenej milión kilometrov a momentálne ju štartoval tak, že do nej naskakoval. Na nový štartér iba šetril.

„A ešte zopár ďalších výhod, o ktorých by sme sa s vami radi pozhovárali až v Memphise.“

Odrazu nesmierne zatúžil po Memphise. Neleží náhodou niekde pri rieke?

Vzápätí sa spamätal a prestal sa usmievať. S meravým, dôležitým výrazom tváre sa zahľadel na Olivera Lamberta, akoby celkom zabudol na plat, dom a BMW, a požiadal ho: „Porozprávajte mi o vašej firme.“

„Máme štyridsaťjeden právnikov. Minulý rok sme na jedného zarobili oveľa viac ako ktorákoľvek iná rovnako veľká, alebo aj väčšia inštitúcia nášho druhu. Pritom beriem do úvahy všetky veľké firmy v celej krajine. Pracujeme iba pre bohatých klientov, čiže pre obchodné združenia, banky a zámožných ľudí, ktorí radi zaplatia rozumné poplatky a nikdy sa neponosujú. Vyvinuli sme istý špeciálny postup v rámci medzinárodného daňového systému, ktorý okrem toho, že je zaujímavý, je aj veľmi výnosný. Pracujeme iba pre klientov, ktorí majú peniaze.“

„Ako dlho trvá, kým sa človek stane spoločníkom?“

„Zhruba desať rokov, ale je to tvrdých desať rokov. Zarobiť pol milióna ročne nie je pre našich spoločníkov nič nezvyčajné. Väčšinou odchádzajú do dôchodku ešte pred päťdesiatkou. Treba si plniť povinnosti a pracovať osemdesiat hodín týždenne, ale kým dosiahnete postavenie spoločníka, vráti sa vám to aj s úrokmi.“

Lamar sa trochu predklonil. „Ale šesťciferné sumy začnete zarábať oveľa skôr. Pracujem vo firme sedem rokov a môj ročný príjem prekročil stotisíc už pred štyrmi rokmi.“

Mitch sa na chvíľu zamyslel a spočítal si, že v tridsiatke by mohol zarábať vyše stotisíc, hádam aj dvesto. V tridsiatke!

Pozorne ho sledovali a presne vedeli, že v duchu ráta.

„Čo robí taká medzinárodná daňová firma v Memphise?“ spýtal sa.

Jeho otázka vyvolala úsmevy. Oliver Lambert si zložil okuliare a opísal nimi nad stolom veľký oblúk. „Tak to je správna otázka. Pán Bendini založil firmu roku 1944. Pôsobil ako daňový právnik vo Philadelphii a získal niekoľkých zámožných klientov na juhu. Potom sa z ničoho nič rozhodol usadiť v Memphise. Dvadsaťpäťrokov prijímal do svojich služieb výlučne daňových právnikov a firme sa na juhu vynikajúco darilo. Ani jeden z nás nie je z Memphisu, ale všetci sme si ho obľúbili. Je to mimoriadne príjemné staré južanské mesto. Mimochodom, pán Bendini umrel roku 1970.“

„Koľko spoločníkov má firma?“

„Dvadsať aktívnych. Usilujeme sa zachovať pomer jeden spoločník na jedného novoprijatého člena. Je to náročné, ale nám to vyhovuje. Opakujem, mnohé veci robíme inak.“

„Všetci naši spoločníci sa vo veku štyridsaťpäť rokov stávajú multimilionármi,“ dodal Royce McKnight.

„Všetci?“

„Áno, prosím. Nezaručujeme vám to, ale ak nastúpite do našej firmy a odpracujete v nej tvrdých desať rokov, postúpite na spoločníka. A ak oddriete ďalších desať, a napriek tomu to predsa v štyridsať päťke nedotiahnete na multimilionára, budete jediný za dvadsať rokov.“

„Pôsobivá štatistika.“

„Je to pôsobivá firma, Mitch,“ vyhlásil Oliver Lambert, „na ktorú sme veľmi hrdí. Tvoríme akési malé, ale pevné bratstvo, kde každému na každom záleží. V Memphise sa nestretnete s krvilačnou rivalitou, príznačnou pre veľké firmy. Veľmi starostlivo si vyberáme perspektívnych spolupracovníkov a usilujeme sa, aby sa novoprijatý člen stal spoločníkom čo najskôr. Tomuto cieľu venujeme veľmi veľa osobného času aj peňazí. Iba výnimočne, skutočne výnimočne sa stáva, že nejaký právnik z firmy odíde. Také čosi je jednoducho nepredstaviteľné. Dokonca investujeme do odborného rastu pracovníkov. Chceme, aby naši ľudia boli spokojní. Myslíme si, že to je obojstranne prospešné.“

„Ja vám môžem poskytnúť ďalšiu pôsobivú štatistiku,“ zapojil sa McKnight. „Minulý rok sa vo firmách, zhruba rovnako veľkých alebo väčších ako naša, priemerná fluktuácia zamestnancov pohybovala okolo dvadsaťosem percent. Vo firme Bendini, Lambert a Lock bola nulová. A rok predtým takisto nulová. Skutočne od nás už dávno neodišiel nijaký právnik.“

Uprene ho pozorovali, chceli mať istotu, že to dokonale pochopil. Všetky okolnosti a podmienky boli dôležité, ale najdôležitejšie zo všetkého bolo, aby ho definitívne presvedčili a získali pre firmu. Na ďalšie vysvetlenia bude čas aj neskôr.

Pravda, vedeli o ňom oveľa viac, ako mohli otvorene priznať. Napríklad, že jeho matka žije v lacnom kempingu na Panama City Beach, je druhý raz vydatá za šoféra kamiónu na dôchodku a ťažkého alkoholika. Vedeli, že po tom výbuchu v bani dostala 41 000 dolárov, z ktorých väčšinu utratila, a po smrti najstaršieho syna vo Vietname zošalela. Vedeli, že matka Mitcha zanedbávala a že ho v chudobe a biede vychoval brat Ray – ktorého sa im nepodarilo vypátrať – a zopár dobrodušných príbuzných. Tá chudoba bola bolestná a správne usúdili, že práve v tomto období sa v ňom zrodila naliehavá túžba vyniknúť. Tridsať hodín týždenne robil poskoka v obchode s nočnou prevádzkou, a okrem toho hral futbal, pričom dosahoval vynikajúce výsledky v štúdiu. Vedeli, že takmer nespával. Vedeli, že žije v biede. Bol to ich človek.

„Nechceli by ste si niekedy prísť pozrieť firmu?“ spýtal sa Oliver Lambert.

„Kedy?“ spýtal sa Mitch, ktorý už sníval o čiernej tristoosemnástke s posuvnou strechou.

Staručká Mazda kombi s troma protektorovanými pneumatikami a dopraskaným predným sklom sedela napoly v priekope, s prednými kolesami nasmerovanými na obrubník, aby náhodou nezbehla z kopca. Abby chytila kľučku z vnútornej strany, dva razy ňou trhla a otvorila dvere. Zasunula kľúčik do štartéra, stisla spojku a skrútla volant. Mazda sa začala pomaly rozbiehať nadol. Keď nabrala rýchlosť, Abby zatajila dych, uvoľnila spojku a hrýzla si peru, až kým sa neozvali kvílivé zvuk) motora.

Vzhľadom na Mitchove tri pracovné ponuky je nové auto otázkou štyroch mesiacov. Toľko vydrží. Veď už v chudobe prežili tri roky v dvojizbovom študentskom bytíku v univerzitnom areáli, kde sa porsche a malé mercedesy‑kabriolety len tak hmýrili. Ostentatívne nadradené správanie kolegov v tejto bašte snobstva na východnom pobreží väčšinou ignorovali. Ako primitívi z Kentucky tu nemali veľa priateľov. Ale vydržali a celkom dobre si vystačili aj sami.

Osobne sa jej väčšmi pozdávalo Chicago ako New York, najmä preto, že Chicago bolo ďalej od Bostonu a bližšie ku Kentucky. Lenže Mitch bol nekompromisný a ako vždy, všetko starostlivo zvažoval a väčšinu svojich záverov si nechával pre seba. Manžel ju nevzal so sebou ani do New Yorku, ani do Chicaga a už ju unavovalo stále sa iba dohadovať. Chcela poznať definitívne rozhodnutie.

Zaparkovala proti predpisom na kopci, ktorý bol najbližšie k ich bytu, a dve ulice prešla peši. Bývali v dvojposchodovom tehlovom bloku s tridsiatimi bytmi. Abby zastala pred dverami a šmátrala v kabelke po kľúčoch. Odrazu sa dvere otvorili dokorán, Mitch ju schytil a vtiahol dnu, hodil na pohovku a zasypal prívalom bozkov. Píšťala a chichotala sa, bezmocne trepala rukami a nohami. Potom jej vtisol bozk na pery a desať minút sa vášnivo bozkávali, vzdychali a hladili a objímali, ako keď mali osemnásť a bozkávanie bolo čosi úžasné, tajomné, po čom už nič viac nenasledovalo.

„Panebože,“ vyhŕkla, keď sa konečne nadýchla. „Čo sa deje?“

„Necítiš vôňu?“ spýtal sa Mitch.

Poobzerala sa dookola a potiahla nosom. „Vlastne áno. Čo je to?“

„Kurča čou‑majn a vajcia fu‑jung. Od našich Wong Boys.“

„No dobre, ale čo oslavujeme?“

„Plus fľaša poriadne drahého chablis. Dokonca s korkovou zátkou.“

„Čo to má znamenať, Mitch?“

„Poď za mnou.“ Na malom lakovanom kuchynskom stole, medzi hŕbou právnických spisov a fasciklov, trónila veľká fľaša vína a papierové vrecko z čínskej kuchyne. Právnické kôpky odtisli nabok a rozložili si jedlo. Mitch otvoril fľašu a nalial víno do dvoch umelohmotných pohárov.

„Dnes som mal perfektný pohovor,“ vyšlo z neho konečne.

„S kým?“

„Pamätáš sa na tú firmu z Memphisu, od ktorej som pred mesiacom dostal list?“

„Áno. Ale ktovieako ťa neoslnila.“

„Už ma oslnila, a veľmi. Robia iba dane a plat vyzerá sľubne.“

„Ako sľubne?“

Obradne vyložil čou‑majn z balíčka na taniere a otvoril malé vrecúško sójovej omáčky. Abby čakala na odpoveď. Ale Mitch už otváral druhý balíček a rozdeľoval na taniere vajcia fu‑jung, nato sa napil vína a oblizol si pery.

„Tak koľko?“ nevydržala napokon.

„Viac ako v Chicagu. Viac ako na Wall Streete.“

Dala si poriadny dúšok vína a podozrievavo si ho premerala. Hnedé oči sa jej zúžili a zablysli. Zvraštila obočie a na čele sa jej objavili vrásky. Čakala. „Tak koľko?“

„Prvý rok osemdesiattisíc plus podiely. Druhý rok osemdesiatpäť plus podiely.“ Vyhlásil akoby nič a starostlivo skúmal kúsky zeleru v čou‑majn.

„Osemdesiattisíc,“ zopakovala.

„Osemdesiattisíc, miláčik. A osemdesiattisíc v Memphise v štáte Tennessee je zhruba toľko ako stodvadsaťtisíc v New Yorku.“

„Kto by túžil po New Yorku?“

„Okrem toho pôžička na dom s nízkymi úrokmi.“

Slovo pôžička v ich domácnosti nezaznelo už riadne dlho. Vlastne ani poriadne nevedela, kedy sa naposledy zhovárali o tom, že by chceli mať vlastnú strechu nad hlavou. Už dávno sa zmierili s vedomím, že si kdesi čosi prenajmú dovtedy, až kým raz, v nepredstaviteľne ďalekej budúcnosti, nebudú natoľko solventní, aby si mohli vziať pôžičku na kúpu vlastného domu.

Postavila pohár na stôl a vecne povedala: „Prosím? Nepočula som dobre.“

„Pôžička na dom s nízkymi úrokmi. Firma poskytuje zamestnancom peniaze na kúpu domu. Týmto chlapíkom veľmi záleží na blahobytnom dojme ich pracovníkov, a tak im určia čo najnižšie úroky.“

„To akože by sme mali normálny rodinný dom, s trávnikom a kríkmi?“

„Presne tak. Nijaký predražený apartmán na Manhattane, ale rodinný domček na predmestí s troma spálňami, príjazdovou cestou a dvoma garážami, kde môžeme zaparkovať to BMW.“

Chvíľu jej trvalo, kým sa jej to rozležalo, a potom sa spýtala: „BMW? Aké BMW?“

„Naše, miláčik. Naše BMW. Firma ho kúpi na leasing a dá nám na ruku kľúče. Ako pozornosť podniku spolu s prvou výplatou. To je ďalších päťtisíc ročne. Farba podľa vlastného výberu. Ja by som navrhoval čiernu. Súhlasíš?“

„Už nikdy nijaká stará rachotina. Už nikdy nijaké podradné jedlá. Už nikdy nijaká lacná konfekcia,“ hovorila a pomaly krútila hlavou.

Vložil si do úst za lyžičku rezancov a usmial sa. Bolo mu jasné, že Abby sníva – najskôr asi o nábytku a tapetách, ale čoskoro iste príde na rad aj bazén. A napokon deti, malé tmavooké detičky so svetlohnedými vláskami.

„A k tomu všetkému ešte zopár ďalších výhod, o ktorých sa so mnou pozhovárajú neskôr.“

„Ja to nechápem, Mitch. Prečo sú takí štedrí?“

„Aj ja som sa na to spýtal. Vieš, oni si veľmi starostlivo vyberajú pracovníkov a sú pyšní na to, že ich môžu dobre zaplatiť. Majú nulovú fluktuáciu. Okrem toho, získať špičkových ľudí do Memphisu je predsa len ťažšie.“

„Mal by si to bližšie domov,“ poznamenala, a pritom naňho ani nepozrela.

„Nemám nijaký domov. Ale ty by si to mala bližšie k rodičom, čo ma trochu trápi.“

Ignorovala tú poznámku, tak ako všetky jeho poznámky na účet jej rodiny. „Mal by si to bližšie k Rayovi.“

Prikývol, zahryzol do vajíčkovej rolády a v duchu si predstavoval ten sladký okamih, keď jej rodičia prídu na prvú návštevu, zatiahnu svoj značne ojazdený cadillac na príjazdovú cestu a šokovane si budú obzerať ich nový dom vo francúzskom koloniálnom štýle s dvoma novučičkými autami v garáži. Ozelenejú od závisti a budú špekulovať, ako si ten chudák bez rodiny a postavenia, čerstvý absolvent práva, v dvadsiatich piatich rokoch mohol toto všetko dovoliť. Budú sa nasilu usmievať a vzdychať, aké to len majú pekné, a potom sa pán Sutherland nezdrží a spýta sa, koľko ten dom stál, a Mitch mu povie, že to nie je jeho starosť, a starého pána rozhodí od zlosti. Zakrátko sa zdvihnú na odchod a vrátia sa do Kentucky, kde budú všetkým priateľom a známym vykladať, ako sa len ich dcére a zaťkovi v Memphise skvele darí. Abby bude nešťastná, že spolu nevychádzajú dobre, ale nič nepovie. Od začiatku sa k nemu správali, akoby mal lepru. Zdal sa im takým nedôstojným partnerom pre ich dcéru, že ich malú svadbu bojkotovali.

„Bola si niekedy v Memphise?“ spýtal sa.

„Iba raz, keď som bola malá. Tuším na nejakom cirkevnom zhromaždení. Pamätám sa jedine na rieku.“

„Pozývajú nás tam na návštevu.“

„Nás? Chceš povedať, že aj mňa?“

„Jasné. Zdôrazňovali, aby som ťa vzal so sebou.“

„Kedy?“

„O mesiac. Niektorý štvrtok popoludní nás tam vezmú lietadlom na celý víkend.“

„Tak táto firma sa mi naozaj páči.“

2

Tú päťposchodovú budovu postavil asi pred sto rokmi istý obchodník spolu so svojimi synmi krátko po občianskej vojne, keď v Memphise nastalo oživenie trhu s bavlnou. Nachádzala sa priamo v obchodnom centre na Front Street, neďaleko rieky. Jej chodbami, dverami a pracovnými stolmi prešli milióny žochov bavlny, kúpenej v delte Mississippi a Arkansasu a predávanej do celého sveta. Potom ostal dom dlhý čas opustený a zanedbaný. Po prvej svetovej vojne ho niekoľko ráz renovovali a roku 1951 nadobro predali výbojnému daňovému právnikovi Anthonymu Bendinimu, ktorý dom znova zrenovoval, nasťahoval tam svoju právnickú firmu a dal mu názov Bendini Building.

Nový majiteľ budovu od prvého dňa starostlivo udržiaval, obnovoval a skrášľoval. Rok čo rok dodával tejto pamätihodnosti novú a novú pečať luxusu. Vytvoril z nej hotovú pevnosť – okná i dvere dal zapojiť do elektrického okruhu a na ochranu budovy a osadenstva prijal do služieb ozbrojené stráže. Neskôr pribudli výťahy, elektronické oko, bezpečnostné kódy, monitorovací televízny okruh, posilňovňa, sauna a napokon na piatom poschodí s pôsobivým výhľadom na rieku jedáleň pre spoločníkov.

Za dvadsať rokov sa mu podarilo vybudovať najbohatšiu právnickú firmu v Memphise – a nepochybne aj najuzavretejšiu. Každého novoprijatého pracovníka spoločnosti dôrazne poučili, že by bolo na škodu firmy, keby nedržal jazyk za zubami. Všetko sa prísne tajilo. Platy, sociálne výhody, odmeny, podiely, ale predovšetkým klienti. Mladých pracovníkov upozornili, že ak by sa niekde preriekli o pracovných aktivitách firmy, mohlo by to výrazne oddialiť ich prijatie za spoločníkov. Z pevnosti na Front Street nepreniklo nič. Manželky mali príkaz nevypytovať sa, lebo v opačnom prípade im manželia jednoducho klamali. Od mladých pracovníkov sa očakávalo, že budú tvrdo pracovať, mlčať a v zdraví užívať štedré príjmy, čo všetci bez výnimky akceptovali.

Firma mala štyridsaťjeden advokátov a bola štvrtou najväčšou právnickou firmou v Memphise. Neuverejňovala reklamné inzeráty a nevyhľadávala publicitu. Bendiniho právnici tvorili uzavreté spoločenstvo a nenadväzovali kontakty s kolegami z iných firiem. Ich manželky hrávali spolu tenis a bridž a chodievali na nákupy. Bendini, Lambert a Lock bola jedna veľká rodina. Dosť bohatá rodina.

V piatok o desiatej predpoludním zastala na Front Street firemná limuzína, z ktorej sa vynoril Mitchell Y. McDeere. Zdvorilo sa poďakoval vodičovi a hľadel za odchádzajúcim autom. Prvý raz v živote sa viezol v limuzíne. Stál na chodníku pri pouličnej lampe a obdivoval malebné starobylé, a zároveň impozantné sídlo firmy Bendini a spol. Malo ďaleko od oceľovo sklených kolosov, sídiel najlepších mozgov New Yorku, aj od gigantického valca, ktorý navštívil v Chicagu. Hneď vedel, že sa mu tam bude páčiť. Táto budova nepôsobila tak snobsky. Bola mu oveľa bližšia.

V tej chvíli vyšiel z vchodu Lamar Quin a zbehol dolu schodmi. Zakričal na Mitcha a naznačil mu, aby šiel dnu. Predchádzajúci večer ich bol privítať na letisku a zaviezol ich do hotela Peabody, „Grand Hotela Juhu“, kde mali zabezpečené ubytovanie.

„Dobré ráno, Mitch! Ako ste sa vyspali?“ Potriasali si ruky ako priatelia, ktorí sa nevideli už celú večnosť.

„Vynikajúco. Je to fantastický hotel.“

„Vedeli sme, že sa vám tam bude páčiť. Hotel Peabody sa páči každému.“

Vošli do vstupnej haly, kde nápis na malej vývesnej tabuli vítal dnešného hosťa, pána Mitchella McDeera. Vzápätí ho so srdečným úsmevom privítala vkusne oblečená, ale vonkoncom nepríťažlivá sekretárka, ktorá sa predstavila ako Sylvia, a povedala, že ak by pri svojom pobyte v Memphise čokoľvek potreboval, nech sa obráti na ňu. Mitch sa jej poďakoval. Potom ho Lamar zaviedol do dlhej chodby, kde mu vysvetlil celkové riešenie budovy a cestou mu predstavoval rôzne sekretárky a právnych koncipientov. V hlavnej knižnici na prvom poschodí sedelo pri konferenčnom stole množstvo právnikov, ktorí popíjali kávu alebo chrúmali keksy. Keď vstúpili Mitch s Lamarom, v miestnosti okamžite zavládlo ticho.

Oliver Lambert Mitcha privítal a predstavil prítomným. Bolo ich asi dvadsať a väčšina z nich len o málo staršia ako hosť. Lamar mu vysvetlil, že spoločníci sú momentálne veľmi zaneprázdnení a stretnú sa s ním neskôr na slávnostnom obede. Mitch stál za vrchstolom a Oliver Lambert všetkých požiadal o chvíľku ticha.

„Páni, toto je Mitchell Y. McDeere. Všetci ste už o ňom počuli a teraz ho vidíte osobne. Tohto roku je naším kandidátom číslo jeden a vlastne jediným kandidátom. Veľkí bossovia ho lákajú do New Yorku, Chicaga a neviem kam ešte, ale my ho musíme získať pre našu malú memphiskú firmu.“ Všetci sa usmievali a súhlasne prikyvovali. Hosť bol vo veľkých rozpakoch.

„O dva týždne bude na Harvarde promovať s vyznamenaním. Je spoluredaktorom časopisu Harvard Law Review.“ Mitch videl, že to na nich zapôsobilo. „Predtým študoval na Western Kentucky, kde získal za študijné výsledky pochvalné uznanie.“ Toto už nemalo taký úspech. „Okrem toho štyri roky hral futbal na poste zadáka.“ Teraz zabodoval. Podaktorí sa naňho zahľadeli s posvätnou úctou, priam ako na nejakého Joea Namatha.

Starší spoločník pokračoval v monológu a Mitch rozpačito stál vedľa neho. Uvažoval, či si pracovníkov tak starostlivo vyberali odjakživa a ako medzi nich zapadne. Vopchal ruky do vreciek a prestal počúvať. Pozorne skúmal prítomných. Všetko samí mladí, úspešní a bohatí právnici. Pokiaľ išlo o oblečenie, predpisy boli očividne prísne, ale inak to nebolo ani v New Yorku či v Chicagu. Tmavosivý alebo tmavomodrý vlnený oblek, mierne naškrobená biela alebo svetlomodrá košeľa a hodvábna kravata. Nič odvážne alebo nekonformné. Všimol si tam zopár motýlikov, ale to bolo všetko. Prvoradý bol uhladený výzor. Nijaké brady, fúzy či dlhšie vlasy. Našlo sa tam zopár bezvýrazných slabošských typov, ale väčšinu tvorili príťažliví mladí muži.

Oliver Lambert sa pomaly blížil k záveru. „Lamar povodí Mitcha po kanceláriách, takže neskôr sa s ním ešte môžete pozhovárať. Privítajte ho tak, aby sa u nás cítil dobre. Dnes večer ide so svojou peknou, skutočne peknou manželkou Abby na večeru do Rendezvous a zajtra vás všetkých pozývam na spoločnú večeru ku mne. Prosím vás, zapôsobte naňho čo najlepšie.“ Usmial sa a pozrel na hosťa. „Mitch, ak vás bude Lamar už unavovať, povedzte, zoženieme niekoho kvalifikovanejšieho.“

Pri odchode si znova so všetkými podal ruku a usiloval sa vštepiť si do pamäti čo najviac mien.

„Tak teda môžeme začať,“ ozval sa Lamar, keď sa miestnosť vyprázdnila. „Toto je, samozrejme, knižnica a také isté sú aj na druhom, treťom a štvrtom poschodí. Využívame ich aj na väčšie stretnutia. Na každom poschodí je iná literatúra, takže nikdy vopred neviete, ktorú použijete. Zamestnávame dvoch knihovníkov na plný úväzok a pomerne často používame mikrofilmy. Nikdy neštudujeme problematiku mimo budovy. Je tu zhruba stotisíc zväzkov vrátane všetkých dostupných právnických bulletinov. Toľko nemajú ani mnohé právnické fakulty. Ale ak by ste potrebovali nejakú knihu, ktorú nemáme, stačí povedať knihovníkovi.“

Pomaly prechádzali popri dlhom konferenčnom stole a policiach s radmi kníh. „Stotisíc zväzkov,“ neveriacky mrmlal Mitch.

„Veru, ročne investujeme takmer pol milióna na obnovu a doplnenie knižného fondu. Spoločníci na to vždy hrozne frflú, ale nikdy im ani na um nezišlo tieto výdavky nejako obmedziť. Máme jednu z najväčších súkromných právnických knižníc v celej krajine a sme na ňu právom hrdí.“

„Je to skutočne impozantné číslo.“

„Urobili sme všetko pre to, aby práca bola čo najúčelnejšia. Veď viete, aká je to otrava a koľko času môže človek zabiť hľadaním potrebných materiálov. Najbližšie dva roky tu strávite veľa času, a tak sa vám to pokúsime čo najväčšmi uľahčiť.“

Spoza zaprataného pracovného stola v odľahlom kúte miestnosti vstal knihovník, predstavil sa a stručne im vysvetlil spôsob práce v počítačovej sále, kde tucet terminálov bol pripravený poskytnúť a spracovať výsledky posledných výskumov. Ponúkol sa, že im predvedie najnovší, doslova neuveriteľne dokonalý program, ale Lamar vyhlásil, že neskôr sa možno ešte zastavia.

„Milý chlapec,“ poznamenal, keď vyšli z knižnice. „Dostáva štyridsaťtisíc ročne len za to, že sa systematicky stará o knižničné prírastky. Úžasné!“

To je teda fakt úžasné, pomyslel si Mitch.

Ďalšie tri poschodia vyzerali takmer rovnako ako prvé. Uprostred sedeli sekretárky za pracovnými stolmi, ďalej tam boli registračky, kopírovacie a iné potrebné prístroje. Na jednej strane bola knižnica, na druhej viacero menších zasadacích miestností a kancelárií.

„Nenájdete tu jedinú peknú sekretárku,“ poznamenal Lamar polohlasne, keď ich pozorovali pri práci. „To je takmer nepísaný zákon firmy. Oliver Lambert si dáva veľmi záležať, aby zohnal čo najstaršie a čo najškaredšie. Pravda, niektoré sú tu už dobrých dvadsať rokov a stihli zabudnúť viac prípadov, ako sme sa učili na fakulte.“

„Sú trochu rozkysnuté,“ poznamenal Mitch viac‑menej pre seba.

„Áno, to patrí k celkovej stratégii, aby nebodaj niekomu ani na um nezišlo flirtovať. Flirt je prísne zakázaný a pokiaľ viem, nikto sa o niečo podobné nikdy nepokúsil.“

„A keby áno?“

„Ktovie. Sekretárku by namieste prepustili, to je jasné. A právnika by určite prísne potrestali. Mohlo by ho to stáť aj spoločníčke postavenie. Nikto to nemieni skúšať na vlastnej koži, najmä ak sú tu samé takéto škraty.“

„Zato oblečené sú dobre.“

„Neviem, či ste ma správne pochopili. Prijímame iba vynikajúce sekretárky s praxou v oblasti práva a platíme ich lepšie ako ktorákoľvek iná firma v meste. Máte pred sebou najlepšie sekretárky v tejto oblasti, hoci iste nie najkrajšie. Vyžadujeme skúsenosť a zrelosť. Lambert by nikdy nezamestnal sekretárku pod tridsať rokov.“

„Každý právnik má jednu sekretárku?“

„Áno, až kým sa nestane spoločníkom. Vtedy mu pridelia ďalšiu, a veru ju aj potrebuje. Nathan Locke má tri s dvadsaťročnou praxou a večne majú plné ruky práce.“

„Kde má kanceláriu?“

„Na štvrtom poschodí. Tam je hranica.“

Mitch už otváral ústa, že sa na niečo spýta, ale rozmyslel si to.

„Rožné kancelárie majú rozmery osem krát osem metrov,“ vysvetľoval Lamar, „a sedia v nich najstarší spoločníci. Sú to kancelárie mocných,“ povedal s veľkou nádejou v hlase. „Každá je zariadená podľa osobného vkusu majiteľa bez ohľadu na cenu a vyprázdni sa až vtedy, keď spoločník odíde do dôchodku alebo umrie. Potom sa o ňu bijú mladší spoločníci.“

Lamar stisol kľučku na jednej z nich. Vstúpili dnu a zavreli za sebou dvere. „Pekný výhľad, však?“ poznamenal, keď videl, ako Mitch podišiel k oknu a zahľadel sa na rieku rovnomerne plynúcu popri Riverside Drive.

„Ako sa dá dopracovať k takejto kancelárii?“ spýtal sa Mitch, pozorujúc vlečný čln, čo sa pomaly plavil popod most do Arkansasu.

„To chvíľu trvá, a kým ju človek získa, je už taký bohatý a zavalený prácou, že nemá čas vychutnávať ten výhľad.“

„Táto patrí komu?“

„Victorovi Milliganovi, šéfovi daňového. Je to príjemný chlapík. Pochádza z Nového Anglicka, ale žije tu už dvadsaťpäť rokov a hovorí, že jeho domovom je Memphis.“ Lamar vopchal ruky do vreciek a prechádzal sa po miestnosti. „Tieto drevené dlážky a stropy sú ešte pôvodné spred sto rokov. Vo väčšine miestností sú koberce, ale miestami sa drevo celkom slušne zachovalo. Až raz dostanete túto miestnosť, môžete zakryť dlážku kobercom alebo rohožou.“

„Mne sa to drevo páči. Čo je to za rohož?“

„Nejaká stará perzská vzácnosť. Neviem o nej nič bližšie. Tento stôl patril ešte Milliganovmu prapradedovi, tuším sudcovi na Rhode Islande – aspoň Milligan to tvrdí. Strašne rád tára dve na tri a človek nikdy nevie, kedy si z neho strieľa.“

„Kde je teraz?“

„Myslím, že na dovolenke. Ozaj, povedali vám, ako je to s dovolenkou?“

„Nie.“

„Prvých päť rokov máte nárok na dva týždne ročne. Platené, prirodzene. Potom budete mať tri týždne, až kým sa nestanete spoločníkom. No a potom si už môžete čerpať toľko dovolenky, koľko len chcete. Firma má vilu vo Vaile, chatu pri jazere v Manitobe a dve vily na Veľkom kajmaňom ostrove. Sú k dispozícii, ale treba si ich včas zabezpečiť. Spoločníci majú prednosť. Najväčším hitom sú Kajmanie ostrovy. Je to útočisko medzinárodných daňových asociácií a mnohé naše výlety idú na konto firmy. Predpokladám, že aj Milligan sa tam teraz venuje skôr potápaniu, ako obchodu.“

Na ktoromsi daňovom seminári Mitch počul čosi o Kajmaních ostrovoch a vedel, že sú kdesi v Karibskom mori. Už sa chcel spýtať, kde sa presne nachádzajú, ale rozhodol sa, že si to zistí sám.

„Iba dva týždne?“ spýtal sa.

„Mhm, áno. Bude vám to robiť problémy?“

„Hm, ani nie. Newyorské firmy poskytujú najmenej tri,“ vyhlásil tónom nekompromisného kritika drahých dovoleniek. Problémy? Kdeže! Okrem jedného krátkeho víkendu, honosne označovaného ako svadobná cesta, a občasných výletov do Nového Anglicka nebol nikdy na nijakej dovolenke a jakživ nevytiahol päty zo Spojených štátov.

„Firma vám môže poskytnúť ešte jeden neplatený týždeň.“

Mitch prikývol, že to je celkom prijateľné.

Vyšli z Milliganovej kancelárie a pokračovali v exkurzii. Dlhá hala bola obdĺžnikového tvaru a právnické kancelárie mali okná, svetlo, výhľad. Tie s výhľadom na rieku sú najprestížnejšie, vysvetľoval Lamar, a väčšinou v nich sedia spoločníci. Sú na ne dlhé zoznamy čakateľov.

Konferenčné miestnosti, knižnice a pracovné stoly sekretárok sú na opačnej strane haly, kde nie sú okná ani iné rušivé elementy.

Pracovne mladších členov firmy boli menšie – zhruba päť krát päť – zato zariadené bohatšie a oveľa pôsobivejšie ako ktorákoľvek kancelária radového člena firmy v New Yorku alebo Chicagu. „Firma dala hotový majetok za návrhy bytových architektov,“ poznamenal Lamar. Akoby tu peniaze rástli na stromoch. Mladší právnici boli srdeční, zhovorčiví, krátke vyrušenie zrejme celkom privítali. Takmer všetci ho ubezpečovali, že firma aj Memphis sú jednoducho úžasné. Staré mesto človeku doslova prirastie k srdcu, ale chce to svoj čas. Aj ich verbovali veľkí bossovia z Washingtonu a Wall Streetu, ale ani najmenej neľutujú, že sa rozhodli pre Memphis.

Spoločníci boli zaneprázdnení, ale tiež sa správali milo. Znova a znova mu opakovali, že si ho veľmi starostlivo vybrali spomedzi mnohých iných a že medzi nich určite zapadne. Ich firma je preňho ako stvorená. Sľúbili, že viac mu porozprávajú pri obede.

Hodinu predtým Kay Quinová zverila deti opatrovateľke a slúžke a stretla sa s Abby v hoteli Peabody, kde si spolu dali neskoré raňajky. Kay pochádzala z malého mesta ako Abby. Po skončení strednej školy sa vydala za Lamara, a kým študoval na Vanderbildtovej univerzite, tri roky bývali v Nashville. Lamar zarábal toľko peňazí, že prestala pracovať a s odstupom štrnástich mesiacov priviedla na svet dve deti. Keďže nebola zamestnaná a materské povinnosti si už splnila, väčšinu času trávila v záhradkárskom klube, na fonde pre ochorenia srdca, vo vidieckom klube, na rodičovských združeniach a v cirkevnom spolku. Napriek zámožnosti a postaveniu ostala skromná a prirodzená a očividne na tom nemienila nič meniť, aj keby bol jej manžel akokoľvek úspešný.

Keď dojedli sladké rožky a benediktínske vajcia, ostali sedieť na terase hotela, popíjali kávu a pozorovali kačky, krúžiace okolo fontány. Kay sa ponúkla, že si môžu urobiť krátku prehliadku mesta, neskôr sa naobedujú v blízkosti ich domu a napokon sa popozerajú po obchodoch.

„Už vám hovorili o tej pôžičke s nízkymi úrokmi?“ spýtala sa.

„Áno, ešte pri prvom pohovore.“

„Budú chcieť, aby ste si kúpili dom, až sa sem presťahujete. A keďže väčšina ľudí si nemôže dovoliť dom hneď po skončení školy, firma vám dá peniaze a vezme hypotéku na seba.“

„Aké sú úroky?“

„Netuším. Nasťahovali sme sa sem pred siedmimi rokmi a odvtedy sme si kúpili už druhý. Bude to len symbolická suma, verte mi. Firma sa o to postará. Je to akési nepísané pravidlo.“

„Prečo je to také dôležité?“

„Z viacerých dôvodov. Predovšetkým chcú, aby ste dali prednosť juhu. Veľmi starostlivo si vyberajú pracovníkov a väčšinou ich získajú. Lenže Memphis nie je práve pupok sveta, a tak musia ponúknuť viac. Okrem toho firma veľa vyžaduje, najmä od nových členov. Je to obrovský nápor. Muži sú prepracovaní, drú šestnásť hodín denne a veľa času strávia mimo domu. Nebude to jednoduché ani pre jedného z vás a firma to vie. Je presvedčená, že len v spokojnom manželstve je právnik šťastný, no a šťastný právnik je vysokovýkonný, takže základom všetkého je zisk. Jedine zisk. Ale je tu aj iná príčina. Títo chlapíci – samí chlapi, ani jedna žena – si strašne potrpia na to, aká je firma bohatá, a každý musí pôsobiť a vystupovať ako zámožný človek. Bolo by pre nich doslova urážkou, keby člen firmy bol nútený bývať v prenajatom apartmáne. Chcú, aby ste mali vlastný dom a o päť rokov si kúpili ešte väčší. Ak nám popoludní ostane trochu času, ukážem vám niektoré domy spoločníkov firmy. Keď ich uvidíte, nebude vám prekážať ani ten šestnásťhodinový pracovný čas.“

„Už som naň privyknutá.“

„To je dobre, ale právnická fakulta sa nedá porovnávať s právnickou praxou. V sezóne sa niekedy ťahajú dokonca až dvadsiatky.“

Abby sa usmiala a pokrútila hlavou, akoby to na ňu naozaj zapôsobilo. „Vy pracujete?“

„Nie. Väčšina z nás nepracuje. Peňazí máme dosť, takže to nie je nutné, a manželia nám s deťmi veľmi nepomáhajú. Prirodzene, zakázané to nie je.“

„Zakázané? A kým?“

„Firmou.“

„To teda dúfam.“ Abby si v duchu neveriacky zopakovala slovo ‚zakázané‘, ale viac sa na to nespytovala.

Kay popíjala kávu a pozorovala kačky. Malý chlapček utiekol mamičke a zastal tesne pri fontáne. „Chcete mať rodinu?“ spýtala sa.

„Možno o pár rokov.“

„Deti sú vítané.“

„Kým?“

„Firmou.“

„Prečo by firmu malo zaujímať, či máme deti?“

„Znova z toho istého dôvodu – stabilná rodina. Narodenie dieťaťa je vo firme veľkou udalosťou. Posielajú vám do nemocnice kvety a darčeky. Zaobchádzajú s vami ako s kráľovnou. Váš manžel dostane týždeň voľna, ale bude taký zaneprázdnený, že si ho nebude môcť vybrať. Dajú dieťaťu tisíc dolárov ako príspevok na štúdiá. No, je to veľký cirkus.“

„Pripadajú mi ako nejaké veľké bratstvo.“

„Skôr veľká rodina. Nás spoločenský život je úzko spätý s firmou, čo má dosť veľký význam, lebo nikto z nás nie je z Memphisu. Všetci sme odinakiaľ.“

„To je síce pekné, ale ani najmenej netúžim, aby mi niekto hovoril, kedy mám ísť do práce a kedy nie a kedy mám mať deti.“

„Nebojte sa. Hoci úzkostlivo dbajú o svojich pracovníkov, do života sa im nemiešajú.“

„Nie som si celkom istá.“

„Len pokoj, Abby. Firma je jedna veľká rodina. Sú v nej fantastickí ľudia a Memphis je nádherné staré mesto, kde sa vynikajúco býva a dobre vychovávajú deti. Životné náklady sú tu oveľa nižšie a život je oveľa pokojnejší. Zrejme máte ponuky aj do veľkých miest, však? Aj my sme stáli pred rovnakou dilemou, ale keby som sa mala rozhodnúť ešte raz, znova by som si vybrala Memphis.“

„Takže ma vezmete na prehliadku mesta?“

„Na to som tu. Myslím, že by sme mohli začať od centra, potom sa pustíme na východ a poprechádzame sa po najkrajšej časti mesta, hádam si pozrieme aj zopár pekných domov a napokon zájdeme na obed do mojej obľúbenej reštaurácie.“

„To by bolo fajn.“

Kay zaplatila a potom odišli z hotela v novom mercedese Quinovcov.

Jedáleň, ako ju bežne označovali, bola v západnej časti budovy na piatom poschodí priamo nad Riverside Drive a nad riekou vinúcou sa v diaľke. Rad obrovských okien poskytoval ohromujúci výhľad na celý prístav, na remorkéry, parníky, vlečné člny a mosty.

Túto miestnosť bolo možné označiť za chránenú oblasť, svätostánok nadaných a ctižiadostivých právnikov, ktorí sa už vyšvihli na spoločníkov v uzavretej firme Bendini a spol. Každý deň sa tu schádzali na obed, ktorý im pripravovala mohutná a temperamentná černoška Jessie Francesová a servíroval jej manžel Roosevelt v bielych rukavičkách a konfekčnom smokingu, ktorý mu krátko pred smrťou daroval sám pán Bendini, ibaže od tých čias už mierne vybledol, stratil fazónu a rozhodne mu nesedel ako uliaty. Občas sa tu zišli aj ráno, aby pri káve a lievancoch prediskutovali nejaký obchodný problém, alebo príležitostne si popoludní pohárom vína pripili na úspešný mesiac alebo výnimočne vysokú platbu. Jedáleň bola vyhradená výlučne pre spoločníkov, ale niekedy sem pozvali aj hosťa – rentabilného klienta alebo nádejného pracovníka. Radoví členovia firmy tam obedovali iba dva razy do roka – o čom sa viedli záznamy – alebo na pozvanie spoločníka.

Vedľa jedálne bola malá kuchynka, kráľovstvo Jessie Francesovej, kde už pred dvadsiatimi šiestimi rokmi uvarila prvý obed pre pána Bendiniho a zopár ďalších právnikov. Dvadsaťšesť rokov varila výlučne južanské jedlá a zásadne odmietala experimentovať a pripravovať pokrmy, názvy ktorých nevedela ani len vysloviť. „Ak vám nechutí, nejedzte,“ odbila ich. A súdiac podľa prázdnych tanierov, ktoré Roosevelt po obede zbieral zo stola, vzácni stravníci jedli všetko bez výnimky – a s veľkou chuťou. V pondelok im predložila jedálny lístok na celý týždeň. Menu sa dalo objednať každý deň do desiatej, ale ak niekto obed odvolal, alebo vôbec neprišiel, vyhadzovala mu to na oči ešte celé roky. Jessie a Roosevelt pracovali na štvorhodinový úväzok a dostávali tisíc dolárov na mesiac.

Mitch sedel pri stole s Lamarom Quinom, Oliverom Lambertom a Royceom McKnightom. Ako hlavný chod sa podávalo teľacie rebierko s vyprážanou okrou a dusenou tekvicou.

„Dnes to nie je až také mastné,“ poznamenal Oliver Lambert.

„Je to veľmi chutné,“ povedal Mitch.

„Máte rád mastné jedlá?“

„Áno. Rovnako sa varí aj v Kentucky.“

„Nastúpil som do firmy v päťdesiatom piatom,“ zapojil sa do rozhovoru Royce McKnight. „Pochádzam z New Jersey, chápete. Celý život som sa pre istotu vyhýbal väčšine južanských jedál. Všetky sú pečené a vyprážané na živočíšnych tukoch, chápete. A potom sa náš pán Bendini rozhodne otvoriť túto jedáleň a prijme do kuchyne Jessie Francesovú. Od tých čias už dvadsať rokov trpím na pálenie záhy. Vyprážané zelené rajčiny, vyprážané červené rajčiny, vyprážané baklažány, vyprážaná okra, vyprážaná tekvica, vyprážané všetko. Jedného dňa Vietor Milligan povedal dosť! Pochádza z Connecticutu, chápete. A Jessie Francesová nám naložila na tanier vyprážané kvasené uhorky. Len si to predstavte! Vyprážané kvasáky! Milligan sa nazlostil, povedal čosi Rooseveltovi, ktorý to okamžite zreferoval manželke. Jessie vyšla zadným východom a nechala všetko tak. Celý týždeň sa tu neukázala. Roosevelt by aj bol prišiel, ale žena ho nepustila. Napokon Bendini celú záležitosť urovnal a Jessie sľúbila, že sa vráti – pod podmienkou, že už nebudú nijaké sťažnosti. Ale odvtedy tie jedlá aspoň nie sú premastené. Možno budeme žiť o päť rokov dlhšie.“

„Je to vynikajúce,“ vyhlásil Lamar a polial si maslom ďalší kúsok mäsa.

„Tu je vždy všetko vynikajúce,“ povedal Oliver Lambert, práve keď okolo prechádzal Roosevelt. „Jessine jedlá sú úžasne sýte a hrozne sa z nich priberá, ale obed si aj tak nikto neodpustí.“

Mitch jedol veľmi opatrne, občas sa zapojil do rozhovoru, a usiloval sa pôsobiť dokonale uvoľnene. Nebolo to jednoduché. Obklopovali ho mimoriadne úspešní právnici, samí milionári, a v ich exkluzívnej, bohato vyzdobenej jedálni sa cítil ako na posvätnej pôde. Iba Lamar a Roosevelt mu boli psychickou oporou.

Keď bolo zrejmé, že Mitch dojedol, Oliver Lambert si utrel ústa, pomaly vstal a lyžičkou zacinkal na čajovú šálku. „Páni, dovolím si vás požiadať o chvíľku pozornosti.“

V miestnosti okamžite zavládlo ticho a zo dvadsať spoločníkov uprelo pohľad k hlavnému stolu. Odložili si obrúsky a zahľadeli sa na hosťa. U každého z nich ležala v pracovni na stole kópia Mitchových materiálov. Zhruba pred dvoma mesiacmi ho jednomyseľne vyhlásili za kandidáta číslo jeden. Vedeli, že každý deň behá štvormíľový okruh, nefajčí, je alergický na siričitany, vybrali mu mandle, má modrú mazdu, vyšinutú matku a raz v priebehu pätnástich minút odrazil tri útoky. Vedeli, že nikdy neužíval iný liek ako aspirín, ani keď bol chorý, a tak dlho trel núdzu, že ak ho o to požiadajú, bude ochotný pracovať aj dvadsať hodín denne. Páčil sa im. Vyzeral dobre, mal štíhlu atletickú postavu, bol to jednoducho správny chlap s brilantným mozgom.

„Ako iste viete, máme tu dnes medzi nami vzácneho hosťa, Mitcha McDeera. O pár týždňov bude promovať na Harvarde…“

„Bravó! Bravó!“ zvolalo zopár absolventov Harvardu.

„Tak… ďakujem. Prišiel k nám na víkend spolu so svojou manželkou Abby. Obaja sú ubytovaní v hoteli Peabody ako naši hostia. Mitch skončí štúdium ako jeden z piatich najlepších absolventov spomedzi tristo a ponúk má vyše hlavy. Ale my chceme, aby nastúpil k nám, a verím, že sa s ním pred jeho odchodom ešte pozhovárate. Dnes je pozvaný na večeru k Lamarovi a Kay a zajtra je slávnostná večera u mňa. Dúfam, že sa na nej všetci zúčastníte.“ Mitch sa rozpačito usmieval na spoločníkov a Oliver Lambert zatiaľ zoširoka ospevoval veľkoleposť firmy. Keď skončil, Roosevelt im doniesol závin a kávu a všetci sa znova pustili do jedenia.

Ako sa ukázalo, Kainou obľúbenou reštauráciou bol luxusný podnik vo východnej časti Memphisu, kde sa schádzala zlatá mládež. Odvšadiaľ viseli záplavy papradia a džubox vyhrával melódie šesťdesiatych rokov. Čašníci roznášali daiquiri vo vysokých suvenírových pohároch.

„Jeden stačí,“ upozorňovala Kay.

„Ja pitiu veľmi neublížim,“ ubezpečila ju Abby.

Objednali si špecialitu dňa a popíjali daiquiri.

„A Mitch pije?“

„Veľmi málo. Je športovec a nesmierne dbá o svoju postavu. Raz za čas vypije pohár piva alebo vína, ale nič viac. A Lamar?“

„Takisto. Pivo objavil vlastne až na univerzite, ale hrozne z neho priberá. A firma nemá rada, keď jej zamestnanci pijú.“

„To je síce chvályhodné, ale čo ich do toho?“

„Alkohol priťahuje právnikov asi ako krv upírov. Väčšina pije ako dúha, táto branža je doslova postihnutá alkoholizmom. Myslím, že sa to začína už na fakulte. Na Vanderbildte každú chvíľu niekto narážal sud piva. V tomto povolaní človek prežíva taký nápor a napätie, že nejeden právnik hľadá únik v alkohole. Ale zato si nemyslite, že celá firma je spolok abstinentov. To nie! Len sa vedia držať na uzde. Zdravý právnik je výkonnejší ako chorý. Zisk je zisk.“

„To sa mi zdá celkom rozumné. Mitch hovorí, že majú nulovú fluktuáciu.“

„A to rok čo rok. Nespomínam si, že by bol za tých sedem rokov, čo sme tu, niekto odišiel. Firma fantasticky platí a nesmierne si dá záležať na výbere správnych ľudí. Nemá záujem o nikoho sebestačného.“

„Nerozumiem.“

„Nikdy by neprijali právnika aj s iným zdrojom príjmov. Chcú mladých a chudobných. Stavajú na lojalite. Ak všetky vaše peniaze pochádzajú z jedného zdroja, potom sa snažíte zachovať vernosť tomu jednému zdroju. Firma vyžaduje mimoriadnu lojalitu. Lamar povedal, že jakživ nepočul jediného kolegu, hovoriť o odchode. Všetci sú šťastní a bohatí – alebo aspoň na najlepšej ceste zbohatnúť. A keby aj niekto chcel odísť, nijaká firma mu neponúkne toľko ako táto. Ponúknu Mitchovi čokoľvek, len aby ho získali. Nesmierne si potrpia na to, že môžu zaplatiť viac ako iní.“

„Prečo neprijímajú právničky?“

„Už to raz skúsili. Bola to hrozná potvora a večne vyrábala nejaké zmätky a problémy. Takmer všetky právničky chodia neupravené, sú nervózne a stále sa len hádajú. Ťažko sa s nimi vychádza. Lamar hovorí, že sa boja prijať ženu, lebo keby sa neosvedčila, nemohli by ju len tak vyhodiť.“

Konečne im priniesli jedlo a spýtali sa, či im môžu priniesť ešte daiquiri, ale obe mladé ženy odmietli. Pod oblakmi papradia sa pomaly schádzali stovky mladých intelektuálov a v reštaurácii zavládla slávnostná atmosféra. Z džuboxov sa ozýval tichý hlas Smokeyho Robinsona.

„Viete čo?“ ozvala sa zrazu Kay. „Poznám jednu realitnú agentku. Čo keby sme jej zavolali a potom si šli obzrieť zopár domov?“

„Akých domov?“

„Pre vás s Mitchom. Pre nového pracovníka spoločnosti Bendini, Lambert a Locke. Môže vám ukázať zopár vo vašom cenovom rozpätí.“

„Ale ja neviem, aké je naše cenové rozpätie.“

„Povedala by som, že od sto do stopäťdesiat. Keď naposledy kupoval nový člen firmy dom v Oakgrove, určite platil zhruba toľko.“

Abby sa naklonila a šeptom sa spýtala: „A koľko budeme splácať mesačne?“

„Neviem. Ale určite si to budete môcť dovoliť. Okolo tisícky, možno trochu viac.“

Abby na ňu chvíľu neveriacky hľadela a potom preglgla. Malý byt na Manhattane stál dva razy toľko. „Tak jej teda zavolajme.“

Ako sa dalo predpokladať, pracovňa Roycea McKnighta patrila medzi tie s veľkolepým výhľadom. Bola to rožná miestnosť na štvrtom poschodí, na tej istej chodbe ako pracovňa Nathana Locka. Lamar sa ospravedlnil a manažér firmy ponúkol Mitchovi kreslo pri konferenčnom stolíku vedľa pohovky. Sekretárku požiadal o kávu.

Spýtal sa Mitcha na celkový dojem z návštevy a Mitch povedal, že je skutočne ohromený.

„Mitch, rád by som ešte raz zdôraznil mimoriadne aspekty našej ponuky.“

„Isteže.“

„Základný plat je osemdesiattisíc, prvý rok. Po absolvovaní advokátskych skúšok vám dáme ďalších päťtisíc. Nie ako odmenu, ale zvýšenie platu. Skúšky sú niekedy v auguste a môžete sa na ne pripravovať celé leto. Usporadúvame na ne vlastné prípravné kurzy a niektorý z našich spoločníkov vám bude robiť konzultanta. Všetko v pracovnom čase. Ako iste viete, väčšina firiem vyžaduje, aby sa pracovník venoval svojej práci a študoval v mimopracovnom čase. My nie. Ešte sa nestalo, aby nový člen firmy neurobil skúšku, a sme si istí, že túto tradíciu neporušíte ani vy. Pre začiatok teda osemdesiattisíc, po pol roku osemdesiatpäť. Keď u nás budete rok, zvýšime vám plat na deväťdesiattisíc, no a vždy v decembri dostanete podiely podľa práce za uplynulých dvanásť mesiacov z celkového zisku firmy. Minulý rok predstavovali priemerné podiely mladších členov firmy približne deväťdesiattisíc. Možno viete, že právnické firmy len málokedy dávajú podiely zo zisku aj mladším spoločníkom. Máte nejaké otázky, ktoré by sa týkali platu?“

„Čo ďalšie roky?“

„Základný plat sa vám bude zvyšovať každý rok zhruba o desať percent, až kým sa nestanete spoločníkom. Ale ani zvýšenie, ani podiely nie sú zaručené. Všetko závisí od vašej práce.“

„To je absolútne v poriadku.“

„Ako iste viete, pre nás je veľmi dôležité, aby ste si kúpili dom. Rodine to dodá stabilitu a prestíž a na týchto dvoch veciach nám veľmi záleží, najmä ak ide o nových členov firmy. Firma vám poskytne pôžičku s nízkymi úrokmi a s tridsaťročnou lehotou splatnosti. Výška splátok je pevná, aj keby ste sa o niekoľko rokov rozhodli, že dom predáte. Je to jednorazová pomoc iba pri kúpe prvého domu. Potom by ste sa už mali postaviť na vlastné nohy.“

„Aké sú splátky?“

„Najnižšie, aké sú len možné, aby ste to zvládli. Bežné úroky sú desať, desať a pol percenta. U nás je to sedem až osem percent. Zastupujeme totiž aj zopár bánk, ktoré nám vychádzajú v ústrety. Pri vašom príjme by ste nemali mať problémy so schválením. A firma sa môže za vás zaručiť, ak by to bolo nutné.“

„To je naozaj veľkorysé, pán McKnight.“

„Pre nás je to dôležité. A vôbec na tom neprerobíme. Keď si vyhliadnete nejaký dom, naša realitná sekcia sa postará o všetko potrebné. Vy sa už iba nasťahujete.“

„A čo BMW?“

Royce McKnight sa usmial. „S tým sme začali asi pred desiatimi rokmi a veľmi sa nám to osvedčilo. Je to celkom jednoduché. Vy si vyberiete nejaký menší typ, my ho vezmeme na trojročný leasing a dáme vám kľúče. Zaplatíme za vás poistku, údržbu, mesačné splátky. A po troch rokoch ho môžete odkúpiť od leasingovej spoločnosti za veľmi slušnú zostatkovú hodnotu. Ale aj to je iba jednorazová záležitosť.“

„Je to mimoriadne lákavé.“

„Viem.“

Royce McKnight pozrel do svojho poznámkového bloku. „Hradíme lekársku starostlivosť celej vašej rodine. Tehotenstvo, lekárske prehliadky, zubné strojčeky, všetko. Všetko do posledného centu hradí firma.“

Mitch prikývol, ale nijako ho to neomráčilo. Bolo to pomerne bežné.

„Okrem toho máme dôchodkový program ako nikto iný. Pokiaľ si na tento fond budete odkladať najmenej desať percent príjmu, firma vám na každý vložený dolár pridá ďalšie dva. Povedzme, že začínate s osemdesiatimi tisícmi a za prvý rok si uložíte osemtisíc. Firma vám pridá šestnásť, takže po prvom roku máte na svojom fonde dvadsaťštyritisíc. O tieto peniaze sa stará finančný profesionál v New Yorku. Za posledný rok náš dôchodkový fond dosiahol devätnásť percentné úroky. To nie je zlé. Ak investujete doň dvadsať rokov, v štyridsiatich piatich, keď môžete odísť do dôchodku, ste milionár. S jedinou výhradou. Ak odídete z firmy prv, ako uplynie dvadsať rokov, máte nárok iba na peniaze, ktoré ste si vložili vy. Bez akýchkoľvek percent.“

„To je dosť kruté.“

„Ale kdeže, rozhodne je to veľkorysé. Ukážte mi firmu alebo spoločnosť, ktorá dáva zamestnancom na každý uložený dolár ďalšie dva. Pokiaľ viem, nijaká taká neexistuje. Ale my sme rozhodli, že sa takto to postaráme sami o seba. Mnohí spoločníci odchádzajú do dôchodku v päťdesiatke, niektorí v štyridsaťpäťke. Inak hranicu pre odchod do dôchodku nemáme stanovenú povinne a podaktorí robia až do šesťdesiatky či sedemdesiatky. Každý podľa vlastného uváženia. Ide nám jednoducho o to, aby sme si na staré kolená zabezpečili slušnú penziu.“

„Koľko spoločníkov už odišlo do dôchodku?“

„Zo dvadsať. Občas sa tu s nimi stretnete. Radi sem zájdu na obed, niektorí si ponechali aj svoju pracovňu. Lamar vám už hovoril o dovolenke?“

„Áno.“

„Fajn. Prihláste sa vždy čo najskôr, najmä do Vailu a na Kajmanie ostrovy. Cestu si hradíte sami, pobyt máte zadarmo. Na Kajmaních ostrovoch máme neraz aj obchodné povinnosti, občas vás tam pošleme na dva‑tri dni. Tieto výlety sa nerátajú do dovolenky a rozhodne sa ta dostanete aspoň raz do roka. Naša práca je tvrdá drina a dobre vieme, aký je oddych dôležitý.“

Mitch súhlasne prikývol a v duchu si predstavil, ako leží na pláži zaliatej slnkom, popíja dobre chladený ananásový džús a pozoruje dievčatá v bikinách.

„Hovoril vám Lamar o náborovom príspevku?“

„Nie, ale znie to zaujímavo.“

„Ak nastúpite do našej firmy, dáme vám šek na päťtisíc dolárov. Boli by sme radi, keby ste si za to nakúpili nové oblečenie. Po tom, čo ste sedem rokov nosili iba džínsy a flanelové košele, je asi vaša paleta oblekov pomerne obmedzená a my si to uvedomujeme. Ale v našej branži je zovňajšok veľmi dôležitý. Naši právnici by mali pôsobiť rázne a konzervatívne. Nemáme nijaké predpisové oblečenie, ale veď časom aj sám zistíte, čo sa asi vyžaduje.“

Päťtisíc dolárov?! Na oblečenie? Mitch v súčasnosti vlastnil dva obleky, z toho jeden mal práve na sebe. Ale nemihol ani brvou, ani sa neusmial.

„Nejaké otázky?“

„Áno. Veľké firmy sú povestné tým, že nováčikov zavalia únavnými rešeršami, a tí chudáci za celé tri roky ani nos nevystrčia z knižnice. To by som nechcel. Iste, rád sa budem venovať aj dokumentačnej práci, a je mi jasné, že spočiatku budem ťahať za kratší koniec. Ale nemienim robiť rešerše za celú firmu. Chcem sa občas stretnúť aj so živými klientmi a ich skutočnými problémami.“

Royce McKnight pozorne počúval a potom spustil svoju vopred nacvičenú odpoveď. „Dokonale vás chápem, Mitch. Máte pravdu, vo veľkých firmách je to naozaj tak. U nás nie. Prvé tri mesiace nebudete mať veľa času na niečo iné okrem advokátskej skúšky. Až ju budete mať za sebou, začnete sa venovať aj právnickej praxi. Zveríme vás niektorému spoločníkovi a jeho klienti sa stanú aj vašimi klientmi. Budete pripravovať rešerše preňho, a prirodzene, aj pre seba samého. Možno vás občas niekto požiada, aby ste mu pomohli pri príprave správy alebo rešerše. Ale chceme, aby ste tu boli spokojný. Sme veľmi hrdí na náš nulový koeficient fluktuácie a robíme všetko pre to, aby naši pracovníci ustavične rástli a napredovali. Ak nebudete dobre vychádzať s prideleným spoločníkom, dostanete sa k inému. Ak zistíte, že vás dane nebavia, môžete to skúsiť v poisťovníctve alebo bankárstve. Podľa vášho želania. Firma čoskoro investuje do Mitcha McDeera veľa peňazí a bude jej záležať na tom, aby bol čo najproduktívnejší.“

Mitch sa napil kávy a uvažoval, čo by sa ešte mal spýtať. Royce McKnigt pozrel do svojich záznamov.

„Všetky výdavky v súvislosti so sťahovaním do Memphisu vám uhradí naša firma.“

„Veľa toho nebude. Stačí malé nákladné auto.“

„Ešte niečo, Mitch?“

„Nie, pane. Neviem si spomenúť na nič iné.“

McKnight založil svoje poznámky do fascikla, oprel sa lakťami o stolík a mierne sa predklonil. „Mitch, nechceme na vás veľmi tlačiť, ale potrebujeme čo najskôr vedieť, ako ste sa rozhodli. Ak si zvolíte niektorú inú firmu, musíme si pozvať na pohovor niekoho iného. Je to všetko veľmi zdĺhavé, pričom chceme, aby nový zamestnanec nastúpil od prvého júla.“

„Stačí, keď sa ohlásim o desať dní?“

„Fajn. Povedzme do tridsiateho marca?“

„Dobre. Ale určite sa vám ohlásim skôr.“ Mitch sa poďakoval a rozlúčil. Keď vyšiel, pred McKnightovou pracovňou naňho čakal Lamar. Dohodli sa, že o siedmej sa stretnú na večeri.

3

Na piatom poschodí Bendiniho budovy neboli nijaké právnické kancelárie. V západom krídle bola jedáleň pre spoločníkov firmy a kuchyňa, uprostred zopár nevymaľovaných skladovacích miestností, teraz prázdnych a zamknutých, a za nimi hrubý betónový múr, ktorý chránil zvyšnú tretinu poschodia. Kompaktnosť múru rušili v strede iba malé kovové dvierka, vedľa nich tlačidlo a nad nimi kamera. Dvierka viedli do malej miestnosti, kde ozbrojený strážca pozoroval stenu s monitormi zapojenými na interný televízny okruh. Chodba sa ďalej kľukatila bludiskom prepchatých kancelárií a pracovní, kde pestrá zmes pracovníkov v najväčšej tajnosti plnila svoje úlohy, sledovala, pozorovala, zbierala informácie. Okná do ulice boli zatreté farbou a zatiahnuté žalúziami. Slnečné svetlo nemalo najmenšiu šancu preniknúť do tejto pevnosti.

V najväčšej z tých jednoduchých, tesných miestností sídlil DeVasher, šéf bezpečnostného oddelenia. Holé steny jeho pracovne zdobilo iba čestné uznanie, ktoré mu udelili za tridsať rokov vernej práce v službách detektívneho oddelenia neworleanskej polície. Bol to podsaditý muž s menším bruškom, mohutnými plecami a hrudníkom a veľkou, dokonale guľatou hlavou, ktorý sa len veľmi nerád usmieval. Dokrkvanú košeľu mal pod krkom milosrdne rozopnutú, takže hrubá koža mu neobmedzene prevísala von. Hrubá polyesterová kravata visela na vešiaku spolu s výrazne obnoseným sakom.

V pondelok ráno po McDeerovej návšteve zastal pred malými kovovými dvierkami Oliver Lambert a pozrel do kamery nad nimi. Dva razy stisol tlačidlo, chvíľu čakal a napokon ho stráž vpustila dnu. Rýchlo prešiel úzkou chodbou a vstúpil do zapratanej miestnosti. DeVasher vyfúkol dym z dutchmasterky do prázdneho popolníka a poodsúval stohy papierov na všetky strany, až sa ukázala holá doska.

„Ránko, Ollie. Tuším si sa prišiel porozprávať o tom McDeerovi.“

DeVasher bol hádam jediný v celej Bendiniho firme, ktorý Lambertovi tykal.

„Áno, okrem iného.“

„No – takže cítil sa tu dobre, firma naňho hlboko zapôsobila, Memphis sa mu páčil a zrejme podpíše.“

„Kde si mal ľudí?“

„V hoteli sme mali obsadené obe susedné izby. Jeho izbu sme, pravdaže, odpočúvali, takisto limuzínu, telefón a všetko ostatné. Ako vždy, Ollie.“

„A teraz konkrétne.“

„Okej. Vo štvrtok večer sa ubytovali v hoteli neskoro a hneď šli spať. Takmer bez jediného slova. V piatok večer jej porozprával všetko o firme, kanceláriách, zamestnancoch a o tebe vyhlásil, že si fakt milý človek. Pomyslel som si, že ťa to poteší.“

„Pokračuj.“

„Porozprával jej o fantastickej jedálni aj o obede so spoločníkmi. Povedal jej o špecifických stránkach tejto ponuky a obidvaja boli doslova vo vytržení. Je oveľa lepšia ako všetky ostatné. Túži iba po domčeku s príjazdovou cestou, záhradkou a chodníčkami a stromčekmi a veľkým dvorom. A on vyhlásil, že to všetko môže mať.“

„Nijaké kritické poznámky o firme?“

„Ani nie. Poznamenal síce, že tu nemáme čiernych a ženy, ale veľmi ho to netrápilo.“

„A čo jeho žena?“

„Tej bolo dobre! Mesto sa jej celkom pozdávalo a s Quinovou ženou si vynikajúco rozumela. V piatok popoludní sa vybrali obzerať domy a niektoré sa jej fakt páčili.“

„Adresy máš?“

„Jasné, Ollie. V sobotu si vzali limuzínu a spolu si poprezerali celé mesto. Limuzína ich fascinovala. Vodič sa vyhýbal horším štvrtiam a mladí si obzreli aj zopár ďalších domov. Myslím, že jeden si už viac‑menej vyhliadli. Je to na East Meadowbrook číslo 1231. Je voľný. Realitná agentka, istá Betsy Bellová, im ho ukázala. Žiada stoštyridsať, ale určite spustí. Treba na nej zapracovať.“

„Tá štvrť je celom pekná. Aký starý je ten dom?“

„Nejakých desať‑pätnásť rokov. Dvestosedemdesiat metrov štvorcových. Tak trochu koloniálny štýl. A pre tvojho mládenca primerane pekný.“

„Vieš stopercentne, že chcú práve ten?“

„Aspoň zatiaľ určite. Spomínali, že sa tak asi o mesiac vrátia a pozrú si ešte nejaké ďalšie. Veď ich sem môžeš sám pozvať, keď podpíšu. Tak sa to normálne robí, nie?“

„Áno. To vybavíme. A čo plat?“

„Boli z neho úplne vedľa. Zatiaľ jasne najvyšší. Tie peniaze pretriasali stále dokola a dokola. Plat, penzijný fond, pôžičku, BMW, podiely, jednoducho všetko. Zdalo sa im to neuveriteľné. Tie decká sú zrejme poriadne na dne.“

„To teda sú. Myslíš, že ho máme?“

„Na to dám krk. Raz poznamenal, že táto firma síce nie je taká prestížna ako advokátske kancelárie na Wall Streete, zato právnici sú tu rovnako schopní a oveľa milší. Myslím, že podpíše. Fakt.“

„Nijaké podozrenie?“

„Ani nie. Quin mu zrejme povedal, že od Lockovej kancelárie sa treba držať čo najďalej. Neskôr manželke rozprával, že tam môžu vstúpiť iba niektoré sekretárky a zopár spoločníkov. Quin vraj povedal, že Locke je dosť excentrický a nie veľmi družný človek. Ale pochybujem, že by mal nejaké podozrenie. Jeho žena poznamenala, že firma sa stará do vecí, do ktorých ju nič nie je.“

„Napríklad?“

„Osobné záležitosti. Deti, zamestnanie manželky a tak ďalej. Zdala sa mi trochu podráždená, ale povedal by som, že to boli len také prvé dojmy. V sobotu ráno vyhlásila, že ani za svet nedopustí, aby jej nejaká hŕstka právnikov prikazovala, kedy má robiť a kedy rodiť. Ale myslím, že to nebude až taký problém.“

„Uvedomuje si, aké je to tu trvalé?“

„Podľa všetkého áno. Nepadlo ani slovo o tom, že by to chcel o pár rokov zbaliť a skúsiť šťastie inde. Myslím, že to pochopil. Chce sa stať spoločníkom, tak ako všetci ostatní. Má prázdne vrecká a tie prachy potrebuje.“

„A čo večera u mňa?“

„Obidvaja boli dosť nervózni, ale bavili sa dobre. Tvoj palác im vyrazil dych. A tvoja manželka sa im úprimne páčila.“

„A sex?“

„Rozdávali si to každú noc. Pripadali mi ako mladomanželia na svadobnej ceste.“

„Čo robili?“

„Nezabúdaj, že sme to nevideli. Ale znelo to normálne. Nijaké prasačinky. Hneď som si spomenul na tvoju záľubu v takýchto obrázkoch a hovoril som si, že sme tam mohli zašiť nejakú tú kameru, aby mal aj starý Ollie trochu radosti.“

„Prestaň, DeVasher.“

„Možno nabudúce.“

Nastalo ticho a DeVasher nazrel do bloku. Zahasil cigaru v popolníku a usmial sa popod nos.

„V každom prípade je to dobré manželstvo,“ pokračoval. „Boli k sebe veľmi dôverní. Tvoj šofér hovorí, že sa celý čas držali za ruky. Za tri dni medzi nimi nepadlo jediné krivé slovo. To je slušný výkon, čo povieš? Hoci ja to ťažko môžem posúdiť. Veď som tretí raz ženatý.“

„Pochopiteľne. A čo deti?“

„Až o pár rokov. Najprv chce nejaký čas robiť, a až potom chce mať deti.“

„Čo si ty osobne myslíš o tom mládencovi?“

„Páči sa mi. Je to veľmi slušný mladý muž. A veľmi ctižiadostivý. Myslím, že je správne naštartovaný a nezastane, až kým nedosiahne vrchol. Využije každú šancu, ktorá sa mu naskytne, aj za cenu porušenia pravidiel.“

Ollie sa usmial. „Presne to som chcel počuť.“

„Dva razy telefonovali. Zakaždým jej matke do Kentucky. Nič pozoruhodné.“

„A čo jeho rodina?“

„Nepadlo o nej ani slovo.“

„Vieš niečo nové o Rayovi?“

„Ešte vždy po ňom pátrame, Ollie. Daj nám trochu času.“

DeVasher zaklapol McDeerov fascikel a otvoril ďalší, oveľa hrubší. Lambert si pretrel spánky a zahľadel sa na zem. „Ako to pokračuje?“ spýtal sa ticho.

„Nie najlepšie, Ollie. Som presvedčený, že Hodge s Kozinským spolupracujú. Minulý týždeň sa FBI vytasila s povolením na prehliadku Kozinského domu a poriadne ho poprevracala. Jasné, že objavili naše ploštice. Povedali mu, že dom je odpočúvaný, ale nemajú ani potuchy, kto ich tam mohol nasadiť. Kozinski všetko vyklopil minulý piatok Hodgeovi. Zaliezli spolu do knižnice na treťom poschodí, ale aj tam máme svoje uchá, takže sa po kúskoch všetko dozvedáme. Nepovedali toho veľa, ale rozhodne hovorili o tom odpočúvaní. Sú presvedčení, že ploštice sú úplne všade, a podozrievajú nás. Dávajú si veľký pozor a nerozprávajú sa spolu hocikde.“

„Prečo sa FBI obťažovala s tým súdnym príkazom na prehliadku?“

„Správna otázka. Zrejme kvôli nám. Chcú mať všetko legálne povolené a potvrdené. Majú pred nami rešpekt.“

„Kto viedol tú akciu?“

„Tarrance. Očividne je poverený vyšetrovaním.“

„Je dobrý?“

„Ujde to. Mladý a neskúsený, ale o to ctižiadostivejší. Celkom schopný. Ale proti našim chlapcom nemá šancu.“

„Koľko ráz sa už rozprával s Kozinským?“

„To sa nedá vedieť. Tušia, že ich počúvame, a tak si všetci dávajú pozor. Viem o štyroch stretnutiach za posledný mesiac, ale máme podozrenie, že ich bolo viac.“

„Čo všetko stihol prezradiť?“

„Dúfam, že nie veľa. Pri tom poslednom rozhovore, ktorý sme zachytili pred týždňom, toho veľa nepovedal. Je na smrť vydesený. Robia, čo vedia, ale veľa z neho zatiaľ nevytiahli. Ešte sa nerozhodol, či s nimi bude spolupracovať. Nezabúdaj, že ho sami oslovili. Teda aspoň si to myslíme. Poriadne si ho podali a už im na to takmer skočil. Ale teraz by z toho rád vycúval. Lenže stále s nimi udržuje kontakt, a to ma trápi.“

„Jeho žena o tom vie?“

„Pochybujem. Občas sa jej zdá, že sa správa akosi čudne, ale on ju vždy odbije, že má veľa roboty a je preťažený.“

„A čo Hodge?“

„Pokiaľ vieme, s tajnými ešte nehovoril. Často sa rozprávajú, alebo skôr si šepkajú s Kozinským. Hodge večne omieľa, že má z FBI smrteľnú hrôzu, že všetci tajní sú špinaví podliaci, ktorí udierajú pod pás. Bez Kozinského sa nepohne ani na krok.“

„Čo ak Kozinského zneškodníme?“

„Vezmú si na mušku Hodgea. Ale tak ďaleko hádam ešte nie sme. Došľaka, Ollie, veď nám v ceste nestojí nijaký superzabijak, ale veľmi sympatický mladý muž so ženou, deťmi a tak…“

„Tvoj súcit je skutočne dojímavý. Myslíš, že mne sa to páči? Dopekla, veď som tých chlapcov doslova vypiplal.“

„No tak ich pekne zoraď do zákrytu, prv ako to zájde priďaleko. New York už niečo vetrí, Ollie, kladie nám kopu kadejakých otázok.“

„Kto?“

„Lazarov.“

„Čo si mu povedal?“

„Všetko. Je to moja povinnosť. Chce, aby si pozajtra prišiel do New Yorku a poskytol mu všetky potrebné informácie.“

„Čo odo mňa chce?“

„Odpovede. A plány.“

„Aké plány?“

„Predbežný plán zneškodnenia Kozinského, Hodgea a v prípade nutnosti aj Tarrancea.“

„Tarrancea! Zbláznil si sa, DeVasher? Nemôžeme odstaviť tajného. Veď by sem okamžite nasadili celé hordy iných.“

„Lazarov je hlupák, Ollie. Veď dobre vieš, je to absolútny idiot, ale hovoriť mu to zato nemusíme.“

„Myslím, že mu to poviem. Myslím, že pôjdem do New Yorku a poviem Lazarovovi, že je absolútny idiot.“

„Výborne, Ollie. Len mu to povedz.“

Oliver Lambert vyskočil na rovné nohy a zamieril k dverám.

„Sledujte McDeera ďalší mesiac.“

„Jasné, Ollie. Spoľahni sa. Podpíše. Nič sa neboj.“

4

Mazdu predali za dvesto dolárov a väčšinu peňazí okamžite investovali do menšieho nákladného auta, ktoré si prenajali na sťahovanie. V Memphise im to preplatia. Polovicu z nesúrodej zbierky nábytku darovali alebo vyhodili, a do auta naložili iba chladničku, posteľ, toaletný stolík a bielizník, malý farebný televízor, škatule s riadom, šatstvom a kadejakými drobnosťami a starý gauč, nad ktorým sa zľutovali zo sentimentality, ale v novom dome zrejme nebude mať dlhý život.

Abby, s malým bastardom Hearsayom na kolenách, sedela vedľa Mitcha, ktorý úspešne vymanévroval z Bostonu a zamieril na juh, hlboký juh, za prísľubom krajšieho zajtrajška. Tri dni sa trmácali po vedľajších cestách, obdivovali prírodu a vidiek, pospevovali si spolu s rádiom, spávali v lacných moteloch a dokola pretriasali dom, BMW, nový nábytok, deti, život v blahobyte. Spustili si okienka, a keď auto uháňalo na plné obrátky, takmer šesťdesiatkou za hodinu, vietor im príjemne prefukoval myseľ. Pri ceste Pennsylvániou raz Abby naznačila, že by sa hádam mohli na chvíľku zastaviť v Kentucky u rodičov. Mitch nepovedal ani slovo, ale dal si záležať, aby pri ceste cez Severnú a Južnú Karolínu a Georgiu ani raz neprekročil bezpečnú dvestokilometrovú vzdialenosť do Kentucky. Druhý raz to už Abby neskúšala.

Do Memphisu dorazili vo štvrtok ráno a sľúbenú čiernu tristoosemnástku našli stáť na parkovisku, akoby k nemu odjakživa patrila. Mitch vyjavene pozeral na auto. Abby na dom. Trávnik bol hustý, zelený, úhľadne pokosený. Živý plot starostlivo pristrihnutý. Nechtíky v plnom kvete.

Kľúče od auta našli v komore pod vedrom, presne podľa dohody.

Po prvej skúšobnej jazde rýchlo vyložili veci z nákladného auta, aby si susedia nestihli všimnúť skromnú výbavu. Auto odviezli k najbližšiemu sťahovákovi. A vybrali sa na ďalšiu skúšobnú jazdu. A to poriadne dlhú.

Popoludní ich navštívila bytová architektka, ktorá mala Mitchovi zariaďovať aj kanceláriu, a priniesla vzorky kobercov, podlahových krytín, záclon, závesov, tapiet, náterových hmôt. Abby pobavila skutočnosť, že po troch rokoch života v cambridgeskom minibyte majú odrazu k dispozícii bytovú architektku, ale tvárila sa akoby nič. Mitcha zariaďovanie okamžite unudilo na smrť, a tak sa ospravedlnil a vybral sa na ďalšiu skúšobnú jazdu. Prevážal sa po tichých, tienistých, stromami lemovaných uliciach tej peknej štvrte, kam sa práve nasťahoval. Usmieval sa na malých bicyklistov, ktorí pri pohľade na jeho nové auto obdivne hvízdali, a zamával upotenému a upachtenému poštárovi na chodníku. Akoby chcel všetkým povedať: To som ja, Mitchell Y. McDeere, mám dvadsaťpäť rokov, pred týždňom som skončil právnickú fakultu, tak pozor – tu som!

O tretej popoludní vstúpili aj s bytovou architektkou do obchodu s nábytkom pre horných desaťtisíc, kde im riaditeľ zdvorilo oznámil, že pán Oliver Lambert pre nich už otvoril úver a vraj si majú spokojne vybrať, čo sa im len zažiada, bez ohľadu na cenu. A tak nakúpili nábytok do celého domu. Mitch sa z času na čas zamračil a s nákupom dvoch neúnosne drahých vecí rozhodne odmietol súhlasiť, ale inak v ten deň velila Abby. Architektka jej znova a znova opakovala, že má mimoriadne vycibrený vkus, a Mitchovi pripomenula, že v pondelok za ním príde do práce a zariadi mu kanceláriu. Perfektné, vyhlásil.

S mapou mesta na palubnej doske sa vydali hľadať rezidenciu Quinovcov. Abby už u nich síce bola pri prvej návšteve Memphisu, ale nepamätala sa, ako sa ta ide. Vedela, že je to v štvrti Chickasaw Gardens, a spomínala si na množstvo stromov, rozľahlých domov a odborne upravených predzáhradiek.

Slúžka ich privítala zdvorilým kývnutím hlavy, ale bez náznaku úsmevu. Zaviedla ich do obývačky a nechala ich tam čakať. V dome bolo tma a ticho – nikde nijaké deti ani hlasy, nikto. Chvíľu obdivovali nábytok a čakali. Zhovárali sa šeptom, no postupne sa ich zmocňoval nepokoj. Ale áno, ubezpečovali sa navzájom, rozhodne mali prísť na večeru vo štvrtok, dvadsiateho piateho júna o šiestej večer. Mitch sa ešte raz pozrel na hodinky a poznamenal, že je to surové. Ale čakali ďalej.

Napokon sa z haly vynorila Kay a pokúsila sa o úsmev. Oči mala opuchnuté, so skleným výrazom, v kútikoch sa jej roztekala maškara. Po lícach sa jej rinuli slzy a na ústach si držala vreckovku. Bez slova objala Abby a klesla k nej na pohovku. Zaťala zuby do zhúžvanej vreckovky a nahlas sa rozplakala.

Mitch si kľakol vedľa nej. „Kay, čo sa stalo?“

Zaťala zuby ešte silnejšie a pokrútila hlavou. Abby jej stisla koleno a Mitch ju chlácholivo tľapkal po druhom. Hľadeli na ňu plní obáv a najhorších predtúch. Že by Lamar, alebo jedno z detí?

„Stala sa hrozná tragédia,“ zavzlykala napokon.

„Komu?“ spýtal sa Mitch.

Utrela si oči a zhlboka sa nadýchla. „Dvaja členovia firmy, Marty Kozinski a Joe Hodge, dnes nešťastne zahynuli. Boli to naši najbližší priatelia.“

Mitch si sadol na konferenčný stolík. Pamätal sa na Martyho Kozinského. Pri Mitchovej druhej návšteve sa k nim pridal, keď šli spolu s Lamarom na obed do lahôdkarstva na Front Street. Čoskoro ho mali prijať za riadneho spoločníka firmy, ale nadšením veľmi neoplýval. Joea Hodgea si Mitch nevedel zaradiť.

„Čo sa vlastne stalo?“ spýtal sa.

Prestala vzlykať, ale slzy jej ešte vždy tiekli po lícach. Znova si utrela tvár a pozrela naňho. „Nevieme presne. Boli na Veľkom kajmaňom ostrove a šli sa potápať do mora. Ich čln však nejakým spôsobom explodoval a podľa všetkého sa utopili. Lamar hovorí, že nevie nijaké podrobnosti. Pred pár hodinami to všetkým oznámili na porade. Lamar ledva došiel domov.“

„A kde je?“

„Pri bazéne. Čaká tam na vás.“

Sedel na bielej kovovej záhradnej stoličke pri malom stolíku s malým slnečníkom, pár metrov od okraja bazéna, neďaleko záhonu kvetov sa krútil vodomet, ktorý v dokonalom oblúku s hukotom a sykotom rozsieval spŕšky vody na stôl, slnečník, stoličku a Lamara Quina. Quin bol do nitky premočený. Z nosa, uší aj vlasov mu kvapkala voda. Bledomodrá bavlnená košeľa a vlnené nohavice boli dokonale presiaknuté vodou. Ponožky ani topánky nemal.

Sedel bez pohybu a pri nových a nových dávkach vody ani okom nemihol. Bol duchom neprítomný. Jeho pozornosť upútalo čosi v diaľke na bočnom plote a nevedel od toho odtrhnúť pohľad. Na betóne pri stoličke stála v kaluži vody neotvorená fľaša Heinekenu.

Mitch pre istotu preletel pohľadom zadnú záhradu, či susedia náhodou nemôžu niečo vidieť. Ale nemohli. Hustý rad trojmetrových cyprusov zaručoval dokonalé súkromie. Mitch obišiel bazén a zastal na suchej ploche. Lamar ho zbadal, kývol hlavou na pozdrav, pokúsil sa o úsmev a naznačil mu, aby si sadol na mokrú stoličku. Mitch ju odtiahol o pár metrov ďalej a sadol si, práve keď dopadol ďalší prídel vody.

Lamar znova obrátil pozornosť na plot, alebo čo to v tej diaľke videl. Sedeli tam celú večnosť a počúvali rachot vodometu. Občas Lamar pokrútil hlavou a zamrmlal niečo nezrozumiteľné. Mitch sa rozpačito usmieval a nevedel, čo má povedať, a či má vôbec niečo povedať.

„Lamar, je mi to veľmi ľúto,“ vyšlo z neho napokon.

Vzal to na vedomie a pozrel na Mitcha. „Aj mne.“

„Rád by som vás nejako utešil.“

Odtrhol pohľad od plota a obrátil hlavu k Mitchovi. Mokré tmavé vlasy mu padali do očí, červených a plných bolesti. Hľadel na Mitcha a čakal, kým sa preženie ďalšia spŕška vody.

„Viem. Ale na to sa nedá nič povedať. Je mi ľúto, že sa to muselo stať práve dnes, teraz. Akosi sme neboli schopní nič pripraviť.“

„To vás naozaj nemusí trápiť. Dávno som stratil chuť do jedla.“

„Pamätáte sa na nich?“ spýtal sa a sfúkol si z pery vodu.

„Iba na Kozinského, na Hodgea nie.“

„Marty Kozinski patril k mojim najlepším priateľom. Pochádzal z Chicaga. Nastúpil do firmy tri roky predo mnou a práve sa mal stať spoločníkom. Fantastický právnik, všetci sme ho obdivovali a radili sa s ním. Hádam najlepší vyjednávač v celej firme. Dokonale chladnokrvný a rozvážny aj pod najväčším tlakom.“

Utrel si obočie a zahľadel sa do zeme. Voda mu pri rozprávaní stekala z nosa a komolila výslovnosť. „Tri deti. Jeho dcérky, dvojčatá, sú o mesiac staršie od nášho syna a vždy sa hrávali spolu.“ Privrel oči, zahryzol si do pery a rozplakal sa.

Mitch by bol najradšej odišiel. Pokúsil sa nepozerať na svojho priateľa. „Je mi to úprimne ľúto, Lamar. Veľmi ľúto.“

O pár minút Lamar prestal plakať, ale vodomet ho naďalej kropil pravidelnými spŕškami vody. Mitch preletel pohľadom rozľahlý trávnik, či nenájde kohútik. Dva razy už bol odhodlaný spýtať sa, či môže vypnúť vodomet, a dva razy sa rozhodol, že ak to vydrží Lamar, vydrží to aj on. Možno mu to robí dobre. Pozrel na hodinky. Stmievať sa začne až o hodinu a pol.

„Ako sa to vlastne stalo?“ spýtal sa napokon.

„Veľa sme sa toho nedozvedeli. Potápali sa v mori s akvalungom a zrazu loď vybuchla. Zahynul pritom aj inštruktor. Bol to domorodec. Teraz hľadajú ich telá, aby ich mohli priviezť domov.“

„A kde boli ich ženy?“

„Našťastie doma. Bola to služobná cesta.“

„Hodgea si neviem vybaviť.“

„Vysoký, svetlovlasý, veľa toho nenahovoril. Taký nenápadný typ, ktorého si človek nezapamätá. Absolvent Harvardu, tak ako vy.“

„Koľko mal rokov?“

„Obidvaja boli tridsaťštyriroční. Mali ho prijať za spoločníka hneď po Martym. Boli blízkymi priateľmi. Myslím, že tam sme si všetci blízki, najmä teraz.“

Všetkými desiatimi prstami si začrel do vlasov a začesal si ich dozadu. Vstal a prešiel na suchú zem. Z košele aj z nohavíc mu cícerkom tiekla voda. Zastal vedľa Mitcha a neprítomne sa zahľadel na vrcholce stromov v susednej záhrade. „Ako sa vám páči BMW?“

„Fantasticky. Perfektné auto. Ďakujem za dovezenie.“

„Kedy ste prišli?“

„Dnes ráno. A už som na ňom najazdil štyristo kilometrov.“

„Tá bytová architektka u vás bola?“

„Áno. Abby s ňou už stihla utratiť môj celoročný plat.“

„Výborne. Je to pekný dom. Sme veľmi radi, že ste prišli, Mitch. Mrzí ma, že práve za takýchto okolností. Ale bude sa vám tu páčiť.“

„Nemusíte sa ospravedlňovať.“

„Ešte vždy tomu nemôžem uveriť. Som úplne otupený, ochromený Pri predstave, že sa stretnem s Martyho ženou a deťmi, ma obchádza hrôza. Radšej by som sa dal zbičovať, len aby som tam nemusel ísť.“

Vtom sa objavili obe ženy, prešli cez drevené pódium dolu schodmi k bazénu. Kay zavrela kohútik a vodomet doklepotal.

Odišli z Chickasaw Gardens a zaradili sa do prúdu áut, ktoré mierili na západ, do centra, v ústrety zachádzajúcemu slnku. Držali sa za ruky, ale nebolo im do reči. Mitch otvoril strechu aj okná. Abby sa prehŕňala v škatuli starých kaziet a vytiahla Springsteena. Stereo fungovalo dokonale. Z okien malého ligotavého šporťáka šinúceho sa k rieke sa na všetky strany rozliehalo „Hungry Heart“. Súmrak sadal na zem a spolu s ním teplý, vlhký a lepkavý letný vzduch. Softballové ihriská ožívali a tímy tučných hráčov v priliehavých polyesterových nohaviciach a v jasnozelených a neónovožltých tričkách vyznačovali kriedové čiary a pripravovali sa na boj. Pred bufetmi a reštauráciami zastavovali autá plné tínejdžerov, prichádzajúcich si vypiť zo dve pivá, poklebetiť a zhodnotiť návštevníkov opačného pohlavia. Mitch sa pomaly začal usmievať. Usiloval sa zabudnúť na Lamara, aj na Kozinského a na Hodgea. Prečo by mal byť smutný? Neboli to predsa jeho priatelia. Bolo mu ľúto všetkých pozostalých, ale vlastne ich vôbec nepoznal. A on, Mitchell Y. McDeere, chudobný chlapec bez rodiny, mal dôvod byť šťastný. Má krásnu ženu, nový dom, nové auto, nové zamestnanie, nový diplom z Harvardu. Navyše brilantný mozog a zdatné telo, ktoré nepriberá, a stačí mu pár hodín spánku. Zatiaľ osemdesiattisíc ročne. O dva roky to už môže byť šesťciferná suma – stačí, ak bude pracovať osemnásť hodín denne. Paráda!

Zabočil k automatickému čerpadlu a natankoval šesťdesiat litrov. Šiel zaplatiť dnu a hneď kúpil šesť fliaš Michelobu. Abby hneď dve otvorila a rýchlo sa zaradili do prúdu áut. Mitch sa už usmieval.

„Poďme sa niekam najesť,“ navrhol.

„Nie sme oblečení práve najvhodnejšie,“ poznamenala.

Pozrel na jej opálené dlhé nohy Mala na sebe bielu bavlnenú sukňu nad kolená a bielu blúzku na gombičky. On bol v šortkách, drevákoch a vyblednutom čiernom tričku. „Kočku s takými nohami musia pustiť aj do najlepšej reštaurácie v New Yorku.“

„Čo keby sme šli do Rendezvous? Tam boli ľudia oblečení celkom obyčajne.“

„Perfektný nápad.“

Zašli na strážené parkovisko v centre, prešli peši dva bloky a zabočili do úzkej uličky. Vôňa pečeného mäsa sa miešala s vôňou letného vzduchu a visela nad chodníkom ako hmlistý opar. Aróma zľahka vnikala nosom, ústami aj očami a človeku hneď začalo škvŕkať v žalúdku. Výpary unikali do uličky ventilačnými zariadeniami, priamo z mohutných pecí reštaurácie, preslávenej najlahodnejšou pečienkou na ražni, vychýrenou po celom svete. Reštaurácia bola v suteréne pod úrovňou ulice, na samom spodku starobylej tehlovej budovy, ktorú by už boli pred desiatkami rokov zbúrali, keby nie tohto slávneho nájomníka. Rendezvous bolo vždy plno a bolo treba čakať na voľný stôl, ale vo štvrtok zrejme nebývalo tak rušno. Čašník ich viedol dlhými hlučnými katakombami a napokon ich usadil k malému stolíku s červeným kockovaným obrusom. Celou cestou ich sprevádzali obdivné pohľady. Nebolo to nič nové. Muži aj zabudli jesť a v otvorených ústach im zostalo trčať mäso, keď okolo nich prechádzala Abby McDeerová ako manekýnka na rampe. Raz v Bostone na chodníku doslova zastavila premávku. Pokrikovanie a pohvizdovanie sa stalo súčasťou jej života. A jej manžel si na to zvykol. Bol úprimne hrdý na svoju krásnu manželku.

Pri stole sa zjavil nahnevaný černoch v červenej zástere. „Tak prosím, pane,“ zahučal.

Jedálny lístok bol vytlačený na papierových podložkách a nebolo ho treba ani čítať. Odhora až dolu samé mäso na ražni.

„Dve veľké porcie, tanier syra a džbán piva,“ vyblafol naňho Mitch. Čašník si nič nezapísal, iba sa zvrtol a zakričal ku vchodu: „Dva ražne, syr, pivo!“

Keď odišiel, Mitch ju pod stolom chytil za nohu. Plesla mu po ruke.

„Si taká krásna!“ vzdychol si. „Kedy som ti naposledy povedal, že si krásna?“

„Asi pred dvoma hodinami.“

„Pred dvoma hodinami! Aký som len nepozorný!“

„Nech sa ti to viac nestane.“

Znova ju chytil za nohu a hladkal jej koleno. Tentoraz mu to dovolila. Zvodne sa naňho usmievala, a na lícach sa jej tvorili jamky, zuby jej v prítmí žiarivo blyšťali a nežné svetlohnedé oči sa jej jagali. Rovné tmavé vlasy jej dokonale hladko splývali poniže pliec.

Čašník priniesol pivo a mlčky im nalial do dvoch pohárov. Abby si trochu odpila a náhle jej zmizol úsmev z perí.

„Myslíš, že Lamar je v poriadku?“ spýtala sa.

„Neviem. V prvej chvíli som si myslel, že je opitý. Pripadal som si ako idiot, keď som tam pri ňom sedel a pozeral, ako mokne.“

„Chudák. Kay spomínala, že oba pohreby budú asi v pondelok, ak sa im dovtedy podarí doviezť telá.“

„Rozprávajme sa radšej o niečom inom. Nemám rád pohreby, ani keď tam idem iba na znak úcty a nebohého vôbec nepoznám. S pohrebmi sa mi spájajú samé nepríjemné spomienky.“

V tej chvíli pred nich položili ražne na papierových tanieroch s ochrannou hliníkovou fóliou. Opečené rebierko, dlhé najmenej pol metra a výdatne pokropené tajomnou šťavou, bolo obložené kôpkami kapustového šalátu a pečenej fazule. Hneď sa do toho pustili prstami.

„A o čom by si sa rád rozprával?“ spýtala sa.

„O tom, ako si urobíme bábätko.“

„Myslela som, že ešte pár rokov počkáme?!“

„Veď aj počkáme. Ale čo keby sme si to zatiaľ aspoň trochu precvičovali?“

„Už sme si to precvičili v každom moteli od Bostonu po Memphis.“

„Ja viem, ale v novom dome sme to ešte neskúsili.“ Mitch od seba odtrhol dve rebierka a na obočie mu vystrekla šťava.

„Veď sme sa doň iba ráno nasťahovali.“

„Viem. A na čo ešte čakáme?“

„Mitch, rozprávaš, akoby som ťa v jednom kuse zanedbávala.“

„Veď si ma aj. A to od rána. Navrhujem, aby sme sa do toho pustili, len čo prídeme domov. Bude to akýsi krst nášho domu.“

„Ešte uvidíme.“

„Takže platí? Počuj, všimla si si toho chlapíka? Ide si krk vykrútiť, len aby dovidel aspoň na kúsok tvojej nôžky. Tuším by som mu mal dať príučku.“

„Platí. A tí chlapíci ťa nemusia trápiť. Gúľajú očami po tebe. Asi sa im páčiš.“

„Úžasne vtipné.“

Mitch dokonale obhrýzol všetky svoje rebierka a polovicu jej porcie. Keď dopili pivo, zaplatil a vyšli na ulicu. Opatrne prešiel cez mesto a po chvíli si všimol názov ulice, ktorý si pamätal zo svojich početných predpoludňajších jázd. Dva razy nesprávne odbočil, ale napokon našiel Meadowbrook, aj dom pána Mitchella Y. McDeera s manželkou.

Matrac a pružiny položili na dlážku spálne, zapratanej množstvom škatúľ. Hearsay sa uložil pod lampu a pozoroval, ako si to precvičujú.

O štyri dni, teda práve v deň, keď si mal prvý raz sadnúť za svoj pracovný stôl, pripojil sa Mitch so svojou krásnou manželkou k zvyšným tridsiatim deviatim členom firmy a ich krásnym manželkám, čo sa prišli naposledy rozlúčiť s Martinom S. Kozinským. Katedrála bola plná. Oliver Lambert rečnil tak dojímavo, že ani Mitchell McDeere, ktorý pochoval otca i brata, sa neubránil rozochveniu. A Abby sa pri pohľade na vdovu a osirené deti zaliali oči horúcimi slzami.

Popoludní sa stretli ešte raz v presbyteriánskom kostole vo východnom Memphise, aby sa rozlúčili s Josephom M. Hodgeom.

5

Malá vstupná miestnosť pred pracovňou Roycea McKnighta zívala prázdnotou, keď Mitch prišiel o deviatej, presne podľa dohody. Ticho si odkašlal a potom napäto čakal. Spoza dvoch registračiek sa vynorila staručká sekretárka s vlasmi odfarbenými na modro a zachmúrene pozrela smerom k nemu. Keď bolo zrejmé, že nie je vítaný, predstavil sa a vysvetlil jej, že má na túto hodinu dohodnuté stretnutie s pánom McKnightom. Usmiala sa a povedala, že sa volá Louise a osobnou sekretárkou pána McKnighta je tridsaťjeden rokov. „Kávičku?“

„Áno,“ povedal, „bez mlieka.“ Zmizla a vzápätí sa vynorila so šálkou a tanierikom. Domácou linkou oznámila šéfovi, že má návštevu, a ponúkla Mitcha, aby si sadol. Už si spomenula, kto je. Kolegyňa jej ho včera ukázala na pohrebe.

Ospravedlnila sa, že všade vládne taká pochmúrna atmosféra. Nikto nie je schopný pracovať, vysvetľovala, a ešte to potrvá dobrých pár dní, kým sa život vráti do normálnych koľají. Boli to takí milí chlapci. Zazvonil telefón a sekretárka komusi oznámila, že pán McKnight má dôležitú poradu a nemožno ho vyrušovať. Vzápätí sa telefón ozval znovu. Chvíľu počúvala a potom uviedla Mitcha do pracovne manažéra firmy.

Oliver Lambert a Royce McKnight Mitcha privítali a predstavili ďalším dvom spoločníkom firmy, Victorovi Milliganovi a Averymu Tolarovi. Sadli si k malému konferenčnému stolíku. Louise dostala za úlohu uvariť ďalšiu kávu. Milligan bol šéfom daňového oddelenia a štyridsaťjedenročný Tolar patril medzi mladších spoločníkov.

„Mitch, ospravedlňujem sa vám za ten deprimujúci začiatok,“ povedal McKnight. „Sme vám vďační, že ste sa včera zúčastnili na oboch pohreboch, a veľmi nás mrzí, že váš prvý deň v našej firme bol poznačený takou smutnou udalosťou.“

„Pokladal som si to za svoju povinnosť,“ odvetil Mitch.

„Sme na vás veľmi hrdí a máme s vami veľké plány. Práve sme stratili dvoch vynikajúcich právnikov, ktorí sa venovali výlučne daňovníctvu, takže budeme od vás vyžadovať trochu viac. Každý toho bude mať na pleciach trochu viac.“

Louise priniesla kávu. Strieborná tácňa, drahý porcelán.

„Všetci sme nesmierne skľúčení,“ pokračoval Oliver Lambert. „Vydržte to s nami, prosím vás.“

Spoločníci prikyvovali a zamračene hľadeli na stôl. Royce McKnight preletel pohľadom zopár poznámok vo svojom pracovnom bloku.

„Mitch, myslím, že sme o tom už spolu hovorili. V našej firme je zvykom každého nového člena prideliť niektorému spoločníkovi, ktorý mu pri práci bude radiť a usmerňovať ho. Tieto vzťahy sú mimoriadne dôležité. Vždy sa usilujeme nájsť začínajúcemu pracovníkovi takého partnera, s ktorým dokáže úzko spolupracovať, a zvyčajne nám to vyjde. Ale už sa stalo, že to nevyšlo. Zlá spätná väzba alebo čo. V takom prípade mladému kolegovi jednoducho pridelíme do tandemu niekoho iného. Vaším najbližším spolupracovníkom bude Avery Tolar.“

Mitch sa na Averyho rozpačito usmial.

„Budete pracovať pod jeho vedením a všetky vaše prípady a spisy budú aj jeho. Väčšinou pôjde o samé daňovníctvo.“

„To ma teší.“

„Aby som nezabudol, dnes chcem ísť s vami na obed,“ zamiešal sa do rozhovoru Tolar.

„Veľmi rád,“ súhlasil Mitch.

„Vezmite si moju limuzínu,“ navrhol Oliver Lambert.

„Veď som aj chcel,“ povedal Tolar.

„A ja kedy dostanem limuzínu?“ spýtal sa Mitch.

Všetci sa usmiali a boli mu vďační, že trochu uvoľnil atmosféru. „Asi o dvadsať rokov,“ odpovedal Oliver Lambert.

„Toľko vydržím.“

„Ako poslúcha BMW?“ spýtal sa Vietor Milligan.

„Vynikajúco. Pomaly bude mať najazdených desaťtisíc kilometrov a môže ísť na prvú technickú kontrolu.“

„Sťahovanie prebehlo bez problémov?“

„Áno, všetko išlo úplne hladko. Veľmi si cením, že nám firma tak vychádza v ústrety. Privítali ste nás tu nesmierne srdečne a ja aj Abby sme vám za to úprimne vďační.“

McKnight zvážnel a vrátil sa k svojim poznámkam. „Ako som vám už povedal, Mitch, vašou úlohou číslo jeden je advokátska skúška. Budete mať šesť týždňov na prípravu a my vám budeme pomáhať zo všetkých síl. Sami tu usporadúvame prednášky zamerané na opakovanie z oblasti daňového práva. Vedie ich vždy niektorý člen firmy. Pokryjeme pritom celú problematiku a firma, ale predovšetkým Avery, bude pozorne sledovať, ako napredujete. Najmenej pol dňa sa budete venovať odborným posudkom a opakovaniu a okrem toho mu zasvätíte väčšinu svojho voľného času. Ešte sa nestalo, aby niektorý náš kolega neobstál.“

„Rozhodne nebudem tým prvým,“ vyhlásil Mitch.

„Ak pohoríte, vezmeme vám BMW,“ zažartoval s miernym úsmevom Tolar.

„Vašou sekretárkou bude Nina Huffová. Pracuje u nás už viac ako osem rokov. Je trochu temperamentná, a nie práve najkrajšia, ale zato mimoriadne šikovná. V právnickej problematike je celkom slušne podkutá a má sklony stále niekomu radiť – ale najradšej mladším advokátom. Sám si ju musíte držať na uzde. Ale ak to nepôjde, pridelíme ju niekomu inému.“

„Kde budem mať kanceláriu?“

„Na druhom poschodí, kúsok od Lamara. Architektka príde popoludní a vyberiete si stôl aj zariadenie. Pokiaľ to bude možné, dbajte na jej rady.“

Aj Lamar mal pracovňu na druhom poschodí, čo Mitcha v tej chvíli úprimne potešilo. Spomenul si, ako celý mokrý sedel pri bazéne, plakal a nesúvislo bľabotal.

„Mitch,“ ozval sa znova McKnight, „obávam sa, že som zabudol na jednu vec, o ktorej sme sa mali pozhovárať ešte pri prvej návšteve.“

Mitch chvíľu počkal a potom sa spýtal: „O čo ide?“

Spoločníci uprene hľadeli na McKnighta. „Odjakživa dbáme na to, aby naši mladí pracovníci nezačínali kariéru zaťažení študentskými pôžičkami. Radšej nech sa zaoberajú inými problémami a utrácajú peniaze na iné veci. Koľko ešte máte splatiť?“

Mitch si odpil z kávy a horúčkovito premýšľal. „Takmer dvadsaťtritisíc.“

„Prineste všetky doklady zajtra ráno Louise na stôl.“

„To ako, ehm, chcete povedať, že firma uhradí celú dlžobu?“

„Taká je naša zásada. Pokiaľ nemáte námietky.“

„Nemám námietky. Iba neviem, čo na to povedať.“

„Tak nehovorte nič. Robíme to už pätnásť rokov, vždy pri prijímaní nového člena. Len prineste tie papiere Louise na stôl.“

„To je nesmierne veľkorysé, pán McKnight.“

„Áno, to je.“

Kým limuzína pomaly napredovala hustou obedňajšou premávkou, Avery Tolar neprestajne rozprával. Mitch mu veľmi pripomínal jeho samého. Chudobný chlapec z rozvrátenej rodiny. Vychovávali ho všelijakí pestúni v najrozličnejších kútoch juhozápadného Texasu a po skončení strednej školy ho pekne vypustili na ulicu. Prípravku na vysokú si financoval sám z peňazí, čo po nociach zarobil v továrni na topánky. Neskôr sa mu podarilo získať štipendium. Skončil s vyznamenaním, prihlásil sa na jedenásť právnických fakúlt a rozhodol sa pre Stanford. Skončil v ročníku ako druhý, ale všetky ponuky veľkých firiem na Západnom pobreží odmietol. Chcel sa venovať daňovému právu, a ničomu inému. Oliver Lambert ho zverboval pred šestnástimi rokmi, keď ešte firma nemala ani tridsať právnikov.

Bol ženatý a mal dve deti, ale o rodine veľa nerozprával Hovoril výlučne o peniazoch. Ako sám priznal, peniaze sú jeho vášeň. Prvý miliónik už má v banke. Na druhý si ešte musí zo dva roky počkať. Pri hrubom príjme štyristotisíc ročne to už dlho nepotrvá. Jeho špecialitou je zakladanie obchodných spoločností na nákup supertankerov. V tejto oblasti je popredným odborníkom a pracuje za tristo dolárov na hodinu dvanásť až štrnásť hodín denne.

Mitch dostane sto dolárov na hodinu, a kým nebude mať z krku tú advokátsku skúšku a nedostane licenciu, bude pracovať päť hodín denne. Potom by mal robiť osem hodín denne za stopäťdesiat na hodinu. Alfou a omegou života firmy sú palmárne účty. Okolo nich sa krúti úplne všetko. Povýšenie, zvýšenie platu, odmeny, prežitie, úspech. Všetko závisí od toho, koľko palmárnych účtov človek zinkasuje. Týka sa to najmä mladších kolegov. Najlepšou cestou k pokarhaniu je zanedbávanie denných výkazov palmárnych účtov. Avery sa však nepamätá, že by niekoho pokarhali naozaj. Členovia firmy jednoducho pokladali za neslýchané zanedbávať evidenciu palmárnych účtov.

Mladší pracovníci dostávali priemerne stosedemdesiatpäť dolárov na hodinu, spoločníci tristo. Milligan už dostal od niekoľkých klientov aj štyristo a Nathanovi Lockovi raz ktosi za vyriešenie daňových otázok v súvislosti so zložitým prevodom aktív v zahraničí platil päťsto. Päťsto papierov na hodinu! Avery chvíľu vychutnával tú predstavu, a vzápätí vynásobil päťsto dolárov na hodinu päťdesiatimi hodinami týždenne a päťdesiatimi týždňami do roka. Milión dvestopäťdesiattisíc ročne! Tak sa v tejto branži zarábajú peniažky. Človek si najme hŕstku právnikov za hodinovú mzdu, a ani sa nenazdá, má dynastiu. A čím viac právnikov prijme, tým viac peňazí spoločníci zarobia.

Pozor na palmárne účty, zdôrazňoval Mitchovi. To je základ prežitia. Ak by náhodou nemal čo vykázať, nech sa okamžite prihlási uňho. On má prípadov vyše hlavy. Každý desiaty deň v mesiaci sa spoločníci pravidelne schádzajú v jedálni na exkluzívnom obede a bilancujú palmárne účty za predchádzajúci mesiac. Je to vždy veľkolepá udalosť. Royce McKnight prečíta meno každého právnika a potom súčet jeho mesačných palmáre. Medzi spoločníkmi vládne dobrosrdečná rivalita. Bohatnú predsa všetci, no nie? Pôsobí to skutočne stimulujúco. Mladším kolegom nikto nič nepovie, pokiaľ dva razy za sebou nevykážu nulové palmáre. Vtedy Oliver Lambert len niečo poznamená na okraj. A jakživ sa nestalo, aby mal niekto nulovú bilanciu tri mesiace po sebe. Za nadpriemerné hodnoty dostávajú mladší kolegovia odmeny. Spoločníkom sa stane človek vďaka svojej produktívnosti. Takže pozor na to. Palmárne účty sú vždy prvoradé – pravda, až po advokátskej skúške.

Tá skúška je otravná, je to jednoducho krst ohňom, ktorý si človek musí odtrpieť, akýsi vstupný rituál, ale nijaký absolvent Harvardu sa ho nemusí báť. Stačí dávať dobrý pozor na konzultáciách a zopakovať si všetko, čo sa naučil na právnickej fakulte.

Limuzína vkĺzla do bočnej uličky medzi dvoma vysokými budovami a zastala pred klenutým vchodom, ktorý viedol od chodníka až k čiernym kovovým dverám. Avery pozrel na hodinky a povedal šoférovi: „Vráťte sa o dve hodiny.“

Dve hodiny na obed, žasol v duchu Mitch. Ak sa to preráta, je to čistých šesťsto dolárov. Taká strata času!

Manhattan Club bol na najvyššom poschodí desaťposchodovej administratívnej budovy, ktorá bola naposledy úplne obsadená začiatkom päťdesiatych rokov. Avery sa vyjadril, že je to obyčajná diera, rýchlo však podotkol, že klub je najexkluzívnejším miestom v celom meste, kam sa dá zájsť na obed alebo na večeru. Podávajú tam vynikajúce jedlá a všetko je tam snehobiele. Samý plyš a elegancia. Skvelé obedy pre skvelých ľudí. Chodia tam samí bankári, právnici, vysokí štátni úradníci, podnikatelia, zopár politikov a zopár aristokratov. Pozlátený výťah prešiel bez zastavenia okolo prázdnych kancelárií a zastal až na elegantnom desiatom poschodí. Hlavný čašník privítal Averyho Tolara ako starého známeho a spýtal sa, ako sa majú jeho dobrí priatelia Oliver Lambert a Nathan Locke. Vyjadril sústrasť s úmrtím pána Kozinského a pána Hodgea. Avery mu poďakoval a potom mu predstavil najnovšieho člena firmy. Obľúbený stôl už na nich čakal v kúte miestnosti. Elegantný černoch menom Ellis im priniesol jedálne lístky.

„Firma nedovoľuje, aby sa pri obede pilo,“ poznamenal Avery, keď otváral svoj jedálny lístok.

„Čaj s ľadom.“

„Preňho čaj s ľadom,“ oznámil čašníkovi Avery. „A mne doneste bombajské martini s ľadom a troma olivami.“

Mitch si zahryzol do jazyka a skryl svoj úsmev za jedálny lístok.

„Máme veľa pravidiel,“ zamrmlal Avery.

Po prvom martini nasledovalo druhé, ale tým sa to skončilo. Objednal jedlo pre obidvoch. Akúsi grilovanú rybu. Bola to špecialita dňa. Musí si dávať pozor, aby nepribral, vysvetľoval. Denne chodí drieť do svojho vlastného fittness centra. Pozval Mitcha, aby prišiel drieť s ním. Hádam až po skúške. Ako ináč, dostali sa aj k školskému futbalu, a obaja vyhlasovali, že to nebola bohvieaká sláva.

Mitch sa spýtal na deti. Avery povedal, že žijú s matkou.

Ryba bola surová a opekané zemiaky ako kameň. Mitch sa premŕval v tanieri, pomaly jedol šalát a počúval svojho spoločníka, ktorý mu čosi porozprával takmer o každom hosťovi. Pri veľkom stole sedel starosta s nejakými Japoncami. Pri susednom zas jeden z bankárov firmy. Boli tam aj ďalší superadvokáti a iné právnické kapacity, a všetci sa náhlivo a dôležito napchávali. Boli mocní a jedli ako mocní. Vládla tam dusivá atmosféra. Podľa Averyho bol každý člen klubu obdivuhodnou osobnosťou, priam mocnosťou tak v rámci vlastného odboru, ale i v rámci mesta. To bola Averyho téma.

Obidvaja odmietli dezert a objednali si kávu. Od právnika sa žiada, aby bol v kancelárii vždy ráno o deviatej, vysvetľoval Avery, keď si zapaľoval drahú cigaru. Sekretárky nastupujú o pol deviatej. Pracovný čas je od deviatej do piatej, ale osem hodín nerobí nikto. On osobne je v kancelárii väčšinou o ôsmej a málokedy odchádza pred šiestou. A vykazuje palmárne účty, akoby pracoval dvanásť hodín denne, bez ohľadu na to, aká je skutočnosť. Dvanásť hodín, päť dní do týždňa, po tristo dolárov na hodinu, päťdesiat týždňov. Deväťstotisíc dolárov! Naúčtovaných a vyfaktúrovaných! To je jeho cieľ! Minulý rok vyúčtoval iba sedemstotisíc, ale mal nejaké osobné problémy. Firmu nezaujíma, či Mitch príde o šiestej alebo o deviatej, pokiaľ si urobí svoju prácu.

„O koľkej sa otvára budova?“ spýtal sa Mitch.

Každý má kľúč, vysvetľoval Avery, a tak môže prichádzať a odchádzať, kedy sa mu zachce. Bezpečnostné opatrenia sú prísne, ale stráže sú na pracovných maniakov zvyknuté. Podaktorí členovia firmy boli preslávení svojimi pracovnými zvykmi. Napríklad Vietor Milligan za mladších čias ťahal sedem dní týždenne šestnástky, až kým ho nevymenovali za spoločníka. Potom prestal robiť v nedeľu. Dostal infarkt a zrušil aj soboty. Lekár mu kázal pracovať nanajvýš desať hodín denne, päť dní do týždňa, a od tých čias je nešťastný. Marty Kozinski si tykal so všetkými vrátnikmi. Prichádzal o deviatej, lebo sa chcel naraňajkovať s deťmi. Prišiel o deviatej, odišiel o polnoci. Nathan Locke vyhlasuje, že sa už nevie sústrediť, keď prídu sekretárky, a tak chodieva do firmy o šiestej. Pokladal by to za hanbu, keby začal robiť neskôr. Predstavte si, šesťdesiatjedenročný človek s desiatimi miliónmi v banke, a robí päť dní od šiestej ráno do ôsmej večer a ešte pol dňa v sobotu. Keby šiel do dôchodku, aj by umrel.

Nemáme nijaké časomery, vysvetľoval spoločník. Môžete si prísť aj odísť, kedy chcete. Len si musíte urobiť svoju prácu.

Mitch povedal, že mu je to jasné. A ťahať šestnástky, to preňho nie je nič nové.

Avery mu pochválil nový oblek. Pokiaľ ide o oblečenie, vo firme vládne istý nepísaný zákon a Mitch to očividne pochopil. On osobne si dáva šiť u jedného starého kórejského krajčíra v južnom Memphise a môže ho Mitchellovi vrelo odporúčať, keď si to bude môcť dovoliť. Jeden oblek vyjde na tisícpäťsto. Mitch povedal, že ešte jeden‑dva roky počká.

V tej chvíli prišiel k ich stolu advokát istej veľkej firmy a prihovoril sa Averymu. Vyjadril svoju účasť a spýtal sa na rodiny zosnulých. Minulý rok spolupracoval s Joeom Hodgeom na istom prípade a zdá sa mu to úplne neuveriteľné. Avery ho predstavil Mitchovi. Bol aj na pohrebe, poznamenal. Čakali, kedy odíde, ale ten stále omieľal dokola, ako mu to je ľúto. Bolo jasné, že by rád počul podrobnosti. Avery mu však nijaké neprezradil, a tak napokon odišiel.

O druhej už obedy mocných strácali grády a davy zredli. Avery podpísal šek a hlavný ich vyprevadil ku dverám. Šofér trpezlivo stál pri zadných dverách limuzíny. Mitch vliezol dozadu a klesol na mohutné kožené sedadlo. Pozoroval okolité budovy a rušnú premávku. Hľadel na ľudí náhliacich sa po chodníkoch a uvažoval, koľkí z nich už sedeli v limuzíne či v Manhattan Clube. Koľkí z nich budú o desať rokov boháčmi? Usmial sa a mal dobrý pocit. Harvard je už vzdialený na milióny kilometrov. Harvard bez študentských pôžičiek. Kentucky je kdesi v inom svete. Minulosť je zabudnutá. Prišiel – a je tu!

Bytová architektka ho už čakala v pracovni. Avery sa ospravedlnil a požiadal Mitcha, aby bol o hodinu vo svojej kancelárii, že začnú pracovať. Architektka so sebou priniesla katalógy plné kancelárskeho nábytku a vzoriek všetkého možného. Požiadal ju, aby mu niečo poradila, a usiloval sa prejaviť čo najviac záujmu, potom vyhlásil, že plne dôveruje jej vkusu a bol by rád, keby mu sama vybrala niečo vhodné. Páčil sa jej masívny čerešňový stôl bez zásuviek, vínovočervené kožené ušiaky a veľmi drahá orientálna rohož. Mitch povedal, že je to nádherné.

Návrhárka odišla a Mitch si sadol k starému pracovnému stolu, ktorý nemal chybu a bol by mu celkom vyhovoval, ibaže ho už ktosi používal a pre nového právnika firmy Bendini, Lambert a Locke nie je dosť dobrý. Miestnosť mala rozmery štyri a pol krát štyri a pol metra a dve dvojmetrové okná obrátené na sever, s výhľadom priamo na druhé poschodie starého susedného domu. Výhľad to nebol ktovieaký. Ale s trochou námahy uvidel na severovýchode aj kúsok rieky. Steny boli kamenné a holé. Návrhárka mu vybrala aj zopár obrazov. Mitch rozhodol, že oproti pracovnému stolu, za ušiakmi, chce mať stenu osobných úspechov. Diplomy a všetko ostatné treba zarámovať a zavesiť. Vzhľadom na to, že je nováčik, je kancelária veľká. Oveľa väčšia ako holubníky, do ktorých pchali bažantov v New Yorku a Chicagu. Pobudne v nej pár rokov. A potom hor‘ sa za lepšími výhľadmi. Do niektorej z pracovní mocných.

Vtom zaklopala na dvere slečna Nina Huffová a predstavila sa mu ako jeho sekretárka. Bola to mocne stavaná štyridsaťpäťročná žena a každému muselo byť na prvý pohľad jasné, prečo je ešte vždy slobodná. Keďže sa nemusela o nikoho starať, očividne všetky peniaze vyhadzovala na oblečenie a kozmetiku – dokonale bezvýsledne. Mitch nechápal, prečo ich radšej neinvestovala do kondičnej gymnastiky. Rovno mu oznámila, že pracuje vo firme už osem a pol roka a všetky pracovné procedúry má v malíčku. Ak bude mať akúkoľvek otázku, nech sa len spýta. Poďakoval sa jej za ochotu. Vysvetlila mu, že predtým robila na oddelení stenotypistiek a je nesmierne vďačná, že sa mohla vrátiť k sekretárskej práci. Prikývol, akoby ju dokonale chápal. Spýtala sa ho, či vie manipulovať s diktafónom. Povedal, že vie. Pred rokom totiž brigádoval v jednej technicky najmodernejšie vybavenej tristočlennej firme na Wall Streete. Ale ak by mal nejaké problémy, určite sa jej spýta, sľuboval.

„Ako sa volá vaša manželka?“ spýtala sa.

„Prečo vás to zaujíma?“ odpovedal jej otázkou.

„Rada by som vedela jej meno, aby som sa s ňou mohla rozprávať milo a priateľsky, keď vám zatelefonuje.“

„Abby.“

„Akú kávu máte najradšej?“

„Bez mlieka, ale ja si ju uvarím.“

„Rada vám ju uvarím. Je to súčasťou mojej práce.“

„Ja si ju uvarím.“

„Všetky sekretárky varia kávu svojim šéfom.“

„Ak sa čo i len dotknete mojej kávy, postarám sa, aby vás preradili na oddelenie korešpondencie a dali vám oblizovať známky.“

„My tu máme na to automat. Na Wall Streete oblizujú známky?“

„To bolo obrazné vyjadrenie.“

„Takže, už viem meno vašej ženy a dohodli sme sa na tej káve, to znamená, že môžem začať.“

„Stačí ráno. Buďte tu o pol deviatej.“

„Áno, šéf.“ Odišla a Mitch sa musel usmiať. Je všetkými masťami mazaná, ale bude s ňou humor.

Po nej sa uňho zastavil Lamar. Už išiel neskoro na schôdzku s Nathanom Lockom, ale chcel sa aspoň pozrieť, ako sa darí jeho priateľovi. Tešil sa, že majú pracovne tak blízko. Znova sa ospravedlnil za ten štvrtok. Áno, večer o siedmej príde s Kay a deťmi skolaudovať nový dom a nábytok.

Hunter Quin mal päť. Jeho sestra Holly sedem. Obaja, usadení za úplne novým stolom, spôsobne jedli špagety a poslušne ignorovali reči dospelých, ktoré im zuneli okolo uší. Abby ich chvíľu pozorovala, a hneď začala snívať o bábätkách. Aj Mitchovi sa zdali veľmi zlaté, ale neinšpirovali ho k rovnakým myšlienkam. Mal plnú hlavu udalostí dňa.

Ženy sa rýchlo najedli a potom sa šli pozrieť na nábytok a porozprávať sa, ako ho prestavať. Deti vzali Hearsaya na dvor.

„Trochu ma prekvapilo, že vás pridelili Tolarovi,“ poznamenal Lamar a utrel si ústa.

„A prečo?“

„Myslím, že ešte nikdy nerobil poradcu mladšiemu kolegovi.“

„Bol na to nejaký zvláštny dôvod?“

„Ani nie. Je to milý chlapík, ale nedá sa povedať, že by bol tímový hráč. Je skôr sólista. Najradšej pracuje na vlastné triko. Majú so ženou nejaké problémy a povráva sa, že nežijú spolu, ale veľmi sa o tom nerozširuje.“

Mitch odtisol tanier a napil sa chladeného čaju. „Je to dobrý právnik?“

„Áno, veľmi dobrý. Všetci sú dobrí, keď sa už raz stanú spoločníkmi. Mnohí jeho klienti sú boháči a do investícií umožňujúcich daňové úľavy vrážajú milióny. Zakladá spoločnosti s ručením obmedzeným. Mnohé jeho operácie sú riskantné a je o ňom známe, že je ochotný pustiť sa do boja hoci s kontrolou z ministerstva financií. Väčšina jeho klientov hazarduje vo veľkom. Zrejme budete robiť veľa rešerší zameraných na obchádzanie daňových zákonov. Bude to zábavné.“

„Polovicu obeda mi držal kázeň o palmárnych účtoch.“

„To sa vám zíde. Stále nás nútia vykazovať väčšie a väčšie cifry. Jednoducho musíme vedieť predať svoj čas. Po advokátskej skúške bude vašu účtovnú bilanciu týždenne kontrolovať Tolar aj Royce McKnight. Všetko ide do počítača a kedykoľvek vám môžu na halier presne vyčísliť vašu produktivitu. Prvý polrok by ste mali vykazovať tridsať až štyridsať hodín týždenne. Ďalších pár rokov to bude päťdesiat. A prv ako vás zaradia do poradovníka perspektívnych spoločníkov, mali by ste mať niekoľko rokov po sebe bilanciu najmenej šesťdesiat hodín týždenne. Ani jeden aktívne činný spoločník nevykazuje menej – a to pri maximálnej taxe.“

„To je dosť.“

„Iba to tak znie, v skutočnosti je to trochu ináč. Väčšina dobrých právnikov si môže za osem‑deväť hodín práce naúčtovať dvanásť. Hovorí sa tomu vatovanie. Nie je to voči klientovi práve najférovejšie, ale robí to každý. Všetky veľké firmy sa vzmohli vďaka tomuto. To je základný princíp hry.“

„Je to nemorálne.“

„A čo kadejakí advokátikovia, ktorí bez zábran vymáhajú odškodné za úrazy? Alebo obhajcovia priekupníkov drog, čo berú peniaze na ruku, aj keď dobre vedia, že sú špinavé? Všeličo je nemorálne. Napríklad taký lekár, čo vyšetrí sto pacientov na nemocenské poistenie denne? Alebo chirurg, čo si dá zaplatiť za absolútne nepotrebnú operáciu? A zopár mojich klientov patrilo medzi najnemorálnejších ľudí, akých som v živote stretol Ak je vaším klientom multimilionár, ktorý chce poriadne ošmeknúť vládu, a ešte k tomu legálnou cestou, hneď vás prestane trápiť, či je vatovanie morálne. Všetci to robíme.“

„Oni to človeka naučia?“

„Nie. Naučíte sa to viac‑menej sám. Spočiatku presedíte v práci šialene dlhé hodiny, ale to sa donekonečna nedá. A tak začnete hľadať skratky Verte, Mitch, po roku existencie v našej firme si hravo naúčtujete za desať hodín práce dvojnásobok. Nadobudnete akýsi právnický šiesty zmysel.“

„A čo ešte nadobudnem?“

Lamar zahrkotal kockami ľadu a na okamih sa zamyslel „Istú dávku cynizmu. Prax. Vás vycepuje. Počas štúdia ste mali o právnickom povolaní tie najušľachtilejšie predstavy. Boli ste presvedčený, že právnik musí byť zástancom práv každého jednotlivca, ochrancom ústavy, obrancom utláčaných, obhajcom záujmov svojich klientov. A po šiestich mesiacoch praxe si zrazu uvedomíte, že sme obyčajná najatí zlodeji Advokátske filcky, ktoré chňapnú po tom, kto dá najviac, a idú s každým špinavcom, ktorý má dosť prachov, aby mohol zacvakať naše nehorázne taxy. Potom vás už nič neprekvapí. Mala by to byť úctyhodná profesia, ale človek sa v nej stretne s toľkými podvodníkmi, že by sa najradšej na všetko vykašlal a našiel si nejakú slušnú prácu. Veru, Mitch, stane sa z vás cynik. A to je smutné, naozaj.“

„Nemali by ste mi to hovoriť na samom začiatku mojej právnickej kariéry.“

„Peniaze to človeku vynahradia. Neuveriteľné, ako vie človek otročiť za dvestotisíc ročne.“

„Otročiť? To znie hrozne!“

„Mrzí ma to. Nie je to také strašné. Len môj životný postoj sa od štvrtka radikálne zmenil.“

„Nechceli by ste si prezrieť dom? Je fantastický.“

„Hádam inokedy. Radšej sa ešte trochu porozprávajme.“

6

O piatej ráno sa budík na novom nočnom stolíku pod novou nočnou lampou ohlušujúco rozdrnčal, ale vzápätí bol umlčaný. Mitch sa potme tackal po dome a našiel Hearsaya čakať pri dverách. Vypustil ho na dvor a sám zamieril pod sprchu. O dvadsať minút sa sklonil k manželke schúlenej pod prikrývkou a pobozkal ju na rozlúčku. Ani sa nepohla.

Keďže sa cestou do práce nemusel prebíjať hustou premávkou, bol tam za desať minút. Rozhodol sa, že jeho pracovný deň sa začne o pol šiestej, pokiaľ sa niekto nerozhodne chodiť ešte skôr. V tom prípade bude chodiť o piatej alebo o pol piatej, alebo ešte skôr – jednoducho tak, aby bol prvý. Spánok je len nutné zlo. Odo dneška bude prichádzať do Bendiniho budovy prvý, a to až dovtedy, kým nepostúpi na spoločníka. Ak to ostatným trvalo desať rokov, jemu sa to podarí za sedem. Rozhodol sa, že bude najmladším spoločníkom v dejinách firmy.

Prázdne parkovisko vedľa budovy ohradzoval trojmetrový reťazový plot a pri vchode stála stráž. Zastal pri bráne a čakal. Z tmy sa vynoril uniformovaný strážnik a pristúpil k dverám auta. Mitch stisol gombík, spustil okienko a vytiahol celuloidový preukaz s fotografiou.

„Vy ste zrejme ten nový,“ poznamenal strážnik, keď vzal do ruky preukaz.

„Áno. Mitch McDeere.“

„Viem čítať. Mohlo mi to byť jasné už podľa auta.“

„A vy sa ako voláte?“ spýtal sa Mitch.

„Dutch Hendrix. Tridsaťtri rokov som slúžil na memphiskej polícii.“

„Teší má, že som sa s vami zoznámil, Dutch.“

„Fajn. Aj mňa. Začínate dosť skoro, nezdá sa vám?“

Mitch sa usmial a vzal si preukaz. „Ani nie, myslel som, že tu už všetci budú.“

Dutch vyčaril úsmev. „Ste prvý. Ale o chvíľu príde pán Locke.“

Brána sa otvorila a Dutch ho pustil dnu. Objavil na asfalte svoje meno, nasprejované bielou farbou, a zaparkoval nepoškvrnené a osamotené BMW do tretieho radu od budovy. Zo zadného sedadla schytil prázdny vínovočervený kufrík, dokonale ladiaci s budúcim zariadením pracovne, a jemne pribuchol dvere. Pri zadnom vchode stála ďalšia stráž. Mitch sa predstavil a pozoroval vrátnika, ako odomyká dvere. Pozrel na hodinky. Presne pol šiestej. Bol rád, že je prvý. Ostatní ešte spia.

Šťukol vypínač vo svojej pracovni a položil kufrík na dočasný pracovný stôl. Potom sa vybral do kuchynky na opačnom konci chodby a cestou zažínal svetlá. Kávovar bol dokonalý veľkokapacitný prístroj s množstvom čiarok, tlačidiel a nádob, ale bez akéhokoľvek návodu na použitie. Nasypal do filtra balíček kávy a chvíľu ten zázrak študoval. Potom nalial vodu do jednej z mnohých dierok navrchu a spokojne sa usmial, keď začala kvapkať na správne miesto.

V kúte pracovne boli uložené tri kartónové škatule plné kníh, obalov so spismi a vysokoškolských zápiskov, ktoré nazhromaždil za posledné tri roky. Vyložil na stôl prvú škatuľu a postupne z nej všetko povyberal. Roztriedil si jednotlivé materiály a rozložil na stole do úhľadných kôpok.

Po dvoch šálkach kávy našiel v tretej škatuli materiály na advokátsku skúšku. Podišiel k oknu a otvoril okenice. Vonku bolo ešte vždy tma. Ani si nevšimol, že v dverách jeho pracovne ktosi stojí.

„Dobré ráno!“

Mitch sa bleskovo zvrtol a prihlúplo hľadel na neznámeho muža. „Ale ste ma vyľakali,“ povedal a zhlboka si vydýchol.

„To ma mrzí. Som Nathan Locke. Myslím, že sme sa ešte nestretli.“

„Ja som Mitch McDeere. Som tu nový.“ Podali si ruky.

„Áno, viem. Ospravedlňujem sa, že som sa s vami nemohol zoznámiť skôr, ale pri oboch vašich návštevách som bol mimoriadne zaneprázdnený. No tuším som vás videl v pondelok na pohreboch.“

Mitch prikývol, ale bezpečne vedel, že v živote sa neocitol od tohto človeka ani na sto metrov. Bol by si ho zapamätal. Tie jeho oči, chladné a čierne, lemované množstvom čiernych vrások. Obrovské oči. Nezabudnuteľné oči. Vlasy mal biele, hore zrednuté, okolo uší hustejšie, a tá belosť ostro kontrastovala s tvárou. Pri reči sa mu oči zúžili a čierne zrenice sa hrozivo ligotali. Zlovestne. Vševedúco.

„Možno,“ povedal Mitch, fascinovaný najzlovestnejšou tvárou, akú kedy videl. „Možno.“

„Vidím, že ste ranostaj.“

„Áno, prosím.“

„Tak to som rád, že vás tu máme.“

Nathan Locke vyšiel z dverí a zmizol. Mitch vyzrel na chodbu a zavrel dvere. Nečudo, že ho držia na štvrtom poschodí čo najďalej od všetkých, pomyslel si. Teraz mu bolo jasné, prečo sa nezoznámil s Nathanom Lockom ešte pred podpísaním zmluvy. Možno by si to bol rozmyslel. Pravdepodobne ho schovávali pred všetkými nádejnými kandidátmi. Mitch rozhodne ešte nezažil taký zlovestný a neblahý pocit ako v prítomnosti tohto človeka. To všetko tie oči, opakoval si znova a znova, s nohami vyloženými na stole popíjajúc kávu. Tie oči.

Ako Mitch správne predpokladal, Nina nastúpila o pol deviatej aj s balíčkom jedla. Ponúkla Mitchovi šišku, a zobral si dve. Spýtala sa, či má každé ráno priniesť nejaké zásoby, a Mitch povedal, že by to bolo od nej veľmi milé.

„Čo je to?“ spýtala sa, s pohľadom upretým na štósy obalov a poznámok na Mitchovom stole.

„To je naša dnešná pracovná náplň. Musíme tie papiere nejako rozumne usporiadať.“

„Diktovať sa nebude?“

„Zatiaľ nie. O pár minút sa mám stretnúť s Averym. A tieto šalabastre potrebujem mať systematicky uložené.“

„To bude vzrušujúca práca!“ vzdychla si a zamierila do kuchynky.

Avery Tolar už čakal s hrubým, rozkladacím obalom, ktorý hneď podal Mitchovi. „Toto sú cappsovské materiály. Teda ich časť. Náš klient sa volá Sonny Capps. Teraz žije v Houstone, ale vyrástol v Arkansase. Vlastní približne tridsať miliónov a pevne drží pod palcom každý cent. Otec mu krátko pred smrťou daroval pár starých vlečných člnov a on z nich vyčaril najväčšiu nákladnú vodnú linku na Mississippi. Teraz sa jeho lode alebo lodičky, ako im hovorí, plavia po celom svete. My máme na starosti osemdesiat percent jeho právnických záležitostí, čiže všetko okrem súdnych procesov. Chce založiť ďalšiu spoločnosť s ručením obmedzeným na nákup ďalšej flotily tankerov, tentoraz od rodiny nejakého šikmookého z Hongkongu. Capps je obyčajne hlavným majiteľom, ale neraz zatiahne do svojich podnikov aj dvadsaťpäť menšinových spoločníkov, takže riziko je rozložené a kapitál združený. Pri tejto transakcii je v hre šesťdesiatpäť miliónov. Už som mu založil viacero spoločností s ručením obmedzeným, ale každá bola iná. A každá zložitá. Okrem toho sa s ním nesmieme ťažko rokuje. Je to perfekcionista a myslí si, že všetkému rozumie lepšie ako ja. Neprídete s ním do kontaktu. Tu sa s ním vlastne nerozprával okrem mňa ešte nikto. V tamtom obale nájdete časť materiálov o založení jeho predchádzajúcej spoločnosti. Okrem iného je tam propagačný prospekt, návrh zmluvy na uzatvorenie partnerského vzťahu, formálna žiadosť, podrobná náplň činnosti. A napokon aj zmluva o uzavretí dohody medzi jednotlivými partnermi spoločnosti s ručením obmedzeným. Dobre si prečítajte každé slovo. A potom mi pripravte hrubý koncept partnerskej zmluvy na ustanovenie novej spoločnosti.“

Obal akoby náhle oťažel. Možno ani pol šiestej nie je dosť skoro.

Spoločník pokračoval. „Podľa Cappsa na to máme asi štyridsať dní, čiže už teraz sme pozadu. Na tomto prípade so mnou spolupracoval Marty Kozinski a len čo si prelistujem obsah jeho obalu, postúpim ho vám. Chcete sa na niečo spýtať?“

„A čo rešerše?“

„Väčšina údajov je čerstvá, ale budete ich musieť aktualizovať. Capps zarobil minulý rok deväť miliónov, ale na dane dal iba bagateľ, jednoducho neuznáva platenie daní a berie ma na zodpovednosť za každý cent, ktorý na ne musí oferovať. Všetko je, pravdaže, celkom legálne, ale cítim pritom obrovský nátlak. V stávke sú miliónové investície a daňové úspory. Tento projekt dostanú na nahliadnutie vlády najmenej troch krajín. Takže pozor!“

Mitch preletel palcom kôpku papierov. „Koľko hodín denne mám na tom pracovať?“

„Koľko sa dá. Viem, že tá advokátska skúška je veľmi dôležitá, ale Sonny Capps je tiež dôležitý. Minulý rok nám vyplatil za legálne poplatky pol milióna.“

„Pripravím to.“

„Viem, že to zvládnete. Ako som už spomínal, vaša taxa je stovka na hodinu. Nina dnes s vami prebehne časové výkazy. Nezabudnite na palmárne účty.“

„Ako by som mohol?“

Oliver Lambert a Nathan Locke stáli pred kovovými dverami na piatom poschodí a hľadeli hore do kamery. Čosi nahlas šťuklo a dvere sa otvorili. Stráž kývla hlavou. DeVasher už čakal vo svojej pracovni.

„Dobré ráno, Ollie,“ pozdravil ticho, pričom druhého spoločníka ignoroval.

„Čo nového?“ vyštekol Locke smerom k DeVasherovi, no ani naňho nepozrel.

„Odkiaľ?“ spýtal sa DeVasher pokojne.

„Z Chicaga.“

„Všetci sú tam nesmierne napätí, Nat. Myslite si, čo chcete, ale neradi si špinia ruky. A pravdu povediac, nechápu, prečo by aj mali.“

„Čo tým chcete povedať?“

„Majú zopár nepríjemných otázok, ako napríklad, prečo si nedokážeme svojich ľudí udržať v zákryte.“

„A čo im na to hovoríte?“

„Že všetko je okej. Vynikajúce. Veľká Bendiniho firma stojí pevne na nohách. Trhliny sa utesnili. Obchody sa daria ako vždy. Nijaké problémy.“

„Koľko škody narobili?“ spýtal sa Oliver Lambert.

„To ešte nevieme. Ani sa to nikdy presne nedozvieme, ale pochybujem, že niečo prezradili. Nepochybne chceli, to je jasné, ale myslím, že nestihli. Zo spoľahlivého zdroja vieme, že v deň nehody boli agenti FBI na ceste k ostrovu, a predpokladáme, že si tam s nimi dohodli schôdzku, aby im mohli všetko vyklopiť.“

„Odkiaľ to viete?“ spýtal sa Locke.

„No tak, Nat. Máme svoje zdroje. Okrem toho sme mali ľudí na celom ostrove. My pracujeme stopercentne, chápete.“

„To som už pochopil.“

„Bol to veľký masaker?“

„Nie, nie, vrcholne profesionálna práca.“

„Ako sa tam priplietol ten domorodec?“

„Nechceli sme, aby to vyzeralo podozrivo.“

„A čo na to miestne úrady?“

„Aké úrady? Je to malý, pokojný ostrovček, Ollie. Minulý rok tam mali jednu vraždu a štyri nehody pri potápaní. Pre nich je to len ďalšia nehoda. Traja náhodne utopení ľudia.“

„Čo hovorí FBI?“ spýtal sa Locke.

„Neviem.“

„Myslel som, že máte dobrý zdroj.“

„Veď aj máme. Ale nemôžeme ho nájsť. Do včera sme od neho nedostali nijakú správu. Naši ľudia sú ešte na ostrove a nevšimli si nič nezvyčajné.“

„Ako dlho ich tam necháte?“

„Pár týždňov.“

„A keď sa tam objavia tajní?“ spýtal sa Locke.

„Poriadne si na nich posvietime. Nespustíme z nich oči, len čo vystúpia z lietadla. Nedáme im pokoj ani v hotelových izbách. Možno im nasadíme ploštice aj do telefónov. Dozvieme sa, čo raňajkovali a všetko, o čom sa rozprávali. Na jedného nasadíme troch našich a neuniknú nám ani na véčku. Nemajú čo nájsť, Nat Veď hovorím, bola to čistá práca, vrcholne profesionálna. Nikde nijaké dôkazy. Upokojte sa.“

„Je mi z toho zle, DeVasher,“ ozval sa Lambert

„Myslíš, že mne sa to páči, Ollie? Čo vlastne od nás chcete? Aby sme si spokojne sedeli a nechali ich tárať? No tak, Ollie, veď aj my sme ľudia. Ja som to ani nechcel urobiť, ale Lazarov mi prikázal. Ak sa chceš hádať s Lazarovom, nech sa páči. A o pár dní nájdu niekde na rieke už len tvoje telo. Tí chlapci nemali nič dobré za lubom. Mali držať zobák, rozvážať sa na tých svojich pekných autíčkach a hrať sa na veľké esá. Ale nie, oni boli farizeji.“

Nathan Locke si zapálil cigaretu a vyfúkol veľký oblak dymu rovno na DeVashera. Všetci traja mlčky čakali, kým sa dym usadí na stole. DeVasher zazrel na Čiernookého, ale nepovedal nič.

Oliver Lambert vstal a zahľadel sa na prázdnu stenu pri dverách. „Prečo si nás sem zavolal?“ spýtal sa.

DeVasher sa zhlboka nadýchol. „Chicago chce nasadiť ploštice do domácich telefónov všetkých radových členov firmy.“

„Hovoril som ti,“ povedal Lambert Lockovi. „Nebol to môj nápad, oni na tom nástoja. Veľmi znervózneli a rozhodli sa urobiť zopár mimoriadnych bezpečnostných opatrení. Nečudujte sa im.“

„Nezdá sa im, že už zachádzajú trochu priďaleko?“ rozhorčil sa Lambert.

„Jasné, je to dokonale zbytočné. Ale v Chicagu si to nemyslia.“

„Kedy?“ spýtal sa Locke.

„Niekedy na budúci týždeň alebo tak. Potrvá to niekoľko dní.“

„Všetkým?“

„Áno. Tak to povedali.“

„Aj McDeerovi?“

„Áno. Aj McDeerovi. Myslia, že Tarrance to skúsi znova, a tentoraz možno začne od konca.“

„Ráno som sa s McDeerom stretol,“ poznamenal Locke. „Prišiel ešte predo mnou.“

„Päť hodín tridsaťdva minút.“

Pamätihodnosti z právnickej fakulty putovali na dlážku a na stole sa usadil Cappsov spis. Nina mu priniesla z obeda sendvič s kuracím šalátom a Mitch študoval materiál, ešte aj keď jedol. Nina medzitým systematicky zakladala všetky jeho papiere. Krátko po jednej sa dostavil Wally Hudson, alebo J. Walter Hudson, ako stálo na jeho firemnej vizitke, aby sa s ním pustil do prípravy na advokátsku skúšku. Špecializoval sa na kontrakty. Pôsobil vo firme päť rokov a bol jediným absolventom virgínskej univerzity, čo sa mu zdalo veľmi zvláštne, lebo podľa jeho názoru mala Virgínia najlepšiu právnickú fakultu v celých Spojených štátoch. Posledné dva roky sa venoval príprave nového opakovacieho kurzu pre adeptov advokátskych skúšok, zameraného na oblasť kontraktov. Netrpezlivo čakal, kedy ho bude môcť na niekom vyskúšať, a konečne sa dočkal. McDeere bude ten prvý. Podal Mitchovi veľký karisblok, hrubý najmenej desať centimetrov a asi rovnako ťažký ako Cappsov spis.

Skúška potrvá štyri dni a bude sa skladať z troch častí, vysvetľoval Wally Prvý deň štyri hodiny z etiky a možnosť výberu z viacerých otázok. Miestny expert na etiku je jeden zo spoločníkov, Gil Vaughan, a pri opakovaní sa zameria na túto problematiku. Druhý deň bude osemhodinová skúška, známa ako celoštátna. Zahŕňa väčšinu zákonov spoločných pre všetky štáty krajiny Ajtu je možnosť voľby, ale otázky bývajú nesmieme rafinované. A potom to príde. Tretí a štvrtý deň sa skúša osem hodín a otázky sú zamerané na pätnásť oblastí majetkového práva. Kontrakty, jednotný obchodný zákonník, nehnuteľnosti, delikty, závety, renty, dane, odškodňovanie robotníkov, ústavné právo, federálne súdne konanie, trestné konanie, zakladanie spoločností, uzatváranie partnerských vzťahov, poisťovníctvo a vzťahy medzi dlžníkmi a veriteľmi. Odpovede sú písomné a v otázkach sa kladie dôraz na zákony štátu Tennessee. Firma má vypracovaný plán na zopakovanie si všetkých pätnástich oblastí.

„Chcete povedať, že ma čaká ešte pätnásť takýchto biblií?“ zvolal Mitch a poťažkal zápisník.

Wally sa usmial. „Áno. Sme veľmi dôslední. Ani jedného člena firmy ešte nevyhodili…“

„Viem. Viem. Nemienim byť prvý.“

„Budeme sa stretávať aspoň raz týždenne po celých šesť týždňov, aby sme si všetko dôkladne prebrali. Každé sedenie potrvá dve hodiny, takže sa môžete podľa toho zariadiť. Navrhujem v stredu o tretej.“

„Ráno alebo popoludní?“

„Popoludní.“

„Výborne.“

„Ako iste viete, kontrakty úzko súvisia s jednotným obchodným zákonníkom, takže som ho zakomponoval do týchto materiálov. Preberieme si jedno i druhé, aj keď nám to potrvá trochu dlhšie. Je pomerne typické, že množstvo otázok na advokátskej skúške sa zameriava na obchodné transakcie. O týchto problémoch sa dá vynikajúco rozpísať a ten zápisník sa vám veru poriadne zíde. Zaradil som tam aj otázky z predchádzajúcich skúšok spolu s modelovými odpoveďami, je to fascinujúce čítanie.“

„Už sa neviem dočkať.“

„Na budúci týždeň si naštudujte prvých osemdesiat strán. Máte tam aj niekoľko otázok, ktoré treba písomne zodpovedať.“

„To má byť domáca úloha?“

„Presne tak. O týždeň vám ju oznámkujem. Je nesmierne dôležité precvičiť si každý týždeň aspoň pár otázok.“

„Veď to bude tuším horšie ako na právnickej fakulte.“

„Ono je to aj dôležitejšie ako právnická fakulta. Berieme to veľmi vážne. Komisia právnikov bude priebežne hodnotiť vaše pokroky už odteraz až do skúšky. Budete veľmi pozorne sledovaný.“

„Kto bude v komisii?“

„Ja, Avery Tolar, Royce McKnight, Randall Dunbar a Kendall Mahan. Vaše pokroky zhodnotíme každý piatok.“ Wally vytiahol menší zápisník veľkosti poštovej obálky a položil mu ho na stôl. „Toto je váš študijný denník. Zaznamenávajte si doň, koľko hodín ste strávili prípravou na skúšku a čomu ste sa venovali. Prídem si poň vždy v piatok pred zasadaním komisie. Máte nejaké otázky?“

„Nijaká mi neprichádza na rozum,“ povedal Mitch a položil zápisník na Cappsov obal.

„No dobre. Tak dovidenia v stredu o tretej.“

Ani nie desať sekúnd po jeho odchode vstúpil dnu Randall Dunbar s hrubým zápisníkom, pozoruhodne podobným tomu, ktorý mu zanechal Wally. Vlastne bol presne rovnaký, ibaže trochu tenší. Dunbar bol šéfom oddelenia nehnuteľností a v máji zariadil kúpu a predaj Mitchovho domu. Podal Mitchovi zápisník s názvom Zákon o nehnuteľnom majetku a vysvetlil mu, že práve táto problematika býva zvyčajne najkritickejšou časťou skúšky. Všetko sa krúti okolo vlastníctva, vyhlásil. Tieto materiály sám starostlivo zbieral posledných desať rokov, a neraz sa pohrával s myšlienkou, že ich vydá ako autoritatívne dielo pojednávajúce o vlastníckych právach a správe pozemkov. Potrebuje si s Mitchom posedieť najmenej hodinu týždenne, najradšej v utorok popoludní. Potom hodinu rozprával o tom, aké bolo všetko iné, keď pred tridsiatimi rokmi sám skladal túto skúšku.

Kendall Mahan znamenal obrat vo vývoji. Chcel sa s ním stretávať v sobotu skoro ráno. Povedzme o pol ôsmej.

„Bez problémov,“ súhlasil Mitch, vzal od neho zápisník a položil ho na dva predchádzajúce. Tento bol o ústavnom práve, Kendallovej špecialite, aj keď tieto vedomosti, ako sám priznal, využíva iba málokedy. Je to najdôležitejšia časť skúšky, alebo aspoň bola pred piatimi rokmi, keď ju sám skladal. V poslednom ročníku právnickej fakulty uverejnil v Columbia Law Reviezo článok o prvom dodatku ústavného zákona. Ak to bude Mitcha zaujímať, v zápisníku nájde aj fotokópiu tohto článku. Mitch sľúbil, že si ho čo najskôr prečíta.

Procesia pokračovala celé popoludnie, až kým sa u Mitcha nevystriedala polovica firmy so zápisníkmi, domácimi úlohami a termínmi týždenných stretnutí. Najmenej šiesti ho upozornili, že z advokátskej skúšky doteraz nevyhodili ani jedného člena firmy.

Keď sa s ním sekretárka o piatej lúčila, jeho malý pracovný stôl bol zavalený takým množstvom učebného materiálu, že by sa ním zadrhlo aj desať ľudí. Nezmohol sa na slovo, a tak sa na ňu iba usmial a vrátil sa k Wallyho výkladu zmluvného práva. Jedlo mu zišlo na um asi o hodinu. Vtedy si prvý raz za dvanásť hodín spomenul aj na Abby. Zavolal jej.

„Asi ešte chvíľu neprídem domov,“ oznámil.

„Ale varím večeru.“

„Nechaj ju na sporáku,“ povedal pomerne stroho.

Chvíľu bolo ticho. „Kedy prídeš domov?“ spýtala sa veľmi pomaly a zreteľne.

„O niekoľko hodín.“

„Niekoľko hodín. Už si tam vyše pol dňa.“

„Presne tak, a ešte vždy mám práce vyše hlavy.“

„Ale veď si tam len prvý deň.“

„Ani by si neverila, keby som ti to ja povedal.“

„Si v poriadku?“

„Jasné. Vrátim sa neskôr.“

Hluk motora prebral Dutcha Hendrixa zo spánku. Hneď vyskočil na rovné nohy, otvoril bránu a čakal, kým posledné auto opustí parkovisko. Zastalo pri ňom.

„‚brý večer, Dutch,“ povedal Mitch.

„Až teraz odchádzate?“

„Veru, bol to rušný deň.“

Dutch si posvietil baterkou na hodinky a pozrel sa, koľko je hodín. Pol dvanástej.

„Tak buďte opatrný,“ lúčil sa s Mitchom.

„Jasné. Dovidenia o pár hodín.“

BMW zabočilo na Front Street a náhlilo sa do noci. O pár hodín, hovoril si Dutch. Títo zelenáči sú fakt neuveriteľní. Osemnástky, dvadsiatky, šesťkrát do týždňa. Niekedy aj sedem. Všetci by sa najradšej premenili na svetové esá a zarábali milióny zo dňa na deň. Našli sa aj takí, čo makali od rána do rána a spali za pracovnými stolmi. To všetko tu už bolo. Ale nevydržali. Ľudské telo nie je stavané na také preťažovanie. Po šiestich mesiacoch stratili paru. Trochu to priškrtili, a už robili len pätnástky šesť dní do týždňa. Potom päť a pol dňa. A nakoniec dvanástky.

Nikto nevydrží robiť dvadsiatky dlhšie ako šesť mesiacov.

7

Jedna sekretárka sa prehŕňala v šanónoch a úporne hľadala materiál, ktorý Avery okamžite potreboval. Druhá sekretárka stála pri jeho stole so stenografickým zápisníkom a z času na čas doň niečo zapísala, keď Avery prestal jačať do telefónu a počúval kohosi na druhom konci, a pritom jej zároveň dával príkazy. Na telefóne blikali tri červené svetielka. Keď sa znova ozval do slúchadla, sekretárky sa pustili ostro do seba. Mitch pomaly vkročil do miestnosti a zastal pri dverách.

„Ticho!“ zreval Avery na sekretárky.

Tá, ktorá sa prehŕňala v šanónoch, prudko vrazila zásuvku na miesto a prešla k ďalšej registračke, sklonila sa nad ňou a vytiahla celkom najspodnejšiu zásuvku. Avery luskol prstami na druhú a ukázal na stolový kalendár. Zložil slúchadlo bez rozlúčenia.

„Aký mám dnes program?“ spýtal sa a pritom vyťahoval nejaké spisy v obale zo svojho sekretára.

„O desiatej stretnutie v meste so zástupcami daňového odboru ministerstva financií. O jednej popoludní porada s Nathanom Lockom o Spinozovom prípade. O pol štvrtej zasadanie spoločníkov firmy. Zajtra ste celý deň na daňovom súde a dnes sa na to máte celý deň pripravovať.“

„Skvelé. Všetko zrušte. Zabezpečte mi letenku do Houstonu na sobotu popoludnie a spiatočnú na pondelok, skoro ráno.“

„Áno, prosím.“

„Mitch! Kde je Cappsov spis?“

„Na mojom stole.“

„Koľko ste stihli preštudovať?“

„Prečítal som ho takmer celý.“

„Musíme to rozbehnúť na plné obrátky. Práve som dotelefonoval so Sonnym Cappsom. Chce sa so mnou stretnúť v sobotu a chce si prezrieť hrubý koncept zmluvy novej eseročky.“

Mitchovi sa od nervozity zovrel prázdny žalúdok. Ak si dobre pamätal, tá zmluva mala nejakých stoštyridsať strán. „Iba hrubý koncept,“ povedal Avery a ukázal prstom na sekretárku.

„To nie je problém,“ vyhlásil Mitch tak sebaisto, ako len vedel. „Možno to nebude stopercentné, ale nahrubo vám ho pripravím.“

„Potrebujem ho v sobotu na obed a mal by byť čo najdokonalejší. Poviem sekretárke, aby ukázala Nine, kde sú v pamäti počítača uložené zmluvné formuláre. To vám ušetrí trochu písania a diktovania. Viem, že to nie je celkom fér, ale pri Sonnym Cappsovi nie je nič férové. Vie byť veľmi neodbytný. Vyhlásil, že obchod sa musí uzavrieť do dvadsiatich dní, inak všetko padne. Čaká sa už iba na nás.“

„Pripravím to.“

„Výborne. Stretneme sa ráno o ôsmej, aby sme zistili, ako sme ďaleko.“

Avery stisol jedno z blikajúcich svetielok a začal sa hádať do telefónu. Mitch sa vrátil do svojej pracovne a spod pätnástich blokov vytiahol Cappsov bachant Nina vopchala hlavu do dverí a oznámila: „Chce vás vidieť Oliver Lambert“

„Kedy?“ spýtal sa Mitch.

„Len čo budete môcť.“

Mitch pozrel na hodinky. Je v práci tri hodiny a má pocit, akoby tam bol celý deň. „Nemôže to počkať?“

„Pochybujem. Pán Lambert obyčajne na nikoho nečaká.“

„Aha.“

„Radšej už choďte.“

„Čo odo mňa chce?“

„To mi jeho sekretárka nepovedala.“

Obliekol si sako, upravil kravatu a uháňal na štvrté poschodie, kde už naňho čakala sekretárka pána Lamberta. Predstavila sa a oznámila mu, že vo firme pracuje už tridsaťjeden rokov. Vlastne ju sem prijal ešte pán Anthony Bendini, keď sa presídlil do Memphisu. Volá sa Ida Renfroeová, ale každý jej hovorí pani Ida. Uviedla ho do veľkej pracovne a zavrela za ním dvere.

Oliver Lambert stál za stolom a zložil si z očí okuliare na čítanie. Prívetivo sa usmial a fajku odložil na mosadzný stojan. „Dobré ráno, Mitch,“ povedal pomaly a mierne, akoby čas preňho nič neznamenal. „Sadnime si tamtá“ A ukázal na pohovku.

„Dáte si kávu?“ spýtal sa.

„Nie, ďakujem,“

Mitch klesol na gauč a Lambert si sadol asi pol metra od neho do mohutného, o jeden a pol metra vyššieho ušiaka. Mitch si rozopol sako a snažil sa uvoľniť. Prekrížil si nohy a pohľad mu padol na nové topánky. Dvesto dolárov. Hodinová mzda radového člena tejto továrne na peniaze. Robil všetko, aby sa odosobnil. Ale nemohol si pomôcť. Predstavy panického Averyho hlasu a zúfalstva v jeho očiach, keď Capps doňho z opačného konca telefónneho aparátu hučal a hučal, nie a nie sa striasť. Je v práci druhý deň, a treští mu v hlave a zviera mu žalúdok.

Oliver Lambert sa naňho zhora usmial tým najúprimnejším starootcovským úsmevom. Najvyšší čas, aby mu uštedril zopár užitočných rád. Mal na sebe snehobielu košeľu z čistej bavlny so špicatým golierom a malého hodvábneho motýlika tmavej farby, ktorý mu dodával nesmieme inteligentný a múdry výzor. Bol nádherne opálený, ale nie dobronzova opečený ako mnohí obyvatelia Memphisu na vrchole leta. Zuby sa mu blyšťali ako diamanty. Šesťdesiatročný vzor dokonalosti!

„Iba pár vecí, Mitch,“ začal, „ako som počul, ste dosť zaneprázdnený.“

„Áno, pane, pomerne dosť.“

„Vo veľkej právnickej firme je panický zmätok súčasťou života a z klientov, ako je Sonny Capps, môže človek chytiť žalúdočné vredy. Naši klienti sú naším jediným aktívom, a tak sme pre nich schopní vypľuť aj dušu.“

Mitch sa zároveň usmial aj zamračil.

„Dve veci, Mitch. Po prvé, my dvaja s manželkou by sme radi pozvali vás a Abby na návštevu. Pomerne často jedávame vonku a tešíme sa, keď si pritom môžeme posedieť s priateľmi. Aj sám sa občas hrám na šéfkuchára, takže viem oceniť dobré jedlo aj víno. Zvyčajne si rezervujeme stôl v jednej z našich štyroch obľúbených reštaurácií, pozveme si priateľov a dáme si aspoň deväť chodov a k tomu lahodné vínko. Ste v sobotu voľní?“

„Isteže.“

„Okrem vás pozývame aj Kendalla Mahana, Wallyho Hudsona a Lamara Quina s manželkami.“

„Bude to pre nás veľkou cťou.“

„Výborne. V Memphise najradšej chodievam k Justinovi. Je to stará francúzska reštaurácia, známa skvelou kuchyňou a pozoruhodnými druhmi vína. Povedzme v sobotu o siedmej?“

„Budeme tam.“

„Po druhé, musíme sa spolu o niečom pozhovárať. Som presvedčený že vám je to jasné, ale napriek tomu sa o tom musím zmieniť. Je to pre nás totiž veľmi dôležité. Na Harvarde vás istotne učili, že medzi vami, ako právnikom, a klientom vzniká dôverný vzťah. Je to vzťah, pri ktorom máte isté privilégiá, a nikto vás nikdy nemôže nútiť, aby ste hovorili čokoľvek, s čím sa vám zveril váš klient. Je to prísne dôverné. Ak s niekým debatujeme o záležitosti nášho klienta, porušujeme etické zásady. Týka sa to všetkých právnikov, ale v našej firme pristupujeme k tomuto profesionálnemu vzťahu veľmi vážne. O záležitostiach našich klientov nediskutujeme s nikým. Ani s inými právnikmi. Ani s manželkami. Niekedy ani medzi sebou. Našou zásadou je nerozprávať sa doma o práci a naše ženy si už zvykli, že sa nemajú vypytovať. Čím menej budete hovoriť, tým lepšie sa budete mať. Pán Bendini úprimne veril, že je potrebné zachovávať profesionálne tajomstvo, a presvedčil o tom aj nás. Nikdy sa nestane, že by ste počuli člena našej firmy mimo tejto budovy meno klienta čo i len vysloviť. Berieme to veľmi vážne.“

O čo mu ide, spytoval sa Mitch v duchu. Takýto prejav by pokojne zvládol ktorýkoľvek druhoročiak. „Rozumiem, pán Lambert, a nemusíte mať obavy.“

„Pán Bendini sa držal zásady: ‚Hovoriť striebro, mlčať zlato‘ a držal sa jej vo všetkom. Záležitosti našich klientov jednoducho nepreberáme s nikým, a to ani s manželkami. Sme veľmi tichá a uzavretá firma a tak sa nám to páči. V meste sa možno stretnete s inými právnikmi a skôr či neskôr sa vás začnú vypytovať na našu firmu alebo na nejakého klienta. O tom nehovoríme, rozumiete?“

„Prirodzene, pán Lambert.“

„Výborne. Sme na vás veľmi hrdí, Mitch. Bude z vás veľký advokát. A veľmi bohatý advokát. Takže dovidenia v sobotu.“

Pani Ida už Mitcha čakala s odkazom. Pán Tolar ho okamžite potrebuje. Poďakoval jej a uháňal dolu schodmi, rútil sa chodbou popri svojej pracovni k veľkej kancelárii v rohu. Teraz tam už boli tri sekretárky, a kým šéf reval do telefónu, štuchali sa a čosi si šepkali. Mitch si našiel bezpečné útočisko na stoličke pri dverách a díval sa na ten cirkus. Ženy vyťahovali spisy a poznámkové bloky a občas jedna druhej niečo nezrozumiteľne zamrmlali. Avery z času na čas luskol prstami a ukázal tam alebo tam a ony hneď vyskočili ako vyplašené králiky.

Po niekoľkých minútach tresol slúchadlom, znova bez rozlúčenia. Zúrivo blysol pohľadom na Mitcha.

„Zase Sonny Capps. Číňania chcú sedemdesiatpäť miliónov a on s tým súhlasil. Tých spoločníkov nebude dvadsaťpäť, ale štyridsaťjeden. Máme na to dvadsať dní, ináč to padne.“

Dve sekretárky podišli k Mitchovi a podali mu hrubé rozkladacie šanóny.

„Zvládnete to?“ spýtal sa Avery takmer s úškrnom. Sekretárky naňho upreli pohľad.

Mitch schmatol šanóny a zamieril ku dverám. „Pravdaže to zvládnem. To je všetko?“

„Práve dosť. Do soboty nepracujte na ničom inom, iba na tej zmluve, jasné?“

„Áno, šéf.“

Keď sa vrátil do svojej pracovne, Mitch odpratal zo stola všetky materiály na advokátsku skúšku a všetkých pätnásť poznámkových blokov uložil na kôpku do kúta. A potom si úhľadne rozložil na stole Cappsove spisy. Zhlboka sa nadýchol a pustil sa do čítania. Vzápätí sa ozvalo zaklopanie na dvere.

„Kto je?“

Nina vopchala hlavu do dverí. „Nerada vás ruším, ale prišiel váš nový nábytok.“

Pošúchal si spánky a čosi nezrozumiteľne zamrmlal.

„Možno by ste mohli pár hodín pracovať v knižnici.“

„Možno.“

Zbalili zo stola Cappsove spisy a kôpku pätnástich poznámkových blokov šupli na chodbu, kde už čakali dvaja plecnatí černosi s radom objemných kartónových škatúľ a orientálnou rohožou.

Nina mu kráčala v pätách do knižnice na druhom poschodí.

„O druhej sa mám stretnúť s Lamarom Quinom a začať s prípravou na advokátsku skúšku. Zavolajte mu a zrušte to. Povedzte, že mu to vysvetlím neskôr.“

„Na druhú máte dohodnutú aj schôdzku s Gillom Vaughanom,“ upozornila ho.

„Zrušte aj tú.“

„Je to spoločník.“

„Zrušte to. Nahradím si to inokedy.“

„To nie je rozumné.“

„Urobte, ako vám hovorím.“

„Vy ste šéf.“

„Ďakujem.“

Žena, tapetovačka, bola nízka, svalnatá a nie práve najmladšia, ale zato zvyknutá na tvrdú robotu a neuveriteľne zručná. Ako vysvetlila Abby, už štyridsať rokov lepí drahé tapety v tých najfajnovejších memphiských domácnostiach. Mlela nepretržite, ale neurobila jediný zbytočný pohyb. Papier rezala s presnosťou chirurga a lepidlo nanášala s láskou umelca. Kým nalepené tapety schli na stene, z koženého pracovného opasku si odopla pásmo a skúmala zostávajúci kút jedálne. Mrmlala si popod nos akési cifry, ktoré Abby nič nehovorili. Zmerala šírku a výšku na štyroch rozličných miestach a uložila si to do pamäti. Vyliezla na rebrík a požiadala Abby, aby jej podala zvinutý kus tapety. Sedel tam ako uliaty. Pevne ho pritlačila k stene a najmenej po stý raz zopakovala, aké sú tie tapety krásne, drahé, ako dlho vydržia pekné a zachovalé. No a tá farba! Dokonale ladí so závesmi a rohožou. Abby už dávno unavilo ďakovať za komplimenty. Prikyvovala a pozerala na hodiny. Najvyšší čas, aby začala variť večeru.

Keď bola stena hotová, Abby žene oznámila, že môže ísť, a požiadala ju, aby prišla ráno o deviatej. Žena povedala, že samozrejme, a začala po sebe upratovať. Platili jej dvanásť dolárov za hodinu na ruku, a tak bola prístupná akejkoľvek dohode. Abby obdivovala izbu. Zajtra ju dokončia, a potom už bude vytapetované všetko okrem dvoch kúpeľní a kabinetu. Maľovať sa malo na budúci týždeň. Vôňa tapetového lepidla, čerstvo nalakovanej poličky nad kozubom a nového nábytku sa zlievala do nádhernej sviežej arómy. Bola to vôňa nového domova.

Abby vyprevadila ženu ku dverám a potom zamierila rovno do spálne, vyzliekla sa a zvalila sa na posteľ. Zatelefonovala manželovi, krátko sa rozprávala s Ninou, ktorá jej povedala, že pán McDeere je na schôdzi a ešte sa na nej asi chvíľu zdrží. Ale určite jej zavolá. Abby si vystrela dlhé, boľavé nohy a masírovala si plecia. Ventilátor nad hlavou ju zľahka ovieval. Veď príde čas, keď bude Mitch aj doma. Pár týždňov si popracuje dvadsať hodín denne, potom to skreše na pätnásť. Ona počká.

Zobudila sa asi o hodinu a vyskočila na rovné nohy. Bolo už takmer šesť. Panebože! Teľacie kotlety! Rýchlo si natiahla kaki šortky a biele tričko. Utekala do kuchyne, ktorá, okrem maľovky a záclon, čo mali zavesiť na budúci týždeň, bola hotová. Nalistovala si recept v talianskej kuchárskej knihe a úhľadne si poukladala prísady na kuchynskú linku. Za študentských čias si veľa mäsa nedožičili, nanajvýš občas hamburger. A keď varila, tak iba kura na taký alebo onaký spôsob. Ich hlavnou potravou boli sendviče a hotdogy.

Ale teraz, keď ich náhle postihol taký blahobyt, bolo načase, aby sa naučila variť. Prvý týždeň večer čo večer pripravovala niečo nové a najedli sa, keď sa mu podarilo prísť domov. Jedlá si vyberala vždy vopred. Študovala kuchárske knihy, experimentovala s omáčkami. Z neznámych dôvodov bol Mitch zaťažený na taliansku kuchyňu, a keďže špagety aj bravčové cappellini už úspešne vyskúšala, teraz boli na rade teľacie piccata. Tĺčikom vyklepala teľacie kotlety na tenko, obalila ich v múke premiešanej so soľou a korením. Potom postavila na sporák vodu na rezance. Naliala si pohár chablis a zapla rádio. Od obeda mu už volala dva razy, ale on si ešte stále nenašiel čas ozvať sa. Už‑už mu chcela zavolať znova, ale povedala si, že nie. Teraz je on na rade. Večera bude pripravená a môžu ju zjesť kedykoľvek.

Vložila kotlety na tri minúty do rozpáleného oleja, a keď zmäkli, vybrala ich von. Odliala z panvice olej a priliala víno a citrónovú šťavu. Keď šťava zovrela, rýchlo ju miešala, až kým nezhustla. Potom vložila kotlety naspäť, pridala hríbiky, artičoky a maslo. Napokon panvicu zakryla a nechala mäso podusiť v šťave.

Opiekla slaninku, pokrájala rajčiny, uvarila rezance a naliala si ďalší pohár chablis. O siedmej bola večera hotová – slaninka, aj rajčinový šalát, aj teľacie kotlety – a cesnakový chlieb v rúre. Nezavolal. Vyniesla si pohár s vínom na patio a obzerala sa po dvore. Hearsay k nej pribehol spod kríkov. Spolu kráčali na opačný koniec dvora a zastali pod dvoma rozložitými dubmi. V korune väčšieho z nich objavili zvyšky dávno opusteného domčeka. Na kmeni boli vyryté iniciálky. Na druhom visel kus šnúry. Našla gumenú loptu, hodila ju do diaľky a pozorovala, ako Hearsay beží za ňou. Naklonila sa ku kuchynskému oknu, či nezvoní telefón. Nezvonil.

Zrazu Hearsay stuhol, potom zavrčal smerom k susedom. Spomedzi radu dokonale pristrihnutých buxusových kríkov obkolesujúcich patio sa vynoril pán Rice. Z nosa mu kvapkal pot a bavlnené tielko mal do nitky premočené. Práve si sťahoval z rúk zelené rukavice, keď si všimol za plotom Abby, stojacu pod stromom. Usmial sa. Pozrel na jej opálené nohy a znova sa usmial. Otrel si čelo spotenou rukou a zamieril k plotu.

„Ako sa máte?“ spýtal sa, sťažka ručiac. Pot mu kvapkal aj zo sivých vlasov prilepených k hlave.

„Celkom dobre, pán Rice. A vy?“

„Horúco mi je. Musí byť najmenej štyridsať stupňov.“

Abby sa pomaly pobrala k plotu. Už pred týždňom si všimla, ako po nej pokukuje, ale netrápilo ju to. Mal najmenej sedemdesiat a zrejme bol dokonale neškodný. Nech si len pokukuje. Ale aspoň to bol živý tvor, ktorý sa potil, dýchal, hovoril a dalo sa s ním trochu porozprávať. Od skorého rána, keď Mitch odišiel z domu, bola tapetovačka jedinou živou osobou, s ktorou prehovorila.

„Ten váš trávnik je veľmi pekný.“

„Pekný?! Vy tomu hovoríte pekný? Veď ten patrí na výstavu. Taký trávnik nemajú ani na golfovom ihrisku. Mali by mi udeliť cenu za najkrajšiu záhradu mesiaca, ale toho sa určite nedočkám. Kde máte muža?“

„V práci. Má veľa roboty.“

„Pomaly bude osem. A z domu určite odišiel pred svitaním. Chodievam na prechádzku o pol siedmej, a on už bol preč. Čo mu je?“

„Rád pracuje.“

„Keby som ja mal takú ženu, ani by som sa z domu nepohol. Nič by ma odtiaľ nedostalo.“

Abby sa pri tej lichôtke usmiala. „Ako sa má pani Riceová?“

Zamračil sa, potom vytrhol kus buriny spomedzi plota. „Nie najlepšie, žiaľbohu. Nie najlepšie.“ Odvrátil sa a zahryzol si do pery. Pani Riceová umierala na rakovinu. Deti nemali. Lekári povedali, že jej dávajú ešte rok. Nanajvýš rok. Už jej vzali skoro celý žalúdok a teraz má metastázy aj na pľúcach. Vážila tridsaťpäť kíl a z postele už takmer nevstávala. Pri ich prvej návšteve u susedov mal v očiach slzy, keď rozprával, ako po vyše päťdesiatich rokoch spoločného života zrazu ostane sám.

„Nie veru, tú cenu za záhradu mesiaca mi určite nedajú. Nežijem v správnej štvrti. Vždy ju udelia nejakému zazobancovi, u ktorého sa ide pretrhnúť čata záhradníkov, a on si zatiaľ sedí pri bazéne a popíja daiquiri. Ale vyzerá dobre, čo poviete?“

„Neuveriteľne. Ako často kosíte ten trávnik?“

„Tri-štyri razy do týždňa. Podľa toho, koľko prší. Ak chcete, pokosím aj váš.“

„Nie. Chcem, aby ho pokosil Mitch.“

„Ten si na to sotva nájde čas. Viete čo? Ja budem ten váš trávnik jedným očkom sledovať, a keď sa mi bude zdať, že potrebuje trochu skosiť, tak prídem.“

Abby sa zvrtla a pozrela na kuchynské okno: „Nezdá sa vám, že zvoní telefón?“ spýtala sa a zamierila k domu. Pán Rice ukázal, že má v uchu strojček.

Rozlúčila sa s ním a bežala k domu. Telefón dozvonil, práve keď zdvihla slúchadlo. Bolo pol deviatej, takmer úplná tma. Zavolala mu do kancelárie, ale nikto to nedvíhal. Možno je už na ceste domov.

Hodinu pred polnocou zazvonil telefón. Okrem jemného chrápania a drnčania telefónu vládlo na druhom poschodí hrobové ticho. Mitch mal nohy prekrížené na stole a od nedokrvenosti úplne zmeravené. Telo odpočívalo pohodlne schúlené v masívnom koženom kresle. Hlava mu padala nabok, ale on nerušene odfukoval. Cappsove materiály boli rozložené na stole a jeden dôležitý dokument si pritískal na brucho. Topánky mal na dlážke pri stole, hneď vedľa kôpky listín z Cappsovho obalu. Medzi topánkami ležalo prázdne vrecko od zemiakových lupienkov.

Asi po dvanástom zazvonení sa pohol, potom skočil k telefónu. Bola to jeho manželka.

„Prečo si nezavolal?“ spýtala sa chladne, no predsa len s úzkosťou v hlase.

„Prepáč, zaspal som. Koľko je hodín?“ Pošúchal si oči a pokúsil sa zaostriť pohľad na hodinky.

„Jedenásť. Mohol si mi zavolať.“

„Veď som ti aj volal. Ale nikto to nebral.“

„Kedy?“

„Medzi ôsmou a deviatou. Kde si bola?“

Neodpovedala. Čakala. „Už ideš domov?“

„Nie. Musím robiť celú noc.“

„Celú noc? Nemôžeš robiť celú noc, Mitch.“

„Prečo by som nemohol robiť celú noc? Tu je to celkom bežné. Čaká sa to odo mňa.“

„Ja som ťa čakala doma, Mitch. A keď už nič iné, mohol si aspoň zavolať. Večera je ešte vždy na sporáku.“

„Mrzí ma to. Musím stihnúť jeden krkolomný termín, a tak som stratil prehľad o čase. Prepáč.“

Na chvíľu zavládlo ticho, očividne zvažovala situáciu. „Bude sa to opakovať často, Mitch?“

„Je to možné.“

„Aha, a kedy mieniš prísť domov?“

„Bojíš sa?“

„Nie, nebojím. Idem spať.“

„Asi okolo siedmej sa prídem osprchovať.“

„Vynikajúce. Ak budem spať, nebuď ma.“

Zložila. Pozrel na slúchadlo, potom ho položil na miesto. Bezpečnostný agent na piatom poschodí sa uškrnul. „‚Nebuď ma.‘ No to je dobré,“ mrmlal si, keď stískal gombík na automatickom záznamníku. Potom stisol tri tlačidlá a povedal do malého mikrofónu: „Hej, Dutch, zobuď sa tam dolu.“

Dutch sa zobudil, a naklonil sa k aparátu. „No čo je?“

„To som ja, Marcus. Náš chlapec tu podľa všetkého ostane celú noc.“

„Má problémy?“

„Momentálne so ženou. Zabudol jej zavolať, a ona mu nachystala dobrú večeru.“

„Ach jaj, to je chyba. Ale také voľačo sme tu už počuli, nezdá sa ti?“

„Veru. Prvý týždeň je to tak so všetkými bažantmi. Mimochodom, povedal jej, že príde až ráno, tak si môžeš ísť spokojne ľahnúť.“

Marcus stisol zopár tlačidiel a znova sa začítal do svojho časopisu.

Keď slnko vykuklo spoza dubov, Abby už bola hore. Popíjala kávu, držala v náručí psa a počúvala, ako sa okolie ticho prebúdza do nového dňa. V noci sa strhávala každú chvíľu. A ani horúca sprcha z nej nezmyla únavu. Na holé telo si obliekla jeho biely froté župan a mokré vlasy si začesala hladko dozadu.

Buchli dvere na aute a pes začal vetriť po dome. Počula, ako odomyká kuchynské dvere, a hneď nato sa otvorili posúvacie dvere na patio. Odložil si sako na lavičku pri dverách a zamieril k nej.

„Dobré ráno,“ pozdravil a sadol si oproti k prútenému stolu.

Kyslo sa usmiala. „Dobré ráno aj tebe.“

„Vstávala si dosť skoro,“ zavtipkoval, aby uvoľnil atmosféru. Nepodarilo sa. Znova sa kyslo usmiala a napila sa kávy.

Zhlboka si vzdychol a zahľadel sa na dvor. „Tuším si ešte naštvaná za tú noc, hm?“

„Ani nie. Nič proti tebe nemám.“

„Povedal som, že ma to mrzí, a myslel som to vážne. A raz som sa ti aj pokúsil zavolať.“

„Mohol si skúsiť aj druhý raz.“

„Prosím ťa, Abby, nerozvádzaj sa so mnou. Sľubujem, že už to nikdy neurobím. Len ma neopúšťaj.“

Tentoraz sa usmiala nefalšovane. „Vyzeráš hrozne,“ vyhlásila.

„Čo máš pod županom?“

„Nič.“

„Ukáž!“

„Radšej si choď pospať. Si úplne strhaný.“

„Ďakujem. Ale o deviatej sa mám stretnúť s Averym. A o desiatej sa mám stretnúť tiež s Averym.“

„Chcú ťa zabiť hneď prvý týždeň?“

„Chcú, ale to sa im nepodarí. Ja som tvrdý chlap. Poďme sa osprchovať.“

„Už som sa sprchovala.“

„Nahá?“

„Áno.“

„Opíš mi to. A dopodrobna.“

„Keby si sa bol vrátil domov ako slušný človek, nemusel by si byť frustrovaný.“

„Ale toto určite nebolo naposledy, miláčik. Tých prebdených nocí bude ešte poriadna fúra. Keď som sa na škole biflil celé dni a noci, vtedy si sa nesťažovala.“

„To bolo iné. V škole som to vydržala, lebo som vedela, že sa to raz skončí. Ale teraz si už právnik a právnikom budeš poriadne dlho. Patrí to k tvojmu povolaniu? Celý život predrieš tisíc hodín týždenne?“

„Abby, je to môj prvý týždeň.“

„Veď práve to ma štve. Bude to čoraz horšie a horšie.“

„To určite. Patrí to k veci, Abby. Je to vražedné povolanie. Slabého zožerú, nabalí sa iba silný. Je to maratón. Kto vydrží, vyhrá zlato.“

„A v cieli odkväcne.“

„No to je neuveriteľné. Sme tu ešte len týždeň, a ty sa strachuješ o moje zdravie!“

Popíjala kávu a škrabkala psa. Vyzerala nádherne. Aj s unavenými očami, bez mejkapu a mokrými vlasmi vyzerala nádherne. Vstal, pristúpil k nej zozadu a pobozkal ju na líce. „Milujem ťa,“ pošepkal jej do ucha. Pevne mu stisla ruku na svojom pleci. „Choď sa osprchovať. Ja zatiaľ pripravím raňajky.“

Stôl vyzeral absolútne dokonale. Abby po prvý raz v novom dome vytiahla zo sekretára porcelán po starej mame. V strieborných svietnikoch horeli sviečky. V krištáľových pohároch sa trblietal grapefruitový džús. Na tanieroch boli zložené ľanové obrúsky zladené s obrusom. Keď sa osprchoval a zahalil do nového kockovaného plédu, vošiel do jedálne a zapískal.

„Čo sa deje?“

„Mimoriadne raňajky pre mimoriadneho manžela.“

Sadol si a obdivoval porcelánový servis. Jedlo sa nahrievalo v striebornej mise. „Čo dobré si mi nachystala?“ spýtal sa a mľaskol. Ukázala na misu, a tak zdvihol vrchnák. Vyjavene hľadel dnu.

„Čo to má byť?“ spýtal sa, ani na ňu nepozrel.

„Teľacie kotlety.“

„Čože?“

„Teľacie kotlety.“

Pozrel na hodinky. „Myslel som, že ideme raňajkovať.“

„Uvarila som to včera na večeru a odporúčam ti, aby si to zjedol.“

„Teľacie kotlety na raňajky?!“

Rozhodne sa usmiala a mierne pokrútila hlavou. Znova nakukol do striebornej misy a hodnotil situáciu.

„Vonia to perfektne,“ vyhlásil nakoniec.

8

Sobota ráno. Spal doma a do práce prišiel až o siedmej. Neoholený, v džínsoch, v starej košeli, bez ponožiek a v lykových mokasínach. Ako za starých študentských čias.

V piatok mu počítač vytlačil celú Cappsovu zmluvu a podvečer ju opravenú vytlačil znova. Urobil niekoľko ďalších úprav a o ôsmej večer Nina celý text ešte raz prebehla. Predpokladal, že nemá veľmi bohatý spoločenský život, a tak ho netrápilo, že ju núti pracovať dlho do noci. Povedala, že jej nadčasy neprekážajú, preto ju požiadal, aby prišla aj v sobotu. Prišla o deviatej, v džínsoch súcich aj pre slona. Podal jej zmluvu s poslednými úpravami a poprosil ju, aby celých dvestošesť strán preletela znova. O desiatej sa mal stretnúť s Averym.

V sobotu vyzerala firma ako vymenená. Boli tam všetci mladší členovia, takmer všetci spoločníci a zopár sekretárok. Chýbali tam však klienti a podľa toho vyzeralo oblečenie. Bolo tam džínsov ako na Divokom západe. Ani jedna kravata. Len podaktorí štréberi prišli v takých naškrobených plátenných nohaviciach a košeliach, až sa zdalo, že pri chôdzi vŕzgajú.

Ale bez napätia sa to napriek všetkému nezaobišlo. Aspoň pre Mitchella Y. McDeera, najmladšieho člena firmy. Zrušil všetky štvrtkové, piatkové a sobotňajšie stretnutia so školiteľmi a pätnásť poznámkových blokov odpočívalo na poličke, sadal na ne prach a pripomínal mu, že zrejme predsa len bude tým prvým členom firmy, ktorého čaká vyhadzov z advokátskej skúšky.

O desiatej bola vytlačená aj štvrtá verzia zmluvy. Nina ju obradne položila Mitchellovi na stôl a odišla uvariť kávu. Zmluva narástla na dvestodevätnásť strán. Každé jedno slovo prečítal štyri razy a toľko ráz študoval ustanovenia daňového zákona, až ich poznal úplne naspamäť. Odpochodoval do pracovne svojho spoločníka a položil mu svoje dielo na stôl. Avery telefonoval a sekretárka mu práve balila mamutí príručný kufrík.

„Koľko to má strán?“ spýtal sa, keď zložil.

„Vyše dvesto.“

„Impozantné dielo. Je to veľmi nahrubo?“

„Nie veľmi. Toto je od včerajšieho rána už štvrtá verzia. Takmer dokonalá.“

„Uvidíme. V lietadle si ju prečítam a Capps ju bude študovať s lupou v ruke. Ak nájde jedinú chybu, rozpúta peklo a hodinu bude vykrikovať, že nám nič nezaplatí. Koľko času vás to stálo?“

„Od stredy päťdesiatštyri a pol hodiny.“

„Viem, že som na vás príšerne tlačil. Ospravedlňujem sa. Ale naši klienti vedia byť niekedy veľmi tvrdí, a toto nie je posledný raz, čo sme si išli krky dolámať kvôli človeku, ktorý nám platí dvesto dolárov na hodinu. Taký je biznis.“

„Mne to neprekáža. Meškám síce s prípravou na skúšku, ale ešte to dobehnem.“

„Dúfam, že vás ten trkvas Hudson veľmi neničí?“

„Nie.“

„Keby náhodou, len mi povedzte. Je tu iba päť rokov, ale hrozne rád sa hrá na dôležitého. Tvári sa prinajmenšom ako univerzitný profesor. Nemám ho veľmi v láske.“

„Nerobí mi problémy.“

Avery uložil zmluvu do kufríka. „Kde sú prospekty a ostatné dokumenty?“

„Zatiaľ ich mám pripravené len veľmi nahrubo. Hovorili ste, že na to máme dvadsať dní.“

„To áno, ale uzavrime to čo najskôr. Capps sa vždy všetkého domáha ešte pred termínom. Zajtra ste v práci?“

„Neplánoval som. Viete, moja žena dosť nástojila, aby sme šli do kostola.“

Avery pokrútil hlavou. „S tými ženami je niekedy poriadna oštara, čo?“ poznamenal skôr pre seba a nečakal odpoveď.

Mitch ani neodpovedal.

„Toho Cappsa dokončíme do budúcej soboty.“

„Fajn. Bez problémov,“ prikývol Mitch.

„Už sme hovorili o Koker‑Hanksovi?“ spýtal sa Avery, prehŕňajúc sa v akýchsi spisoch.

„Nie.“

„Tu to máte. Koker‑Hanks je veľkopodnikateľ z okolia Kansas City. Má uzavreté kontrakty v hodnote sto miliónov po celých Štátoch. Istá organizácia z Denveru, známa pod názvom Holloway Brothers; chce Koker‑Hanksa kúpiť. Vyčendžovať nejaké zásoby, aktíva, kontrakty a vraziť do toho aj slušnú hotovosť. Poriadne komplikovaný prípad. Mrknite sa na to, a keď sa v utorok vrátim, preberieme to.“

„Koľko času mám na to?“

„Tridsať dní.“

Nebol to taký hrubý spis ako Cappsov, ale rovnako impozantný. „Tridsať dní,“ zamrmlal si pre seba Mitch.

„Tento obchod má hodnotu osemdesiat miliónov a trhneme na ňom dvesto za hodinu. To nie je zlé. Za všetky pohľady, ktoré naň vyplytváte, si zarátajte hodinu. Makajte na ňom každú voľnú chvíľu. Kedykoľvek si naň spomeniete v aute cestou do práce, zarátajte si hodinu. Tu nám medze nikto nekladie.“

Avery chvíľu vychutnával slastnú predstavu, že klient zaplatí, čokoľvek mu zaúčtujú.

Asi v čase, keď hostia dopíjali koktaily, študovali vínny lístok a počúvali zasvätenú prednášku Olivera Lamberta o vlastnostiach, odtieňoch a jemných odlišnostiach jednotlivých odrôd francúzskeho vína, asi v čase, keď si Mitch aj Abby uvedomili, že by oveľa radšej sedeli doma pri televízii a jedli pizzu, na parkovisku pred Justinom si dvaja perfektne ohodení muži v sakách a s kravatami odomkli správnym kľúčikom ligotavé čierne BMW. Nevinne odfrčali z parkoviska a zamierili cez mesto do nového domu manželov McDeerovcov. Odstavili auto do garáže, potom vodič vytiahol ďalší kľúč a obaja vošli do domu. Hearsaya zamkli do šatníka.

Potme si rozložili malý kožený kufrík na jedálenskom stole. Vybrali z neho tenké gumené rukavice, natiahli si ich na ruky a každý si vzal malú baterku.

„Najprv telefóny,“ zašepkal jeden.

Napriek tme pracovali rýchlo. Odpojili slúchadlo kuchynského telefónu a položili ho na stôl. Rozmontovali mikrofón a prezreli si ho. Do malej dutiny v slúchadle prilepili miniatúrnu vysielačku veľkosti sušeného hrozienka a asi desať sekúnd ju pevne pritláčali. Keď lepidlo zaschlo, namontovali mikrofón na miesto, slúchadlo zapojili do telefónu a zavesili v kuchyni na stenu. Každý zvuk alebo signál tejto malej vysielačky zachytí prijímač v podkroví. Väčšia vysielačka, hneď vedľa neho, bude vysielať signály cez celé mesto k anténe na streche Bendiniho budovy. Vzhľadom na to, že sa všetko zapojí na striedavý prúd, budú malé ploštice v slúchadlách pracovať neobmedzene.

„Dones ten z pracovne.“

Kufrík sa presťahoval na pohovku. Tesne nad operadlom zabodli malý klinček do škáry v obložení a potom ho vytiahli. Nato opatrne vložili do dierky malý čierny valček veľkosti dva a pol krát pol centimetra. Upevnili ho štipkou čierneho epoxidu. Mikrofón bol dokonale neviditeľný. Do škáry v obložení jemne zapasovali drôt tenký ako ľudský vlas a ťahali ho až po strop. Napoja ho na prijímač v podkroví.

Presne rovnaké mikrofóny namontovali aj vo všetkých spálňach. Potom našli sklápacie schody v hlavnej chodbe a vyšli do podkrovia. Jeden vytiahol z kufríka prijímač a vysielačku, kým druhý krvopotne ťahal hore pavučinkové vedenie zo všetkých stien. Keď ho pospájal, obalil ho izolačným materiálom a natiahol až do kúta, kde jeho spoločník práve vkladal do starej kartónovej škatule vysielačku. Potom zapojil do prístroja vodič striedavého prúdu, ktorý zabezpečí prívod elektriny a vysielanie. Nakoniec pripevnili na strechu asi trojcentimetrovú anténu. V dusnej horúčave podkrovia sa im dýchalo čoraz ťažšie. Vysielačku vložili do umelohmotného obalu zo starého rádia a nahádzali okolo nej izolačný materiál a staré šatstvo. Ležala v tom najodľahlejšom kúte a pravdepodobne si ju celé mesiace, možno aj roky nikto nevšimne. A keby ju aj niekto našiel, bude vyzerať ako úplne bezcenná haraburda. Vyhodia ju na smetisko bez štipky podozrenia. Chvíľu obdivovali svoje dielo, a potom rýchlo zliezli dolu schodmi.

Úzkostlivo zahladili všetky stopy a o desať minút boli hotoví.

Vypustili Hearsaya zo šatníka a opatrne sa zakrádali k autu. Rýchlo vycúvali po príjazdovej ceste a uháňali do noci. Práve keď hosťom servírovali pečenú rybu, BMW ticho zaparkovalo pred reštauráciou. Šofér chvíľu lovil vo vreckách a nakoniec našiel kľúčik od hnedého jaguára pána Kendalla Mahana, advokáta firmy Bendini a spol. Obaja technici zamkli BMW a vkĺzli do jaguára. Mahanovci bývali oveľa bližšie ako McDeerovci a podľa plánu domu sa zdalo, že to vybavia rýchlejšie.

Na piatom poschodí Bendiniho budovy Marcus sústredene pozoroval panel blikajúcich svetiel a čakal na nejaký signál z domu číslo 1231 na East Meadowbrook. Večera sa skončila pred pol hodinou a pomaly bol čas počúvať. Drobné žlté svetielko jemne zablikalo a Marcus si rýchlo nasadil slúchadlá. Zapol nahrávanie a čakal. Pri značke MCD6 zablikalo zelené svetielko. Spálňová stena. Zvuky boli čoraz jasnejšie a hlasy, spočiatku celkom slabé, sa ozývali zreteľnejšie. Zosilnil zvuk. A počúval.

„Jill Mahanová je obyčajná puča,“ hovoril ženský hlas pani McDeerovej. „A čím viac pila, tým to bolo horšie.“

„Pokiaľ viem, má tuším modrú krv,“ ozval sa pán McDeere.

„Muža má celkom fajn, ale ona je nafúknuté hovno,“ vyhlásila pani McDeerová.

„Si opitá?“ spýtal sa pán McDeere.

„Trochu. A nadržaná na vášnivé sexovanie.“

Marcus zosilnil zvuk a naklonil sa k blikajúcim svetielkam.

„Vyzleč sa,“ zavelila pani McDeerová.

„Už sme to nerobili poriadne dávno,“ ozval sa pán McDeere.

Marcus vstal a sklonil sa až tesne k tlačidlám a svetielkam.

„A kto za to môže?“ spýtala sa pani McDeerová.

„Ešte som to celkom nezabudol. Bože, ale si krásna.“

„Poďme do postele,“ navrhla.

Marcus nastavil hlasitosť na maximum. Usmieval sa na svetielka a zhlboka si vzdychol. Zbožňoval týchto mladých ucháňov, čerstvo vypustených zo školy a plných energie. Usmieval sa, keď počúval, ako sa milujú. Privrel oči a predstavoval si ich.

9

Cappsov prípad sa uzavrel v priebehu dvoch týždňov bez pohromy, a to najmä vďaka šnúre osemnásťhodinových šícht nového člena firmy, ktorý ešte neabsolvoval advokátsku skúšku, ale bol taký zavalený prácou, že si tým ani nestihol lámať hlavu. V júli mal priemernú týždňovú bilanciu päťdesiatdeväť hodín, čo bolo na neadvokáta absolútne rekordné číslo: Avery spoločníkom na mesačnej porade hrdo oznámil, že McDeerova práca je na mladého absolventa pozoruhodne kvalitná. Cappsova zmluva bola zásluhou McDeera hotová tri dni pred termínom. Dokumentácia obsahovala dokopy štyristo perfektných strán, McDeere starostlivo overoval každý detail, každú stranu sám koncipoval aj upravoval. Koker‑Hanks bude vybavený ani nie o mesiac, znova vďaka McDeerovi, a firma zarobí približne štvrť milióna. Je to stroj.

Oliver Lambert vyjadril mierne obavy nad jeho prístupom k štúdiu. Advokátska skúška je o necelé tri týždne a všetkým bolo jasné, že McDeere na ňu nie je pripravený. V júli zrušil polovicu dohodnutých stretnutí so školiteľmi a v študijnom denníku nemá zapísaných ani dvadsať hodín. Avery ich ubezpečoval, že sa netreba báť, jeho chlapec to zvládne.

Pätnásť dní pred skúškou sa Mitch konečne posťažoval. Stopercentne vyletí, presviedčal Averyho pri obede v Manhattan Clube. Potrebuje čas na prípravu. Veľa času. Možno sa mu podarí nadžgať si všetko do hlavy za tieto dva týždne, a s odretými ušami to nejako dovedie do víťazného konca. Ale musí mať pokoj. Nijaké termíny. Nijaké akútne prípady. Nijaké nočné šichty, naliehal úpenlivo. Avery ho pozorne vypočul a ospravedlnil sa. Sľúbil, že najbližšie dva týždne mu dá svätý pokoj. Mitch sa mu poďakoval. Prvý augustový pondelok sa zišli všetci členovia firmy v hlavnej knižnici na prvom poschodí. Bola to zasadacia miestnosť, najväčšia zo všetkých štyroch knižníc, výstavná sieň. Polovica právnikov sedela za starodávnym konferenčným stolom z čerešňového dreva, okolo ktorého sa zmestilo dvadsať stoličiek. Ostatní stáli pri policiach s radmi hrubých kníh v kožených väzbách, ktoré už celé desaťročia nikto neotvoril. Boli tam úplne všetci, ešte aj Nathan Locke. Prišiel neskoro a stál osamelo tesne pri dverách. S nikým neprehovoril a nikto naňho ani nepozrel. Mitch každú chvíľku naňho ukradomky pokukoval.

V miestnosti vládla pochmúrna atmosféra. Nikto sa ani neusmial. Potom vstúpil do dverí Oliver Lambert s Beth Kozinskou a Laurou Hodgeovou. Usadili ich vpredu, oproti stene, na ktorej viseli dva zahalené portréty. Držali sa za ruky a usilovali sa usmievať. Pán Lambert stál chrbtom k stene a tvárou k malému zhromaždeniu.

Rozprával ticho a z jeho sýteho barytónu zaznieval súcit a účasť. Zo začiatku takmer šepkal, ale jeho mohutný hlas si nedal rozkázať, bol taký zvučný, že všetci prítomní počuli každé slovo, každú hlásku. S pohľadom upretým na obidve vdovy hovoril, aký hlboký smútok pociťuje celá firma nad úmrtím svojich dvoch členov a ako si všetci naveky uchovajú v srdci ich pamiatku. Zaspomínal na Martyho a Joeove prvé roky, ocenil ich veľký prínos a s ľútosťou vyhlásil, že ich náhly skon znamená pre firmu veľkú stratu. Hovoril o ich láske a oddanosti rodine.

Bol to nesmierne výrečný muž. Rozprával voľne, bez prípravy, sám nevedel, čo povie v ďalšej vete. Vdovy ticho vzlykali a utierali si oči. A potom začali posmrkávať aj bližší priatelia, ako Lamar Quin a Doug Turney.

Keď sa mu zdalo, že už toho povedal dosť, odhalil portrét Martina Kozinského. Bola to pohnutá chvíľa. Plačúcich pribudlo a Lambert pokračoval. Na chicagskej právnickej fakulte bude ustanovená nadácia nesúca jeho meno. Firma založí fond na financovanie štúdia jeho detí. O rodinu bude všestranne postarané. Beth si zahryzla do pery a zavzlykala hlasnejšie. Ostrieľaní, vycepovaní a oceľoví obchodníci veľkej Bendiniho firmy naprázdno pregĺgali a vyhýbali sa vzájomným pohľadom. Iba Nathana Locka to vôbec nepohlo. Zabodával do steny svoje prenikavé lasery a celý obrad ignoroval.

Potom spadlo plátno z portrétu Joea Hodgea a odznel podobný životopis, vyhlásilo sa založenie podobnej nadácie a študijného fondu. Mitch začul kohosi hovoriť, že štyri mesiace pred smrťou Hodge uzavrel dvojmiliónovú životnú poistku.

Keď dozneli posledné oslavné slová, Nathan Locke sa vytratil. Právnici obstúpili vdovy a každý im povedal aspoň pár slov, niektorí ich vrúcne objali. Mitch ich nepoznal a nevedel, čo by im povedal. Podišiel k čelnej stene a zahľadel sa hore. Vedľa portrétov Kozinského a Hodgea boli tri ďalšie, o čosi menšie, ale rovnako dôstojné. Jeho pozornosť upútal obraz ženy. Na mosadznej tabuľke bolo napísané: Alice Knaussová 1948 –1977.

„To bol omyl,“ zašepkal Avery, ktorý sa pridal k mladšiemu kolegovi.

„Ako to myslíte?“ spýtal sa Mitch.

„Typická ženská. Prišla k nám z Harvardu ako jasná jednotka v ročníku, namyslená, že je žena. Nazdala sa, že všetci chlapi na svete sú sexuálni maniaci, a za svoje životné poslanie pokladala boj proti diskriminácii. Superbeštia. Po pol roku sme ju už všetci nenávideli, ale nemohli sme sa jej zbaviť. Dvaja spoločníci kvôli nej predčasne požiadali o dôchodok. A Milligan tvrdí, že ten jeho infarkt má na svedomí ona. Mal ju totiž na starosti.“

„Bola dobrá právnička?“

„Výborná, ibaže nám nedala možnosť, aby sme to ocenili. Dokázala sa pohádať pre hocičo.“

„Čo sa jej stalo?“

„Dopravná nehoda. Nabúral do nej opitý šofér. Hrozná tragédia.“

„Bola to prvá žena?“

„Áno – aj posledná, pokiaľ nás niekto nezažaluje.“

Mitch kývol hlavou na druhý portrét. „A to bol kto?“

„Róbert Lamm. Môj dobrý priateľ. Skončil v Atlante. Prišiel asi tri roky predo mnou.“

„To nikto nevie. Bol to vášnivý lovec. Raz sme spolu vo Wyomingu poľovali v zime na losy. V sedemdesiatom druhom šiel poľovať na jelene a viac sa nevrátil. Našli ho o mesiac v jednej rokline s dierou v hlave. Pri pitve sa ukázalo, že guľka vnikla do lebky zozadu a roztrieštila mu skoro celú tvár. Vyjadrili sa, že strela pochádzala zo zbrane veľkej ráže a prišla z veľkej vzdialenosti. Zrejme to bola nehoda, ale už sa to nikdy nedozvieme. Neviem si predstaviť, že by Bobbyho Lamma chcel niekto zabiť úmyselne.“ Na poslednom portréte bol John Mickel, 1950-1984. „A jemu sa čo stalo?“

„To je asi najtragickejší prípad. Nebol to veľmi silný človek a jednoducho nezvládol tie tlaky. Hodne pil, a potom začal aj drogovať. Nato ho opustila manželka a ich rozvod mal dosť nepríjemný priebeh. Poškodilo to prestíž firmy. Po desiatich rokoch vo firme sa zrazu začal báť, že sa nevypracuje na spoločníka. Čoraz väčšmi pil. Firma investovala pol majetku do jeho protialkoholických liečení, psychoanalytikov a neviemčoho ešte. Nič nepomohlo. Prichádzali naňho depresie, samovražedné nálady. Napísal sedemstranový list na rozlúčku a vpálil si guľku do hlavy.“

„Hrozné.“

„To teda bolo.“

„Kde ho našli?“

Avery si odkašlal a poobzeral sa po miestností. „Vo vašej pracovni.“

„Čože?!“

„Áno. Ale všetko odpratali a dôkladne vydrhli.“

„Vy žartujete!“

„Nie, vážne. Ale to bolo už dávno a miestnosť sa celý čas normálne používala. Je to okej.“

Mitch sa nezmohol na slovo.

„Dúfam, že nie ste poverčivý?“ spýtal sa Avery s nepríjemným úškrnom.

„Pravdaže nie.“

„Asi som vám to mal povedať skôr, ale o týchto veciach sa u nás nerozpráva.“

„Môžem dostať inú pracovňu?“

„Jasná vec. Stačí vyletieť z advokátskej skúšky a pridelia vám nejakú kobku v suteréne medzi koncipientmi.“

„Keď vyletím, tak iba vašou vinou.“

„Ja viem, lenže vy nevyletíte, však?“

„Keď ste ju mohli zvládnuť vy, zvládnem ju aj ja.“

Od piatej do siedmej ráno bola Bendiniho budova prázdna a tichá. Nathan Locke prichádzal okolo šiestej a zamieril vždy rovno do svojej kancelárie. O siedmej sa začali trúsiť mladší členovia firmy a budovou sa ozývali ich hlasy. O pol ôsmej bola firma uznášaniaschopná a prítomných bolo aj zopár sekretárok. O ôsmej sa už chodby len tak hmýrili ľuďmi a všade vládol typický chaos. Vtedy sa už len ťažko sústreďovalo na prácu. Každú chvíľu niekto niečo chcel. A telefóny drnčali takmer bez prestania. O deviatej boli už všetci spoločníci, radoví právnici, koncipienti, úradníci a sekretárky v budove.

Mitch zbožňoval samotu prvých ranných hodín. Posunul svoje príchody o pol hodiny, takže teraz už budil Dutcha o piatej. Uvaril si dva hrnce kávy a potom chodil po chodbách, rozsvecoval svetlá a prezeral si budovu. Niekedy sa za jasného rána zastavil v Lamarovej pracovni a spoza okna pozoroval východ slnka nad mohutnou Mississippi. Počítal remorkéry, plaviace sa proti prúdu s vlečkami v úhľadnom zákryte. Sledoval miniatúrne nákladné autá prechádzajúce po vzdialenom moste. Ale nestrácal veľa času. Diktoval Nine listy, správy, súhrny, protokoly, ktoré Avery kontroloval. A bifľoval sa na skúšku.

V druhé ráno po obrade na počesť zosnulých advokátov sa náhodou ocitol v knižnici na prvom poschodí, kde hľadal akúsi monografiu, keď mu znova padol pohľad na tých päť portrétov. Podišiel k stene a študoval ich zblízka, pripomínajúc si krátke hodnotenia, ktoré mu poskytol Avery. Päť mŕtvych advokátov za dvadsať rokov. Nebezpečné pracovisko. Do právnického notesa si naškrabal ich mená a roky úmrtia. Bolo pol šiestej.

Na chodbe sa čosi pohlo. Prudko sa strhol a pozrel doprava. Zbadal, ako ho z tmy pozoruje Čiernooký. Pristúpil k dverám a blysol pohľadom na Mitcha. „Čo tu robíte?“ spýtal sa dôrazne.

Mitch sa obrátil k nemu tvárou a pokúsil sa o úsmev. „Dobré ráno. Náhodou sa práve pripravujem na advokátsku skúšku.“

Locke blysol očami na portréty, a potom znova na Mitcha. „Vidím. Prečo vás tak zaujímajú?“

„Len zo zvedavosti. Firma už zažila veľa tragédií.“

„Všetci sú mŕtvi. Skutočnou tragédiou bude, ak neurobíte advokátsku skúšku.“

„Mám v úmysle ju robiť.“

„Dopočul som sa niečo úplne iné. Spoločníkov firmy znepokojuje váš prístup k štúdiu.“

„A znepokojujú ich aj moje palmárne účty?“

„Nemudrujte. Jasne sme vám povedali, že skúška má prvoradú prednosť. Právnik bez licencie nemá pre firmu nijakú cenu.“

Mitchovi prebleslo hlavou najmenej desať britkých odpovedí. Ale nechal si ich radšej pre seba. Locke odstúpil od dverí a zmizol.

10

V sobotu po skúške sa Mitch vyhýbal firme aj domu a celé predpoludnie strávil rýľovaním kvetinových záhonov a čakaním. Po všetkých interiérových úpravách bol dom pripravený privítať návštevníkov, a prví museli byť, pravdaže, jej rodičia. Abby celý týždeň len drhla a leštila a teraz nastal ten čas. Sľúbila, že sa dlho nezdržia, iba pár hodín. A on na oplátku sľúbil, že k nim bude čo najmilší.

Mitch umyl a vyleštil obidve nové autá, takže vyzerali, akoby ich práve priviezli z výstavnej siene. Trávnik im pokosil chlapec z neďalekého domu. Pán Rice im ho mesiac prihnojoval, a teraz, ako rád hovorieval, vyzeral ako golfové ihrisko.

Mitch sa vrátil do svojej pracovne, a len čo zavrel dvere, ukryl papier s menami a dátumami do zásuvky a vytiahol príručku o ústavnom práve.

Prišli na pravé poludnie a Mitch sa nechtiac musel odtrhnúť od kvetinových hriadok. Usmial sa, privítal ich a ospravedlnil sa, že sa musí ísť umyť. Na prvý pohľad mu bolo jasné, že sú nesvoji, a to ho tešilo. Ostal pod sprchou cely čas, kým im Abby ukazovala každučký kúsok nábytku a každý centimeter tapiet Také veci Sutherlandovcom imponovali. Maličkosti im vždy imponovali. Nesmieme ich zaujímalo, čo kto má a nemá. Otec bol prezidentom malej okresnej banky, ktorá desať rokov bojovala s kolapsom. Matka, priveľmi fajnová na prácu, sa celý svoj dospelý život usilovala o spoločenský pokrok v meste, kde nijaký pokrok nemal šancu. Rada vyhlasovala, že jej predkovia pochádzali zo starobylého kráľovského rodu, čím úžasne ohurovala baníkov v kentuckom mestečku Danesboro. Ako dáma s nefalšovanou modrou krvou si pokladala za povinnosť nerobiť nič, iba popíjať horúci čaj, hrať bridž, rozprávať o manželových peniazoch, hromžiť na ľudí, ktorí nemali toľko šťastia ako ona, a neúnavne pracovať v záhradkárskom klube. Otec bol samoľúby nafúkanec, skákal ako mu pískala, a celý život sa len bál, aby ju niečím nerozzúril A v spoločnom tandeme svojej dcére od narodenia neúnavne prízvukovali, aby bob najlepšia, aby mala to najlepšie, ale predovšetkým – aby sa čo najlepšie vydala. Dcéra sa proti ním vzbúrila a vydala sa za chudobného chlapčiska, ktorý nemal nikoho – iba bláznivú matku a brata‑kriminálnika.

„Máte to tu pekné, Mitch,“ poznamenal pán Sutherland v úsilí prelomiť ľady. Práve si sadli k obedu a začali si nakladať na taniere.

„Vďaka.“ Nič viac, len vďaka. Všetku pozornosť venoval jedlu. Nemienil sa na nich pri obede usmievať. Čím menej bude hovoriť, tým horšie sa budú cítiť. Nech sa len cítia trápne, previnilo, zle. Nech len potia krv. Sami sa rozhodli bojkotovať ich svadbu. Oni hodili kameňom, nie on.

„Všetko je tu prosto utešené,“ vyhŕkla matka smerom k nemu.

„Vďaka.“

„Sme na to veľmi hrdí, mama,“ zapojila sa Abby.

Rozhovor sa okamžite zvrtol na zariaďovanie a úpravy. Muži mlčky jedli a ženy zatiaľ len trkotali a trkotali, čo sa pomenilo v tejto izbe a čo v tamtej. Chvíľami Abby už zo zúfalstva rozprávala, čo jej slina priniesla na jazyk, len aby zalátala hluché chvíle. Bolo mu jej už takmer ľúto, ale nezdvihol oči od stola ani za svet. Napätie by sa dalo krájať nožom.

„Tak ty si si našla miesto?“ hovorila práve pani Sutherlandová.

„Áno. Od pondelka o týždeň nastupujem. Budem učiť tretiakov v episkopálnej škole svätého Ondreja.“

„Učením veľa nezarobíš,“ vyblafol otec.

Ten je nenapraviteľný, pomyslel si Mitch.

„Nejde o peniaze, oci. Som učiteľka. Pre mňa je to najdôležitejšie povolanie na svete. Keby som chcela poriadne zarábať, bola by som šla na medicínu.“

„Tak tretiakov,“ zašveholila matka. „To je zlatý vek. Hneď aj ty zatúžiš po deťoch.“

Mitch si už dávno spočítal, že ak ich niečo bude pravidelne priťahovať do Memphisu, budú to určite vnúčatá. A rozhodol sa, že na tie je ešte času a času. Nikdy zvlášť neľpel na deťoch. Nemal nijaké netere ani synovcov, iba ak zopár anonymných, ktoré Ray roztrúsil po krajine. Nikdy nemal slabosť na deti.

„Možno o pár rokov, mama.“

Možno až keď budú obaja v hrobe, pomyslel si Mitch.

„Ale chcete mať deti, však, Mitch?“ obrátila sa naňho svokra.

„Možno o pár rokov.“

Pán Sutherland odtisol tanier a zapálil si cigaretu. Otázku fajčenia znovu a znovu preberali niekoľko dní. Mitch nechcel dovoliť, aby sa v dome fajčilo, najmä nie týmto ľuďom. Po dlhej a búrlivej výmene názorov nakoniec Abby vyhrala.

„A čo advokátska skúška?“ zaťal svokor.

Tak toto môže byť zaujímavé, pomyslel si Mitch. „Zdrvujúca.“ Abby nervózne prežúvala.

„Myslíte, že ste ju urobili?“

„Dúfam.“

„Kedy sa to dozviete?“

„O štyri až šesť týždňov.“

„Ako dlho trvala?“

„Štyri dni.“

„Odkedy sme sa sem presťahovali, nerobil nič iné, len pracoval a študoval. Celé leto som ho ani poriadne nevidela,“ vyhlásila Abby.

Mitch sa usmial na manželku. Hodiny strávené mimo domu boli u nich dosť boľavou témou a pobavilo ho, že ho takto verejne obhajuje.

„Čo sa stane, ak ste ju neurobili?“ spýtal sa svokor.

„Neviem. Ešte som nad tým nerozmýšľal.“

„A zdvihnú vám plat, ak ste ju urobili?“

Mitch bol rozhodnutý správať sa čo najmilšie – ako sľúbil. Ale bolo to ťažké. „Áno, celkom slušne mi zvýšia plat a pridajú aj malú odmenu.“

„Koľko právnikov je vo firme?“

„Štyridsať.“

„Bože dobrý,“ zvolala pani Sutherlandová. Teraz si už aj ona zapálila. „Toľko právnikov nie je ani v celom našom okrese.“

„Kde je tá vaša firma?“

„V centre.“

„Môžeme sa tam pozrieť?“ spýtala sa.

„Možno inokedy. V sobotu je pre návštevy zatvorená.“ Mitcha pobavila vlastná odpoveď. Pre návštevy zatvorená – ako keby to bolo nejaké múzeum.

Abby vycítila, že vo vzduchu visí katastrofa, a rýchlo sa rozhovorila o cirkevnom spolku. Má štyristo členov, telocvičňu a koľkársku dráhu. Ona sama spieva v zbore a učí v nedeľnej škole osemročné deti. Mitch tiež chodieva do kostola, keď nepracuje, ibaže doteraz takmer každú nedeľu pracoval.

„Som rád, že si si našla útočisko v cirkvi,“ vyhlásil zbožne otec. Celé roky kázal každú nedeľu z kancľa prvého metodistického kostola v Danesboro a zvyšných šesť dní sa neúnavne venoval chamtivosti a finančným manipuláciám. Okrem toho sa diskrétne, ale vytrvalo oddával aj whisky a ženám.

Rozhovor náhle ustal a zavládlo trápne ticho. Zapálil si ďalšiu. Len fajči, starec, pomyslel si Mitch. Len fajči.

„Dezert si dáme na patiu, dobre?“ navrhla Abby a začala odpratávať zo stola.

Vonku svokrovci okamžite začali vychvaľovať, aký je len šikovný záhradník, a on pokojne prijímal komplimenty. Aj keď chlapec, ktorý im pokosil trávnik, ostrihal aj stromy, vyplel burinu, upravil živé ploty a vysadil hriadku okolo patia. Mitch nejakú tú bylinu vytrhol a sem‑tam odpratal kôpku po psovi. Okrem toho ešte vedel zapnúť vodomet, ale väčšinou to prenechal pánu Riceovi.

Abby položila na stôl jahodové koláčiky a kávu. Bezradne pozrela na manžela, ale ten sa tváril, akoby nič.

„Máte to tu naozaj veľmi pekné,“ povedal otec už po tretí raz a obzeral si dvor. Mitch priam videl, ako mu mozog pracuje. V duchu vykalkuloval rozlohu domu a pozemku a už takmer nevydržal od zvedavosti. Dočerta, koľko ich tá paráda stála? To by rád vedel. Koľko na ruku? Koľko mesačne? Všetko. Toľko bude rýpať a podpichovať, kým sa tých odpovedí nedopátra.

„Je to tu krásne,“ vzdychla matka po desiaty raz.

„Aké je to staré?“ spýtal sa otec.

Mitch odložil tanierik na stolík a odkašlal si. Cítil, že teraz to príde. „Asi pätnásť rokov,“ odpovedal.

„A rozloha?“

„Dvestosedemdesiat metrov štvorcových,“ nervózne odpovedala Abby. Mitch na ňu krivo zazrel. Jeho vyrovnanosť pomaly mizla.

„Aj okolie máte veľmi pekné,“ prišla im na pomoc matka.

„Ďalšia pôžička, alebo tá prvá je už vyplatená?“ spýtal sa otec, akoby mal pred sebou záujemcu o pôžičku so slabým ručením.

„Je to nová pôžička,“ povedal Mitch a čakal. Aj Abby čakala a modlila sa.

Zato on nečakal, nemohol čakať. „Koľko ste za to dali?“

Mitch sa zhlboka nadýchol a už chcel povedať: „Veľmi veľa.“ Ale Abby ho predbehla. „Nestálo to veľa, ocko,“ vyhlásila rozhodne a zamračila sa. „Už sme sa naučili celkom dobre hospodáriť.“

Mitch sa iba usmial a zahryzol si do jazyka.

Pani Sutherlandová náhle vyskočila od stola. „A čo keby sme sa trošku previezli po meste? Chcela by som sa pozrieť k rieke – vraj pri nej postavili nejakú pyramídu?! Tak čo, ideme? Poď, Harold.“ Harold by bol radšej, keby z nich mohol ťahať ďalšie informácie o dome, ale manželka ho už chytila za ruku. „Vynikajúci nápad,“ zvolala Abby.

Nastúpili do ligotavého nového BMW a šli sa pozrieť k rieke. Abby ich poprosila, aby v novom aute nefajčili. Mitch bez slova šoféroval a usiloval sa tváriť milo.

11

Nina náhlivo vletela do miestnosti s hromadou papierov a položila ich na stôl pred svojho šéfa. „Potrebujem podpisy,“ vyhlásila, podala mu pero a poodstúpila ďalej.

„A čo tu všetko je?“ spýtal sa a poslušne naškrabal svoj podpis na prvý dokument.

„Netrápte sa. Dôverujte mi.“

„V zmluve spoločnosti Landmarks som našiel jeden preklep.“

„To bola chyba počítača.“

„Okej. Dajte ho opraviť.“

„Dokedy dnes robíte?“

Mitch zbežne preletel dokumenty a potom ich jeden po druhom podpísal. „Neviem. Prečo?“

„Vyzeráte unavený. Čo keby ste sa dnes pobrali domov skôr, povedzme o desiatej alebo pol jedenástej, a trochu si oddýchli? Už máte pomaly oči ako Nathan Locke.“

„To bolo vtipné.“

„Volala vaša žena.“

„Ozvem sa jej o chvíľu.“

Keď naškrabal posledný podpis, upravila listy aj dokumenty do úhľadnej kôpky. „Je päť hodín. Odchádzam. A na vás čaká v knižnici na prvom poschodí Oliver Lambert.“

„Oliver Lambert! A čaká na mňa?“

„Ako hovorím. Volal asi pred piatimi minútami. Povedal, že je to veľmi dôležité.“

Mitch si upravil kravatu a vystrelil na chodbu, zbehol dolu schodmi a potom ležérne vkročil do knižnice. Pri konferenčnom stole sedeli Lambert, Avery a podľa všetkého väčšina spoločníkov. Za nimi stáli všetci mladší členovia firmy. Miesto za vrchstolom bolo prázdne a čakalo. V miestnosti vládlo hrobové ticho. Nikto sa ani neusmial. Lamar stál neďaleko, ale vyhýbal sa jeho pohľadu. Avery sa tváril skľúčene, takmer previnilo. Wally Hudson si žmolil konček motýlika a mierne krútil hlavou.

„Sadnite si, Mitch,“ vyzval ho Oliver Lambert vážnym hlasom. „Musíme sa s vami o niečom pozhovárať.“ Doug Turney zatvoril dvere.

Sadol si a dúfal, že uvidí aspoň náznak povzbudenia. Ale nedočkal sa. Spoločníci si obrátili stoličky k nemu a trochu sa pritom stlačili dokopy. Mladší kolegovia ho obstúpili a hľadeli do zeme.

„O čo ide?“ spýtal sa pokorne a bezradne pozrel na Averyho. Na čelo mu vyrazili drobné kvapky potu. Srdce mu búšilo ako kováčske kladivo. Dýchalo sa mu čoraz ťažšie.

Oliver Lambert sa oprel o stĺp a zložil si okuliare. Ustarostene sa zamračil, akoby ho čakala nepríjemná povinnosť. „Pred malou chvíľou nám telefonovali z Nashvillu, Mitch, a musíme to oznámiť aj vám.“

Skúška! Skúška! Skúška! Zapísal sa do histórie Bendiniho firmy ako prvý právnik, ktorý vyletel z advokátskej skúšky. Zlostne blysol pohľadom na Averyho a najradšej by bol vykríkol: „To je len a len vaša vina!“ Avery si pritláčal dlane na oči, akoby práve dostal migrénu, a vyhýbal sa jeho pohľadu. Lambert sa poobzeral po prítomných a potom znova obrátil pozornosť na McDeera.

„Vedeli sme, že sa to inak nemôže skončiť, Mitch.“

Chcel niečo povedať na svoju obhajobu, chcel ich požiadať, aby mu dali ešte jednu šancu, veď o šesť mesiacov sa koná skúška znova a potom im hanbu neurobí. V žalúdku pocítil ostrú bolesť.

„Áno, pane,“ ozval sa porazene.

Lambert sa chystal na smrteľný úder. „Také veci sa obyčajne neoznamujú, ale kolegovia z Nashvillu nám prezradili, že ste na skúške získali najvyšší možný počet bodov. Blahoželáme, pán právny zástupca.“

V miestnosti zaburácal smiech a skandovanie na slávu. Zhŕkli sa okolo neho, potriasali mu ruku, potľapkávali ho po pleci a smiali sa z neho. Avery k nemu pribehol s vreckovkou a utrel mu čelo. Kendall Mahan tresol na stôl tri fľaše šampanského, otváral jednu za druhou a postupne všetkým ponalieval do plexisklových pohárov. Mitch si zhlboka vydýchol a na tvári sa mu objavil úsmev. Vypil šampanské na jeden dúšok a hneď mu naliali znova. Oliver Lambert starootcovsky objal Mitcha okolo pliec a prihovoril sa mu: „Mitch, sme na vás skutočne hrdí. Zaslúžite si za to odmenu. Dovoľte, aby som vám v mene firmy odovzdal tento šek na dvetisíc dolárov ako drobnú pozornosť za dosiahnutý úspech.“

Miestnosťou sa rozľahlo pískanie a pokrikovanie. Mitch si vzal šek, ale ani naň nepozrel.

Pán Lambert zdvihol ruku a požiadal o chvíľku ticha. „Dovoľte, aby som vám v mene firmy odovzdal ešte tento malý darček.“ Lamar mu podal balíček v hnedom papieri. Pán Lambert papier odbalil a hodil ho na stôl.

„Je to plaketa, ktorú sme dali zhotoviť v očakávaní tohto veľkého dňa. Ako vidíte, je to bronzový odliatok nášho hlavičkového papiera s menami všetkých členov firmy. A tu, celkom na konci, je už aj meno Mitchell Y. McDeere.“

Mitch len stál a rozpačito prijal plaketu. Šampanské začínalo účinkovať a líca mu už trochu zružoveli. „Ďakujem,“ povedal ticho.

O tri dni memphiské noviny uverejnili mená úspešných absolventov advokátskej skúšky. Abby článok vystrihla, nalepila do albumu a kópie poslala rodičom a Rayovi.

Tri bloky od Bendiniho budovy, medzi Front Street a Riverside Drive, objavil Mitch sympatické lahôdkarstvo. Takú tmavú dieru, kde vždy bolo len pár zákazníkov a kde podávali mastné, štipľavé párky. Mal rád ten podnik, lebo tam mohol kedykoľvek vybehnúť a pri jedle rýchlo skorigovať nejaký dokument. Ako riadny člen firmy si už mohol odskočiť na hotdog a účtovať stopäťdesiat na hodinu.

Týždeň nato, ako jeho meno uverejnili v novinách, znova sedel v odľahlom kúte lahôdkarstva a vidličkou si napichoval kúsky párku. Nebolo tam ani nohy. Čítal si akúsi hrubú dokumentáciu a Grék, majiteľ lahôdkarstva, driemal pri pokladni.

Neďaleko jeho stola zastal akýsi neznámy muž. Začal si odhaľovať balíček žuvačky a usiloval sa čo najhlasnejšie šušťať papierikmi. Keď bolo zrejmé, že si ho nikto nevšimol, podišiel k stolu a prisadol si. Mitch pozrel na neznámeho ponad červený kockovaný obrus a položil dokumentáciu vedľa čaju s ľadom.

„Môžem vám nejako pomôcť?“

Neznámy pozrel k pokladni, preletel pohľadom prázdne štóly, pozrel za seba. „Vy ste McDeere, však?“

Zaťahoval ako rodený Brooklynčan. Mitch si ho lepšie obzrel. Bol to asi štyridsiatnik, na bokoch s nakrátko pristrihnutými vlasmi, zato do očí mu padala hustá sivá štica. Mal na sebe tmavomodrý oblek s vestou takmer z čistého polyesteru. Aj kravata bola len z lacnej imitácie hodvábu. Vkus teda rozhodne nemal bohvieaký, ale napriek tomu pôsobil uhladene. A trochu arogantne.

„Áno. A kto ste vy?“ spýtal sa Mitch.

Siahol do vrecka a vytasil odznak. „Tarrance, Wayne Tarrance, tajný agent FBI.“ Nadvihol obočie a čakal na odpoveď.

„Poslúžte si,“ povedal Mitch.

„Celkom rád.“

„Chcete ma prehľadať?“

„Možno neskôr. Teraz som sa chcel s vami len zoznámiť. Videl som vaše meno v novinách a dopočul som sa, že vy ste ten nový človek od Bendiniho.“

„A prečo to zaujíma FBI?“

„Už dlhší čas máme tú firmu na muške.“

Mitch stratil chuť na jedlo a odsunul tanier do stredu stola. Potom si pridal trochu umelého sladidla do čaju vo veľkom umelohmotnom pohári.

„Nechcete si niečo vypiť?“ spýtal sa Mitch.

„Nie, ďakujem.“

„Prečo máte Bendiniho firmu na muške?“

Tarrance sa usmial a pozrel jedným očkom na Gréka. „To vám v tejto chvíli nemôžem povedať. Máme na to isté dôvody, ale o tom som sa s vami neprišiel baviť. Chcel som sa s vami len zoznámiť a varovať vás.“

„Varovať?“

„Áno, varovať pred tou firmou.“

„Počúvam.“

„Ide o tri veci. Po prvé, nikomu nedôverujte. V celom podniku nie je jediný človek, na ktorého by ste sa mohli spoľahnúť. Zapamätajte si to. Neskôr to bude veľmi dôležité. Po druhé, každé jedno slovo, ktoré poviete, či už doma, v kancelárii alebo kdekoľvek v budove, sa pravdepodobne nahráva. Možno vám dokonca odpočúvajú aj auto.“

Mitch naňho uprene hľadel a pozorne počúval. Tarranceovi to očividne lahodilo.

„A po tretie?“ spýtal sa Mitch.

„Po tretie, peniaze nerastú na stromoch.“

„Mohli by ste to trochu objasniť?“

„Teraz to nejde. Myslím, že my dvaja sa postupne zblížime. Chcem, aby ste mi dôverovali, a viem, že si tú dôveru musím zaslúžiť, preto sa nechcem veľmi unáhliť. Nemôžeme sa stretávať ani vo vašej kancelárii, ani v mojej, a nemôžeme sa rozprávať ani telefonicky. A tak vás z času na čas sám vyhľadám. Zatiaľ stačí, keď si zapamätáte tie tri veci. A buďte opatrný.“

Tarrance vstal a vytiahol peňaženku. „Dám vám svoju vizitku. Domáce číslo je na zadnej strane. Ale volajte mi iba z búdky.“

Mitch sa zahľadel na vizitku. „Prečo by som vám mal volať?“

„Možno to istý čas nebude nutné. Ale v každom prípade si tú vizitku nechajte.“

Mitch ju vložil do vrecka košele.

„A ešte čosi,“ dodal Tarrance. „Videli sme vás na pohreboch Hodgea a Kozinského. Bolo to naozaj smutné. Ale nezomreli nešťastnou náhodou.“

S rukami vo vreckách pozrel dolu na Mitcha a usmial sa.

„Nechápem.“

Tarrance však už bol na odchode. „Ozvite sa niekedy, ale buďte opatrný. Nezabúdajte, všetko počúvajú.“

Pár minút po štvrtej sa ozvalo zatrúbenie a Dutch vyskočil na rovné nohy. Zahrešil a vyšiel k autu.

„Dopekla, Mitch. Sú štyri hodiny. Čo tu robíte?“

„Prepáčte, Dutch. Nemohol som spať. Mal som ťažkú noc.“ Brána sa otvorila.

Do pol ôsmej nadiktoval do diktafónu toľko listov a kadečoho iného, že Nina bude mať dva dni čo robiť. Hneď nadávala menej, keď mala nos prilepený na monitore. Jeho momentálnym cieľom bolo vypracovať sa na prvého radového člena firmy, s dvoma sekretárkami.

O ôsmej sa nanominoval do Lamarovej kancelárie a čakal. Vykorigoval koncept zmluvy, vypil si kávu a Lamarovej sekretárke povedal, aby sa pokojne venovala svojim povinnostiam. Lamar prišiel o štvrť na deväť.

„Musím sa s tebou porozprávať,“ povedal Mitch, len čo sa za ním zavreli dvere. Ak má veriť Tarranceovi, v kancelárii sú ploštice a celý rozhovor sa bude nahrávať. Nebol si istý, komu dôverovať.

„Zdá sa, že ide o niečo vážne,“ poznamenal Lamar.

„Počul si už o chlapíkovi menom Tarrance, Wayne Tarrance?“

„Nie.“

„FBI.“

Lamar zavrel oči. „FBI,“ zamrmlal.

„Presne tak. Mal odznak a aj všetko ostatné.“

„Kde si sa s ním stretol?“

„Vysnoril ma v Lanského lahôdkarstve. Vedel, kto som, aj to, že som len nedávno nastúpil. Povedal, že vie o firme všetko. Vraj ju už dlhší čas pozorne sledujú.“

„Povedal si o tom Averymu?“

„Nie. Nikomu okrem teba. Neviem dosť dobre, čo mám robiť.“

Lamar okamžite zdvihol slúchadlo. „Musíme to oznámiť Averymu. Myslím, že už sme tu niečo podobné mali.“

„Čo to znamená, Lamar?“

Lamar sa ohlásil Averyho sekretárke a povedal, že je to veľmi „súrne“. O pár sekúnd bol Avery na linke.

„Máme tu malý problém, Avery. Včera oslovil Mitcha nejaký agent FBI. Mitch je u mňa v kancelárii.“

Lamar počúval, potom povedal Mitchovi. „Vraj mám chvíľu počkať. Zavolá Lambertovi.“

„Vidím, že je to fakt vážne,“ poznamenal Mitch.

„Áno, ale netráp sa. Všetko sa vysvetlí. Už sa to raz stalo.“

Lamar si znova priložil slúchadlo k uchu a počúval inštrukcie. Potom zložil. „O desať minút máme byť v Lambertovej kancelárii.“

Avery, Royce McKnight, Oliver Lambert, Harold O’Kane a Nathan Locke na nich už čakali. Nervózne sedeli pri nízkom konferenčnom stolíku, a keď vstúpil Mitch, usilovali sa tváriť pokojne.

„Sadnite si,“ privítal ich Nathan Locke a na tvári sa mu mihol náznak úsmevu. „Chceme, aby ste nám porozprávali všetko po poriadku.“

„A to je čo?“ Mitch ukázal na magnetofón uprostred stola.

„Nechceme, aby nám niečo ušlo,“ povedal Locke a ukázal na prázdne kreslo. Mitch si sadol oproti Čiernookému a vedľa Averyho. Nikto sa ani nepohol.

„No dobre. Včera som obedoval v Lanského lahôdkarstve tu neďaleko. Z ničoho nič ku mne prišiel nejaký človek a prisadol si k môjmu stolu. Vedel, ako sa volám, ukázal mi odznak a predstavil sa ako Wayne Tarrance, tajný agent FBI. Prezrel som si ten odznak. Bol pravý. Povedal, že sa chcel so mnou zoznámiť a časom sa vraj spoznáme bližšie. Vraj firmu veľmi pozorne sledujú a upozorňoval ma, aby som nikomu neveril. Spýtal som sa prečo, ale povedal, že teraz nemá čas vysvetľovať a dozviem sa to neskôr. Nevedel som, čo povedať, a tak som len počúval. Naznačil, že sa so mnou neskôr skontaktuje. Vstal a na chodbe mi ešte povedal, že ma videl na pohreboch a vraj Kozinski a Hodge neumreli nešťastnou náhodou. Potom odišiel. Celý rozhovor netrval ani päť minút.“

Čiernooký blýskal očami po Mitchovi a vstrebával každé jeho slovo. „Už ste niekedy videli toho človeka?“ spýtal sa.

„Nikdy.“

„Komu ste o tom hovorili?“

„Iba Lamarovi. Hneď ráno som mu to šiel oznámiť.“

„A manželke?“

„Nie.“

„Nechal vám telefónne číslo, aby ste sa mu ozvali?“

„Nie.“

„Chcem vedieť každé jedno slovo, ktoré medzi vami padlo,“ dožadoval sa Locke.

„Povedal som vám všetko, čo som si zapamätal. Nespomínam si na to úplne doslova.“

„Určite?“

„Počkajte, skúsim porozmýšľať.“ Niečo rozhodne zatají. Pozrel na Čiernookého a videl, ako ho podozrieva. „Už viem. Spomínal, že videl moje meno v novinách a vedel, že som tu nový. To je ono. Teraz už viete úplne všetko. Bol to veľmi krátky rozhovor.“

„Skúste si ešte na niečo spomenúť,“ nástojil Locke.

„Spýtal som sa ho, či ho môžem ponúknuť čajom. Odmietol.“

Locke vypol magnetofón a zdalo sa, že spoločníci sa trochu uvoľnili. Locke prešiel k oknu. „Mitch, už sme tu mali problémy s FBI aj s daňovým úradom. Ťahá sa to už celé roky. Niektorí naši klienti sú tak trochu hazardéri – boháči, ktorí zarábajú milióny, utrácajú milióny, a dane by najradšej neodvádzali vôbec, alebo aspoň čo najnižšie. Platia nám tisícky dolárov, aby sa legálne vyhli daňovým povinnostiam. Naša firma je povestná svojou razantnosťou a nebojíme sa riskantných krokov, pokiaľ nás o to požiadajú naši zákazníci. Teraz je reč o veľmi dômyselných obchodníkoch, ktorí rozumejú riziku. Draho platia za našu vynachádzavosť. Niektoré investície, umožňujúce daňové úľavy a odpisy, ktoré realizovala naša firma, daňová kontrola napadla.“ Locke si odkašlal.

„Nemajú nás radi, a my nemáme radi ich. Niektorí naši klienti nepatria práve medzi najmorálnejších ľudí. FBI ich už viac ráz vyšetrovala a vecne im otravuje život. A posledné tri roky otravuje život aj nám.“

Na chvíľu sa odmlčal a potom pokračoval: „Tarrance je zelené ucho, ktoré túži po veľkej sláve. Nie je tu ešte ani rok, ale je to poriadny tŕň v päte. Už sa s ním viac nerozprávajte. Váš včerajší krátky rozhovor sa pravdepodobne nahrával. Je to nebezpečný človek, mimoriadne nebezpečný. Nehrá férovo, a zrejme čoskoro zistíte, že väčšina tajných nehrá férovo.“

„Koľko vašich klientov usvedčili z daňových podvodov?“

„Ani jediného. A súdny spor s daňovou kontrolou sme vyhrali.“

„A čo Kozinski a Hodge?“

„Správna otázka,“ ozval sa Oliver Lambert. „Nevieme, čo sa vlastne stalo. Najprv to vyzeralo ako nešťastná náhoda, ale teraz to už nie je isté. Potápačský inštruktor, ktorý bol na lodi spolu s Martym a Joeom, bol domorodec. Od miestnych úradov sme sa nedávno dozvedeli, že ho podozrievali zo spolupráce s jamajskou narkomafiou a ten výbuch mal pravdepodobne zneškodniť jeho. Zahynul aj on, samozrejme.“

„Pravdu sa zrejme už nikdy nedozvieme,“ zapojil sa Royce McKnight. „Miestna polícia nemá bohvieaké skúsenosti s podobným vyšetrovaním. Rozhodli sme sa, že rodinám zosnulých poskytneme všemožnú podporu, a pokiaľ ide o nás, pokladáme to za nešťastnú náhodu. Ale úprimne povedané nevieme, čo si o tom máme myslieť.“

„Nikomu ani slovo,“ naliehal naňho Locke. „Tarranceovi sa vyhýbajte, a ak sa s vami znova spojí, dajte nám okamžite vedieť. Rozumiete?“

„Áno, pane.“

„Nehovorte o tom ani manželke,“ dodal Avery.

Mitch prikývol.

Oliver Lambert sa už znova tváril ako dobrosrdečný starý otec. Usmieval sa a pohrával sa s okuliarmi. „Mitch, vieme, že vás to muselo vydesiť, ale my sme si už na to zvykli. Nejako to spolu zvládneme, len nám musíte dôverovať. Nebojíme sa ani pána Tarrancea, ani FBI, ani nijakej kontroly, lebo sme nevykonali nič zlé. Anthony Bendini vybudoval túto firmu vďaka svojmu talentu, tvrdej práci a nekompromisným zásadám. A tie vštepil nám všetkým. Niektorí naši klienti nie sú práve svätí, ale právnik predsa nemôže klientovi držať moralistické kázne. Boli by sme radi, keby ste sa kvôli tomuto netrápili. Len sa vyhýbajte tomu chlapíkovi – je mimoriadne nebezpečný. Ak mu čokoľvek poviete, povzbudí ho to a potom vám poriadne otrávi život.“

Locke namieril na Mitcha ohnutý ukazovák. „Akékoľvek kontakty s Tarranceom ohrozia vašu ďalšiu existenciu v tejto firme.“

„Rozumiem,“ prikývol Mitch.

„Rozumie,“ bránil ho Avery. Locke prepálil Tolara pohľadom.

„To je z našej strany všetko, Mitch,“ uzavrel pán Lambert. „Buďte opatrný.“

Mitch s Lamarom vyšli a zamierili k najbližšiemu schodišťu.

„Chcem hovoriť s DeVasherom,“ oznámil Locke Lambertovi. O dve minúty už obaja spoločníci sedeli pri DeVasherovom zahádzanom stole.

„Počúvali ste?“ spýtal sa Locke.

„Pravdaže som počúval, Nat. Počuli sme tu každé jedno chlapcovo slovo. Zvládli ste to fakt dobre. Podľa mňa je teraz na smrť vydesený a Tarranceovi sa bude vyhýbať na sto honov.“

„A čo Lazarov?“

„Musím mu to oznámiť. On je šéf. Nemôžeme sa tváriť, že sa nič nedeje.“

„Čo urobia?“

„Nič hrozné. Z chlapca nespustíme oči vo dne v noci a budeme odpočúvať všetky telefonáty. A čakať. Prvý krok neurobí on, ale Tarrance. Znova ho vyhľadá, ale tentoraz už budeme pritom. Postarajte sa, aby sa čo najviac zdržiaval v budove. Len čo odtiaľto vytiahne päty, dajte nám vedieť, ak to bude možné. Ale myslím, že to nebude nič strašné.“

„Prečo si vytipoval práve McDeera?“ spýtal sa Locke.

„Podľa môjho názoru je to nová stratégia. Nezabúdajte, že Kozinski s Hodgeom ich oslovili sami. Možno prezradili viac, než sme si mysleli. Neviem. Možno si hovoria, že McDeera ľahšie spracujú, lebo je to zelenáč plný mladíckych ideálov. A etických zásad – ako tuto náš milovník etiky Ollie. To bolo dobré, Ollie, fakt dobré.“

„Sklapni, DeVasher.“

DeVasherovi zmizol úsmev z tváre. Zahryzol si do hornej pery a preniesol sa cez to. Pozrel na Locka. „Domýšľate si ďalší krok, však? Ak Tarrance neprestane dobiedzať, jedného dňa mi Lazarov zavolá a rozkáže ho odstaviť. Umlčať. Napchať do suda a hodiť do mora. A keď to urobím, všetky vaše ctihodnosti sa môžu odporúčať do predčasného dôchodku a urýchlene opustiť Spojené štáty.“

„Lazarov predsa nedá zlikvidovať tajného.“

„No, bol by to šialený krok, ibaže Lazarov je tiež šialený. Situácia v našich končinách ho nesmieme znepokojuje. Každú chvíľu mi telefonuje a na kadečo sa vypytuje. A ja mu odpovedám. Niekedy ma počúva, niekedy len kľaje. A niekedy hovorí, že to musí prerokovať s velením. Ale ak mi prikáže zlikvidovať Tarrancea, tak zlikvidujeme Tarrancea.“

„Až mi je zle pri tej predstave,“ poznamenal Lambert.

„Ešte ti len bude, Ollie. Stačí, aby si niektorý z tých vašich fešákov s ním začal šuškať z uška do uška a bude ti horšie ako zle. Odporúčam vám, mládenci, aby ste McDeerovi naložili toľko na plecia, že si nebude mať čas na Tarrancea ani spomenúť.“

„Preboha, DeVasher, veď drie dvadsať hodín denne. Vyštartoval ako drak a doteraz neznížil tempo.“

„Len ho pozorne sledujte. Povedzte Lamarovi Quinovi, aby s ním čo najviac utužoval vzťahy, a keby mal náhodou niečo za lubom, tak mu to vyklopí.“

„Dobrý nápad,“ poznamenal Locke a pozrel na Ollieho. „Zavolajme si Quina na dlhší pohovor. Je to McDeerov najbližší priateľ a mohol by byť ešte bližší.“

„Pozrite, mládenci,“ zasiahol DeVasher. „McDeere má teraz plné gate. Ani nepípne. Ak ho Tarrance začne znova otravovať, urobí to isté, čo dnes. Pofrčí rovno za Lamarom Quinom. Jasne nám ukázal, komu dôveruje.“

„Povedal o tom včera žene?“ spýtal sa Locke.

„Práve to preverujeme. Ešte to potrvá asi hodinu. Máme v tomto meste toľko ploštíc, že potrebujeme šesť počítačov, aby sme niečo našli.“

Mitch sa díval von oknom z Lamarovej kancelárie a opatrne vyberal slová. Veľa toho nepovedal. Čo ak má Tarrance pravdu? Čo ak sa všetko nahráva?

„Už si spokojnejší?“ spýtal sa Lamar. „Myslím, že áno. Znelo to logicky.“

„Už sa to stalo aj predtým, ako hovoril Locke.“

„A koho vtedy oslovili?“

„Nespomínam si. Bolo to tuším pred tromi či štyrmi rokmi.“

„Ale nevieš náhodou, koho si vybrali?“

„Nie. Prečo ťa to tak zaujíma?“

„Len som bol zvedavý. Nechápem, prečo si vytipoval mňa, nováčika, práve mňa, čo zo všetkých štyridsiatich právnikov vie o firme aj o klientoch najmenej. Prečo si vybrali mňa?“

„Neviem, Mitch. Najlepšie bude zachovať sa podľa Lockovej rady. Pusti to z hlavy a tomu Tarranceovi sa vyhýbaj. Pokiaľ nepríde so zatykačom, nemusíš sa s ním vôbec rozprávať. Ak sa ešte niekedy ukáže, povedz mu, aby odpálil. Je to nebezpečný chlapík.“

„Áno, asi máš pravdu.“ Mitch sa nasilu usmial a zamieril k dverám. „Ešte stále platí to pozvanie na zajtra večer?“

„Jasné. Kay chce grilovať mäso a jesť vonku pri bazéne. Môžete prísť trochu neskôr, tak o pol ôsmej.“

„Teda zatiaľ dovi.“

12

Dozorca zakričal jeho meno, prehmatal ho a zaviedol do veľkej miestnosti s radom tesných kóji, v ktorých už sedeli niekoľkí návštevníci a šepkali cez hrubú kovovú mrežu.

„Číslo štrnásť,“ povedal dozorca a ukázal mu jeho miesto. Mitch zamieril do kóje a sadol si. Onedlho sa objavil Ray a usadil sa vo vyhradenom priestore na opačnej strane mreže. Nebyť jazvy na čele a niekoľkých vrások okolo očí, vyzeral by ako Mitchovo dvojča. Obidvaja merali stoosemdesiatpäť centimetrov, vážili okolo šesťdesiatpäť kíl, mali svetlohnedé vlasy, malé modré oči, vysoké lícne kosti a širokú bradu. Odjakživa im hovorili, že v ich rodine koluje indiánska krv, iba tmavá pleť zrejme rokmi vybledla v uhoľných baniach.

Mitch nebol v Brushy Mountain už tri roky. Presnejšie tri roky a tri mesiace. Ale zato si písali pravidelne dva razy do mesiaca už osem rokov.

„Ako ti ide francúzština?“ prehovoril konečne Mitch. Keď Ray prechádzal cez kadejaké testy v armáde, ukázalo sa, že má pozoruhodný talent na jazyky. Dva roky robil vo Vietname tlmočníka. Pri tej príležitosti sa za šesť mesiacov naučil po nemecky. Španielčina mu trvala štyri roky, ale musel sa ju učiť zo slovníka vo väzenskej knižnici. Jeho posledným projektom bola francúzština.

„Zdá sa mi, že celkom plynne,“ odpovedal Ray na otázku. „Tu to človek ťažko odhadne. Veľa si nezakonverzujem. Podľa všetkého sa tu francúzština zatiaľ nevyučuje, takže väčšina kolegov rozpráva jednotne po anglicky. Ale francúzština je fakt najkrajší jazyk na svete.“

„Je ľahká?“

„Nie taká ľahká ako nemčina. To vieš, že sa mi učila oveľa ľahšie, keď som tam žil a všetci okolo mňa rozprávali po nemecky. Vedel si, že päťdesiat percent anglických slov pochádza z nemčiny a prenikli do našej reči ešte v časoch staroangličtiny?“

„Nie, to som nevedel.“

„No fakt. Sme s Nemcami prvostupňoví bratranci.“

„A čo máš na programe po francúzštine?“

„Asi taliančinu. Je to románsky jazyk, tak ako francúzština, španielčina a portugalčina. A potom ruštinu. Alebo gréčtinu. Minule som si čítal o gréckych ostrovoch. Chcem tam onedlho zájsť.“

Mitch sa usmial. Milosť dostane najskôr o sedem rokov.

„Podľa teba si len robím srandu, čo?“ spýtal sa Ray. „Trochu som tu sondoval, Mitchell, a už to dlho nepotrvá.“

„Čo máš za lubom?“

„Nemôžem o tom rozprávať. Ale pracujem na tom.“

„Nerob to, Ray.“

„Budem potrebovať pomoc aj zvonku a nejaké prachy, aby som mohol vypadnúť zo Štátov. Tisícka by aj stačila. To zvládneš, nie? Teba do toho nezapletiem.“

„Neodpočúva niekto tieto rozhovory?“

„Niekedy áno.“

„Tak radšej hovorme o niečo inom.“

„Jasné. Ako sa má Abby?“

„Výborne.“

„Kde je?“

„Teraz je asi práve v kostole. Chcela ísť so mnou, ale povedal som jej, že by ju k tebe aj tak nepustili.“

„Rád by som ju videl. Keď tak čítam vaše listy, tak vidím, že sa vám fakt darí. Nový dom, nové autá, členstvo v klube. Som na teba vážne hrdý. Za posledné dve generácie si prvý McDeere, ktorý to niekam dotiahol.“

„Naši rodičia boli dobrí ľudia, Ray. Nemali nijaké možnosti a prenasledovala ich smola. Robili, čo bolo v ich silách.“

Ray sa usmial a odvrátil pohľad. „Áno, asi máš pravdu. Bol si v poslednom čase s mamou?“

„Nie, už som ju nevidel poriadne dlho.“

„Ešte je na Floride?“

„Myslím, že áno.“

Zmĺkli. Obaja spomínali na matku. Boli to zväčša bolestné spomienky. Keď boli malí a otec ešte žil, zakúsili šťastné časy. Ale otcovu smrť niesla ťažko a nevedela sa z nej spamätať. A keď potom zabili aj Rustyho, strýkovia a tety ju dali do ústavu.

Ray prechádzal prstom po tenkých kovových mrežiach. Mitch ho sledoval pohľadom. „Hovorme o niečom inam.“

Mitch prikývol. Bolo toho toľko, o čom by sa mohli rozprávať, ale všetko patrilo dávnej minulosti. Mali spoločnú iba minulosť a tú bolo lepšie nechať na pokoji.

„Raz si mi v liste spomínal, že nejaký tvoj bývalý spoluväzeň je súkromný detektív v Memphise.“

„Jasné, Eddie Lomax. Deväť rokov slúžil v Memphise na polícii, až kým ho nezašili za znásilnenie.“

„Znásilnenie?“

„Mhm. Mal to tu ťažké. Násilníkov tu nemajú radi a polišov nenávidia. Skoro ho zabili, kým som sa do toho nevmontoval. Už je vonku dobré tri roky, ale stále mi píše. Špecializuje sa na rozvodové vyšetrovanie.“

„Je v telefónnom zozname?“

„969-3838. Načo ho potrebuješ?“

„Máme tam jedného kolegu, ktorému zakáša žena, ale nemôže ju pristihnúť. Myslíš, že je dobrý?“

„Stopercentný, aspoň to o sebe tvrdí. Už si zarobil celkom slušné peniaze.“

„Môžem sa naňho spoľahnúť.“

„Žartuješ? Povedz, že si môj brat, a kvôli tebe bude ochotný aj vraždiť. Práve on mi odtiaľto pomôže, len to ešte nevie. Ale môžeš mu to naznačiť.“

„Radšej s tým prestaň.“

Okolo Mitcha práve prechádzal dozorca. „Tri minúty“ oznámil.

„Čo ti mám poslať?“ spýtal sa Mitch.

„Chcel by som ťa požiadať o veľkú láskavosť ak nebudeš mať nič proti.“

„Len povedz… čokoľvek.“

„Skoč do kníhkupectva a pozri sa, či nemajú kazetu s jazykovým kurzom – ako sa naučiť grécky za dvadsaťštyri hodín. A keby ti to nerobilo problémy, tak aj grécko‑anglický slovník.“

„Na budúci týždeň to pošlem.“

„A mohol by si mi poslať aj taliančinu?“

„Bez problémov.“

„Neviem sa rozhodnúť, či sa usadím na Sicílii, alebo na egejských ostrovoch. Už som z toho úplne hotový. Rozprával som sa o tom aj s naším väzenským pastorom, ale nevedel mi poradiť. Asi sa spýtam správcu väznice, čo povieš?“

Mitch sa uškrnul a pokrútil hlavou. „Prečo nie v Austrálii?“

„Super nápad! Pošli aj nejaký kurz austrálčiny a slovník.“

Obaja sa usmiali, ale hneď zvážneli. Uprene skúmali jeden druhého a čakali, kedy stráž ohlási koniec návštev. Mitch hľadel na jazvu na jeho čele a spomínal na tie nespočetné bary a nespočetné bitky, ktoré sa nevyhnutne museli skončiť zabitím. V sebaobrane, hovoril Ray. Celé roky Rayovi v duchu nadával, že bol taký hlúpy, ale už ho hnev prešiel. Teraz by ho bol najradšej objal, odviedol domov a našiel mu nejakú slušnú prácu.

„Neľutuj ma,“ povedal Ray.

„Abby ti chce napísať list.“

„Budem sa tešiť. Pamätám si ju len ako malé dievčatko, ktoré sa večne motalo v otcovej banke na Main Street. Povedz jej, nech mi pošle fotku. A pošlite aj fotku toho vášho domu. Ty si za posledných sto rokov prvý McDeere, ktorý sa dopracoval k vlastnému majetku.“

„Už musím ísť.“

„Vieš čo, urob mi radosť. Myslím, že by si mal zájsť za mamou. Ktovie, či ešte vôbec žije. Keď si už hotový advokát, hádam by sme ju mohli odtiaľ vziať.“

„Už som na to myslel.“

„Ešte o tom trochu pouvažuj, dobre?“

„Dobre. Tak dovi o mesiac.“

DeVasher si potiahol z cigarety a vyfúkol do vzduchového filtra kúdol dymu. „Našli sme Raya McDeera,“ vyhlásil hrdo.

„Kde?“ spýtal sa Ollie.

„Štátne väzenie Brushy Mountain. Pred ôsmimi rokmi odsúdený v Nashville za vraždu druhého stupňa na pätnásť rokov nepodmienečne. Plným menom Raymond McDeere. Tridsaťjeden rokov. Rodina žiadna. Tri roky slúžil v armáde: Prepustený pre hrubé porušenie disciplíny. Stratená existencia.“

„Ako ste ho vypátrali?“

„Včera ho navštívil jeho mladší braček. Išli sme mu v pätách. Veď vieš, stále ho sledujeme.“

„Bol odsúdený za verejný trestný čin. Mali ste ho vypátrať skôr.“

„Určite by sme ho boli našli, keby to bolo dôležité. Ale také dôležité to zas nie je. Plníme si svoje povinnosti.“

„Pätnásť rokov, hm? Koho zabil?“

„Ako to už býva. Pár opilcov sa v bare pobilo kvôli ženskej. Ale bez zbrane. Podľa policajnej správy aj vyhlásenia súdneho lekára dvoma údermi päsťou rozdrvil tomu nešťastníkovi lebku.“

„A prečo ho prepustili z armády?“

„Hrubé porušenie disciplíny. Plus urážka dôstojníka. Nechápem ako unikol vojenskému súdu. Zdá sa, že je to dobrý všivák.“

„Máš pravdu, nie je to vôbec dôležité. Čo máš ešte nové?“

„Nie veľa. Ako vieš, dom je odpočúvaný ale manželke sa o Taranceovi nezmienil. Vlastne odpočúvame chlapca nepretržite a o Taranceovi nepovedal absolútne nikomu.“

Ollie sa usmial a spokojne prikývol. Bol na McDeera hrdý. To je správny advokát.

„A čo sex?“

„Veď vieš, my môžeme iba počúvať. Ale počúvame poriadne zblízka a podľa všetkého si nešuchli už aspoň dva týždne. Nezabúdaj, že tu ťahá šestnástky, ako všetci zelenáči postihnutí pracovnou mániou. A paničku to podľa všetkého začína otravovať. Klasika!“ Často telefonuje matke – ale vždy tak, aby o tom nevedel. A žaluje sa jej, ako sa jej mužíček hrozne zmenil, no stará známa pesnička… Bojí sa, že ho tá práca zabije. Toto počúvame stále dokola. Takže ťa nemám veľmi čím potešiť, Ollie. Dokonca pre teba nemám ani nijaké obrázky. Ale pri prvej príležitosti ti niečo pekné nafotíme.

Ollie civel na stenu a nič nehovoril.

„Počuj, Ollie, myslím, že by sme mali chlapca poslať s Averym na Kajmany. Môžeš mu vybaviť nejakú služobnú cestu?“

„Bez problémov. Smiem sa spýtať načo?“

„Zatiaľ nie. Neskôr sa to dozvieš.“

Budova sa nachádzala v lacnejšej časti centra, len pár blokov od oceľovo‑sklených kolosov, natisnutých na seba, akoby v Memphise bolo málo miesta. Oznam na bráne upozorňoval, že hore na poschodí má kanceláriu súkromný detektív Eddie Lomax. Návštevy len po predbežnom dohovore. Dvere na poschodí oznamovali, že pán Lomax sa venuje vyšetrovaniu najrozličnejšieho druhu. Zaoberá sa rozvodmi, nehodami, nezvestnými príbuznými, sledovaním. V telefónnom zozname mal uvedenú policajnú expertízu, ale nebola tam zmienka o ukončení policajnej praxe. Ďalej sa tam spomínalo odpočúvanie, dozor nad deťmi, fotografovanie, získavanie usvedčujúcich materiálov, pátranie po pozostalosti, vymáhanie poistky, predmanželský prieskum partnerovho zázemia. Má licenciu, poistku a je k dispozícii dvadsaťštyri hodín denne. Zaručuje diskrétnosť, spoľahlivosť, dôveryhodnosť a spokojnosť.

Mitchovi zaimponovala najmä tá dôveryhodnosť. Dohodli sa na piatu hodinu popoludní, a prišiel o pár minút skôr. Urastená platinová blondínka v čiernej priliehavej sukni a čiernych čižmách sa spýtala, ako sa volá, a naznačila mu, aby si sadol na oranžovú laminátovú stoličku pri okne. Eddie tu bude o chvíľočku. Stačil mu jediný pohľad na stoličku, a keď zbadal tú vrstvu prachu, ba aj zopár mastných škvŕn, radšej sa vyhovoril, že ho už bolí chrbát od sedenia. Tammy pokrčila plecami a vzápätí už znova žula žuvačku a klepotala na stroji. Mitch chvíľu uvažoval, či je to správa o predmanželskom prieskume, sledovaní alebo nejakých útočných protiopatreniach. Popolník na stole mala plný ohorkov označkovaných ružovým rúžom. Kým ľavou rukou písala, pravou každú chvíľu vyťahovala z balíčka novú a novú cigaretu a vsúvala si ju do zovretých perí. Pozoruhodne koordinovane šťukla čímsi v ľavej ruke a plamienok zamieril rovno ku končeku neuveriteľne tenkej a dlhej cigarety. Keď plamienok zmizol, pery sa inštinktívne zovreli okolo krehkého výčnelku a celé telo začalo vstrebávať nikotín. Z písmen vznikali slová, zo slov vety, z viet odseky, kým sa ona zúfalo pokúšala zaplniť si pľúca dymom. Keď jej z úst visel už len kúsok popola, preglgla, oslnivočervenými nechtami si vybrala ohorok z perí a zhlboka vydýchla. Dym stúpal hore k fľakatému, zasadrovanému stropu, pridal sa k oblaku, ktorý sa tam tvoril už od rána, a krúžil okolo visiacej žiarovky. Vtom ju zachvátil suchý, dráždivý kašeľ, pri ktorom celá očervenela a jej mohutné prsia sa len natriasali a nadskakovali nebezpečne blízko písacieho stroja. Schmatla šálku, čo stála poruke, odpila si pár glgov, vložila si do úst filter, a už znova ďobala do stroja.

Po dvoch minútach sa už Mitch začal báť otravy kysličníkom uhoľnatým. Zbadal, že na okne je malá škára, ktorú pavúky z neznámych dôvodov nechali voľnú. Pristúpil k rozstrapkaným, zaprášeným záclonám a usiloval sa cez ňu aspoň trochu nadýchnuť. Bolo mu zle. Za chrbtom sa mu ozval ďalší výbuch suchého, piskľavého kašľa. Pokúsil sa otvoriť okno, ale nánosy popukanej farby sa už dávno zosušili dokopy, takže sa ním nedalo ani pohnúť.

Práve keď mal pocit, že už‑už zamdlie, ťukanie a fajčenie prestalo.

„Právnik?“

Mitch sa obrátil od okna a pozrel na sekretárku. S prekríženými nohami sedela na kraji stola, čierna kožená sukňa vyhrnutá vysoko nad kolená. Pomaly chlipkala diétnu pepsi.

„Áno.“

„Z veľkej firmy?“

„Áno.“

„Hneď som si to myslela. Len som zbadala ten váš oblek, nažehlenú parádnu košeľu a hodvábnu kravatu, hneď mi to bolo jasné. Advokátov z veľkých firiem rozoznám na prvý pohľad od tých chudákov z mestského súdu.“

Dym sa pomaly rozchádzal a Mitchovi sa trochu uľavilo. Chvíľu obdivoval jej nohy, vystavené práve na tento účel. Ona si zas prezerala jeho topánky.

„Tak vám sa páči ten oblek, hm?“ spýtal sa.

„Drahý, to je jasné. Aj kravata. Tou košeľou a topánkami si nie som celkom istá.“

Mitch pozorne skúmal jej kožené čižmy, nohy, sukňu a tenký pulóvrik, obopínajúci mohutné prsia, a rád by jej bol povedal niečo milé pre potešenie. Ona však bola celkom spokojná s jeho pohľadom, kĺzajúcim raz hore, raz dolu, a znova si chlipla pepsi.

Keď sa nabažila jeho pohľadov, kývla hlavou k dverám a povedala: „Už môžete ísť. Eddie vás čaká.“

Detektív práve telefonoval a pokúšal sa presvedčiť akéhosi nešťastného starého človeka, že jeho syn je naozaj homosexuál.

A to mimoriadne aktívny homosexuál. Eddie kývol hlavou k drevenej stoličke a Mitch si sadol. Zbadal, že v miestnosti sú doširoka otvorené dve okná, a hneď sa mu dýchalo ľahšie.

Eddie sa zatváril znechutene a zakryl slúchadlo: „Plače,“ pošepkal Mitchovi, ktorý sa usmial, akoby ho to pobavilo.

Na nohách mal špicaté modré čižmy z krokodílej kože, oblečený bol v leviskách a naškrobenej, dopoly rozopnutej broskyňovoružovej košeli, ktorá odhaľovala tmavú chlpatú hruď, a na krku mal dve zlaté hrubé reťaze a jeden tyrkysový náhrdelník. Zrejme bol milovníkom Toma Jonesa, Humperdinga či niektorého iného speváka s hrivou vlasov, mohutnými bokombradami a pevnými čeľusťami.

„Mám aj fotografie,“ hovoril do telefónu a rýchlo odtiahol slúchadlo od ucha, keď starký prenikavo vykríkol. Vytiahol z obalu päť ligotavých fotografií dvadsať krát dvadsať centimetrov a šupol ich po stole k Mitchovi. Áno, nech to bol ktokoľvek, rozhodne bol homosexuál. Eddie sa naňho pyšne usmial. Telá ležali na akomsi javisku, podľa všetkého v nejakom klube. Položil ich na stôl a pozrel von oknom. Boli to vysokokvalitné farebné fotografie. Človek, ktorý ich robil, musel byť pri tom. Mitch si spomenul, že Eddie sedel za znásilnenie. Policajt odsúdený za znásilnenie.

Konečne tresol slúchadlo na vidlicu. „Tak vy ste Mitchell McDeere! Teší ma, že vás vidím.“

Ponad stôl si potriasli ruky. „Potešenie je na mojej strane,“ povedal Mitch. „V nedeľu som bol za Rayom.“

„Mám pocit, akoby som vás poznal už celé roky. Akoby ste Rayovi z oka vypadli. Spomínal, že sa podobáte. Porozprával mi o vás všetko. A zrejme aj vám o mne. Ako som robil na polícii. Ako ma odsúdili za to znásilnenie. Povedal vám, že podľa zákona to bolo pohlavné zneužitie, že tá potvora mala sedemnásť, a vyzerala na dvadsaťpäť a celý proces bol vykonštruovaný?“

„Spomínal mi to. Ray toho veľa nenahovorí. Veď viete.“

„Je to bohovský chalan. Zachránil mi život, namojveru. Keď chlapi vo väzení zistili, že som bol poliš, skoro ma utĺkli. Vtedy Ray zasiahol a ešte aj čierni sa ho zľakli. Keby chcel, mohol by ľuďom fakt ublížiť.“

„Je to môj jediný príbuzný.“

„Ja viem. Keď je človek s niekým zašitý pár rokov v lapáku, dozvie sa o ňom všetko. Rozprával mi o vás celé hodiny. Keď som odtiaľ odchádzal, práve ste sa chystali študovať právo.“

„V júni som promoval a nastúpil som do firmy Bendini, Lambert a Locke.“

„Jakživ som o nej nepočul.“

„Je to daňová firma na Front Street.“

„Často robím pre advokátov špinavú robotu okolo rozvodov. Sledovanie, fotky, ako sú tieto, zhromažďovanie dôkazov pre súd.“ Rozprával rýchlo a sekal slová aj vety. Nohy si vyložil na stôl a vystavil na obdiv svoje kovbojské čižmy. „Okrem toho niektorým právnikom dohadzujem prípady. Ak vypátram nejakú dobrú búračku alebo ublíženie na tele, pekne ich jedného po druhom obídem a sondujem, kto dá najviac. Ublíženie na zdraví – to je zlatá baňa. Lenže tí vydriduchovia berú za odškodnenie štyridsať percent Štyridsať percent!“ Znechutene krútil hlavou, akoby nechcel veriť, že takí chamtiví právnici vôbec žijú v tomto meste.

„Platia vás na hodinu?“ spýtal sa Mitch.

„Tridsať papierov plus výdavky. Minulú noc som trčal šesť hodín pred Holiday Innom a čakal v dodávke, kedy odtiaľ konečne vypadne manžel mojej klientky aj so svojou kurvou, aby som mohol cvaknúť pár obrázkov, šesť hodín, to znamená osemdesiat papierov len za to, že som sedel na zadku v dodávke, prezeral si časopisy s kadejakými prasačinkami a čakal. A ešte som jej naúčtoval aj večeru.“

Mitch pozorne počúval, akoby netúžil po inom, len aby si aj on mohol takto zarábať na živobytie.

Tammy vopchala hlavu do dverí a oznámila, že odchádza. Spolu s ňou vnikol do miestnosti závan stuchnutého vzduchu a Mitch hneď pozrel k oknu. Nato tresla dvermi.

„Famózna kočka,“ poznamenal Eddie. „Ale má problémy s mužom. Je šoférom kamiónu a myslí si, že je Elvis. Má ulízané čierne vlasy a obrovské kotlety. A nosí okuliare s hrubým zlatým rámom, aké nosil Elvis. Keď nie je na cestách, sedáva pri tom svojom kamióne a počúva Elvisove platne, alebo chodí na tie jeho slaďáky do kina. Presťahovali sa z Ohia len preto, aby ten šašo mohol byť čo najbližšie k hrobu svojho idolu. Hádajte, ako sa volá?“

„Nemám predstavu.“

„Elvis. Elvis Aaron Hemphill. Po Kráľovej smrti si legálne zmenil meno. Večer chodieva do tmavých nočných klubov a napodobuje ho. Raz som ho videl. Mal na sebe akýsi biely priliehavý úbor, rozopnutý až po pupok, čo by nemuselo vyznať zle, keby nemal taký obrovský bachor ako vyblednutý metán. Bolo to hrozne smutné. Okrem toho mal škrekľavý hlas, takže mi pripomínal skôr indiánskeho náčelníka pri táborovom ohni.“

„A v čom je problém?“

„V ženských. Neuveriteľné, čo vyvádzajú tie Elvisove ctiteľky, ktoré sa tu zhromažďujú z celých Štátov. Vyvaľujú oči na toho šaša, čo sa hrá na kráľa rocku. Hádžu doňho nohavičky, obrovské nohavičky z tých svojich rozkysnutých tučných zadkov, a on si nimi utrie spotené čelo a hodí im ich naspäť. Vykrikujú naňho svoje čísla hotelových izieb a máme podozrenie, že sa občas vytratí a hrá sa na veľkého žrebca, ako bol Elvis. Ale ešte som ho neprichytil.“

Mitch si nevedel predstaviť, čo by na to mohol odpovedať.

Prihlúplo sa usmieval a tváril sa, akoby to bol skutočne neuveriteľný príbeh. Ale Lomax to pochopil.

„Tak čo, máte problémy s manželkou?“

„Nie. Nič také. Potrebujem informácie o štyroch ľuďoch. Traja sú mŕtvi, a jeden živý.“

„To znie zaujímavo. Počúvam.“

Mitch si vytiahol z vrecka poznámky. „Bol by som rád, keby ste to pokladali za prísne dôverné.“

„Samozrejme. Rovnako dôverné, ako vaše rokovanie s klientmi.“

Mitch prikývol, ale hneď si spomenul na Tammy a Elvisa a nechápal, načo mu Lomax o nich vôbec rozprával.

„Absolútne dôverné.“

„Veď vám hovorím, že áno. Môžete mi veriť.“

„Tridsať na hodinu?“

„Pre vás dvadsať. Poslal vás predsa Ray, nie?“

„To si cením.“

„Tak o koho ide?“

„Tí traja mŕtvi boli kedysi advokátmi v našej firme. Róbert Lamm zahynul na poľovačke kdesi v Arkansase. Niekde v horách. Dva týždne bol nezvestný a potom ho našli s guľkou v hlave. Robila sa aj súdna obhliadka. To je všetko, čo viem. Alice Knaussová zahynula roku 1977 pri autonehode tu v Memphise. Údajne do nej vrazil opitý vodič. John Mickel spáchal samovraždu roku 1984. Telo sa našlo v jeho kancelárii. Okrem toho aj pištoľ a list.“

„Viac neviete?“

„Nie.“

„O čo vám ide?“

„Chcem sa dozvedieť čo najviac o tom, ako tí ľudia umreli. Chcem poznať všetky okolnosti ich smrti. Kto vyšetroval ich úmrtie, zaujímajú ma všetky nezodpovedané otázky a podozrenia.“

„Aké máte podozrenie?“

„Zatiaľ nijaké. Zaujíma ma to výlučne zo zvedavosti.“

„Nie je to iba zo zvedavosti.“

„Okej, nie je to iba zo zvedavosti. Ale zatiaľ ostaneme pri tom.“

„Nemám námietky. A kto je ten štvrtý?“

„Istý Wayne Tarrance. Agent FBI tu v Memphise.“

„FBI!“

„Tuším ste sa veľmi nepotešili.“

„To som sa veru nepotešil. Za polišov beriem štyridsať.“

„Bez problémov.“

„Čo chcete vedieť?“

„Preverte ho. Ako dlho tu už je? Odkedy je tajným? Akú má povesť?“

„To je dosť ľahké.“

Mitch zložil papierik a vopchal si ho do vrecka. „Ako dlho vám to potrvá?“

„Asi mesiac.“

„Výborne.“

„Počujte, ako sa volá tá vaša firma?“

„Bendini, Lambert a Locke.“

„Tí dvaja chlapíci, ktorých zabilo v lete…“

„Boli to členovia firmy.“

„Nijaké podozrenie?“

„Nie.“

„No veď ja nič…“

„Počujte, Eddie. Musíte byť stále hrozne opatrný Nevolajte mi domov ani do práce. Ozvem sa vám asi o mesiac. Mám podozrenie, že som ostro sledovaný.“

„Kým?“

„To by som rád vedel.“

13

Avery s úsmevom študoval výstup z počítača. „Za október máte priemerne šesťdesiatjeden hodín na týždeň.“

„Myslel som, že šesťdesiatštyri,“ ohlásil sa prekvapene Mitch.

„Šesťdesiatjeden je viac ako dosť. Ubezpečujem vás, že doteraz ešte ani jeden mladší člen firmy nedosiahol v prvom roku taký vysoký priemer. Môžete to zdokumentovať?“

„Vôbec som nevatoval. To číslo mohlo byť oveľa vyššie.“

„Koľko hodín týždenne robíte?“

„Osemdesiatpäť až deväťdesiat. Keby som bol chcel, pokojne som mohol vykázať priemer sedemdesiatpäť.“

„To by som vám neodporúčal, aspoň zatiaľ nie. Mohla by z toho vzniknúť žiarlivosť. Mladší kolegovia vás veľmi pozorne sledujú.“

„Mám trochu ubrať?“

„Rozhodne nie. Momentálne máme mesačný skĺz. Len ma trochu trápia tie vaše dlhé šichty. Jednoducho ma trápia. Mladí kolegovia väčšinou začínajú ako lesný požiar, ale veľmi rýchlo dohoria. Od osemdesiat‑deväťdesiathodinových týždňov prejdú po pár mesiacoch k šesťdesiatpäť‑sedemdesiathodinovým. Ale vy máte neuveriteľnú výdrž.“

„Nepotrebujem veľa spať.“

„Čo si o tom myslí vaša manželka?“

„Prečo vás to zaujíma?“

„Neprekáža jej vaše ponocovanie v práci?“

Mitch zazrel na Averyho a hlavou mu preblesla včerajšia hádka, keď prišiel na večeru tri minúty pred polnocou. Obidvaja sa ovládali, ale bol to zatiaľ ich najvážnejší spor, a podľa všetkého nie posledný. Nikto nevyhral, ani neprehral. Abby vyhlásila, že pán Rice zo susedného domu jej je bližší ako vlastný manžel.

„Chápe to. Povedal som jej, že o dva roky bude zo mňa spoločník a v tridsiatke pôjdem do dôchodku.“

„Zdá sa, akoby ste sa o to naozaj usilovali.“

„Hádam sa nesťažujete? Každú hodinu, ktorú som si za minulý mesiac naúčtoval, som robil na vašich prípadoch, a nezdalo sa mi, že by vás veľmi trápilo, či sa prepracujem.“

Avery položil výstup na sekretár a zamračene pozrel na Mitcha. „Nechcem, aby ste rýchlo vyhasli, alebo niečo zanedbali doma.“

Zdalo sa mu smiešne, že manželského poradcu mu robí muž, ktorého opustila žena. Prepálil Averyho pohľadom plným opovrhnutia. „Moja domácnosť nech vás netrápi. Pokiaľ podávam dobre výkony v práci, mali by ste byť šťastný.“

Avery sa oprel o stôl. „Pozrite, Mitch, ja sa týmto veciam veľmi nerozumiem. Vietor fúka zhora. Lamberta a McKnighta znepokojuje, že to možno trochu prepínate. Pochopte, každé ráno chodiť o piatej a niekedy ešte aj v nedeľu! To už je čo povedať, Mitch.“

„Čo hovorí šéfstvo?“

„Veľa toho nehovorí. Ale verte či nie, Mitch, tým starkým naozaj záleží na vás aj na vašej rodine. Chcú mať vo firme šťastných advokátov so šťastnými manželkami. Ak vládne v rodine pohoda, právnici podávajú vyššie výkony. Najmä Lambert má také otcovské sklony. O pár rokov chce odísť do dôchodku a prežíva s vami a s ostatnými mladšími kolegami roky svojej slávy. Ak vám kladie priveľa otázok alebo občas poučuje, berte to športovo. Má právo správať sa ako praotec Adam.“

„Odkážte im, že sa mám dobre, Abby sa má dobre, sme veľmi šťastní a ja som veľmi produktívny.“

„No dobre, tak to je vybavené. A teraz vám musím oznámiť, že od zajtra o týždeň odchádzame spolu na Veľký kajmaní ostrov. Ako zástupca Sonnyho Cappsa a ďalších troch klientov sa mám stretnúť s niekoľkými kajmanskými bankármi. Práce bude vyše hlavy, ale vždy sa nájde trochu času aj na plávanie a potápanie. Povedal som McKnightovi, že vás tam potrebujem, a súhlasil, aby ste ma sprevádzali. Poznamenal, že sa vám už zíde aj trochu oddychu. Chcete ísť?“

„Pravdaže. Len som trochu prekvapený.“

„Je to služobná cesta, takže ideme bez manželiek. Lamberta trápilo, či nebudete mať doma problémy.“

„Zdá sa mi, že pána Lamberta trochu priveľmi trápi situácia v mojej domácnosti. Povedzte mu, že to určite zvládnem. Bez problémov.“

„Takže idete?“

„Jasné, že idem. Ako dlho tam budeme?“

„Pár dní. Budeme bývať v podnikovej vile. Sonny Capps pravdepodobne v druhej. Pokúšam sa získať na cestu firemné lietadlo, ale asi budeme letieť normálnou linkou.“

„Mne to neprekáža.“

Iba dvaja cestujúci na palube lietadla kajmanských aerolínií mali kravaty a po prvej runde rumového punču na uvítanie si Avery svoju rozviazal a vopchal do vrecka saka. Punč roznášala krásna snedá kajmanská letuška s modrými očami a zvodným úsmevom. Avery viac ráz zopakoval, že ženy sú tam nádherné. Mitch sedel pri okne a usiloval sa nedať najavo vzrušenie zo svojej prvej zahraničnej cesty. Pred odchodom objavil v knižnici príručku o Kajmaních ostrovoch. Dozvedel sa, že ostrovy sú dokopy tri: Veľký kajmaní ostrov, Malý kajmaní ostrov a Kajmaní Brac. Dva menšie sú pomerne riedko obývané a málo navštevované. Veľký kajmaní ostrov má osemnásťtisíc obyvateľov, sídli na ňom dvanásťtisíc obchodných spoločností a tristo bánk. Žije tam dvadsať percent bieleho obyvateľstva, dvadsať percent čierneho a zvyšných šesťdesiat percent nevie, do ktorej skupiny patrí, a vôbec ich to nezaujíma. Hlavné mesto Georgetown sa v posledných rokoch premenilo na medzinárodný daňový raj a jeho banky sa svojou diskrétnosťou vyrovnali švajčiarskym. Neplatia sa tu dane z príjmu, dane zo ziskov spoločnosti, dane zo zisku, z nehnuteľností ani z darov. Niektoré spoločnosti a investície získali pred zdanením päťdesiatročnú garanciu. Ostrovy sú závislým britským územím a majú neobyčajne stabilnú vládu. Zisky z dovozného cla a turistického ruchu pokrývajú všetky potreby vlády. Nie je tam kriminalita ani nezamestnanosť.

Veľký kajmaní ostrov bol dlhý tridsať kilometrov a miestami široký až desať kilometrov, ale z lietadla vyzeral oveľa menší. Skoro ako drobná skala obklopená priezračnou zafírovomodrou vodou.

Lietadlo takmer pristálo v lagúne, ale v poslednej chvíli ho zachránil úzky pás asfaltu, ktorý mu vybehol v ústrety. Vystúpili a so spevom prešli cez colnicu. Malý černoško schmatol Mitchovu batožinu a hodil ju spolu s Averyho taškami do starého, tridsaťročného forda. Mitch mu dal štedré prepitné.

„Sedemmíľová pláž!“ zavelil Avery a výdatne si odgrgol po poslednom rumovom punči.

„Okej, mon,“ zanôtil chlapec. Taxík vyrazil ako strela rovno do Georgetownu. Z rádia sa rozliehalo reggae. Šofér sa knísal a natriasal a rytmicky poklopkával prstami na volant. Jazdil na nesprávnej strane, ale všetci tak jazdili. Mitch sa uvelebil na obdratom sedadle a prekrížil si nohy. Jedinou klimatizáciou v aute boli otvorené okná. Do tváre mu prúdil hustý tropický vzduch a rozvieval mu vlasy. Páčilo sa mu to. Ostrov bol celkom rovný a cestou do Georgetownu videl množstvo malých, zaprášených európskych áut, skútrov a bicyklov. Domy boli nízke, jednoposchodové a s plechovými strechami, a hýrili farbami. Trávniky boli dosť riedke, ale chodníky dôkladne vyzametané. Ako sa blížili k mestu, začali sa objavovať obchody v dvoj, ba aj trojposchodových žiarivo-bielych budovách s plátennými strieškami, pod ktorými postávali turisti a hľadali úkryt pred slnkom. Šofér zrazu prudko zabočil a ocitli sa v samom srdci mesta, kde sa tisli husto vedľa seba moderné bankové budovy.

Avery sa ujal úlohy turistického sprievodcu. „Sú tu banky všetkých možných krajín. Nemecká, francúzska, britská, kanadská, španielska, japonská, dánska. Dokonca aj saudskoarabská a izraelská. Podľa posledných informácií ich je vyše tristo. Kajmanie ostrovy sa stali daňovým rajom. Tunajší bankári sú mimoriadne mlčanliví. Švajčiari sú popri nich hotoví táraji.“

Taxík spomalil v hustej premávke a vzduch sa prestal hýbať. „Vidím, že tu je dosť kanadských bánk,“ poznamenal Mitch.

„Tamtá vpravo je Royal Bank of Montreal. Zajtra o desiatej tam začíname. Väčšinou budeme rokovať s kanadskými bankami.“

„Z nejakého špeciálneho dôvodu?“

„Sú dokonale bezpečné a diskrétne.“

Preplnená ulica ústila do ďalšej preplnenej ulice. Za križovatkou sa zrazu objavilo na horizonte jagavomodré Karibské more. V zálive kotvila výletná loď.

„To je Hogsty Bay,“ poúčal ho Avery. „Tam pred tristo rokmi kotvili pirátske lode. Po týchto ostrovoch blúdil aj sám veľký Čierny korzár a ukrýval tu svoju korisť. Pred pár rokmi objavili časť jeho pokladu v jaskyni na východ odtiaľto neďaleko Bodden Town.“

Mitch prikyvoval, akoby tomu veril. Šofér sa usmial do spätného zrkadielka.

Avery si utrel pot z čela. „Toto miesto vždy priťahovalo pirátov. Raz to bol Čierny korzár, teraz sú to novodobí piráti – kadejaké obchodné združenia, ktoré tu ukrývajú svoje peniažky. Je to tak, mon?“

„Presne tak, mon,“ odpovedal šofér.

„Tamto je Sedemmíľová pláž,“ oznamoval Avery. „Jedna z najkrajších a najslávnejších na svete. Je to tak, mon?“

„Presne tak, mon.“

„Piesok biely ako cukor. Teplá, priezračná voda. Horúce krásne ženy. Je to tak, mon?“

„Presne tak, mon.“

„Bude sa dnes v Palmách variť pod šírym nebom?“

„Áno, mon. O šiestej.“

„Palmy sú hotel pri našej vile. Je veľmi obľúbený a na pláži pred ním sa večer konajú kadejaké atrakcie.“

Mitch sa usmieval a pozoroval hotely, okolo ktorých prechádzali. Spomenul si na stretnutie s vedením firmy v Harvarde, kde mu Oliver Lambert držal kázeň o tom, ako firma nemá rada sukničkárstvo a rozvody. Avery možno zmeškal všetky jeho kázne. A možno nie.

Vily stáli uprostred Sedemmíľovej pláže, hneď vedľa ďalšieho podobného komplexu a hotela Palmy. Ako sa dalo očakávať, vilky Bendiniho firmy boli priestranné a luxusne zariadené. Avery poznamenal, že každá by sa dala predať najmenej za pol milióna. Lenže neboli na predaj, ani na prenajatie. Slúžili výlučne unaveným právnikom firmy Bendini, Lambert a Locke. A ešte niekoľkým obľúbeným klientom.

Z balkóna spálne na poschodí Mitch pozoroval malé člnky, bezcieľne blúdiace po ligotavej morskej hladine. Slnko pomaly klesalo k obzoru a drobné vlnky trieštili jeho lúče a odrážali ich na všetky strany. Výletná loď sa pomaly vzďaľovala od ostrova. Po pláži sa prechádzali desiatky ľudí, kopali do piesku, špľachotali sa vo vode, chytali piesočné kraby a popíjali rumový punč a jamajské pivo. Z hotela Palmy sa rozliehali rytmické tóny karibskej hudby a priestranný bar so slamenou strieškou priťahoval plážových tulákov ako magnet. V neďalekej chatrči si požičali potápačský výstroj, loďku a volejbalové lopty.

Avery vyšiel na balkón v žiarivých oranžovo‑žltých kvetovaných krátkych nohaviciach. Telo mal štíhle a pevné, nikde ani kúsok prebytočného tuku či ochabnutej kože. Bol spolumajiteľom posilňovne a každý deň si tam chodieval udržiavať kondíciu. Očividne tam mal aj solárium. Mitch bol ohromený.

„Ako sa vám páči môj výstroj?“ spýtal sa Avery.

„Paráda! Dokonale zapadnete.“

„Mám ešte jedny, keby ste mali záujem.“

„Nie, ďakujem, ostanem verný trenírkam z Western Kentucky.“

Avery s pohárom v ruke obdivoval výhľad. „Bol som tu už najmenej desať ráz a ešte vždy ma to vie nadchnúť. Neraz si hovorím, že sem odídem na dôchodok.“

„To by bola krása. Mohli by ste sa prechádzať po pláži a loviť piesočné kraby.“

„A hrať domino a popíjať jamajské pivo. Už ste niekedy pili Red Stripe?“

„Neviem o tom.“

„Poďme si ho kúpiť.“

Plážový bar sa volal Dunihlav. Bol nabitý turistami a niekoľkými miestnymi obyvateľmi, ktorí sedeli spolu okolo dreveného stola a hrali domino. Avery sa prebil cez dav a vrátil sa s dvoma fľašami. Sadli si hneď vedľa hráčov domina.

„Myslím, že tomuto sa budem venovať na dôchodku. Usadím sa tu a budem si zarábať na živobytie dominom. A nalievať sa Red Stripom.“

„Je to dobré pivo.“

„A keď sa mi zunuje domino, budem hádzať šípky.“ Kývol hlavou do kúta, kde hŕstka opitých Angličanov hádzala šípky do terča a nadávala si navzájom. „A keď sa mi zunujú šípky, hm, ktovie, čo budem robiť. Prepáčte.“ Zdvihol sa a zamieril k stolu na patiu, kde sa práve usadili dve slečny v bikinách. Predstavil sa im a dámy mu ponúkli stoličku. Mitch si objednal ďalší Red Stripe a pobral sa na pláž. V diaľke sa črtali bankové budovy Georgetownu. Vydal sa tým smerom.

Jedlo bolo uložené na rozkladacích stoloch okolo bazéna. Grilovaný karanx, pečený žralok, doráda, vyprážaný garnát, korytnačky a ustrice, homáre a krevety. Všetko rovno z mora, všetko čerstvé. Hostia sa zhŕkli okolo stolov a nakladali si sami podľa chuti, a čašníci behali a lietali s džbánmi rumového punču. Potom si hostia posadali k malým stolíkom na terase s výhľadom na more. Objavila sa hudobná kapela a spustila reggae. Slnko sa skrylo za oblak, potom za horizont.

Mitch kráčal za Averym okolo bufetu, a ako predpokladal, ten zamieril rovno k stolíku, kde čakali dve dámy. Boli to sestry, obidvom išlo na tridsiatku, obidve boli rozvedené a obidve opité. Carrie to okamžite roztočila s Averym a Júlia gúľala očami na Mitcha. Ktovie, čo im Avery narozprával.

„Vidím, že si ženatý,“ zašepkala Júlia a posunula sa bližšie.

„Áno, a šťastne.“

Usmiala sa, akoby to bola pre ňu výzva na súboj. Avery s priateľkou na seba žmurkli. Mitch chytil pohár punču a obrátil ho do seba.

Občas zobol nejakú morskú lahôdku a nebol schopný myslieť na nič iné, iba na Abby. Ktovie, ako by to všetko vysvetlil, keby niekedy prišlo k veci. Ako by vysvetlil, že večeral s dvoma príťažlivými ženami, ktoré na sebe nemali takmer nič. To by asi ťažko vysvetľoval. Rozhovor pri stole viazol, a Mitch sa vôbec nezapájal. Čašník im položil na stôl veľký džbán, a o chvíľu bol prázdny. Avery začal byť nepríjemný. Tým dvom nahovoril, že Mitch hrával za New York Giants, a kým neutrpel úraz kolena, ktorý mu zničil kariéru, zarábal milión ročne. Mitch len krútil hlavou a pil. Júlia len švitorila a švitorila a posúvala sa bližšie a bližšie. Kapela nasadila vyššie decibely a spustila tanečné skladby. Polovica davu sa presunula na drevené pódium pod stromami medzi bazénom a plážou. „Poďme si zatancovať!“ zvolal Avery a schytil svoju krásavicu. Rozbehli sa pomedzi stoly a čochvíľa ich pohltil dav jačiacich a škriekajúcich turistov.

Mitch cítil, ako sa žena prisúva čoraz bližšie, a zrazu mal na nohe jej ruku.

„Chceš tancovať?“ spýtala sa.

„Nie.“

„To je fajn. Ani ja. Čo by si rád robil?“ Obtierala si prsia o jeho bicepsy a vyčarila svoj najzvodnejší úsmev. Iba pár centimetrov od jeho úst.

„Nemám záujem o nič,“ vyhlásil a zložil jej ruku zo svojej nohy.

„Ale no tak, zabavme sa trochu. Tvoja žena sa to nedozvie.“

„Pozri, si fantastická kosť, ale zbytočne strácaš čas. Ešte nie je tak neskoro. Choď si rýchlo uloviť nejakého poriadneho žrebca.“

„Aký si zlatý.“

A ruka už bola znova na svojom mieste. Mitch si vzdychol: „Tak zmizneš už konečne?“

„No prepáč.“ A ruka bola preč.

„Povedal som, zmizni!“

Trochu sa odtiahla. „Čo ti je?“

„Trpím komunikačnou insuficienciou. Zmizni!“

„Čo keby si radšej zmizol ty?“

„Vynikajúci nápad. Tuším to fakt urobím. Tešilo ma.“

Mitch uchytil pohár rumového punču a pretláčal sa pomedzi tanečníkov k baru. Objednal si Red Stripe a sadol si osamelo do tmavého kúta patia. Pred ním sa rozprestierala prázdna pláž. Svetlá desiatok činov sa pomaly kĺzali po hladine. Za chrbtom sa mu ozývali dunivé tóny kapely a smiech karibskej noci. Pekné, pomyslel si, ale oveľa krajšie by to bolo s Abby. Možno o rok tu budú spolu dovolenkovať. Musia si pre seba nájsť čas, ďaleko od domu aj od práce. Vytvára sa medzi nimi priepasť, nedefinovateľná priepasť, ktorú ani jeden z nich nevie vyjadriť slovami, ale obidvaja ju cítia. Priepasť, ktorej sa bojí. „Na čo pozeráš?“ Strhol sa. Prišla k stolu a prisadla si k nemu. Bola to miestna kráska s tmavou pleťou a modrými či svetlohnedými očami. V tme to nerozoznal. Ale boli to krásne oči, plné tepla a nehy. Tmavé kučeravé vlasy mala stiahnuté dozadu a viseli jej takmer až po pás. Bola to exotická zmes bielej, čiernej a zrejme aj indiánskej rasy. A možno aj nejakej inej. Biela bikinová podprsenka s hlbokým výstrihom jej plné prsia skôr odkrývala, ako zahaľovala, a dlhá pestrofarebná sukňa rozstrihnutá až do pása takisto všetko odhaľovala, keď si dievčina sadla a preložila nohu cez nohu. Bola bosá.

„Len tak,“ odvetil Mitch.

Bola mladá a jej dievčenský úsmev odhalil dva rady dokonalých zubov. „Odkiaľ si?“ spýtala sa.

„Zo Štátov.“

Mierne sa uškrnula. „To mi je jasné. Ale z ktorého mesta?“ Hovorila jemnou, nežnou karibskou angličtinou.

„Z Memphisu.“

„Z Memphisu sem chodieva veľa ľudí. Veľa potápačov.“

„Ty žiješ tu?“ spýtal sa.

„Áno. Odjakživa. Matka je odtiaľto, otec je Angličan. Ale odišiel, vrátil sa domov.“

„Chceš si niečo vypiť?“ spýtal sa.

„Áno. Rum so sódou.“

Stál pri bare a čakal na drinky. V žalúdku cítil akési tupé, nervózne chvenie. Mohol by sa ponoriť do tmy, stratiť sa v dave a uchýliť sa do bezpečia vily. Mohol by zamknúť dvere a čítať si príručku o medzinárodnom daňovom raji. Poriadna nuda. Okrem toho si to tam Avery práve rozdáva s tou svoju tigricou. Ale veď táto dievčina je neškodná, našepkával mu rum a Red Stripe. Trochu si spolu vypijú a rozlúčia sa.

Vrátil sa s pohármi a sadol si čo najďalej od dievčaťa. Na patiu už boli celkom sami.

„Si potápač?“ spýtala sa.

„Nie. Či mi veríš, alebo nie, som tu služobne. Som advokát a zajtra tu máme rokovanie s niekoľkými bankármi.“

„Ako dlho sa tu zdržíš?“

„Pár dní.“ Bol zdvorilý ale odmeraný. Čím menej povie, tým lepšie. Prehodila si nohy a nevinne sa usmiala. Obchádzali ho mdloby

„Koľko máš rokov?“ spýtal sa.

„Dvadsať. Volám sa Eileen. Už nie som pod zákonom.“

„Ja som Mitch.“ Jeho žalúdok robil premety, hlava sa krútila. Na pár dúškov vypil plný pohár. Pozrel na hodinky.

Pozorovala ho so zvodným úsmevom. „Si veľký fešák.“

Nabralo to rýchly spád. Len pokoj, hovoril si. Len pokoj a rozvahu.

„Ďakujem.“

„Atlét?“

„Tak trochu. Prečo sa pýtaš?“

„Vyzeráš tak atleticky. Si svalnatý a pevný.“ Pri slove pevný urobil jeho žalúdok ďalší premet. Mala obdivuhodnú postavu a uvažoval, ako jej to povedať, aby to nepokladala za výzvu. Radšej to nebude skúšať.

„Kde pracuješ?“ zaviedol reč na menej zmyselnú tému.

„V meste. Som pokladníčkou v zlatníctve.“

„Kde bývaš?“

„V Georgetowne. A ty si kde ubytovaný?“

„Vo vile hneď vedľa.“ Kývol hlavou tým smerom a dievča pozrelo doľava. Bolo mu jasné, že by sa tam rada pozrela. Trochu si odpila.

„Prečo nie si na večierku?“ zaujímala sa.

„Nepotrpím si na večierky.“

„A páči sa ti pláž?“

„Je nádherná.“

„Za svitu mesiaca je ešte krajšia.“ A znova sa tak dievčenský usmiala.

Na to nemohol povedať nič.

„Poďme sa prejsť,“ navrhla. „Asi o kilometer ďalej je oveľa lepší bar.“

„Neviem. Mal by som už ísť. Ešte si musím niečo pripraviť na zajtra.“

Zasmiala sa a vstala. „Na Kajmanoch nikto neodchádza tak skoro z pláže. Poď. Som ti dlžná ešte jeden drink.“

„Nie. Radšej nie.“

Chytila ho za ruku a on kráčal za ňou z patia na pláž. Mlčky sa brodili pieskom, až im Palmy zmizli z dohľadu a hudba znela tlmenejšie. Mesiac nad ich hlavami teraz žiaril oveľa jasnejšie, pláž bola pustá. Čosi šťuklo a už mala dolu sukňu. Na tele jej ostalo len zopár šnúročiek okolo pása a medzi nohami. Zrolovala sukňu a prevesila mu ju okolo krku. Chytila ho za ruku. Niečo mu stále hovorilo, uteč. Odhoď tú pivovú fľašu do oceána. Odhoď tú sukňu do piesku. A uháňaj ako sto čertov. Uháňaj rovno do vily. Zamkni dvere. Zaisti okná. Uteč. Uteč. Uteč.

A niečo mu hovorilo, uvoľni sa. Veď je to len neškodná zábava. Len si pokojne ešte vypi. Ak k tomu príde, vychutnaj to. Nikto sa to nikdy nedozvie. Memphis je odtiaľto najmenej tisíc kilometrov. Avery sa to nedozvie. A čo tam po Averym. Čo už ten môže? Každý to robí. Raz sa to prihodilo aj jemu. Bolo to ešte pred svadbou, ale už boli s Abby zasnúbení. Vinu zvalil na pivo a vyšiel z toho bez väčších jaziev. Čas všetko zahladil. Abby sa o tom nikdy nedozvedela.

Uteč. Uteč. Uteč.

Prešli už asi kilometer, ale po bare nebolo nikde ani stopy. Pláž stemnela. Oblak zastrel mesiac. Od odchodu z baru nevideli ani živú dušu. Priviedla ho k dvom laminátovým plážovým kreslám tesne pri vode. „Oddýchnime si,“ navrhla. Nalial do seba posledné kvapky piva.

„Nie si veľmi zhovorčivý,“ poznamenala.

„A čo by si chcela odo mňa počuť?“

„Či sa ti páčim.“

„Si veľmi krásna. A máš nádherné telo.“

Sadla si na okraj stoličky a čľapkala si nohy vo vode. „Poďme si zaplávať.“

„No, ehm, nemám práve náladu na plávanie.“

„Poď, Mitch. Zbožňujem vodu.“

„Tak len choď. Budem sa pozerať.“

Kľakla si do piesku k jeho nohám, len na pár centimetrov od neho. Pomaly sa načiahla dozadu a rozopla si vrchný diel bikín. Veľmi pomaly skĺzol dolu. Jej plné prsia sa zrazu rozložili na jeho predlaktí. „Podrž mi to,“ povedala a podávala mu kúštik látky. Jemný, biely a nevážil ani gram. Bol totálne ochromený. Pred chvíľou dýchal sťažka a namáhavo, ale teraz už vôbec nemohol dýchať.

Pomaly vošla do vody. Biela šnúrka zozadu nezakrývala vôbec nič. Dlhé, tmavé, nádherné vlasy sa jej vlnili po pás.

„Poď, Mitch. Voda je úžasná.“

Blysla naňho žiarivý úsmev a bolo mu to jasné. Žmolil v ruke ten kúsok látky a vedel, že teraz má poslednú šancu utiecť. Ale bol omámený a podlamovali sa mu nohy Na útek by potreboval viac sily, ako je teraz schopný zo seba vydať. Chcelo sa mu sedieť – veď ona možno odíde. Možno sa utopí. Alebo ju náhly odliv odnesie do mora.

„Tak poď, Mitch.“

Vyzliekol si košeľu a vrhol sa do vody. S úsmevom ho pozorovala, a keď priplával až k nej, vzala ho za ruku a ťahala hlbšie. Chytila ho okolo krku a pobozkali sa. Nahmatal jej šnúrky a znova sa pobozkali.

Náhle sa od neho odtrhla a bez slova odplávala na breh. Hľadel na ňu, ako si sadla medzi dve plážové kreslá a odložila aj spodný diel bikín. Ponoril sa a ostal tam celú večnosť. Keď sa vynoril, sedela na piesku opretá o lakte. Pozorne preskúmal pláž, a samozrejme, nikde nikoho. Práve v tej chvíli mesiac znova zašiel za oblak. Široko‑ďaleko nijaký čln, ani loď, plavec ani potápač, ani živá duša.

„Nemôžem to urobiť,“ mrmlal so zaťatými zubami.

„Čo hovoríš, Mitch?“

„Nemôžem to urobiť!“ zakričal nahlas.

„Ale ja to chcem.“

„Nemôžem to urobiť.“

„Ale, Mitch. Veď sa to nikto nikdy nedozvie.“

Nikto sa to nikdy nedozvie. Nikto sa to nikdy nedozvie. Pomaly zamieril k nej. Nikto sa to nikdy nedozvie.

Cestou do Georgetownu vládlo v taxíku hrobové ticho. Advokáti meškali. Zaspali a nestihli sa ani naraňajkovať. Ani jeden z nich sa necítil práve najlepšie. Najmä Avery vyzeral mimoriadne strhaný. Oči mal podliate krvou a tvár bielu ako stena. Bol neoholený.

Šofér zastal uprostred hustej premávky pred budovou Royal Bank of Montreal. Aj v túto skorú hodinu už vládlo horúce, vlhké dusno.

Bankár Randolph Osgood vyzeral v tom dvojradovom tmavomodrom saku a okuliaroch z rohoviny ako rodený Angličan. Mal ostrý nos a vysoké čelo lesklé od potu. Zvítal sa s Averym ako so starým známym a predstavil sa Mitchovi. Zaviedol ich do priestrannej kancelárie na druhom poschodí s výhľadom na Hogsty Bay. Dve bankové úradníčky už na nich čakali.

„Tak čo konkrétne potrebujete, Avery?“ spýtal sa nosovým hlasom.

„Najskôr trochu kávy. No a okrem toho všetky výpisy z účtov Sonnyho Cappsa, Ala Cosciu, Dolpha Hemmbu, Ratzlaffovej spoločnosti a Greenovej skupiny.“

„Áno. A za aké obdobie by to malo byť?“

„Za posledných šesť mesiacov. Všetky položky.“

Osgood luskol prstami na jednu z úradníčok. Zmizla a vzápätí sa vrátila s kávou a koláčikmi. Druhá úradníčka si robila poznámky.

„Isteže, Avery, ale potrebujeme na to poverenie a splnomocnenie od právnych zástupcov týchto klientov,“ upozornil Osgood.

„Máte ich v kartotéke,“ povedal Avery a vybaľoval si kufrík.

„Áno, ale už vypršali. Treba ich obnoviť, aby boli platné.“

„No dobre.“ Avery im posunul po stole obal s dokumentmi. „Sú tam. A všetky platné.“ Žmurkol na Mitcha.

Úradníčka otvorila obal a rozložila dokumenty po stole. Každú listinu preskúmali najprv obidve úradníčky a potom aj Osgood. Advokáti pili kávu a čakali.

Konečne sa Osgood usmial a vyhlásil: „Zdá sa, že je všetko v najlepšom poriadku. Pripravíme vám tie výpisy. Potrebujete ešte niečo?“

„Áno, založiť tri obchodné združenia. Dve pre Sonnyho Cappsa a jedno pre Greena. Postup ako vždy. Vaša banka bude pôsobiť ako sprostredkovateľ atak ďalej.“

„Pripravím potrebné dokumenty,“ povedal Osgood a pozrel na úradníčku. „Ešte niečo?“

„To je zatiaľ všetko.“

„Výborne. Tie výpisy dostanete v priebehu pol hodiny. Môžem vás pozvať na obed?“

„Prepáčte, Randolph, ale nie. Čakajú nás ďalšie neodkladné povinnosti. Možno zajtra.“

Mitch nevedel o nijakých ďalších povinnostiach, teda aspoň nie takých, ktoré by sa týkali jeho.

„Možno,“ povedal Osgood a odišiel z miestnosti aj s úradníčkami.

Avery zavrel dvere a vyzliekol si sako. Potom šiel k oknu a napil sa kávy. „Počujte, Mitch, musím sa vám ospravedlniť za ten včerajšok. Mrzí ma to. Opil som sa a nevedel som, čo robím. Prepáčte, že som vám vnucoval tú ženskú.“

„Už je to odpustené. Ale nech sa to viac neopakuje!“

„Nebude sa to opakovať. Sľubujem.“

„Bola dobrá?“

„Asi áno. Ale veľa si z toho nepamätám. Čo ste podnikli s jej sestrou?“

„Povedala mi, aby som zmizol, tak som sa vybral na pláž a trochu poprechádzal.“

Avery si odhryzol z koláča a utrel si ústa. „Viete, nežijem s manželkou. Zrejme sa o nejaký rok rozvedieme. Nechcem pri rozvode zažiť nejaké nechutnosti, a tak sa usilujem správať zdržanlivo. Vo firme máme akési nepísané pravidlo – čo robíme mimo Memphisu, nech ostane mimo Memphisu. Chápete?“

„Ale, Avery. Dobre viete, že by som aj tak nič nepovedal.“

„Viem. Viem.“

Mitcha potešilo toto nepísané pravidlo, aj keď sa ráno prebudil presvedčený, že spáchal dokonalý zločin. Myslel na ňu pod sprchou, v taxíku, a ešte ani teraz sa nevedel sústrediť. Keď prišli do Georgetownu, podvedome si obzeral všetky zlatníctva.

„Rád by som sa na niečo spýtal,“ povedal Mitch.

Avery prikývol a ďalej chrúmal koláčik.

„Keď ma pred pár mesiacmi verboval Oliver Lambert, McKnight a spol., neúnavne mi kládli na srdce, ako sa firme nepáčia rozvody, sukničkárstvo, chľast, drogy a vôbec všetko okrem tvrdej práce a peňazí. Práve preto som to miesto prijal. Dosiať som zažil iba tú tvrdú prácu a peniaze, ale teraz tu vidím aj všetko ostatné. Kde je chyba? Robíte to iba vy, alebo všetci?“

„Vaša otázka sa mi vôbec nepáči.“

„Vedel som, že sa vám nebude páčiť, ale napriek tomu by som chcel od vás počuť odpoveď. Mám na ňu právo. Cítim sa podvedený.“

„Čo urobíte? Dáte výpoveď len preto, že som sa opil a vyspal s kurvou?“

„Ani mi nenapadlo dať výpoveď.“

„Fajn. Nerobte to.“

„Ale rád by som vedel, ako to vlastne je.“

„Okej. Máte svätú pravdu. Musím vám teda oznámiť, že som čiernou ovcou firmy, a keď sa šéfstvo dozvie o mojom rozvode, bude zle. Z času na čas mám nejakú pipku, ale tajne. Alebo ma aspoň nepristihnú. Som presvedčený, že aj ostatní spoločníci občas zahnú svojim ženám, ale tiež sa postarajú o to, aby to bolo bez svedkov. Nie všetci, to je jasné, ale niektorí určite. Väčšine spoločníkov sa manželstvá vydarili, sú aj budú do smrti verní svojim ženičkám. Ja som bol vždy ten najhorší, ale trpeli mi to, lebo som taký talent! Vedia, že si pri obede vypijem, ba občas aj v kancelárii. Vedia aj to, že príležitostne porušujem posvätné zásady, ale prijali ma za spoločníka, lebo ma potrebujú. A keď ma raz prijali, už si nepomôžu. Ale nie som zasa až taký zlý, Mitch.“

„Veď som to ani nepovedal.“

„Nie som dokonalý. Niektorí z nich sú, namojveru. Sú ako stroje, roboty. Celý ich život, všetky ich myšlienky patria iba firme. A ja si zasa rád aj trošku pošpásujem.“

„Takže vy ste výnimkou…“

„Skôr výnimkou, ako pravidlom. Áno. A nikomu sa za to neospravedlňujem.“

„Nechcel som, aby ste sa ospravedlnili. Len aby ste mi to objasnili.“

„Už vám je to dosť jasné?“

„Áno. Vždy som obdivoval, že viete všetko povedať priamo a bez obalu.“

„A ja obdivujem vašu zásadovosť. Len silný muž odolá takému pokušeniu a ostane verný svojej žene, tak ako vy včera. Ja taký silný nie som. A ani nechcem byť.“

Pokušenie. Uvažoval, že cez obed trochu presnorí zlatníctva v centre mesta.

„Pozrite, Avery. Nie som nijaký svätuškár, a vôbec nie som šokovaný. Ja nie som človek, ktorý by vás mal posudzovať – veď doteraz stále posudzovali mňa. Len som bol trochu zmätený z tých pravidiel. To je všetko.“

„Pravidlá sú nemenné. Vytesané do betónu. Vyryté do žuly. Vysekané do kameňa. Ak človek hreší priveľa, má po chlebe. Ba vlastne, môže hrešiť aj priveľa, len ho nesmú prichytiť.“

„Celkom férové.“

V tej chvíli vstúpil do miestnosti Osgood so suitou úradníkov naložených stohmi výstupov z počítačov a dokumentov. Rozložili ich na stole do úhľadných kôpok a zoradili podľa abecedy.

„A nadnes máte o zábavu postarané,“ vyhlásil so sileným úsmevom. Luskol prstami a úradníci zmizli. „Keby ste niečo potrebovali, som u seba.“

„Áno, ďakujem,“ povedal Avery a už sa aj sklonil k prvej sade listín. Mitch si odložil sako a uvoľnil kravatu.

„Čo vlastne robíme?“

„Dve veci. Po prvé, skontrolujeme prírastky na všetkých účtoch. Predovšetkým nám ide o to, ako nabiehali úroky, aká bola ich sadzba, koľko peňazí pribudlo na jednotlivých kontách atak ďalej. Napríklad Dolph Hemmba posiela svoje úroky do deviatich rozličných bánk na Bahamách. Je to volovina, ale robí mu to radosť. A okrem toho to nemôže vystopovať nikto okrem mňa. V tejto banke má zhruba dvanásť miliónov, takže nezaškodí priebežne kontrolovať situáciu. Mohol by to urobiť aj sám, ale je spokojnejší, keď všetko preverím ja. Za dvestopäťdesiat na hodinu to nie je pre mňa problém. Preveríme, aké úroky pripisuje banka na jednotlivé kontá. Sadzby sú rozličné a závisia od mnohých faktorov. Predstavitelia banky majú plnú moc diferencovať ich podľa vlastného uváženia a toto je najlepší spôsob, ako ich donútiť k čestnosti.“

„Myslel som, že sú čestní.“

„Isteže sú, ale nezabúdajte, že sú to bankári.“

„Na stole pred vami leží takmer tridsať účtov. Keď pôjdeme domov, bude nám jasný presný stav každého konta, aká suma na ňom pribudla a kam sa odvádzajú úroky. Našou druhou povinnosťou je zaevidovať tri obchodné združenia pod kajmanskú súdnu právomoc. Celkom jednoduchá záležitosť, ktorá sa dá hravo zvládnuť v Memphise, ale naši klienti trvajú na tom, aby sa všetko zúradovalo tu. Nezabúdajte, že tí ľudia investujú milióny. Pár stotisíc, ktoré do nás vrazia, ich vôbec netrápi.“

Mitch prebehol palcom Hemmbovu kôpku. „Kto je vlastne ten Hemmba? V živote som o ňom nepočul.“

„O mnohých mojich klientoch ste ešte v živote nepočuli. Hemmba je veľký arkansaský farmár. Jeden z najväčších statkárov v Spojených štátoch.“

„Dvanásť miliónov?“

„V tejto banke.“

„To je poriadna kopa bavlny a sóje.“

„Povedzme, že má aj iné obchodné záujmy.“

„Ako napríklad?“

„To vám naozaj nemôžem povedať.“

„Legálne, alebo ilegálne?“

„Povedzme, že ukrýva dvadsať miliónov aj s úrokmi v rozličných karibských bankách pred daňovou kontrolou.“

„My mu pomáhame?“

Avery rozložil papiere na jednom konci stola a začal kontrolovať prírastky. Mitch ho pozoroval a čakal na odpoveď. Ticho bolo čoraz ťaživejšie a Mitch pochopil, že sa odpovede nedočká. Mohol naliehať, ale nadnes už bolo tých otázok práve dosť. Vyhrnul si rukávy a pustil sa do práce. Na obed zistil, aká neodkladná povinnosť čakala na Averyho. Mal schôdzku so svojou dámou. Navrhol Mitchovi niekoľkohodinovú prestávku a poradil mu, aby si zatiaľ zašiel do jeho obľúbenej kaviarne v meste.

Namiesto do kaviarne zašiel Mitch do georgetownskej knižnice len o štyri ulice ďalej s policami plnými starých výtlačkov The Daily Caymanian. Prehrabával kôpku spred šiestich mesiacov a nakoniec vytiahol noviny s dátumom 27. júna. Rozložil si ich na malom stolíku pri okne, s výhľadom na ulicu. Pozrel von oknom, a potom sa pozrel lepšie. Zbadal tam muža, ktorého len pred chvíľou videl pri banke. Sedel za volantom otlčeného žltého chevroletu, zaparkovaného v úzkej uličke naproti knižnici. Bol to podsaditý, tmavovlasý muž, a zdalo sa, že je cudzinec. Na sebe mal krikľavú oranžovo‑zelenú košeľu a lacné turistické okuliare.

Ten istý chevrolet s tým istým šoférom parkoval aj pred suvenírovým obchodom pri banke, a teraz zrazu parkuje o štyri ulice ďalej. Vtom sa pri ňom zastavil domorodec na bicykli a vzal si od neho cigaretu. Šofér ukázal na knižnicu. Domorodec oprel bicykel o auto a ponáhľal sa cez cestu.

Mitch rýchlo zložil noviny a vopchal ich do vrecka. Prešiel okolo radu políc, našiel National Geographic a sadol si k stolu. Zahĺbil sa do časopisu, a pritom pozorne počúval, ako sa domorodec náhli hore schodmi. Keď ho zbadal, nenápadne prešiel za jeho chrbát a na chvíľu zastal, akoby si chcel preveriť, čo číta, a potom zase zbehol dolu schodmi. Mitch chvíľu počkal a znova sa vrátil k oknu. Domorodec si vzal od šoféra ďalšiu cigaretu a niečo mu hovoril. Zapálil si ju a odišiel na bicykli preč.

Mitch rozložil noviny na stole a rýchlo preletel pohľadom udalosť dňa. Písalo sa v nej o záhadnej nehode, pri ktorej tragicky zahynuli dvaja americkí advokáti a ich potápačský inštruktor. Uložil si všetko do pamäti a noviny vrátil na miesto. Chevrolet tam ešte vždy stál. Prešiel popred auto a o blok ďalej zamieril k banke. Obchodná štvrť bola natlačená medzi bankovými budovami na Hogsty Bay. Ulice boli úzke a plné peších turistov, ale aj na skútroch či v prenajatých autíčkach. Vyzliekol si sako a zmizol v obchode s tričkami. Na poschodí bola kaviareň, a preto vyšiel hore schodmi, objednal si kolu a sadol si na terasu.

V priebehu niekoľkých minút bol v bare aj domorodec, ktorý nechal bicykel zrejme niekde dolu, popíjal Red Stripe a spoza jedálneho lístka poškuľoval na Mitcha.

Mitch sa napil koly a sledoval pouličnú zápchu. Chevrolet nezbadal, ale vedel, že je určite neďaleko. Potom si všimol, že zdola z neho nespúšťa zrak nejaký ďalší chlapík, ktorý vzápätí zmizol. A potom žena. Hádam netrpí paranojou? O chvíľu sa spoza rohu vynoril chevrolet a prešiel popod terasu.

Zišiel do obchodu s tričkami a kúpil si slnečné okuliare. Prešiel jeden blok, potom náhle odbočil do úzkej uličky. V tieni domu prebehol do ďalšej a potom do obchodíka so suvenírmi. Zadným východom vyšiel do ďalšej bočnej uličky. Zbadal veľký obchod s oblečením pre turistov a vošiel doň bočným vchodom. Chvíľu pozorne sledoval ulicu, ale nevšimol si nič. Regály boli plné šortiek a tričiek najrozmanitejších farieb, aké by si domorodci neobliekli ani za svet, zato Američania ich zbožňovali. Bol konzervatívny a vybral si biele šortky a červený pletený pulóver. Našiel aj pár slamených sandálov, ku klobúku, čo si tiež vyhliadol. Predavačka sa len chichotala a poslala ho do kabínky, aby si všetko vyskúšal. Znova preletel pohľadom ulicu. Nikde nikto. Oblečenie mu sadlo ako uliate, a tak poprosil predavačku, či by si tam na pár hodín nemohol odložiť oblek a topánky. „Bez problémov, mon,“ ubezpečila ho. Zaplatil pri pokladni, predavačke vopchal do ruky desaťdolárovku a teraz ju poprosil, či by mu nemohla zavolať taxík. Povedala, že je veľký fešák.

Kým prišiel taxík, nervózne pozoroval ulicu. Potom rýchlo prebehol cez chodník a vrhol sa na zadné sedadlo. „Abanksovo potápačské stredisko,“ zavelil.

„To je riadne ďaleko, mon.“

Mitch mu hodil na sedadlo dvadsaťdolárovku. „Šliapnite na plyn. A občas sa pozrite do spätného zrkadla. Ak sa nám niekto nalepí na päty, povedzte mi.“

Sedel na zadnom sedadle v novom klobúku posunutom hlboko do očí, a šofér sa zatiaľ predieral po Sheddon Road z obchodného centra okolo Hogsty Bay. Popri Red Bay zamierili na východ, von z Georgetownu na výpadovku do Bodden Town.

„Pred kým utekáme, mon?“

Mitch sa usmial a spustil okienko. „Pred daňovým odborom ministerstva financií.“ Zdalo sa mu to celkom vtipné, ale šofér bol viditeľne zmätený Spomenul si, že na ostrove sa dane neplatia, a preto tam nie sú ani výbercovia daní. Šofér mlčky pokračoval v ceste.

Ako sa dočítal v novinách, inštruktorom potápačskej skupiny bol Philip Abanks, syn Barryho Abanksa, majiteľa potápačského strediska. Mal devätnásť rokov. Všetci traja sa utopili, keď na ich lodi čosi vybuchlo. Bol to veľmi záhadný výbuch. Telá našli v dvadsaťpäťmetrovej hĺbke v kompletnom potápačskom výstroji. Nenašli sa nijakí svedkovia výbuchu a nikto nevedel vysvetliť, prečo bol čln tri kilometre od brehu v oblasti, kde sa nikto nikdy nepotápal. Tých nezodpovedaných otázok je veľmi veľa, konštatovalo sa v článku.

Bodden Town bola malá dedinka na dvadsať minút cesty od Georgetownu. Potápačské stredisko sa nachádzalo na juh od dedinky na odľahlej pláži.

„Nešiel za nami nikto?“ spýtal sa Mitch.

Šofér pokrútil hlavou.

„Dobrá práca. Tu je štyridsať dolárov.“ Mitch pozrel na hodinky. „Je takmer jedna hodina. Môžete tu byť presne o pol tretej?“

„Bez problémov, mon.“

Cesta viedla až k pláži a končila sa parkoviskom vykladaným bielym kameňom a lemovaným desiatkami paliem. Prednú budovu strediska tvoril rozľahlý poschodový dom s plechovou strechou a vonkajším schodišťom, ktoré viedlo priamo do stredu prvého poschodia. Budova sa nazývala Grand House. Dom vymaľovaný na svetlomodro, s bielymi rámami a verajami, sčasti zahaľovali úponky vavrínu a tradeskancie. Paletu farieb rozširovali ručne vyrezávané, naružovo natreté ozdobné mreže a olivovozelené pevné drevené okenice. Bola tam kancelária aj jedáleň Abanksovho potápačského strediska. Na pravej strane sa zelenal trochu redší palmový porast a okolo Grand House sa kľukatila príjazdová cestička, ktorá klesala dolu na rozľahlé priestranstvo vykladané bielym kameňom. Po každej strane cesty stálo zo desať‑pätnásť chatiek so slamenými strechami, ubytovne potápačov. Bludisko drevom vykladaných chodníčkov viedlo od chatiek do ústredného bodu strediska – otvoreného baru tesne pri vode.

Mitch zamieril k baru, odkiaľ sa ozývali známe zvuky reggae a smiechu. Vyzeral presne ako Dunihlav pri Palmách, len pri ňom nebola taká tlačenica. O niekoľko minút barman Henry priniesol Mitchovi Red Stripe.

„Kde nájdem Barryho Abanksa?“ spýtal sa Mitch.

Barman kývol hlavou k oceánu a vrátil sa k baru. Asi pol kilometra od brehu si pokojnou hladinou pomaly prerážal cestu čln a mieril k potápačskému stredisku. Mitch jedol cheeseburger a zabával sa pozorovaním hráčov domina.

Čln zakotvil pri móle medzi barom a väčšou chatkou s ručne maľovaným nápisom nad oknom: PREDAJ POTÁPAČSKÝCH POTRIEB. Potápači vyskočili z člna a s výstrojom v kabelách všetci do jedného zamierili k baru. Pri člne zostal iba nízky šľachovitý muž a polpikoval na plavčíkov, ktorí vykladali na mólo prázdne kyslíkové bomby. Na hlave mal bielu baseballovú čiapku a to bolo takmer celé jeho oblečenie. Len malé čierne puzdro opásané okolo bedier mu zakrývalo rozkrok a zadok. A podľa farby jeho kožovitého tela sa dalo súdiť, že za posledných päťdesiat rokov nikdy nemal na sebe oveľa viac. Nakukol do obchodu, čosi zakričal potápačským inštruktorom a plavčíkom a aj on zamieril k baru. Obišiel tlačenicu pri pulte a nasmeroval si to rovno k chladničke, odkiaľ vytiahol fľašu piva, otvoril ju a dal si poriadny dúšok.

Barman niečo pošepol Abanksovi a kývol hlavou na Mitcha. Muž otvoril ďalšiu fľašu piva a podišiel k Mitchovmu stolu.

Ani sa neusmial. „Hľadali ste ma?“ spýtal sa skôr s posmešným úškľabkom.

„Vy ste pán Abanks?“

„Áno, to som ja. Čo by ste chceli?“

„Rád by som sa s vami chvíľu porozprával.“

Dal si dúšok piva a pozrel na oceán. „Mám kopu roboty. O trištvrte hodiny odchádzam s ďalšími potápačmi.“

„Volám sa Mitch McDeere. Som advokát z Memphisu.“

Abanks naňho blysol malými hnedými očkami. Mitchove slová ho zrejme zaujali. „No a?“

„No a tí dvaja muži, ktorí zahynuli s vaším synom, boli moji priatelia. Nechcem vás dlho zdržať, len pár minút.“

Abanks si sadol na barovú stoličku a oprel sa lakťom o pult. „Toto nie je moja obľúbená téma.“

„Viem. Mrzí ma to.“

„Polícia mi zakázala s kýmkoľvek o tom hovoriť.“

„Ostane to medzi nami. Prisahám.“

Abanks prižmúril oči a pohľad mu zablúdil k jagavomodrej vode. Jeho tvár i ruky niesli stopy života na mori, života dvadsať metrov pod morskou hladinou, kde zasväcoval novicov do tajomstiev potápania a ukazoval im koralové útesy a vraky stroskotaných lodí.

„Čo chcete vedieť?“ spýtal sa mierne.

„Neporozprávame sa radšej niekde inde?“

„Isteže. Môžeme sa trochu poprechádzať.“ Zakričal na Henryho a prehodil pár slov s potápačmi pri stolíku.

„Rád by som sa vás spýtal na tu nehodu,“ začal Mitch.

„Spýtať sa môžete. Odpovedať vám nemusím.“

„Čo zapríčinilo ten výbuch?“

„Neviem. Možno vzduchový kompresor. Možno palivová nádrž. Nikto to nevie presne. Loď bola vážne poškodená a akékoľvek možné stopy zhoreli v plameňoch.“

„Bola to vaša loď?“

„Áno. Jedna z tých menších, deväťmetrových. Vaši priatelia si ju objednali na celé predpoludnie.“

„Kde sa našli telá?“

„V dvadsaťpäťmetrovej hĺbke. Na tom by nebolo nič čudné, skôr som si nevedel vysvetliť, prečo sa nenašli na telách nijaké stopy po spáleninách alebo iných zraneniach, ktoré by dosvedčili, že pri tom výbuchu vôbec boli. To bolo podľa mňa podozrivé.“

„Podľa výroku súdneho lekára sa utopili.“

„Áno, utopili. Ale vaši priatelia sa utopili v kompletných potápačských výstrojoch, ktoré jeden z mojich inštruktorov neskôr dôkladne prezrel. Zistil, že prístroje stopercentne fungovali. A vaši priatelia boli dobrí potápači.“

„A čo váš syn?“

„Nemal na sebe výstroj. Ale plávať vedel ako ryba.“

„Kde nastal výbuch?“

„Chystali sa potápať blízko koralových útesov pri Roger’s Wreck Point. Vyznáte sa tu trochu?“

„Nie.“

„Je to neďaleko East Bay, na severovýchodnom cípe ostrova. Vaši priatelia sa v tých končinách nikdy predtým nepotápali a môj syn navrhol, aby to pre zmenu skúsili tam. Dobre sme ich poznali. Boli to skúsení potápači a brali to celkom vážne. Vždy chceli mať loďku iba pre seba, aj keď to bolo drahšie. A vždy si žiadali Philipa. Nevieme, či sa pri East Pointe potápali, alebo nie. Loď horela tri kilometre od brehu, ďaleko od všetkých našich potápačských lokalít.“

„Mohlo ju tam odniesť more?“

„Vylúčené. Ak by mali poruchu motora, Philip by to ohlásil vysielačkou. Máme moderné vybavenie a naši inštruktori sú stále v kontakte s požičovňou potrieb. Výbuch v nijakom prípade nemohol nastať pri East Pointe. Nikto nič nevidel ani nepočul, a tam sa vždy niekto motá. Okrem toho takéto pokojné more v žiadnom prípade neodnesie poškodenú loďku tri kilometre od brehu. A čo je najdôležitejšie, nezabúdajte, že telá sa nenašli v loďke. A keby ju aj bolo odnieslo, ako vysvetlíte, že odnieslo aj telá v dvadsaťpäťmetrovej hĺbke? Našli sa totiž ani nie dvadsať metrov od loďky.“

„Kto ich našiel?“

„Moji chlapi. Zachytili sme správu v rádiu a okamžite sme vyslali pátraciu skupinu. Vedeli sme, že ide o našu loďku, a chlapi sa hneď začali potápať. Našli ich o niekoľko minút.“

„Viem, že sa vám o tom ťažko hovorí.“

Abanks dopil pivo a odhodil fľašu do dreveného koša na odpadky. „To máte pravdu. Ale čas všetko zahojí. Prečo vás to zaujíma?“

„Ich príbuzným všeličo nie je jasné.“

„Je mi ich ľúto. Minulý rok som sa stretol aj s ich manželkami. Strávili tu vtedy týždeň. Boli to takí milí ľudia.“

„Je možné, že skúmali nové lokality, keď sa to stalo?“

„Možné to je. Ale nie pravdepodobné. Naše lode nás vždy priebežne informujú o prechode od jednej lokality k druhej. To je bežný postup. Bez výnimky. Jedného inštruktora som vyhodil práve preto, lebo to neohlásil. Môj syn bol najlepší inštruktor na celom ostrove. Vyrástol v týchto vodách. Zmenu lokality by nikdy nezabudol ohlásiť. To je absolútne jasné. Polícia verí svojmu vysvetleniu, lebo niečomu musí veriť. Nijaké iné vysvetlenie nemá.“

„Ale ako vysvetľuje skutočnosť, v akom stave sa našli telá?“

„Nijako. Pre nich je to jednoducho len ďalšia nehoda.“

„Bola to nehoda?“

„Podľa mňa nie.“

Mitch mal už z nových sandálov na nohách pľuzgiere, a tak si ich vyzul. Obrátili sa a zamierili naspäť k potápačskému stredisku.

„Ak to nebola nehoda, čo to bolo?“

Abanks pomaly kráčal a upieral pohľad na oceán obmývajúci pláž. Po prvý raz sa usmial. „Aké sú ďalšie možnosti?“

„V Memphise sa povráva, že za tým mohli byť drogy.“

„Povedzte mi o tom niečo viac.“

„Dopočuli sme sa, že váš syn bol v spojení s narkomafiou a na loďke sa mal pravdepodobne stretnúť s dodávateľom. Došlo medzi nimi k roztržke a moji priatelia sa do toho priplietli iba náhodou.“

Abanks sa znova usmial a pokrútil hlavou. „Philip?! Pokiaľ viem, v živote drogy neužíval, a rozhodne ich nepredával. Peniaze ho ani najmenej nezaujímali. Jedine ženy a potápanie.“

„Ani náhodou?“

„Nie, ani náhodou. Jakživ som túto klebetu nepočul a pochybujem, že by o tom v Memphise mohli vedieť viac. Toto je malý ostrov a už by sa mi to bolo donieslo do uší. Je to číry výmysel.“

Rozhovor dospel ku koncu, a tak zastali neďaleko baru. „Rad by som vás poprosil o jednu vec,“ povedal Abanks. „Nespomínajte príbuzným, čo som vám prezradil. Nič z toho nemôžem stopercentne dokázať a bude lepšie, ak sa o tom radšej nikto nedozvie.

A najmä nie najbližší príbuzní.“

„Nikomu nič nepoviem. A ja vás takisto veľmi prosím, aby ste sa nikomu nezmienili, o čom sme sa spolu rozprávali. Možno ma sem niekto sledoval a bude sa vypytovať, čo som od vás chcel. Povedzte, že som sa zaujímal o potápanie.“

„Ako si želáte.“

„Na jar sem prídeme s manželkou na dovolenku. Určite vás navštívime.“

14

Episkopálna škola Svätého Ondreja stála za rovnomenným kostolom v samom srdci Memphisu na dvestoárovom pozemku, husto posiatom dokonale udržiavanými stromami. Bielo‑žltá tehlová stavba kde‑tu vykúkala spod záplavy brečtanu, ktorý miestami z nevysvetliteľných príčin rástol iným smerom, ako mal. Chodníky a malé ihrisko lemovali symetrické rady obdivuhodne tvarovaných buxusových kríkov. Škola sídlila v prízemnej budove v tvare L, v príjemnom tieni desiatok starobylých dubov. Škola svätého Ondreja bola vychýrená svojou exkluzívnosťou a známa ako najdrahšia súkromná škola v Memphise pre deti predškolského a školského veku. Zámožní rodičia sem zapisovali ratolesti už krátko po narodení.

Mitch zatiahol BMW na parkovisko medzi kostolom a školou. Abbin vínovočervený peugeot nevinne parkoval o tri miesta ďalej. Prišiel nečakane. Lietadlo pristálo o hodinu skôr, a tak sa zastavil doma, aby si obliekol niečo solídnejšie. Len ju pozdraví, a hneď pôjde do práce na pár stopäťdesiatdolárových hodín.

Chcel sa s ňou stretnúť tu v škole, neohlásený. Zaskočiť ju nepripravenú. Vidieť, ako zareaguje. Len ju pozdraviť. Chýbala mu. Nevedel sa dočkať, kedy ju po tej nešťastnej udalosti na pláži uvidí a počuje. Spozná to na ňom na prvý pohľad? Možno mu niečo vyčíta z očí. Alebo postrehne napätie v jeho hlase. Rozhodne sa jej to nepodarí, ak ju zaskočí. Ak ju poteší nečakanou návštevou.

Pevne zvieral volant a pozeral na jej auto. Idiot! Hlúpy somár! Prečo neutiekol? Mal odhodiť tú sukňu a utekať kadeľahšie. Lenže on to, samozrejme, neurobil. Stále si hovoril, dočerta, veď sa to nikdy nikto nedozvie. A teraz mu neostáva iné, iba myknúť plecom a povedať no a čo, dočerta, veď to robí každý.

Pri ceste lietadlom si vypracoval detailný strategický plán. Predovšetkým počká do neskorej noci a potom jej povie pravdu. Nebude klamať, nechce žiť v klamstve. Prizná sa jej a podrobne opíše, ako sa to prihodilo. Možno pochopí. Veď takmer každý muž – a možno aj každý muž – raz zhreší. Pre ďalší krok sa rozhodne podľa jej reakcie. Ak bude chladná a prejaví trochu súcitu, povie jej, ako mu to je ľúto, nesmieme ľúto a sľúbi, že sa to už viac nestane. Ak ju to veľmi zdrví, bude žobrať, doslova žobrať o odpustenie a prisahať na bibliu, že už nikdy viac nespácha taký hriech. Povie jej, ako veľmi ju miluje, ako ju zbožňuje, a nech mu dá aspoň jednu jedinú šancu. No ak si začne baliť kufre, bude jasné, že jej nemal nič hovoriť.

Poprieť. Poprieť. Poprieť. Moskowitz, profesor trestného práva na Harvarde, známy radikál, sa preslávil tým, že zásadne obhajoval teroristov, vrahov a úchylných maniakov. Jeho teória obhajoby bola jednoduchá: Poprieť! Poprieť! Poprieť! Nikdy nepriznať jediný fakt, jediný dôkaz, ktorý by mohol viesť k odsúdeniu.

Keď pristávali na Miami, spomenul si na Moskowitza a začal pracovať na pláne B, ktorý zahŕňal túto nečakanú návštevu v škole a neskorú romantickú večeru v jej obľúbenej reštaurácii. Ani zmienky o tom, že by na Kajmanoch zažili aj niečo iné okrem tvrdej driny. Vystúpil z auta, predstavil si jej usmievavú, dôverčivú tvár, a prišlo mu zle. Hlboko v žalúdku cítil tvrdé, tupé údery kladivom. V jesennom vánku pomaly kráčal k bráne.

Chodba bola prázdna a tichá. Na pravej strane bola riaditeľňa. Chvíľu čakal na chodbe, či sa niekto neobjaví, ale nikde nič. Tichučko kráčal po chodbe, až zrazu pri tretích dverách začul lahodný hlas svojej manželky. Práve sa s deťmi prebojúvala cez násobilku, keď vopchal hlavu do dverí a usmial sa. Stuhla, vzápätí sa zachichotala. Ospravedlnila sa deťom, prikázala im, aby ostali sedieť na svojich miestach a prečítali si učivo na nasledujúcej strane.

Potom zavrela dvere.

„Čo tu robíš?“ spýtala sa, keď ju schmatol a priklincoval ku stene. Nervózne sa poobzerala po chodbe.

„Chýbala si mi,“ povedal presvedčivo. Dobrú chvíľu ju zvieral v tuhom objatí. Bozkával ju na krku a cítil chuť jej voňavky. A potom sa mu do mysle znova vkradlo to dievča. Ty všivák, prečo si len neutiekol?

„Kedy si prišiel?“ spýtala sa, upravujúc si vlasy a obzerajúc sa po chodbe.

„Asi pred hodinou. Vyzeráš fantasticky.“ V očiach sa jej zaleskli slzy. V tých neopísateľne úprimných očiach. „Ako bolo na výlete?“

„Ušlo to. Ale chýbala si mi. Bez teba ma to vôbec nebavilo.“ Ústa sa jej zvlnili v úsmeve a odvrátila pohľad. „Aj ty si mi chýbal.“

Držali sa za ruky a vykročili k bráne. „Rád by som si dal s tebou rande,“ povedal.

„Dnes nepracuješ?“

„Nie, nepracujem. Idem s manželkou do jej obľúbenej reštaurácie. Budeme len jesť a piť drahé víno, a keď sa neskoro v noci vrátime domov, vyzlečieme sa úplne donaha.“

„Tuším som ti naozaj chýbala.“ Znova ho pobozkala na pery a poobzerala sa po chodbe. „Ale už radšej choď, nech nás tu nikto nezbadá.“

Ani si neuvedomili a dostali sa až k bráne. Zhlboka vdýchol chladný vzduch a rýchlo vykročil k autu. Podarilo sa. Hľadel do tých jej hlbokých očí, objímal ju aj bozkával ako vždy. Nemala ani štipku podozrenia. Potešilo ju to, ba až dojalo.

DeVasher sa nervózne prechádzal za stolom a poťahoval z cigary. Sadol si do ošúchaného hojdacieho kresla a pokúšal sa sústrediť na záznam na stole, no vzápätí vyskočil na rovné nohy a znova sa prechádzal. Pozrel na hodinky. Zavolal svojej sekretárke. Zavolal Lambertovej sekretárke. Potom sa znova prechádzal.

Konečne, sedemnásť minút po dohovorenom čase, stráž pustila Lamberta dnu. Náhlivo vkročil do DeVasherovej kancelárie.

DeVasher stál za stolom a privítal Ollieho krivým pohľadom „Meškáš!“

„Mám veľa práce,“ vyhlásil Ollie a sadol si do ošúchaného kresla. „Čo máš také strašne dôležité?“

DeVasherova tvár sa rozžiarila zlomyseľným, jedovatým úsmevom. Dramaticky otvoril zásuvku a pyšne posunul po stole veľkú úradnú obálku ctihodnému spoločníkovi rovno na kolená, „jedna z našich najlepších prácičiek!“

Lambert otvoril obálku a ohromene pozeral na čierno‑biele fotografie veľkosti dvadsať krát dvadsaťpäť centimetrov. Podrobne, s nosom takmer prilepeným na obrázky, študoval každý detail a vrýval si ho do pamäti. DeVasher ho hrdo pozoroval.

Potom si ich Lambert začal prezerať ešte raz a zrýchlil sa mu pulz. „Tie sú neuveriteľné.“

„No. Hneď sme si mysleli, že sa ti budú páčiť.“

„Čo je to za dievča?“ spýtal sa Ollie a nevedel odtrhnúť pohľad od fotiek.

„Miestna prostitútka. Nevyzerá zle, čo? Doteraz sme ju nepoužili, ale to ti poviem, že dievča si u nás ešte zarobí.“

„Chcem ju mať, a čo najskôr.“

„Bez problémov. Aj som si pomyslel, že ma o to požiadaš.“

„Neuveriteľné. Ako sa jej to podarilo?“

„Začiatok bol dosť ťažký Prvú kočku poslal preč. Avery bol s jej sestrou, ale ten tvoj mladý bol tvrdý, nie a nie zabrať. Odišiel od stola a zakotvil v tom malom bare na pláži. Tam si k nemu prisadla táto fešanda. Prvotriedna profíčka.“

„Kde si mal ľudí?“

„Úplne všade. Tieto zábery sú fotené spoza palmy, asi z tridsiatich metrov. Vyšli celkom dobre, čo povieš?“

„Výborne. Daj fotografovi odmenu. Ako dlho sa váľali v tom piesku?“

„Akurát dosť. Zrejme si rozumeli.“

„Zdá sa, že si mladý naozaj užil.“

„Mali sme šťastie. Pláž bola vyľudnená a bolo to dobre načasované.“

Lambert zdvihol fotografiu do výšky a prezeral si ju z tesnej blízkosti. „Máš jednu sadu aj pre mňa?“ spýtal sa spoza fotky.

„Jasné, Ollie. Veď viem, ako si ich rád pozeráš.“

„Myslel som, že McDeere bude silnejší.“

„Je silný, ale je to len človek. Nie nejaký drevený panák. Neviem to určite, ale na druhý deň cez obednú prestávku pravdepodobne zaňuchal, že ho sledujeme. V obchodnej štvrti zrazu len začal kľučkovať, akoby čosi zacítil. Potom nám načisto zmizol. A za Averym do banky prišiel o hodinu neskôr.“

„Kde bol?“

„Nevieme. Sledovali sme ho len tak zo zvedavosti, bez nejakého zvláštneho dôvodu. Dočerta, pokojne mohol zapadnúť niekde do baru. Jednoducho zrazu niekam zmizol.“

„Dajte si na ňom veľmi záležať. Ten chlapec ma trápi.“

DeVasher zamával ďalšou úradnou obálkou. „Nijaké strachy, Ollie. Už ho máme! Keby vedel o týchto obrázkoch, urobí pre nás, čo si zmyslíme.“

„A čo Tarrance?“

„Ani stopy. McDeere o ňom necekol nikomu, alebo aspoň nikomu z odpočúvaných. Tarrancea je niekedy dosť ťažko nestratiť z dohľadu, ale myslím, že sa drží v úzadí.“

„Majte oči na stopkách!“

„O mňa sa ty neboj, Ollie. Ty si advokát, právny poradca, veľavážený pán, a pravidelne dostávaš svoje obrázky. Ty si šéf firmy. Ja som šéf bezpečnosti.“

„Čo nové u McDeerovcov?“

„Nič potešiteľné. Z toho výletu manželka nemala veľkú radosť.“

„Čo robila, kým bol preč?“

„No, tá nie je z tých, čo len tak vydržia sedieť na zadku. Dva razy bola na obede s Quinovou ženou v nejakom mládežníckom podniku. Zopár ráz bola v kine. Jeden večer si vyšla s kolegyňou zo školy. Trochu nakupovala… A pozor, často telefonovala matke. Tvoj mladý sa s jej rodičmi asi neráči, a ona to žehlí, ako vie. Mladá panička ľúbi mamičku a úprimne ju trápi, že nemôžu byť jedna veľká šťastná rodina. Vianoce chce stráviť doma v Kentucky, ale bojí sa, že on s ňou nepôjde. Sú tam zrejme veľké trenice. A veľa spodných prúdov. Ponosuje sa mamičke, že jej mužíček veľa pracuje, a mamička jej hovorí, že sa len chce pred všetkými ukázať. Vôbec sa mi to nepozdáva, Ollie. Mám z toho zlý pocit.“

„Len pekne ďalej počúvaj. Už sme ho chceli pribrzdiť, ale je to stroj.“

„No jasné, chcete ho pribrzdiť, a pritom mu dáte stopäťdesiat na hodinu. Všetkým mladým by ste mohli naordinovať osemhodinový pracovný čas, nech trochu pookrejú pri rodinnom ohníku. Ty si na to konto zase znížiš plat, predáš jeden‑dva jaguáry, dáš do záložne diamanty svojej panej a hádam aj predáš palác a kúpiš si niečo menšie pri vidieckom klube.“

„Drž hubu, DeVasher.“

Oliver Lambert vyletel z miestnosti ako vystrelený. A DeVasher sa rehotal tým svojím prenikavým smiechom, až celý očervenel. Keď bola kancelária prázdna, zamkol fotografie do registračky. „Mitchell McDeere,“ hundral si popod nos s diabolským úsmevom, „teraz ťa už máme.“

15

V piatok na obed, dva týždne pred vianocami, sa Abby rozlúčila so svojimi tretiačikmi a všetci sa rozišli na vianočné prázdniny. O jednej zaparkovala peugeot na parkovisku plnom volv, BMW, saabov a ďalších peugeotov a náhlila sa v chladnom daždi do nabitého terária, kam si medzi rastliny a záľahy kvetov chodievala posedieť mladá smotánka a zajesť miestne špeciality, ako quiche, fajitas alebo polievku z čiernej fazule. Momentálne to bola najobľúbenejšia reštaurácia Kay Quinovej a to bol v krátkom čase ich druhý spoločný obed. Kay, ako vždy, meškala.

Ich priateľstvo sa ešte vždy nachádzalo v ranom vývojovom štádiu. Abby bola od prírody opatrná a nikdy sa nehrnula do dôverných kamarátstiev s ľuďmi, ktorých poznala iba krátko. Za celé tri roky v Harvarde nemala jedinú priateľku a privykla si na samostatnosť a nezávislosť. Počas prvého polroka v Memphise nadviazala už niekoľko vzťahov v cirkevnom spolku a v škole, ale nemienila sa unáhliť.

Kay Quinová na to išla spočiatku dosť zhurta. Stala sa jej turistickou sprievodkyňou, obchodnou poradkyňou, ba dokonca aj pomocnou bytovou architektkou. Zato Abby postupovala pomaly a opatrne, pri každej návšteve sa dozvedela o svojej priateľke niečo nové a starostlivo ju oťukávala. Niekoľko ráz boli u Quinovcov na večeri. Stretávali sa pri podnikových večeriach a recepciách, ale vždy len vo väčšej spoločnosti. Cítili sa však spolu príjemne aj pri tých štyroch dlhých obedoch v tejto vychytenej reštaurácii, momentálnom hite všetkých mladých a krásnych memphiských horných desaťtisíc. Kay mala dokonalý prehľad o ich autách, domoch a garderóbe, ale tvárila sa, že ju to nezaujíma. Kay túžila po priateľstve, blízkom a dôvernom priateľstve, a hoci si ju Abby spočiatku držala od tela, postupne začínala mäknúť. Na prízemí pri bare vyhrávala napodobenina džuboxu z päťdesiatych rokov a okolo postávali a popíjali davy čakajúce na voľný stôl. Po desiatich minútach a dvoch Royoch Orbisonoch sa Kay vynorila z tlačenice pri vchode a pozrela o dve poschodia vyššie. Abby sa usmiala a zamávala.

Objali sa a zľahka pobozkali, aby sa navzájom nezamazali od rúžu.

„Prepáč, že som prišla neskoro,“ ospravedlňovala sa Kay.

„To nič, som na to zvyknutá.“

„Ale je to tu nabité,“ vzdychla Kay a prekvapene sa obzerala dookola. Vždy tam bolo nabité. „Takže už máš prázdniny?“

„Áno. Už hodinu. Až do šiesteho januára som voľná ako vták.“

Chvíľu obdivovali jedna druhú, ako sú pekne oblečené, aké sú štíhle a vôbec, aké sú pekné a mladé.

Potom presedlali na vďačnú tému vianočných nákupov a rozprávali o obchodoch, o deťoch, až kým im nepriniesli víno. Abby si objednala opekané krevety, zato Kay ostala verná špecialitám papraďového kráľovstva a dala si placku so špargľovým kelom.

„Čo budete robiť cez Vianoce?“ spýtala sa Kay.

„Ani neviem. Rada by som šla k našim do Kentucky, ale obávam sa, že Mitch nepôjde. Niekoľko ráz som na to zaviedla reč, ale tváril sa, akoby nič.“

„Ešte vždy ich tak nemá rád?“

„Stále sa nič nezmenilo. Vlastne sa o nich vôbec nerozprávame. Neviem, čo s tým mám robiť.“

„Predovšetkým to neskúšaj nasilu.“

„Ja viem, musím byť trpezlivá. Moji rodičia urobili chybu, lenže ja ich stále potrebujem. Je to hrozné, keď sa jediný muž, ktorého som v živote milovala, neznesie s mojimi rodičmi. Každý deň sa modlím, aby sa stal nejaký malý zázrak.“

„Mne sa skôr zdá, že by to musel byť poriadne veľký zázrak. Ešte vždy tak drie, ako mi Lamar občas hovorí?“

„Neviem si predstaviť, že by nejaká živá bytosť pracovala ešte tvrdšie. Osemnásť hodín denne od pondelka do piatku, osem hodín v sobotu, a keďže nedeľa je dňom odpočinku, robí len päť‑šesť hodín. Iba v nedeľu si vyhradí trochu času aj pre mňa.“

„Tuším si trochu frustrovaná.“

„Vôbec nie trochu, Kay. Dlho som bola trpezlivá, ale čím ďalej je to horšie. Pomaly sa cítim ako vdova. Už ma nebaví stále len ležať na gauči a čakať, kedy konečne príde domov.“

„Má ťa vlastne len na jedlo a na sex, však?“

„Bodaj by. Ale je taký uťahaný, že ani to nevládze. Už ho to takmer nezaujíma. A pritom voľakedy by to bol robil od rána do večera. Za študentských čias sme sa milovali takmer do omdletia. A teraz, ak mám šťastie, nanajvýš raz do týždňa. Príde domov, naje sa, ak vôbec vládze, a ide spať. A niekedy, a to je mimoriadne šťastie, mi prv, ako odpadne od únavy, stihne aj niečo povedať. Chýba mi normálna komunikácia s dospelými ľuďmi, Kay. Celé dni trávim s osemročnými deťmi a doslova bažím po dlhších ako trojslabičných slovách. Snažím sa mu to vysvetliť, ale on už odfukuje. Zažila si to aj ty s Lamarom?“

„Čosi podobné. Prvý rok to boli sedemdesiatky týždenne. Myslím, že po nástupe do firmy tak robia všetci. Je to akési zápisné, daň za vstup do bratstva. Rituál, iniciácia, pri ktorej si dokazujú svoju mužnosť. Ale väčšina po prvom roku stratí dych a zrazí to na šesťdesiat‑šesťdesiatpäťku. Aj tak drú ako kone, ale už nie takým samovražedným tempom.“

„Lamar robieva každú sobotu?“

„Väčšinou áno. Pár hodín. Ale v nedeľu nikdy. Dupla som nohou, a hotovo. Jasné, že ak stíha nejaký krkolomný termín, alebo sa začína daňová sezóna, vtedy všetci robia od nevidím do nevidím. Ale myslím, že Mitch ich všetkých vyviedol z konceptu.“

„Robí úplne ako posadnutý. Občas mi príde domov až na svitaní. Vtedy sa len osprchuje a znova uháňa do firmy.“

„Lamar hovorí, že je z neho už hotová legenda.“

Abby si chlipla vína a pozrela cez zábradlie dolu do baru. „Super. Vydala som sa za legendu!“

„Pomýšľali ste na deti?“

„Už si zabudla, že na to treba pohlavný styk?“

„No tak, Abby, hádam to nie je až také strašné.“

„Nie som pripravená na deti. Nezvládla by som to sama. Milujem svojho manžela, ale ako sa mi to momentálne javí, v tej najhoršej chvíli by ho určite odvolali na sumu poradu a mňa by nechal napoly otvorenú v pôrodnej sále. Nedokáže myslieť na nič iné, iba na tú prekliatu firmu.“

Kay jemne vzala do dlaní Abbinu ruku. „Všetko bude dobré,“ utešovala ju s rozhodným úsmevom a skúseným pohľadom. „Prvý rok je najhorší. Potom je už všetko oveľa lepšie. Sľubujem.“

Abby sa usmiala. „Nehnevaj sa.“

Čašník im priniesol jedlo a objednali si ešte víno. Z kreviet sa šírila lahodná vôňa masla a cesnaku. Studená placka plnená špargľovým kelom ležala smutne na liste šalátu, korunovaná zvädnutou rajčinou.

Kay napichla na vidličku ružičku kelu a pomaly ju prežúvala. „Vieš, Ábby, firme záleží na tom, aby ste mali deti.“

„To je mi úplne fuk. Teraz firmu vôbec nemám rada. Bojujem s ňou o Mitcha a prehrávam na celej čiare. Takže pokojne môžem kašlať na to, na čom im záleží. Oni mi nebudú určovať, kedy mám mať deti. Nechápem, prečo pchajú nos do veď, do ktorých ich nič nie je. Je to hrôzostrašné miesto a môžem ti povedať, že z tých ľudí mi naskakuje husia koža.“

„Záleží im na šťastí a pokoji svojich zamestnancov, pochop.“

„A ja chcem nazad svojho muža. Sú na najlepšej ceste obrať ma oňho, čím vôbec neprispievajú k spokojnosti nášho manželstva. Keby ho nechceli uštvať, možno by sme znova žili ako normálni ľudia a mali plný dvor detí. Ale teraz to nejde.“

Čašník priniesol víno. Krevety už vychladli. Abby sa do nich pustila až teraz a zapíjala ich vínom. Kay sa usilovala zaviesť rozhovor na menej citlivú tému.

„Lamar spomínal, že Mitch bol minulý mesiac na Kajmanoch.“

„Áno. Na tri dni s Averym. Výlučne obchodná záležitosť, alebo to aspoň tvrdí. Bola si tam už niekedy?“

„Každý rok. Je to nádherný ostrov – pláže sú doslova rozprávkové a voda úplne teplá. Chodievame vždy v júni po skončení školského roka. Firma tam má dve velikánske vily rovno na pláži.“

„Mitch tam chce ísť na dovolenku v marci, keď mám v škole jarné prázdniny.“

„Zíde sa vám to. Kým sme nemali deti, nerobili sme nič iné, len vylihovali na pláži, pili rum a milovali sa. Aj to je dôvod, prečo firma poskytuje zamestnancom tie vily. A v lepšom prípade aj podnikové lietadlo. Vo firme vládne tvrdý režim, ale šéfovia vedia, že raz za čas si každý musí oddýchnuť.“

„Už mi tú firmu ani nespomínaj, Kay. Nemám chuť počúvať, čo sa im páči alebo nepáči, čo robia alebo nerobia, čo podporujú a čo nepodporujú.“

„Bude to aj lepšie, Abby. Sľubujem. Pochop, že tvoj muž aj môj muž sú síce výborní advokáti, ale toľko peňazí by nezarobili nikde inde. A my dve by sme jazdili v buickoch, a nie v peugeotoch a mercedesoch.“

Abby rozkrojila krevetu napoly a namočila ju do cesnakovej šťavy. Napichla si ju na vidličku a tanier odsunula nabok. Pohár už mala prázdny. „Ja viem, Kay, ja viem. Ale v živote sú aj dôležitejšie veci, ako veľká záhrada a nový peugeot. Mám pocit, akoby si to tu nikto neuvedomoval. Prisahám, že sme boli tuším šťastnejší v tých dvoch malých izbách v Cambridgei.“

„Ešte ste tu len pár mesiacov. Mitch postupne spomalí tempo a ty si zvykneš na istý životný rytmus. Čochvíľa budú behať po dvore malí McDeerovci, ani sa nenazdáš, z Mitcha bude spoločník. Ver mi, Abby, všetko sa postupne obráti k lepšiemu. Práve prežívate najkritickejšie obdobie, ale všetci sme cez to prešli a sme tu!“

„Ďakujem, Kay, úprimne dúfam, že máš pravdu.“

Bol to malý park, len asi zo tridsať árov strmého svahu nad riekou. Rad kanónov a dve bronzové sochy pripomínali hrdinstvo tých statočných vojakov, bojovníkov za záchranu rieky a mesta. Pod pamätníkom na počesť generála a jeho koňa si našiel úkryt akýsi opilec, ktorému kartónová škatuľa a poloroztrhaný plášť poskytovali len slabú ochranu pred prenikavým chladom a studeným mrholením. O päťdesiat metrov nižšie na Riverside Drive prúdila rušná nočná premávka. Bolo tma. Pozrel na hodinky.

Mitch podišiel k radu kanónov a zahľadel sa na rieku a mosty smerom k Arkansasu. Zatiahol si zips na plášti a vyhrnul golier až po uši. Čakal.

Takmer odtiaľ dovidel na Bendiniho budovu o šesť ulíc ďalej. Auto zaparkoval v garážach v centre mesta a k rieke sa vrátil taxíkom. Bol si istý, že ho nikto nesledoval.

Ľadový vietor od rieky mu vyštípal tvár do červená a pripomenul mu kentucké zimy po odchode jeho rodičov. Boli to studené, kruté zimy. Osamelé, zúfalé zimy. Kabáty zdedené po bratrancoch či kamarátoch nikdy neboli dosť teplé. Vždy len obnosené kabáty. Zapudil tie myšlienky.

Dážď so snehom sa premenil na mrznúci dážď a drobné kryštáliky ľadu sa mu zabodávali do vlasov a klopotali na chodník. Pozrel na hodinky.

Ozvali sa kroky a z diaľky sa ku kanónom náhlila akási postava. Nech to bol ktokoľvek, zastal a pomaly pristúpil bližšie.

„Mitch?“ Bol to Eddie Lomax v džínsoch, krokodílích čižmách a dlhom kožuchu zo zajačiny. S hustými fúzami a bielym kovbojským klobúkom vyzeral ako vystrihnutý z reklamy na cigarety. Z reklamy na Marlboro.

„Áno, to som ja.“

Lomax prišiel bližšie a postavil sa z druhej strany kanóna. Stáli tam ako hliadka konfederačného vojska, ako strážcovia mesta a rieky.

„Sledoval vás niekto?“ spýtal sa Mitch.

„Nie, myslím, že nie. A vás?“

„Nie.“

Mitch sa zahľadel na prúdy áut na Riverside Drive a potom prešiel pohľadom na rieku. Lomax si schoval ruky hlboko do vreciek. „Rozprávali ste sa v poslednom čase s Rayom?“ spýtal sa Lomax.

„Nie,“ odpovedal krátko, akoby chcel naznačiť, že tu netrčí v mrznúcom daždi len preto, aby si poklebetil.

„Čo ste zistili?“ spýtal sa Mitch.

Lomax si zapálil cigaretu, a teraz už bol ozajstnou reklamou na marlborky. „Vypátral som zopár informácií o tých troch právnikoch. Alice Knaussová zahynula pri autonehode roku 1977. Podľa policajnej správy sa stala obeťou opitého šoféra, ale nech to znie akokoľvek čudne, nijakého podobného šoféra sa nepodarilo nájsť. Havarovala v stredu okolo polnoci. Pracovala dlho do noci a vracala sa domov. Bývala vo východnej časti, na Sycamore View, a nejaký kilometer od jej vily na New London Road do nej vrazilo asi tonové nákladné auto. Jej maličký fiat bol pri tej čelnej zrážke totálne zošrotovaný. Nenašli sa nijakí svedkovia. Keď tam dorazila polícia, nákladiak bol prázdny. Po šoférovi ani stopy. Podľa značky zistili, že auto bolo tri dni predtým ukradnuté v St. Louis. Nikde sa nenašli nijaké odtlačky ani nič podobné.“

„Hľadali odtlačky prstov?“

„Áno. Poznám vyšetrovateľa toho prípadu. Zdalo sa im to podozrivé, ale nemali sa absolútne o čo oprieť. Na dlážke auta sa našla rozbitá fľaša od whisky, a tak vyhlásili, že nehodu spôsobil opitý vodič, a prípad uzavreli.“

„A čo súdna obhliadka tela?“

„Nebola. Bolo zrejmé, ako zomrela.“

„To znie podozrivo. Dokonca veľmi. Všetky tri prípady sú dosť podozrivé. Róbert Lamm je ten poľovník z Arkansasu. Chodieval s priateľmi na jelene do jedného revíru v okrese Izard v Ozarskej vysočine. Vždy dva‑tri razy za sezónu. Predpoludním boli na love a na obed sa vrátili do chaty všetci okrem Lamma. Pátrali po ňom dva týždne a nakoniec ho našli hlboko v rokline sčasti zakrytého lístím. Strela ho zasiahla do hlavy, a to je zhruba všetko, čo vedia. Uzavreli to ako samovraždu, lebo na ďalšie vyšetrovanie im jednoducho chýbali dôkazy.“

„Takže bol zavraždený?“

„Pravdepodobne áno. Podľa výsledku súdnej pitvy guľka vnikla do lebky zozadu a vyletela vpredu, pričom mu odtrhla takmer pol tváre. Rozhodne to nemohla byť samovražda.“

„Ale mohla to byť nehoda.“

„To už skôr. Mohla ho zasiahnuť guľka určená jeleňovi, ale je to nepravdepodobné. Telo sa našlo ďaleko od základného tábora, v oblasti, do ktorej poľovníci zablúdia len zriedkakedy. Jeho priatelia vyhlásili, že v to ráno nepočuli ani nevideli v okolí nijakých poľovníkov. Rozprával som sa so šerifom, ktorý je už vo výslužbe, a ten je presvedčený, že to bola vražda. Vraj sa našli dôkazy, že telo bolo zámerne zakryté lístím.“

„To je všetko?“

„O Lammovi áno.“

„A čo Mickel?“

„Smutný prípad. Roku 1984 spáchal samovraždu vo veku tridsaťštyri rokov. Vpálil si guľku do pravého spánku revolverom značky Smith & Wesson. Zanechal dlhý list na rozlúčku, v ktorom sa ospravedlňoval manželke, dúfal, že mu odpustí a všetky tie somariny. Rozlúčil sa s deťmi aj so svojou matkou. No dojímavé.“

„Bol písaný rukou?“

„To nie. Na stroji. Čo však nebolo až také čudné, lebo na stroji písal takmer stále. Mal v pracovni IBM Selectric a na ňom bol napísaný aj ten list. Mal príšerný rukopis.“

„A čo bolo teda podozrivé?“

„Zbraň. V živote si nijakú zbraň nekúpil. Nikto nevedel, čo je to za revolver a odkiaľ pochádza. Nemal registračné číslo, ani výrobné číslo, nič. Ktorýsi kolega z firmy vyhlásil niečo v tom zmysle, že Mickel sa mu zmienil o nejakej zbrani, ktorú si vraj kúpil na sebaobranu. Údajne mal nejaké citové problémy.“

„Čo si o tom myslíte?“

Lomax odhodil ohorok na zamrznutý chodník a chvíľu si dýchal do dlaní. „Neviem. Neverím, že by si daňový právnik, ktorý nemá o zbraniach ani potuchy, naschvál zaobstaral revolver bez registračného aj výrobného čísla. Keby už takýto chlapík po niečom takom túžil, jednoducho by vošiel do obchodu, vyplnil potrebné papiere a kúpil si nejakú peknú ligotavú búchačku. Tento revolver bol najmenej desaťročný a dokonale odborne ošetrovaný.“

„Polícia ten prípad vyšetrovala?“

„Ani veľmi nie. Otvorila ho a hneď uzavrela.“

„Ten list bol podpísaný?“

„Áno, ale neviem, kto overoval podpis. Bol už rok rozvedený a jeho žena sa odsťahovala naspäť do Baltimoru.“

Mitch si zapol vrchný gombík plášťa a otriasol si z goliera ľad. Mrznúci dážď bol čoraz hustejší a na chodníku sa ligotala tenká vrstva ľadu. Z kanóna viseli malé cencúle. Autám na Riverside Drive sa začali kĺzať kolesá a premávka sa spomalila.

„Tak čo poviete na našu milú malú firmu?“ spýtal sa Mitch, s pohľadom upretým do diaľky.

„Nebezpečné pracovisko. Päť mŕtvych právnikov za posledných pätnásť rokov! To nie je veľmi povzbudivá bilancia.“

„Päť?“

„Spolu s Hodgeom a Kozinským. Z istého zdroja som sa dopočul, že v ich prípade tiež zostalo zopár nedoriešených otázok.“

„Za tých dvoch vás neplatím.“

„Veď vám ich ani neúčtujem. To ja len tak zo zvedavosti.“

„Koľko som vám dlžný?“

„Šesťstodvadsať.“

„Zaplatím v hotovosti. Nijaké záznamy a potvrdenia, okej?“

„Nemám námietky. Hotovosť je lepšia.“

Mitch odvrátil pohľad od rieky k vysokým budovám neďaleko parku. Bol premrznutý, ale neponáhľal sa preč. Lomax ho sledoval kútikom oka.

„Tuším máte problémy, však, kamoško?“

„Čo myslíte?“

„Ja by som tam veru nerobil. Teda, zďaleka neviem toľko, čo vy, lebo ste mi nabetón neprezradili všetko. Ale mrzneme tu v daždi a snehu, lebo nechceme, aby nás niekto videl. Nemôžeme si telefonovať. Nemôžeme sa stretnúť v mojej kancelárii. Predpokladáte, že vás ktosi nepretržite sleduje,“ Lomax sa odmlčal.

„Kladiete mi na srdce, aby som bol opatrný a dával pozor, lebo nech je to ktokoľvek, možno sleduje aj mňa. Päť právnikov z tej vašej vydarenej firmy zišlo zo sveta za záhadných okolností a vy sa správate, akoby ste mali byť ďalší. No, povedal by som, že máte problémy. A poriadne!“

„A čo Tarrance?“

„Jeden z najlepších kádrov FBI. Preložili ho sem asi pred dvoma rokmi.“

„Odkiaľ?“

„Z New Yorku.“

Opilec sa vykotúľal spod bronzovej sochy a spadol na chodník. Zachrčal, tackavo sa postavil, odhodil kartón a nasmeroval si to do mesta. Lomax sa strhol a napäto ho pozoroval. „To bol iba tulák,“ upokojoval ho Mitch. Lomax si vydýchol.

„Pred kým sa skrývame?“

„To by som rád vedel.“

Lomax sa mu uprene pozrel do tváre. „Myslím, že to viete.“

Mitch nepovedal nič.

„Pozrite, Mitch, neplatíte ma za to, aby som sa do toho miešal. To dobre viem. Ale inštinkt mi hovorí, že máte problémy, a myslím, že by sa vám zišiel priateľ, a to veľmi dôverný. Ak ma potrebujete, pomôžem vám. Neviem, kto sú tí ostrí chlapci, ale na betón sú poriadne nebezpeční.“

„Ďakujem,“ povedal Mitch ticho, a ani naňho nepozrel, akoby mu naznačoval, že môže ísť a nechať ho tam mrznúť samého.

„Kvôli Rayovi McDeerovi by som skočil aj do tej rieky a v každom prípade môžem pomôcť aj jeho mladšiemu bratovi.“

Mitch mierne prikývol, ale mlčal. Lomax si zapálil cigaretu a otriasol si ľad z krokodílích čižiem. „Môžete mi zavolať kedykoľvek. Len buďte opatrný. Lebo zrejme striehnu a oči majú stále otvorené.“

16

Na križovatke Madisonovej a Copperovej Avenue v centre mesta bolo viacero starších jednoposchodových domov zrenovovaných na bary, vinárne, darčekové obchody a zopár dobrých reštaurácií. Táto križovatka sa volala Overtonovo námestie a bola najznámejším strediskom nočného života Memphisu. Divadlo a kníhkupectvo jej dodávali kultúrny lesk. Stredom Madisonovej Avenue sa tiahol rad stromov. Cez víkendy tu vládol búrlivý ruch, o ktorý sa postarali predovšetkým študenti a námorníci z miestnej námornej základne. Cez pracovný týždeň boli jedálne síce plné, ale tiché a rozhodne nie nabité. Paulette bola malebná francúzska reštaurácia v bielej budove s ozdobnou štukatúrou, vychýrená najmä lahodnými vinami a zákuskami. S náhlym blahobytom pribudla McDeerovcom sada kreditných karát, ktoré využívali predovšetkým na posedenia v tých najlepších memphiských reštauráciách. Paulette patrila momentálne k najobľúbenejším.

Mitch sedel v kúte bani, pil kávu a hľadel na hlavný vchod. Úmyselne prišiel o čosi skôr. Zatelefonoval jej asi pred troma hodinami a spýtal sa, ä by sa s ním mohla stretnúť okolo siedmej. Bola zvedavá načo, ale ubezpečil ju, že jej to vysvetlí neskôr. Od pobytu na Kajmaních ostrovoch vedel, že ho niekto stále sleduje, pozoruje, počúva. A tak už celý mesiac telefonoval nanajvýš opatrne, pri jazde autom dával pozor na spätné zrkadlo, ba aj doma pri rozhovore starostlivo vyberal slová. Bol si istý, že niekto z neho nespúšťa oči a počúva.

Vtom náhlivo vkročila dnu vyzimená Abby a obzerala sa po salóne, či neuvidí manžela. Zvítal sa s ňou pri bare a na líce jej vtisol ľahký bozk. Odložila si kabát do šatne a potom ich hlavný čašník zaviedol k malému stolíku. Ostatné boli v celom rade do posledného miesta obsadené. Ktokoľvek si tu mohol vypočuť čokoľvek. Mitch sa poobzeral, či nenájde vhodnejší stolík, ale nič iné nebolo voľné. Poďakoval sa čašníkovi a sadol si oproti manželke,

„Čo sa deje?“ spýtala sa podozrievavo.

„Musím mať nejaký mimoriadny dôvod, ak chcem ísť na večeru s manželkou?“

„Áno. Je pondelok, sedem hodín večer, a ty už nie si v práci. To je skutočne mimoriadna udalosť.“

Čašník sa pretlačil pomedzi dva stoly a spýtal sa, či si želajú niečo na pitie Želali si dva poháre bieleho vína. Mitch sa znova poobzeral po reštaurácii a všimol si, že o päť stolov ďalej sedí akýsi muž, ktorý sa mu zdal dosť povedomý. Keď sa Mitch znova obzrel muž si skryl tvár za jedálny lístok.

„Čo sa deje, Mitch?“

Položil dlaň na jej ruku a zamračil sa. „Abby, musíme sa pozhovárať.“

Mierne sa strhla a úsmev jej zmizol z perí „O čom?“

„O niečom mimoriadne dôležitom,“ povedal stíšeným hlasom. Zhlboka sa nadýchla a spýtala sa: „Môžeš chvíľu počkať, kým prinesú to víno? Asi ho budem potrebovať.“

„Nemôžem tu hovoriť,“ povedal a pozrel na muža.

„Tak prečo sme tu?“

„Počuj, Abby, vieš, kde sú toalety? Na konci chodby vpravo.“

„Áno, viem.“

„Tam na konci chodby je aj zadný východ. Vedie do bočnej uličky za reštauráciou. Choď na toaletu a potom vyjdi zadným východom. Počkám ťa vonku.“

Nepovedala nič. Čelo sa jej zvraštilo a oči zúžili. Hlavu naklonila mierne doprava.

„Ver mi, Abby. Vysvetlím ti to neskôr. Stretneme sa vonku a pôjdeme sa najesť niekam inam. Tu ti nemôžem nič povedať.“

„Normálne si ma vydesil.“

„Prosím ťa,“ povedal rozhodne a zovrel jej ruku. „Nič sa neboj. Kabát ti prinesiem.“

Vstala a s kabelkou v ruke vyšla z miestnosti. Mitch sa obzrel ponad plece na známu tvár. Muž práve vstával a vítal pri svojom stole akúsi staršiu dámu. Nevšimol si, že Abby odišla.

Pri zadnom východe Mitch prehodil kabát Abby cez plecia a ukázal na východ. „Vysvetlím ti to,“ zopakoval viac ráz. Po tridsiatich metroch prešli pomedzi dve vysoké budovy a vstúpili do Bombay Bicycle Clubu, baru pre osamelých s dobrým jedlom a živým blues. Mitch si obzrel hlavného, pozorne preskúmal obe miestnosti reštaurácie a ukázal na stôl celom vzadu v kúte. „To je ono,“ vyhlásil.

Sadol si chrbtom ku stene a tvárou k vchodu a do miestnosti. V kúte bolo tma. Sviečky vrhali svetlo iba na stôl. Znova si objednali víno.

Abby sedela ako zmeravená, rozšírenými očami pozorovala každý jeho pohyb a čakala.

„Pamätáš sa na jedného chlapíka z Western Kentucky? Na Rieka Acklina?“

„Nie,“ povedala a takmer pritom nepohla perami.

„Hrával baseball a býval na internáte. Mám pocit, že si sa s ním raz stretla. Bol to milý a slušný chalan a dobrý študent. Pochádzal tuším z Bowling Green či odkiaľ. Neboli sme blízki priatelia, ale poznali sme sa.“

Pokrútila hlavou a čakala.

„Skončil školu o rok skôr ako my a šiel na právo do WakeForest. Teraz je v FBI. A pôsobí tu v Memphise.“ Pozorne sledoval, či na ňu FBI nejako nezapôsobí. Ale ani okom nemihla. „Dnes som si odskočil cez obed na hotdog k Obleovi na Main Street, a vtom ku mne z ničoho nič pristúpi Riek a pozdraví ma, akoby ma stretol iba náhodou. Pár minút sme spolu poklebetili a nato prišiel ďalší agent, istý Tarrance, a prisadol si k môjmu stolu. Bolo to už moje druhé stretnutie s Tarranceom po absolvovaní tej advokátskej skúšky.“

„Druhé…?!“

„Áno. Od augusta.“

„A obidvaja sú… tajní agenti FBI?“

„Áno, s odznakmi a všetkým, čo k tomu patrí. Tarrance je veterán z New Yorku, a je tu už asi dva roky. Acklin je bažant, dotiahli ho sem pred troma mesiacmi.“

„A čo od teba chcú?“

Čašník priniesol víno a poobzeral sa po miestnosti. Na malom pódiu v opačnom kúte si ladili nástroje hudobníci. Bar bol plný zaujato diskutujúcich úspešných intelektuálov v drahých oblekoch. Čašník ukázal prstom na neotvorené jedálne lístky. „Neskôr,“ odbil ho Mitch krátko.

„Abby, neviem, čo odo mňa chcú. Prvý raz za mnou prišiel ešte v auguste, po zverejnení zoznamu absolventov advokátskej skúšky v tlači.“ Odpil si z vína a podrobne jej porozprával, ako ho Tarrance vysliedil v Lanského lahôdkarstve, ako ho upozorňoval, že nemá nikomu dôverovať a má si dávať pozor na reči. Potom jej povedal o stretnutí s Lockom, Lambertom a ďalšími spoločníkmi. Oboznámil ju s ich verziou dôvodov, pre ktoré sa FBI zaujíma o firmu, a spomenul aj rozhovor s Lamarom, v ktorom sa vyjadril, že Lambertovi a Lockovi bezvýhradne verí.

Abby sústredene počúvala každé slovo, ale zatiaľ sa na nič nevypytovala.

„A dnes, ako sa tak napchávam polmetrovým párkom s cibuľou, zrazu si len ku mne prisadne spolužiak z Kentucky a vykladá mi, že FBI má na sto percent zistené, že moje telefonáty sú odpočúvané, že mám v dome nasadené ploštice a že firma Bendini, Lambert a Locke presne vie, kedy som si kýchol a kedy prdol. Len si predstav, Abby, že Rieka Acklina sem preložili hneď po mojej advokátskej skúške. Aká milá zhoda okolností, však?“

„Ale čo od teba chcú?“

„To mi nechcú povedať. Zatiaľ mi to vraj nemôžu povedať. Chcú, aby som im veril atak ďalej atak ďalej. Neviem, Abby. Nemám potuchy, po čom idú. Ale isté je, že si ma vybrali z nejakého konkrétneho dôvodu.“

„Povedal si o tomto stretnutí Lamarovi?“

„Nie. Nikomu inému okrem teba. A ani to nehodlám nikomu hovoriť.“

S námahou preglgla víno. „Naše telefonáty odpočúvajú?“

„Aspoň to tvrdí FBI. Ale ako to môžu vedieť?“

„Nie sú hlúpi, Mitch. Keby mi agent FBI povedal, že mi odpočúvajú telefón, verila by som mu na slovo. Ty nie?“

„Neviem, komu dôverovať. Locke s Lambertom mi tak presvedčivo a vierohodne vysvetlili, prečo sa s nimi naťahuje FBI aj daňový úrad. Rád by som im veril, ale všeličo mi akosi nesedí a nedáva zmysel. Len si uvedom – ak by firma mala nejakého pochybného klienta, ktorý by stál za pozornosť FBI, prečo by si vytipovali mňa, zelenáča, čo vie zo všetkých najmenej? Čo už len ja môžem vedieť? Pracujem na prípadoch, ktoré mi určia: nemám vlastných klientov. Robím, čo mi kážu. Prečo sa radšej nezamerali na niektorého spoločníka?“

„Možno chcú, aby si im o tých pochybných klientoch niečo prezradil.“

„To nejde. Som advokát a prisahal som, že zachovám úradné tajomstvo. Všetko, čo viem, je prísne dôverné. Tajní to vedia. Nikto nemôže žiadať od právnika, aby prezrádzal tajnosti svojich klientov.“

„Dostal si sa k nejakým ilegálnym machináciám?“

Zapraskal hánkami prstov, poobzeral sa po miestnosti a usmial sa na ňu. Víno pomaly začínalo účinkovať. „Nemal by som odpovedať na túto otázku, Abby, dokonca ani tebe nie. Ale musím ti povedať – nie. Pracoval som asi na dvadsiatich Averyho klientoch a zopár ďalších spisov som mal príležitostne v rukách, ale nevšimol som si nič podozrivé. Možno tam bolo zopár riskantných investícií v rámci daňových odpisov, ale nič ilegálne. Na Kajmanoch som Averymu položil niekoľko otázok v súvislosti s bankovými kontami, na ktorých sme tam pracovali, ale nebolo to nič vážne.“ Kajmany! Srdce mu stislo od hrôzy, keď si spomenul na tú noc na pláži. Až mu prišlo zle.

Čašník okúňavo postával obďaleč a hľadel na jedálne lístky „Ešte raz víno,“ povedal Mitch a ukázal na poháre.

Abby sa nahla takmer až k sviečkam a neveriacky sa spýtala: „No dobre, ale kto odpočúva naše telefóny?“

„Za predpokladu, že sú odpočúvané, netuším, kto to môže byť. Pri tom prvom stretnutí v auguste Tarrance naznačil, že je to asi niekto z firmy. Teda aspoň som to tak pochopil. Varoval ma, aby som nedôveroval nikomu v celej firme a aby som si dával pozor, lebo všetko, čo poviem, sa odpočúva a nahráva. Takže zrejme mi naznačoval, že to robí firma.“

„A čo ti na to povedal pán Locke?“

„Nič, lebo som mu to neprezradil. Zopár vecí som si nechal pre seba.“

„Niekto nám namontoval odpočúvacie zariadenie do telefónu aj do celého domu?“

„Dokonca možno aj do áut. Riek Acklin mi o tom dnes držal menšiu prednášku. Stále mi kládol na srdce, aby som nehovoril nič, čo nechcem, aby počul niekto iný.“

„Mitch, to je neuveriteľné. Prečo by advokátska firma robila také voľačo?“

Pomaly pokrútil hlavou a pozrel na dno prázdneho pohára. „Nemám predstavu, srdce moje, nemám predstavu.“

Čašník pred nich postavil dva nové poháre vína a zostal stáť s rukami za chrbtom. „Objednáte si niečo, prosím?“ spýtal sa.

„O pár minút,“ povedala Abby.

„Zavoláme vás,“ dodal Mitch.

„Veríš tomu všetkému, Mitch?“

„Niečo na tom predsa len bude. Vieš, to ešte nie je všetko.“

Pomaly si zložila ruky na stôl, a keď naňho pozrela, v očiach mala strach. Porozprával jej o Hodgeovi a Kozinskom, pričom začal Tarranceovou narážkou v lahôdkarstve, pokračoval zážitkom s kajmanskými prenasledovateľmi a skončil rozhovorom s Abanksom. Povedal všetko, čo sa dozvedel od Abanksa, a aj to, čo mu povedal Eddie Lomax o úmrtiach Alice Knaussovej, Róberta Lamma a Johna Mickela.

„Hneď mi prešla chuť na jedlo,“ vyhlásila, keď skončil.

„Aj mne. Ale cítim sa lepšie, keď o tom vieš aj ty.“

„Prečo si mi to nepovedal skôr?“

„Dúfal som, že všetko pominie. Dúfal som, že ma Tarrance nechá na pokoji a potrápi nejakú vhodnejšiu obeť. Ale už mi je jasné, že tu ostane a že potrápi mňa. Preto sem preložili aj Rieka Acklina. Aby na mne pracoval. FBI si ma vytipovala s nejakým konkrétnym zámerom, o ktorom nič netuším.“

„Je mi z toho zle.“ povedala Abby a uchlipla si vína

„Musíme byť opatrní, Abby. Musíme sa neprestajne tváriť a správať čo najbezstarostnejšie, akoby sme o ničom nemali ani potuchy.“

„To je neuveriteľné. Aj keď ťa tu počúvam, nemôžem tomu všetkému uveriť. To nie je možné, Mitch. Ako môžeš chcieť, aby som naďalej žila v odpočúvanom dome, kde sa dokonca odpočúvajú aj telefóny, s vedomím, že o každom jednom slove, čo poviem, niekto niekde vie.“

„Máš nejaký lepší nápad?“

„Áno. Najmime si Lomaxa, aby nám prehľadal dom.“

„Už som na to myslel. Lenže čo ak niečo nájde? Uvažuj. Čo ak sa nabetón presvedčíme, že dom je odpočúvaný, čo potom? Čo ak tú nastraženú pascu odstráni? Tí, ktorí ju tam nastavili, okamžite zistia, že sme ich odhalili. To by bolo priveľmi nebezpečné, aspoň zatiaľ. Možno neskôr.“

„To je šialené, Mitch. Zrejme budeme musieť vybehnúť na zadný dvor, aby sme sa mohli slobodne porozprávať.“

„Ale čoby! Môžeme ísť aj na predný.“

„V tejto situácii neviem oceniť tvoj zmysel pre humor.“

„Prepáč. Pozri, Abby, buďme trpezliví a chvíľu to vydržme a správajme sa ako dosiaľ. Tarrance ma presvedčil, že to myslí vážne a že na mňa nemieni zabudnúť. Ja mu v tom nezabránim. On si má nájde, pamätaj. Myslím, že ma sledujú a čakajú v zálohe. Zatiaľ je dôležité, aby sme žili ako zvyčajne.“

„Ako zvyčajne? Uvedomuješ si ty vôbec, ako málo sa v našom dome hovorí? Takmer ich ľutujem, keď si predstavím, ako tam niekde striehnu na významné rozhovory. Ale napokon, s Hearsayom sa rozprávam dosť často.“

17

Sneh sa roztopil ešte pred Vianocami a ostali po ňom len mokré cesty, takže sviatky sa niesli v tradičnom znamení zamračenej oblohy a studeného dažďa. Za deväťdesiat rokov zažil Memphis biele Vianoce iba dva razy a meteorológovia do konca storočia už ďalšie nepredpovedali.

V Kentucky bol sneh, ale cesty boli suché. Abby zavolala rodičom hneď ráno v prvý sviatočný deň, len čo sa pobalila. Oznámila im, že príde, ale sama. Boli nešťastní a prehovárali ju, že by hádam mala radšej ostať doma, aby z toho neboli problémy. Trvala na svojom. Veď je to len desať hodín cesty. Premávka nebude veľmi hustá, takže večer je u nich.

Mitch toho veľa nenahovoril. Rozprestrel si noviny na zemi pod stromčekom, a kým sa balila, tváril sa, že sústredene číta. Pes sa skryl pod neďalekú stoličku, akoby očakával výbuch. Otvorené darčeky ležali v úhľadných kôpkach na gauči. Oblek, parfum, albumy a pre ňu dlhý líščí plášť. Po prvý raz vo svojom mladom manželstve mali na darčeky.

Prehodila si kožuch cez ruku a podišla k novinám. „Tak ja už idem,“ povedala ticho, ale rozhodne.

Pomaly vstal a pozrel na ňu.

„Bola by som radšej, keby si mohol ísť so mnou,“ dodala.

„Možno o rok,“ zaklamal, ale znelo to dobre. Tak nádejne.

„Prosím ťa, buď opatrná.“

„Dobre sa mi tu staraj o psa.“

„Nejako to spolu zvládneme.“

Chytil ju okolo pliec a pobozkal na líce. Potom pozrel na ňu a usmial sa. Bola krásna. Odkedy boli svoji, ešte opeknela. Mala dvadsaťštyri a vyzerala na svoj vek, ale práve roky jej pridávali na príťažlivosti.

Vyšli spolu k autu a pomohol jej nastúpiť. Znova sa pobozkali a potom vycúvala po príjazdovej ceste na ulicu.

Šťastné a veselé, zaželal si. Šťastné a veselé, zaželal psovi.

Hodinu iba civel na stenu, a potom hodil do BMW pár vecí na prezlečenie, usadil Hearsaya na predné sedadlo a odišiel z mesta aj on. Výpadovkou z Memphisu zamieril na juh, k Mississippi. Cesta bola prázdna, napriek tomu jedným okom sledoval spätné zrkadlo. Pes presne každú hodinu zakňučal, Mitch odbočil na odpočívadlo – a vždy sa usiloval zastať presne za vrcholom kopca. Zakaždým sa schoval za nejaké stromy, a zatiaľ čo si Hearsay vybavoval svoje hygienické potreby, pozoroval premávku. Nevšimol si nič. Po piatich zastávkach si bol istý, že ho nikto nesleduje. Očividne mali na Vianoce voľno.

O šesť hodín bol v Mobile a o ďalšie dve prešiel cez záliv pri Pensacole a mieril na Floridu. Autostráda číslo deväťdesiatosem ho viedla cez pobrežné mestá Navarre, Fort Walton Beach, Destin a Sandestin, okolo zhlukov víl a motelov, kilometrov obchodných stredísk, šnúr ošarpaných zábavných parkov a lacných stánkov s tričkami. Väčšina z nich bola zavretá a nedotknutá od prvého sviatočného dňa. Potom dlhé kilometre bez akejkoľvek zástavby a dopravnej zápchy, stále a stále iba popri snehobielych plážach a jagavej smaragdovozelenej hladine zálivu. Na východ od Sandestinu sa cesta zúžila a odklonila od pobrežia a asi hodinu šiel úplne sám po dvojprúdovej ceste, vrúbenej iba lesmi a kde‑tu nejakou benzínovou pumpou či stánkom s občerstvením.

Za súmraku vyšiel strmým stúpaním a návestná tabuľa mu oznámila PANAMA CITY BEACH 10 KM. Autostráda znova zamierila k pobrežiu a rozdvojovala sa, takže sa dalo vybrať medzi vonkajším okruhom, obchádzajúcim mesto, a malebnou cestou rovno po Miracle Stripe – Zázračnom páse. V duchu musel dať autorom názvu tohto kúta krajiny za pravdu. Ten pás je naozaj zázračný. Samozrejme, že sa rozhodol pre malebnú cestu popri pobreží, po páse, ktorý sa vinul dvadsať kilometrov popri vode a z oboch strán ho lemovali vily, lacné motely, parkoviská obytných prívesov, dovolenkové chatky, bufety a stánky s tričkami. Po Panama City Beach.

Väčšina z tých miliónov víl zívala prázdnotou, iba pred niekoľkými parkovali autá. Rodiny sa zrejme rozhodli sviatkovať pri mori. Vianoce pod horúcim nebom. Ale aspoň sú spolu, pomyslel si. Pes zaštekal a Mitch zastavil pri móle, kde chlapi z Pennsylvánie, Ohia a Kanady lovili ryby a sledovali tmavé vody. Miracle Stripom prechádzali úplne sami. Hearsay s labkami na dverách neodtŕhal pohľad od okolia, občas zaštekal na blikajúce neóny motelov, oznamujúce, že sú otvorené a poskytujú lacné ubytovanie. Vianoce pozatvárali na Miracle Stripe všetko okrem hŕstky nezničiteľných kaviarní a motelov.

Zastavil pri pumpe s celonočnou prevádzkou, ktorú obsluhoval neobyčajne priateľský človek.

„San Luis Street?“ spýtal sa Mitch.

„Áno, áno,“ prikyvoval pumpár a ukázal na západ. „Na druhej svetelnej križovatke doprava. Potom hneď doľava. A tam už je San Luis.“

Dostal sa na predmestie plné neporiadku, špiny a prastarých obytných prívesov. Hoci to boli mobilné prívesy, určené na cestovanie, bolo zrejmé, že sa už celé desaťročia nepohli z miesta. Ťahače tam stáli zoradené tesne vedľa seba, akoby s nimi niekto hral domino. Krátke, úzke príjazdové cesty boli zapratané starými dodávkami a zhrdzaveným záhradným nábytkom. A takisto vyzerali aj ulice, ibaže v nich trónili zaparkované opustené autá a staré rachotiny. O prívesy nákladných áut sa opierali motorky a bicykle, spoza každého domu vykúkali rúčky kosačiek na trávu. Na tabuľke si prečítal honosný oznam – Štvrť San Pedro – len pol kilometra od Smaragdového pobrežia. Ale skôr to tu vyzeralo ako brloh na kolesách.

Našiel San Luis Street a zmocnila sa ho nervozita. Bola to úzka a kľukatá ulica preplnená maringotkami v oveľa horšom stave ako ostatné „rekreačné domčeky“. Išiel pomaly a napäto sledoval čísla. Všimol si množstvo zahraničných poznávacích značiek. Na celej ulici nevidel iné, iba zaparkované a odstavené autá.

Príves s číslom 486 patril k najstarším a najmenším. Pôvodne bol zrejme strieborný, ale náter popraskal, odlupoval sa a odhora až po okná ho pokrývala hrubá vrstva zelenej plesne. Okná nemali siete. Jeden oblok nad prívesným hákom bol prasknutý a prelepený sivou izolačnou páskou. Vchádzalo sa ta cez malú krytú verandu. Hlavný vchod bol otvorený a cez sieťované dvere Mitch zbadal malý farebný televízor a siluetu muža, ktorý práve prechádzal okolo.

Po tomto veru netúžil. Úmyselne sa celý život vyhýbal stretnutiu s matkiným druhým mužom a teraz na to nebola práve najvhodnejšia chvíľa. Šiel ďalej a už ľutoval, že sem vôbec meral cestu.

Na Stripe našiel známu značku Holiday Inn. Bolo tam úplne prázdno, ale zato mali otvorené. Zatiahol BMW čo najďalej od autostrády a zapísal sa pod menom Eddie Lomax z Danesboro, v štáte Kentucky. Zaplatil v hotovosti za jednoposteľovú izbu s výhľadom na oceán.

V miestnom telefónnom zozname boli tri bufety s oblátkami s názvom Waffle Hut. Ľahol si na motelovú posteľ a vykrútil prvé číslo. Nemal šťastie. Vykrútil druhé číslo a pýtal si Evu Ainsworthovú. Vydržte chvíľku, ozval sa hlas na druhej strane. Zložil. Bolo jedenásť hodín večer. Predtým si dve hodiny pospal.

Taxík prišiel do Holiday Innu až o dvadsať minút a vodič hneď spustil siahodlhé litánie o tom, ako si práve s manželkou, deťmi a známymi pochutnával na vianočnom moriakovi, keď mu zavolal dispečer, a pritom sú sviatky a on veril, že aspoň jeden deň do roka strávi s rodinou a nebude myslieť na prácu. Mitch mu hodil na sedadlo dvadsaťdolárovku a povedal, aby bol ticho.

„A čo má byt f tom oblátkovom bufete, človeče?“ spýtal sa vodič.

„Len tam už choďte.“

„Waflové oblátky, čo?“ Zasmial sa a čosi si zašomral popod nos. Pustil si rádio a vyhľadal obľúbenú soulovú stanicu. Pozrel do zrkadla, potom von oknom, chvíľu si pohvizdoval a nakoniec sa spýtal: „A čo vás sem dotáhlo na Vánoce?“

„Niekoho hľadám.“

„Koho?“

„Istú ženu.“

„Ako fšeci chlapi. Kočku, čo?“

„Dobrú známu.“

„A má byt f tom oblátkovom pajzli?“

„Myslím, že áno.“

„Ste očko, či čo?“

„Nie.“

„No, zdá sa mi to velice divné.“

„Venujte sa radšej šoférovaniu, prosím vás.“

Bola to malá hranatá budova pripomínajúca škatuľu s dvanástimi stolmi a dlhým pultom oproti grilu, kde sa všetko pripravovalo pred zrakmi návštevníkov. Jedna stena bola celá presklená, aby sa hostia pri chrúmaní svojich orieškových oblátok mohli pokochať výhľadom na Strip a okolité vily. Malé parkovisko bolo takmer plné a Mitch kázal vodičovi, aby sa vopchal na voľné miesto hneď pri budove.

„Vy nevystúpite?“ spýtal sa vodič.

„Nie. Ale hodiny nechajte zapnuté.“

„No, to mi je teda ešte divnejšie.“

„Riadne vám zaplatím.“

„No, to by som prosil.“

Mitch sa trochu predklonil a oprel sa lakťami o predné sedadlo. Pozoroval zákazníkov bufetu a hodiny zatiaľ ticho tikali. Vodič krútil hlavou, rozvalený na sedadle, ale zo zvedavosti pozeral aj on.

V kúte vedľa automatu na cigarety bol stôl plný tučných hostí v dlhých košeliach, čiernych ponožkách a s bielymi nohami. Popíjali kávu, prekrikovali sa a prezerali si jedálny lístok. Ich vodca, v rozopnutej košeli, s hrubou zlatou reťazou na chlpatom hrudníku, s mohutnými sivými bokombradami a baseballovou čiapkou, sa stále obzeral ku grilu a vyzeral servírku.

„Už ste ju našli?“

Mitch neodpovedal, len sa opieral o lakte a mračil sa. A vtom už z ničoho nič stála pri stole s perom a blokom. Vodca partie poznamenal niečo vtipné a všetci tučniaci sa rozchechtali. Ale ona sa ani neusmiala, len zapisovala. Bola krehká a veľmi chudá. Až priveľmi. Čierno‑biela rovnošata jej sedela ako uliata a obopínala tenký pás. Sivé vlasy mala pevne stiahnuté dozadu a skryté pod čiapkou s nápisom Waffle Hut. Mala päťdesiatjeden rokov a z diaľky vyzerala na svoj vek. Nezdala sa oveľa staršia. Na prvý pohľad stále pôsobila dosť energicky. Keď si zapísala všetky objednávky, vytrhla im z rúk jedálne lístky, zamrmlala nejakú slušnú frázu, takmer sa usmiala, a zmizla. Kmitala medzi stolmi, nalievala kávu, podávala fľašky s kečupom a vykrikovala objednávky kuchárovi.

Mitch sa uvoľnil. Hodiny pomaly tikali.

„To je ona?“

„Áno.“

„A čo teraz?“

„Neviem.“

„No, tak sme ju našli, há?“

Mitch pozoroval každý jej pohyb a mlčal. Práve nalievala kávu akémusi osamelému hosťovi. Niečo jej povedal a ona sa usmiala. Bol to nádherný, pôvabný úsmev. Úsmev, ktorý sa mu vo chvíľach, keď sa dorazený drinou tupo zahľadel na strop, vynáral v predstavách aj tisíc ráz. Matkin úsmev.

Na parkovisko sa zľahka znášala hmla a stierače každých desať sekúnd čistili predné sklo. Bol Štedrý večer, takmer polnoc.

Vodič nervózne poklopkával prstami na volant a nespokojne sa hniezdil. Zviezol sa hlbšie na sedadle, potom prehadzoval rozhlasové stanice. „Dokedy tu budeme trčat?“ spýtal sa nakoniec.

„Už nie veľmi dlho.“

„Človeče, toto je fakt divné.“

„Zaplatím vám.“

„Milý mój, prachy sú neni fšecko. Sú Vánoce, vite? Mám doma decká, ženskú, moráka a nedopité víno, a ja tu trčím pred waflovou búdou, aby ste vy mohél skrz okno vyvalovat okále na voláku starú zensku.“

„Je to moja matka.“

„Čo?“

„Počuli ste.“

„No pánabeka! Daktorí ludia sú fakt velice divní!“

„Už sklapnite, okej?“

„Okej. A to sa s ňou ani nepovyprávate? Veď sú Vánoce a to je vaša mamička…?!“

„Nie. Teraz nie.“

Mitch sa oprel dozadu a zahľadel sa na tmavú pláž za autostrádou. „Poďme.“

Skoro na svitaní na seba hodil džínsy a tielko a len tak, bez topánok a bez ponožiek, si vyšiel s Hearsayom na pláž. Pustili sa na východ, k prvým zábleskom oranžového svetla, vynárajúceho sa na horizonte. Vlny sa na brehu zľahka lámali a ticho vybiehali na pláž. Piesok bol studený a mokrý. Pod jarnou oblohou sa vznášali stovky čajok a odušu škrekotali. Hearsay odvážne vbehol do mora, ale zúrivo vyrazil naspäť, keď zbadal, že sa naňho valí ďalšia záplava bielej peny. Ako domáci pes sa nevedel vynačudovať nad tou nekonečnou záľahou piesku a vody a bol rozhodnutý všetko preskúmať. Bežal sto metrov pred Mitchom.

Po troch kilometroch prišli k mólu, mohutnej betónovej konštrukcii, vybiehajúcej šesťdesiat metrov do oceánu. Hearsay bez obáv vyrazil rovno na mólo k vedru s návnadami, ktoré stálo vedľa dvoch mužov, meravo pozorujúcich vodnú plochu. Mitch prešiel okolo nich až na koniec móla, kde čakalo zo desať rybárov, kedy niečo zaberie, a len občas medzi sebou prehodili jedno‑dve slová. Pes sa poobtieral o Mitchove nohy a zostal bez pohybu stáť. Pomaly sa blížil ten okamih, keď žiarivá guľa vyhupne nad more a premení nekonečnú čiernu plochu na veľký jagavý smaragd.

Mitch sa oprel o zábradlie a v chladnom závane vetra ho striaslo. Bosé nohy mal premrznuté a plné piesku. Celé kilometre hotelov a víl ticho čakali na príchod nového dňa. O pár kilometrov ďalej vytŕčalo do vody ďalšie mólo.

Výkriky rybárov boli ostré a jasné, typické pre ľudí zo severu. Pohľad mu zablúdil na severovýchod a spomenul si na Kajmanie ostrovy a na Abanksa. Na okamih mu prebleslo hlavou aj dievča, ale hneď spomienku zahnal. V marci tam pôjde na dovolenku s manželkou. Dočerta aj s dievčaťom. Určite ho tam nestretne. Bude sa potápať s Abanksom a utužovať priateľstvo. Dajú si spolu chladené pivo značky Red Stripe v jeho bare a porozprávajú sa o Hodgeovi a Kozinskom. Bude sledovať všetkých, ktorí budú sledovať jeho. Abby je teraz už jeho komplicom a pomôže mu.

Muž stál v tme vedľa lincolnu. Nervózne pozrel na hodinky a preletel pohľadom slabo osvetlený chodník, ktorý sa pred budovou úplne strácal. Svetlo na prvom poschodí zhaslo. O minútu vyšiel z budovy súkromný detektív a zamieril k svojmu autu.

Muž pristúpil k nemu.

„Vy ste Eddie Lomax?“ spýtal sa s úzkosťou v hlase.

Lomax spomalil, potom zastal. Stáli zoči‑voči. „Áno. A vy ste kto?“

Muž nevytiahol ruky z vrecák. Bolo zima, vlhko a triasol sa ako osika. „Al Kilbury. Potrebujem pomoc, pán Lomax. A súrne. Zaplatím vám na ruku, čo si zažiadate. Len mi pomôžte.“

„Už je neskoro, kamarát.“

„Prosím vás. Hneď vám dám peniaze. Povedzte koľko. Musíte mi pomôcť, pán Lomax.“ Z vrecka nohavíc vytiahol zvitok bankoviek a bol pripravený vyplatiť sumu, ktorú si určí.

Lomax pozrel na peniaze, potom sa obzrel ponad plece. „Tak, aký máte problém?“

„So ženou. O hodinu sa má stretnúť s istým chlapíkom v moteli v južnom Memphise. Mám číslo izby aj všetko ostatné. Ide mi len o to, aby ste tam šli so mnou a odfotili ich pri príchode aj pri odchode.“

„Odkiaľ to všetko viete?“

„Mám nahraté ich telefonáty. Je to jej kolega a podozrieval som ich už dlhší čas. Som bohatý človek, pán Lomax, a je pre mňa mimoriadne dôležité, aby som vyhral rozvod. Dám vám tisícku na ruku.“ Rýchlo odvinul z balíčka desať bankoviek a podával mu ich.

Lomax si vzal peniaze. „No dobre. Tak teda počkajte, donesiem si foťák.“

„Poponáhľajte sa, prosím vás. A vybavíme všetko v hotovosti, okej? Nijaké doklady a potvrdenky.“

„Platí,“ povedal Lomax a zamieril do budovy. O dvadsať minút lincoln pomaly kĺzal plným parkoviskom pred Days Inn. Kilbury ukázal na okná na prvom poschodí v zadnej časti motela, potom na voľné miesto vedľa hnedého nákladného chevroletu. Lomax opatrne zacúval a zaparkoval lincolna. Kilbury mu znova ukázal okná, pozrel na hodinky a zopakoval, ako veľmi je Lomaxovi zaviazaný a dúfa v jeho diskrétnosť. Lomax uvažoval nad tými peniazmi. Tisícka za dve hodiny práce. Nie najhoršie. Vybalil fotoaparát, vložil doň film a nastavil clonu. Kilbury ho nervózne pozoroval, pohľad mu behal od aparátu k oknám na prvom poschodí. Tváril sa dotknuto. Rozprával mu, koľko rokov žili so ženou šťastne, a teraz toto! Ako mu to len mohla urobiť?!

Lomax počúval a pozoroval rady zaparkovaných áut pred sebou. V ruke držal fotoaparát.

Nevšimol si dvere na hnedom chevrolete. Ticho, pomaly sa odsunuli, necelý meter za jeho chrbtom. V aute stál prikrčený muž v čiernom roláku a čiernych rukaviciach a čakal. Keď na parkovisku zavládol pokoj, rýchlo vyskočil, otvoril ľavé zadné dvere lincolnu a tri razy vypálil Eddiemu do zátylku. Tlmič dokonale pridusil výstrely. Nikto nič nepočul.

Eddie sa zvalil na volant mŕtvy. Kilbury vyskočil z lincolnu, vbehol do chevroletu a utiekol aj s vrahom.

18

Po troch dňoch strávených v exile mimo svojich svätýň, po troch dňoch neplodnej nečinnosti, moriakov, šunky a brusnicovej omáčky, sa odpočinutí advokáti firmy Bendini, Lambert a Locke s mladíckou vervou vrátili do svojej pevnosti. O pol ôsmej bolo parkovisko plné. Pohodlne usadení za mohutnými pracovnými stolmi už znova pili litre kávy, meditovali nad poštou, korešpondenciou, dokumentmi, nesúvislo a zúrivo mrmlali do diktafónov. Štekali príkazy na sekretárky, úradníkov, koncipientov, ale aj na seba navzájom. Našlo sa zopár jedincov, ktorí pri stretnutí na chodbe alebo pri šálke kávy prehodili: „Tak aké boli Vianoce?“, ale každá sekunda bola vzácna a pretrkotaný čas sa nedal zúčtovať. Buchot písacích strojov, zvonenie telefónov, hlasy sekretárok, to všetko splývalo vo veľkolepý šum bohatstva, prebudeného zo zlého sna Vianoc. Oliver Lambert sa prechádzal po chodbách, spokojne sa usmieval a počúval, ticho počúval ten štrngot dolárov, znásobujúcich sa každú hodinu.

Na obed vstúpil do kancelárie Lamar a sklonil sa nad stôl. Mitch trčal až po uši v ropnom podniku v Indonézii. „Čo takto obed?“ spýtal sa Lamar „Bohužiaľ. Mám skĺz.“

„Všetci máme skĺz. Myslel som, že by sme mohli skočiť na tanier polievky k Lanskému.“

„Nejako to vydržím. Vďaka.“

Lamar sa obzrel ponad plece k dverám a naklonil sa ešte bližšie, akoby mu chod zvestovať niečo mimoriadne. „Vieš, čo je dnes za deň?“

Mitch pozrel na hodinky. „Dvadsiateho ôsmeho.“

„Správne. A vieš, čo sa deje každoročne dvadsiateho ôsmeho decembra?“

„Vyprázdňujú sa črevá.“

„Správne. A čo ešte?“

„No dobre. Vzdávam sa. Čo sa vlastne deje?“

„Presne v túto chvíľu sa v jedálni na piatom poschodí schádzajú spoločníci firmy na pečenú kačicu a pohár francúzskeho vína.“

„Víno?! A na obed?!“

„Áno. Dnes na to majú mimoriadny dôvod.“

„A to?“

„Hodinku budú obedovať, a keď Roosevelt a Jessie odídu, Lambert zamkne dvere. Chápeš, ostanú tam iba spoločníci. Iba spoločníci A Lambert im predloží prehľad finančných výsledkov za celý kalendárny rok. Sú tam mená všetkých spoločníkov a pri každom je cifra predstavujúca celkový súčet ich účtov. Na daBej strane je súhrn čistého zisku po odrátaní všetkých výdavkov. A potom sa podľa produktívnosti krája koláč!“

Mitch pozorne počúval každé slovo. „A ďalej?“

„No a minulý rok priemerný kúsok koláča obnášal tristotridsaťtisíc. A tohto roku sa, prirodzene, očakáva, že bude ešte väčší. Z roka na rok sa zväčšuje.“

„Tristotridsaťtisíc,“ zopakoval Mitch pomaly, „tak, tak. A to je len priemer. Locke dostane približne milión, Vietor Milligan bude v tesnom závese za ním.“

„A čo my?‘

Aj nám sa ujde kúsok. Maličký kúsok. Minulý rok to bolo priemerne deväťtisíc Podľa produktivity a počtu odpracovaných rokov.“

„Dá sa tam pozrieť?“

„Nepustili by tam ani prezidenta. Má to byť tajné zasadanie, ale všetci o ňom dobre vieme. Podvečer k nám začnú prenikať prvé chýry.“

„Kedy sa bude voliť nový spoločník?“

„Za normálnych okolností by to mali na programe dnes. Ale povráva sa, že tohto roku asi neprijmú nikoho, kvôli Martymu a Joeovi. Teraz bol totiž na rade Marty a po ňom Joe. Zrejme asi jeden‑dva roky počkajú.“

„Potom je kto na rade?“

Lamar vypäl hruď a hrdo sa usmial. „Milý priateľ, na takto rok sa novým spoločníkom firmy Bendini, Lambert a Locke stanem ja. Som na rade, tak sa mi toho roku nepleť do cesty.“

„Ale ja som počul, že na rade je Massengill – mimochodom, absolvent Harvardu.“

„Massengill nemá šancu. Najbližších päťdesiatdva týždňov mienim totiž vykazovať priemerne stoštyridsať hodín a tí naši fešáci zhora ma budú prosiť na kolenách, aby som vstúpil do ich radov. Ja pôjdem na štvrté poschodie. A Massengill poputuje dolu ku koncipientom.“

„Staviam na Massengilla.“

„Škriatok jeden. Uštvem ho na smrť. Poďme na tú polievku a vyložím ti svoju stratégiu.“

„Vďaka, ale musím robiť.“

Lamar pyšne vypochodoval z miestnosti a vo dverách sa stretol s Ninou, ktorá niesla v náručí stoh papierov. Položila ich na zaprataný stôl a vyhlásila: „Idem na obed. Potrebujete niečo?“

„Nie. Ďakujem. Vlastne áno, diétnu kolu.“

Cez obed, keď sekretárky opustili múry budovy a rozbehli sa do množstva kaviarničiek a lahôdkarstiev v okolí, chodby stíchli. A keďže polovica advokátov firmy na piatom poschodí rátala peniaze, tichý obchodný šum mal prestávku.

Mitch našiel na Nininom stole jablko a ošúchal ho o nohavice. Otvoril príručku o daňových predpisoch ministerstva financií, položil ju na kopírku a stisol zelený gombík TLAČ. Zrazu sa rozsvietil červený varovný nápis UDAJTE ČÍSLO SPISU. Cúvol dozadu a pozeral na kopírku. Tak toto je nejaká novinka. Hneď vedľa gombíka TLAČ bol ďalší s nápisom OBCHÁDZKA. Stisol ho palcom a z prístroja sa ozvalo prenikavé zavýjanie sirény. Celý panel sa rozžiaril na červeno. Bezradne sa obzeral okolo seba, a keď nikoho nevidel, vydesene schytil návod na používanie prístroja.

„Čo sa tu deje?“ pokúšal sa ktosi prekričať sirénu. „Neviem!“ zakričal šokovaný Mitch a zamával návodom.

Lela Pointerová, pristará na obedňajšie odbehúvanie, sa načiahla dozadu a stisla vypínač. Siréna stíchla.

„Čo to má byť, dočerta?“ zvolal Mitch a zhlboka si odfúkol.

„Vám to nepovedali?“ prekvapila sa, vzala mu z ruky návod a uložila ho na miesto. Prevŕtala ho skrz‑naskrz prenikavým pohľadom svojich malých očiek, akoby ho pristihla pri krádeži.

„Zrejme nie. O čo ide?“

„Máme nový kopírovací systém,“ poúčala ho nosovým hlasom. „Namontovali ho deň po Vianociach. Prístroj vám vytlačí kópiu, až keď mu zadáte číslo spisu. Vaša sekretárka vám to mala vysvetliť.“

„Chcete povedať, že táto mašina mi urobí kópiu, iba ak vyťukám desaťciferné číslo?“

„Presne tak.“

„A keby som chcel robiť nejaké bežné kópie, pri ktorých nemôžem udať číslo spisu?“

„To nejde. Pán Lambert hovorí, že vyhadzujeme veľa peňazí na kópie, ktoré nám nikto nepreplatí. Takže odteraz sa každá kópia automaticky zaeviduje do spisu. Najprv vyťukáte číslo. Prístroj zaeviduje počet kópií a odošle informáciu do hlavného terminálu, ktorý to pripíše na účet patričnému klientovi.“

„A čo kópie súkromných materiálov?“

Lela len pohoršene krútila hlavou. „Neuveriteľné, že vám sekretárka vôbec nič nepovedala!“

„Čo sa dá robiť, nepovedala. Ale hádam mi môžete poradiť vy?“

„Vy máte pridelené osobné štvorciferné číslo. Na konci mesiaca sa vám všetky súkromné kópie zrátajú a vyúčtujú.“

Mitch neveriacky civel na stroj a krútil hlavou. „Ale načo je dobrý poplašný systém?“

„Pán Lambert hovorí, že o mesiac sirénu zrušia. Ale zatiaľ je potrebná práve pre takých, ako ste vy. Berie to veľmi vážne. Vraj vyhadzujeme tisícky dolárov na kópie, ktoré nám nikto nepreplatí.“

„No dobre. Predpokladám, že takto sú nastavené všetky kopírovacie prístroje v budove.“

Spokojne sa usmiala. „Áno, všetkých sedemnásť.“

„Ďakujem.“ Mitch sa vrátil do kancelárie, aby vyhľadal číslo spisu.

O tretej popoludní slávnostné posedenie na piatom poschodí dospelo k radostnému záveru a spoločníci, teraz už oveľa bohatší a o trochu opitejší, sa pomaly trúsili z jedálne a vracali sa do svojich kancelárií. Avery, Oliver Lambert a Nathan Locke spolu podišli k bezpečnostnému múru a stisli tlačidlo. DeVasher ich už čakal.

Kývol hlavou k stoličkám a povedal, aby si sadli. Lambert všetkým poponúkal ručne šúľané honduraské cigary a každý si zapálil.

„No, vidím, že ste slávnostne naladení,“ poznamenal s úškrnom. „Tak koľko to vynieslo? Tristodeväťdesiattisíc priemerne?“

„Presne tak, DeVasher,“ povedal Lambert. „Bol to veľmi dobrý rok.“ Pomaly si poťahoval a vypúšťal k stropu dymové kolieska.

„Dúfam, že sme všetci prežili príjemné sviatky,“ poznamenal DeVasher.

„Čo tým chcete povedať?“ vybehol naňho Locke.

„Príjemné sviatky aj vám, Nat. Mám len zopár poznámok. Pred dvoma dňami som sa stretol v New Orleanse s Lazarovom. Ako iste viete, on neoslavuje narodenie Krista. Poinformoval som ho o vývoji situácie u nás, najmä pokiaľ ide o McDeera a FBI. Ubezpečil som ho, že od prvého stretnutia s ním už kontakt nenadviazali. Celkom tomu neveril a povedal, že si to zistí cez svoj zdroj na hlavnom štábe. Neviem, čo to má znamenať, ale ja tu nie som na to, aby som sa ho vypytoval. Kázal, aby sme McDeera sledovali celý ďalší polrok každý deň dvadsaťštyri hodín. Povedal som mu, že to už viac‑menej robíme. Hovorí, že nechce, aby sa opakovala situácia prípadu Hodgea a Kozinského. Je z toho výrazne znepokojený McDeere nemá odchádzať na nijaké služobné cesty, pokiaľ s ním nepôjdu ďalší dvaja ľudia.“

„O dva týždne má ísť do Washingtonu,“ poznamenal Avery.

„Načo?“

„Na Americký daňový inštitút. Koná sa tam povinný štvordňový seminár pre všetkých novoprijatých členov právnických firiem. Už dávno sme mu to sľúbili a mohlo by mu byť podozrivé, keby sme to zrazu odvolali.“

„Ubytovanie sme rezervovali ešte v septembri,“ dodal Ollie.

„Uvidím, či sa mi to podarí uhrať s Lazarovom,“ povedal DeVasher. „Pripravte mi presné dátumy a časy odletu a príletu, aj názov hotela a číslo izby. No, nebude sa mu to páčiť.“

„Čo sa udialo cez Vianoce?“ spýtal sa Locke.

„Dokopy nič. Jeho žena odišla k rodičom do Kentucky. Ešte vždy je tam. McDeere zbalil psa a urobil si výlet na Panama City Beach na Floride. Podľa všetkého šiel navštíviť matku, ale nevieme to bezpečne. Jednu noc prespal v Holiday Inne pri pláži. Iba on a pes. Poriadna nuda. Potom zašiel do Birminghamu, prespal v ďalšom Holiday Inne a včera skoro ráno sa vybral do Brushy Mountain navštíviť bračeka. Neškodný výlet.“

„Čo povedal žene?“ spýtal sa Avery.

„Nič, pokiaľ vieme. Nedá sa počuť úplne všetko.“

„Koho ešte sledujete?“ spýtal sa Avery.

„Sporadicky viac‑menej všetkých. Ale okrem McDeera nie je nikto podozrivý, a ten tiež iba kvôli Tarranceovi. V súčasnosti máme vcelku pokoj.“

„Musí ísť do toho Washingtonu, DeVasher,“ trval na svojom Avery.

„Veď dobre, dobre. Nejako to už Lazarovovi vysvetlím. Určite nás donúti, aby sme s ním vyslali najmenej piatich ľudí. Je to idiot.“

Ernieho bar pri letisku bol naozaj pri letisku. Mitch ho našiel až na tretí pokus a zaparkoval BMW medzi dva landrovery s predným a zadným náhonom a poriadne zablatenými kolesami aj svetlami. Parkovisko bolo plné podobných áut. Poobzeral sa a podvedome si odložil kravatu. Bolo takmer jedenásť. Bar bol dlhý a tmavý, len na oknách z farebného skla žiarili pestrofarebné značky piva.

Ešte raz si pre istotu prečítal lístok. „Vážený pán McDeere, prosím Vás, príďte dnes neskoro večer do Ernieho baru pri letisku. Ide o Eddieho Lomaxa. Je to veľmi dôležité. Tammy Hemphillová, jeho sekretárka.“

Tento odkaz našiel prilepený na kuchynských dverách, keď sa vrátil domov. Pamätal sa na ňu ešte od návštevy v novembri. Spomenul si na tesnú koženú sukňu, mohutné prsia, odfarbené vlasy, zovreté červené pery a dym, kúdoliaci sa z nosných dierok. A spomenul si aj na rozprávanie o jej manželovi Elvisovi.

Dvere sa otvorili bez nehody a Mitch vkĺzol dnu. Na ľavej strane stáli rady biliardových stolov. Cez tmu a riedky dym nejasne videl vzadu malý tanečný parket. Na pravej strane stál dlhý pult ako vystrihnutý z westernového saloonu a tlačili sa pri ňom samí kovboji a kovbojky s pivom značky Bud longneck. Nikto mu nevenoval pozornosť. Pretisol sa na koniec pultu a vyliezol na barovú stoličku. „Bud longneck,“ povedal barmanovi.

Tammy sa objavila ešte skôr ako pivo. Sedela na prepchatej lavičke pri biliardových stoloch a čakala. Mala na sebe tesné džínsy a vyblednutú denimovú košeľu a červené čižmy nad kolená na vysokých podpätkoch. Vlasy mala čerstvo odfarbené.

„Ďakujem vám, že ste prišli,“ pošepkala mu do ucha. „Čakám tu už štyri hodiny. Nevedela som, ako ináč sa s vami stretnúť.“

Mitch prikývol a usmial sa, akoby jej naznačoval, že to je v poriadku, vymysleli ste to dobre.

„Čo sa deje?“ spýtal sa.

„Musím sa s vami rozprávať, ale nie tu,“ povedala a poobzerala sa dookola.

„Čo navrhujete?“

„Môžeme sa trochu povoziť v aute.“

„Jasné, ale radšej nie v mojom. Totiž, ehm, to by asi nebolo najrozumnejšie.“

„Mám auto. Staré, ale vcelku pojazdné.“

Mitch zaplatil za pivo a šiel za ňou k dverám. Nejaký chlapík od dverí zamrmlal: „Sledujete to? Príde si sem fešák v obleku a má ju za pol minúty.“ Mitch sa usmial a náhlil sa z dverí. Medzi radmi zablatených gigantov sa čupil malý ojazdený volkswagen. Otvorila dvere, Mitch sa poskladal a zasunul na ošúchané sedadlo. Päť ráz dupla na plyn a pokúšala sa naštartovať. Mitch ani nedýchal, až kým sa nepohli.

„Kam by ste chceli ísť?“ spýtala sa.

Kde nás nikto neuvidí, pomyslel si Mitch. „Vy ste vodička.“

„Ste ženatý, však?“ spýtala sa.

„Áno. A vy?“

„Aj ja. A manžel by nemal veľké pochopenie pre túto situáciu. Práve preto som sa s vami stretla v tej diere. Spolu tam nikdy nechodíme.“

Znelo to ako prísna kritika všetkých tmavých dier.

„Myslím, že ani moja manželka by nemala veľké pochopenie pre našu schôdzku. Aj keď práve nie je v Memphise.“

Tammy zamierila k letisku. „Viete, čosi mi napadlo,“ začala nervózne a pevne zvierala volant.

„A o čo ide?“ spýtal sa Mitch.

„Veď ste počuli o Eddiem, nie?“

„Áno.“

„Kedy ste s ním naposledy boli?“

„Stretli sme sa asi desať dní pred Vianocami. Bolo to tajné stretnutie.“.

„Myslela som si to. O tom, čo robil pre vás, si neviedol nijaké záznamy Vraj ste ho o to žiadali. Nepovedal mi toho veľa. Ale viete, my dvaja s Eddiem… ehm… no, boli sme si… ehm, dosť blízki.“

Mitch nevedel, čo na to odpovedať.

„Totiž, veľmi blízki. Neviem, ä mi celkom rozumiete.“

Mitch čosi zahundral a napil sa piva.

„A tak mi povedal niektoré veci, čo mi zrejme nemal povedať. Spomínal, že ten váš prípad je fakt čudný, vraj niekoľko právnikov tam od vás zomrelo za záhadných okolností. A vraj máte pocit, že vás stále niekto sleduje a odpočúva. To je dosť divné v právnickej firme, nie?“

Teda tak je to s prísne dôvernými informáciami, pomyslel si Mitch. „To veru je.“

Zabočila a vošla na parkovisko letiska, medzi kilometrové šnúry zaparkovaných áut.

„A keď skončil tú prácu pre vás, raz mi povedal… iba raz, v posteli… že má pocit, akoby ho niekto sledoval. Bolo to tri dni pred Vianocami. Spýtala som sa ho, kto to môže byť. Povedal, že nevie, ale vraj to môže súvisieť s tým vaším prípadom a zrejme sú to tí istí, čo sledujú vás. Nepovedal mi toho veľa.“ Zastala tesne pri letiskovej hale. „Kto ho ešte mohol sledovať?“ spýtal sa Mitch. „Nikto. Bol to fantastický detektív, pohyboval sa ako duch. Chápete, bývalý poliš. Na ulici mal vždy stopercentný prehľad. Veď ľudia si ho najímali, aby sám kdekoho sledoval a špinil si ruky. Nikto nesledoval jeho. Nikdy.“

„Tak kto ho teda zabil?“

„Ten, kto ho sledoval. Noviny písali, že špehoval nejakého pracháča, a ten ho odrovnal, ale to nie je pravda.“

Z ničoho nič sa jej v ruke zjavila cigareta s filtrom a pri jej končeku sa zablysol plameň. Mitch spustil okienko. „Vadí vám, že fajčím?“ spýtala sa.

„Nie, len to vyfukujte tadiaľ,“ povedal a ukázal na otvorené okno.

„V každom prípade som z toho vydesená. Eddie bol presvedčený, že vás sledujú mimoriadne šikovní a nebezpeční chlapíci. Vyjadril sa, že sú hrozne rafinovaní. Lenže ak zabili jeho, čo bude so mnou? Možno sú presvedčení, že niečo viem. Odkedy Eddieho odpravili, nebola som vôbec v kancelárii. A ani tam nemienim ísť.“

„Na vašom mieste by som tam tiež nešiel.“

„Nie som hlúpa. Robila som uňho dva roky a kadečo som sa naučila. Svet je plný kadejakých cvokov. Veď som to videla.“

„Ako ho zastrelili?“

„Eddie mal na oddelení vrážd kamoša. Ten mi dôverne prezradil, že mu vpálili tri guľky priamo do zátylku pištoľou ráže 22. Nemajú jedinú stopu, ani motív. Vraj to bola veľmi čistá, profesionálna práca.“

Mitch dopil pivo a položil fľašu na dlážku, kde už ležalo zo päť plechovíc. Veľmi čistá, profesionálna práca.

„Je to neuveriteľné,“ ozvala sa znova. „Chápete, neviem si predstaviť, ako sa niekto mohol dostať Eddiemu za chrbát a vypáliť mu tri strely rovno do zátylku. Veď na tom mieste ani nemal čo robiť.“

„Možno ho zaskočili v spánku.“

„Nie. Užíval kadečo, aby vydržal v noci hore, ak mal v pláne pracovať.“

„Sú v kancelárii nejaké záznamy?“

„O vás?“

„Áno, o mne.“

„Pochybujem. Nikdy som nevidela nič na papieri. Vraj ste to tak chceli.“

„Správne,“ prikývol Mitch s úľavou.

Pozorovali, ako sa Boeing 727 odliepa od zeme a mieri na sever. Celé parkovisko sa otriasalo vibráciami.

„Ja sa fakt bojím, Mitch. Môžem vám hovoriť Mitch?“

„Jasné. Prečo nie?“

„Myslím, že ho zabili v súvislosti s tým, čo robil pre vás. Ináč si to neviem vysvetliť. A ak zabili jeho, lebo niečo vedel, zrejme predpokladajú, že to viem aj ja. Čo myslíte?“

„Je to dosť možné.“

„Asi sa odtiaľto dočasne vyparím. Môj muž si občas privyrába v nočných baroch, a tak nie sme viazaní na jedno miesto. Ešte som mu o tom nepovedala, ale asi budem musieť. Čo myslíte?“

„Kam chcete ísť?“

„Little Rock, St. Louis, Nashville. Momentálne nemá nijaký džob, takže sa po ňom môžeme trochu poobzerať.“ Jej slová zneli náhle akosi rozmazane. Zapálila si ďalšiu cigaretu.

Veľmi čistá, profesionálna práca, vírilo mu stále hlavou. Pozrel na ňu a na líci zbadal malú slzu. Eddieho sekretárka nebola škaredá, ale roky strávené v baroch a nočných kluboch zanechali svoje stopy. Mala výrazné črty, a nebyť tých odfarbených vlasov a hrubej vrstvy mejkapu, bola by na svoj vek celkom príťažlivá. Odhadoval ju asi na štyridsať.

Zhlboka si potiahla a z chrobáka sa vyvalil kúdol dymu. „Myslím, že sme na jednej lodi, nezdá sa vám? Teda, idú po vás aj po mne. Odkrágľovali tých advokátov, potom Eddieho a teraz sme podľa môjho názoru na rade my.“

Neboj sa, dievča, len to povedz nahlas. „Viete Čo, dohodnime sa takto. Musíme byť v kontakte. Nemôžete mi telefonovať a nemôže nás spolu nikto vidieť. Moja žena o celej tej záležitosti vie a poviem jej aj o tejto našej schôdzke. Nemusíte sa jej báť. Raz do týždňa mi napíšte, kde práve ste. Ako sa volá vaša matka?“

„Doris.“

„Výborne. To bude vaše krycie meno. Podpisujte sa vždy len Doris.“

„Čítajú vám aj poštu?“

„Pravdepodobne áno, Doris, pravdepodobne áno.“

19

O piatej popoludní Mitch zhasol svetlo v pracovni, schmatol oba kufríky a zastavil sa pri Nininom stole. Slúchadlo pritískala plecom k uchu a pritom písala na ajbíemke. Keď ho zbadala, vytiahla zo zásuvky obálku. „Tu máte potvrdenú objednávku na ubytovanie v Capital Hiltone,“ povedala do slúchadla.

„Diktát máte na stole,“ oznámil jej. „Dovidenia v pondelok.“ Vybehol po schodoch na štvrté poschodie a náhlil sa do Averyho kancelárie na konci chodby, kde práve zúrila menšia búrka. Jedna sekretárka pchala spisy do masívneho kufríka. Druhá sa hádala s Averym, ktorý jačal do telefónu na niekoho iného. Koncipient pálil pokyny na prvú sekretárku.

Avery tresol slúchadlom. „Pripravený?“ vybehol na Mitcha. „Čakám len na vás,“ povedal Mitch.

„Neviem nájsť Greenmarkove spisy,“ vyblafla sekretárka na koncipienta.

„Boli v Rocconiho fascikli,“ oznámil koncipient.

„Nepotrebujem Greenmarkove spisy!“ zvrieskol Avery. „Koľko ráz vám to mám opakovať?! Ste hluchá?“

Sekretárka zlostne zablýskala očami na Averyho. „Nie, počujem veľmi dobre. A jasne som počula, ako ste mi povedali: „Zabaľte Greenmarkove spisy!“

„Limuzína čaká,“ oznámila druhá sekretárka.

„Vôbec nepotrebujem nijaké Greenmarkove lajstrá!“ kričal Avery.

„A Rocconiho?“ spýtal sa koncipient.

„Áno! Áno! Desiaty raz vám opakujem, že Rocconiho potrebujem!“

„Aj lietadlo čaká,“ oznámila druhá sekretárka.

Jeden kufrík sa zaplesol a zamkol. Avery sa prehrabával v kope dokumentov na stole. „Kde je Fendrov spis? Kde sú všetky moje spisy? Prečo nemôžem ani jeden nájsť?“

„Fender je tu,“ ozvala sa prvá sekretárka, ktorá práve pchala spis do druhého kufríka.

Avery prebehol pohľadom kúsok papiera. „No dobre. Mám tam Fendera, Rocconiho, Cambridge Partners, Greene Group, Sonnyho Cappsa s Otakim, Burton Brothers, Galveston Freight a McQuada?“

„Áno, áno, áno,“ prikyvovala prvá sekretárka.

„Máte všetko,“ vyhlásil koncipient.

„Neverím,“ povedal Avery a schytil sako. „Poďme.“ Vypochodoval von dverami so sekretárkami, koncipientom a Mitchom v závese. Mitch niesol dva kufríky, koncipient tiež dva a prvá sekretárka jeden. Druhá sekretárka zatiaľ škrabala do notesa príkazy a povinnosti, ktoré treba vybaviť, kým bude preč. Celá skupinka sa vtlačila do malého výťahu a zviezla sa na prízemie. Vodič limuzíny okamžite priskočil na pomoc, otváral dvere a ukladal batožinu do kufra.

Mitch s Averym dopadli na zadné sedadlo.

„Oddýchnite si, Avery,“ ozval sa Mitch. „Odchádzate na tri dni na Kajmany, tak si tam oddýchnite.“

„Jasné, jasné. Vzal som si so sebou robotu na mesiac. Podaktorí klienti by zo mňa najradšej zodrali kožu a vyhrážajú sa mi súdom pre zanedbávanie úradných povinností. Už som zas dva mesiace pozadu, a vy práve teraz odchádzate na nejaký daňový seminár do Washingtonu, kde sa budete štyri dni iba nudiť. Vynikajúco načasované, McDeere. Vynikajúco.“

Avery otvoril barovú skrinku a namiešal si drink. Mitch odmietol. Limuzína sa pomaly predierala rušnou premávkou na Riverside Drive. Po troch dúškoch ginu si Avery zhlboka vydýchol.

„Vraj doškoľovanie. No to je vtip,“ pohoršoval sa Avery.

„Ani vás neminul po nástupe do firmy, a pokiaľ ma pamäť neklame, nedávno ste sa vrátili z týždňového medzinárodného daňového seminára na Honolulu. Alebo ste už zabudli?“

„Lenže to bol pracovný seminár. Tam sa fakt makalo. Vzali ste si so sebou nejaký fascikel?“

„Pravdaže, Avery. Osem hodín strávim na daňovom seminári, kde sa podozvedám o posledných úpravách daňových predpisov, ktoré si kongres vymyslel pre naše potešenie, a vo voľnom čase budem zaberať na firemných prípadoch, aby som si mohol naúčtovať najmenej päť hodín denne.“

„Šesť, ak to bude možné. Máme resty, Mitch.“

„Stále máme resty, Avery. Radšej si namiešajte ešte jeden drink. Potrebujete sa uvoľniť.“

„Uvoľním sa v Dunihlave.“

Mitch si spomenul na bar, Red Stripe, domino, šípky, bikiny. A na to dievča.

„Už ste niekedy leteli naším Learom?“ spýtal sa Avery, už trochu miernejšie.

„Nie. Robím tu vyše pol roka, a firemné lietadlo vidím po prvý raz. Keby som to bol vedel v marci, bol by som šiel na Wall Street.“

„Vás by bolo škoda pre Wall Street. Viete, čo tam tí chlapci robia? V jednej firme je ich aj tristo, chápete? A každý rok prijmú tridsať nových, možno aj viac. Všetci chcú robiť na Wall Streete, no nie? A zhruba po mesiaci dajú všetkých tridsiatich do jednej obrovskej haly, povedia im, že majú sedieť na zadku deväťdesiat hodín týždenne najbližších päť rokov, a prv, ako sa tých päť rokov skončí, polovička z nich utečie. Je tam neuveriteľná fluktuácia. Z bažantov by najradšej vytĺkli dušu, dovolia účtovať tak sto‑stopäťdesiat dolárov za hodinu, úplne ich vyžmýkajú, a potom vykopnú. Taký je Wall Street. A tí chlapci firemné lietadlo ani neuvidia. Ani firemnú limuzínu. Máte naozaj šťastie, Mitch. Každý deň by ste mali ďakovať Bohu, že sme sa rozhodli prijať vás do našej starej dobrej firmy Bendini, Lambert a Locke.“

„Deväťdesiat hodín? Veď to je hračka! Ten zvyšný čas by sa mi celkom zišiel.“

„Vyplatí sa to. Viete, aké podiely zo zisku som dostal za minulý rok?“

„Nie.“

„Štyristosedemdesiatpäťtisíc. Nie najhoršie, čo? A to sú iba podiely.“

„Ja som dostal šesťtisíc,“ poznamenal Mitch.

„Len sa ma držte, a čochvíľa sa nabalíte aj vy.“

„Áno, ale najprv si musím odkrútiť doškoľovací seminár.“

O desať minút limuzína zabočila na príjazdovú cestu k radu hangárov. MEMPHIS AERO, hlásal nápis. Štíhly, strieborný Lear 55 pomaly roloval k letiskovej hale. „Tak je,“ súhlasil Avery.

Rýchlo naložili do lietadla kufríky aj ostatnú batožinu a o pár minút už boli pripravení na odlet. Mitch si zapol bezpečnostný pás a obdivoval interiér. Všade samá koža a mosadz. Lietadlo vybavené luxusne a veľkoryso. Nič iné ani neočakával. Avery si namixoval ďalší drink a tiež sa pripútal.

O hodinu a štvrť začal Lear pomaly klesať na pristávaciu plochu medzinárodného letiska Baltimore‑Washington. Lietadlo chvíľu rolovalo, a keď definitívne zastalo, Avery s Mitchom vybehli na rozjazdovú dráhu a otvorili batožinový priestor. Avery upozornil Mitcha na muža v rovnošate, ktorý čakal pri bráne. „To je váš šofér. Limuzína je pred budovou. On vás k nej dovedie. Capital Hilton je odtiaľto dobrých štyridsať minút jazdy.“

„Ďalšia limuzína?“ prekvapil sa Mitch.

„Mhm. Na Wall Streete by vás takto nerozmaznávali.“

Podali si ruky a Avery vybehol po schodíkoch naspäť do lietadla. Pol hodiny lietadlo ešte stálo, lebo pilot dopĺňal pohonné hmoty, a keď Lear konečne vzlietol a zamieril na juh, Avery už spal.

O tri hodiny neskôr lietadlo šťastne pristálo v Georgetowne na Veľkom kajmaňom ostrove. Rolovalo okolo letiskovej budovy k maličkému hangáru, kde malo stráviť noc. Pri hangári už čakal ozbrojený sprievodca, ktorý odprevadil Averyho aj s batožinou do letiskovej budovy a na colnicu. Pilot so svojím asistentom ešte vykonali bežnú technickú kontrolu a potom podstúpili ten istý rituál.

Po polnoci svetlá v hangári zhasli a pol tucta lietadiel odpočívalo v tme. Vtom sa odchýlili bočné dvierka a traja muži, medzi nimi aj Avery, vkĺzli dnu a náhlivo zamierili k Learu 55. Avery otvoril batožinový priestor a všetci traja rýchlo vykladali ťažké kartónové škatule. V tom horúcom a dusnom tropickom vzduchu sa v hangári cítili ako v peci. Pot sa z nich len tak lial, ale kým neboli všetky škatule vyložené, nikto nepovedal ani pol slova.

„Malo by ich byť dvadsaťpäť. Spočítajte ich,“ povedal Avery svalnatému domorodcovi v krátkej veste a s revolverom pri boku. Druhý muž mal v ruke písaciu podložku a všetko pozorne sledoval ako nejaký vedúci veľkoskladu. Domorodec rýchlo rátal a pot mu kvapkal z čela priamo na škatule.

„Áno. Dvadsaťpäť.“

„Koľko?“ spýtal sa muž s písacou podložkou.

„Šesť a pol milióna.“

„Bankovky?“

„Bankovky. Americké doláre. Stovky a dvadsiatky. Rýchlo ich naložme.“

„Kam to pôjde?“

„Do quebeckej banky. Už na nás čakajú.“

Každý chytil jednu škatuľu a potme tápali k dverám, kde čakal ďalší muž so samopalom. Naložili škatule do schátranej dodávky s nápisom KAJMANSKÉ PRODUKTY naškrabaným rukou na boku. Keď úradník, čo prevzal zásielku, nasadol do auta a zamieril do centra Georgetownu, ozbrojení domorodci si spokojne sedeli so spustenými zbraňami.

Registrácia sa začala o ôsmej pred sálou storočia na medziposchodí. Mitch prišiel skoro, zapísal sa, vyzdvihol si hrubý obal so študijnými materiálmi, úhľadne označený jeho menom, a vošiel dnu. Usadil sa približne v strede rozľahlej miestnosti. V brožúre sa dočítal, že počet účastníkov obmedzili na dvesto. Hosteska ponúkala hosťom kávu a Mitch si otvoril Washington Post. Noviny boli plné radostných článkov, oslavujúcich postup Redskins do Superpohára.

Miestnosť sa pomaly zapĺňala daňovými právnikmi zo všetkých kútov krajiny, ktorí si prišli vypočuť užitočné informácie o najnovšom vývoji v oblasti daňového práva, kde boli zmeny na dennom poriadku. O päť minút deväť si k Mitchovi z ľavej strany prisadol uhladený mladý muž, skoro chlapec. Mitch naňho blysol očami a znova sa venoval novinám. Keď bola sieň nabitá do posledného miesta, moderátor všetkých srdečne privítal a predstavil prvého rečníka. Kongresman taký a taký z Oregonu, predseda subkomisie takej a onakej. Keď vystúpil na pódium, aby sa na hodinu ujal úvodného slova, kolega po Mitchovej ľavici sa naklonil a podal mu ruku.

„Vitajte, Mitch,“ zašepkal. „Som Grant Harbison z FBI.“ A strčil mu do ruky vizitku.

Kongresman povedal na úvod nejaký vtip, ale Mitch ho vôbec nepočul. Prezeral si vizitku kúsok od tela. V okruhu jedného metra sedelo päť ľudí. Nepoznal nikoho v sále, ale ani tak by ho nepotešilo, keby si niekto všimol, že drží v ruke vizitku agenta FBI. Po piatich minútach bez výrazne pozrel na Harbisona.

Harbison zašepkal: „Potrebujem sa s vami stretnúť na pár minút.“

„Čo ak nebudem mať čas?“ spýtal sa Mitch.

Agent vytiahol spomedzi svojich študijných materiálov bielu obálku a podal ju Mitchovi. Otvoril ju tesne pri tele. List bol písaný rukou. Hore bolo malými písmenami napísané jednoduché, ale impozantné záhlavie: Kancelária riaditeľa FBI.

V liste stálo:

Vážený pán McDeere,

rád by som sa s Vami stretol na pár minút cez obednú prestávku. Prosím Vás, riaďte sa podľa pokynov nášho agenta Harbisona. Nezdržím Vás dlho. Vysoko si cením Vašu spoluprácu.

S vďakou

F. Denton Voyles

riaditeľ

Mitch vložil list do obálky a pomaly ho zasunul do svojho obalu. Vysoko si cením Vašu spoluprácu, napísal mu riaditeľ FBI. Uvedomoval si, aké je dôležité zachovať rozvahu a tváriť sa pokojne a vyrovnane, akoby to bola bežná rutina. Ale aj tak si oboma rukami trel spánky a hľadel do zeme. Zavrel oči a mal pocit, že omdlie. FBI. Hneď vedľa. Sedí a čaká iba naňho. Riaditeľ a bohviekto ešte. Tarrance určite nebude ďaleko.

Náhle sála zaburácala smiechom po kongresmanovej vtipnej poznámke. Harbison sa rýchlo naklonil k Mitchovi a zašepkal: „Príďte o desať minút na mužskú toaletu.“ Agent odložil materiály na stôl a uprostred smiechu vyšiel z miestnosti.

Mitch si otvoril študijné materiály a zahĺbil sa do čítania. Kongresman podrobne opisoval svoj hrdinský boj za záchranu daňových úľav pre zámožných, ako aj uľahčenie daňových povinností pre pracujúcich. Pod jeho neohrozeným dohľadom subkomisia odmietla prijať zákon obmedzujúci daňové úľavy na prieskum ropných ložísk. Ale je ako sám vojak v poli.

Mitch počkal štvrťhodinu, potom ešte ďalších päť minút. Nakoniec sa rozkašlal. Potreboval sa napiť vody, a tak s rukou na ústach prekĺzol pomedzi stoličky až k východu. Harbison na toalete si práve desiaty raz umýval ruky. Mitch pristúpil k vedľajšiemu umývadlu a pustil studenú vodu. „O čo vám ide, chlapci?“

Harbison pozrel na Mitcha do zrkadla. „Ja iba plním rozkazy. Náš riaditeľ sa s vami chce osobne stretnúť a mňa sem poslali, aby som vás priviedol.“

„A čo odo mňa asi chce?“

„Nerád by som predčasne prezrádzal jeho zámery, ale ubezpečujem vás, že je to skutočne dôležité.“

Mitch sa opatrne poobzeral po miestnosti. Bola prázdna. „A čo ak jednoducho nemám čas sa s ním stretnúť?“

Harbison zastavil vodu a otriasol si ruky do umývadla. „Je nevyhnutné, aby ste sa s ním stretli, Mitch. Nenaťahujme sa ako malí chlapci. Keď vás pustia na obednú prestávku, vľavo od hlavného vchodu nájdete taxík číslo 8667. Zavezie vás k pamätníku obetí vietnamskej vojny. Tam budeme na vás čakať. Ale buďte opatrný. Dvaja sem prišli kvôli vám až z Memphisu.“

„Dvaja?“

„Dvaja ostrí chlapci z Memphisu. Robte, ako vám radíme, a nič sa nedozvedia.“

Moderátor sa poďakoval druhému rečníkovi, profesorovi daňového práva z newyorskej univerzity, a ohlásil obednú prestávku.

Mitch nepovedal taxikárovi ani slovo, ale ten vyrazil od chodníka ako maniak a v tej chvíli sa stratili v hustej premávke. O štvrťhodinu zaparkoval pri pamätníku.

„Ešte nevystupujte,“ povedal šofér autoritatívne. Mitch sa ani nepohol. Desať minút sa nepohol ani neprehovoril. Konečne okolo taxíka prešiel biely ford escort a zatrúbil. Potom odfrčal preč.

Vodič hľadel do diaľky a nakoniec povedal: „Okej. Choďte k múru. Asi o päť minút vás oslovia.“

Mitch vystúpil na chodník a taxík odišiel. Zaboril ruky hlboko do vreciek vlneného kabáta a pomaly kráčal k pamätníku. Ostré poryvy severáku roznášali lístie všetkými smermi. Striaslo ho od zimy a vyhrnul si golier až po uši.

Osamelý pútnik prikrytý hrubou dekou meravo sedel na vozíčku a upieral pohľad na múr. Pod veľkým vojenským baretom mal na očiach nasadené letecké okuliare. Sedel takmer na konci múra s pamätnými tabuľami na počesť padlých v sedemdesiatom druhom. Mitch sledoval roky a zastal neďaleko vozíčka. Teraz už čítal meno za menom a celkom zabudol na toho človeka.

Zhlboka sa nadýchol a zrazu sa mu takmer podlomili nohy. Pomaly pozrel dolu a tam, takmer na samom spodku, uvidel meno Rusty McDeere. Bolo vyryté úhľadne a vecne, tak ako všetky ostatné. Hneď vedľa, len pár centimetrov od mena, stálo vedro so zamrznutými, zoschnutými kvetmi. Mitch ho odsunul nabok a kľakol si k múru. Prstami pohládzal každé vyryté písmeno Rustyho mena. Rusty McDeere. Osemnásťročný, odišiel navždy. Po siedmich týždňoch vo Vietname stúpil na mínu. Smrť nastala okamžite, oznámili im. Ray poznamenal, že to hovoria vždy. Mitch si utrel slzu a hľadel na ten dlhý múr. Myslel na päťdesiatosemtisíc rodín, ktorým oznámili, že smrť nastala okamžite a nikto tam netrpel.

„Mitch, čakajú vás.“

Obzrel sa na vozíčkara, široko‑ďaleko jedinú živú bytosť. Letecké okuliare boli upreté na múr, nie naňho. Mitch sa obzeral na všetky strany.

„Len pokoj, Mitch. Celé okolie máme pod kontrolou. Teraz vás nesledujú.“

„Kto ste?“ spýtal sa Mitch.

„Jeden z mnohých. Musíte nám veriť, Mitch. Riaditeľ vám chce povedať čosi dôležité, čo vám môže zachrániť život.“

„Kde je?“

Muž na vozíčku obrátil pohľad na chodník. „Pomaly kráčajte tamtým smerom. Oni si vás už nájdu.“

Mitch sa ešte naposledy zahľadel na bratovo meno a prešiel okolo vozíčka. Potom okolo súsošia troch vojakov. Kráčal pomaly a čakal, s rukami hlboko vo vreckách. Štyridsať metrov od pamätníka k nemu spoza stromu pristúpil Wayne Tarrance a kráčal zarovno s ním. „Len choďte ďalej,“ povedal mu.

„Viete, že ma ani neprekvapuje, že sa tu s vami stretávam?“

„Len choďte a nespomaľte. Vieme najmenej o dvoch ostrých chlapcoch z Memphisu, ktorí sem prileteli ešte pred vami a bývajú v tom istom hoteli, hneď v susednej izbe. Ale sem vás nesledovali. Myslím, že sme sa im stratili.“

„Dopekla, čo sa vlastne deje, Tarrance?“

„Čoskoro sa dozviete. Len pokojne choďte. A uvoľnite sa, nikto vás nesleduje, iba asi dvadsať našich agentov.“

„Dvadsať?“

„Áno. Celé okolie je dokonale izolované. Pre istotu, aby sem tí všiváci z Memphisu ani neprenikli. Hoci ich tu neočakávam.“

„Kto je to vlastne?“

„Riaditeľ vám to vysvetlí.“

„Prečo je v tom zainteresovaný sám riaditeľ?“

„Kladiete priveľa otázok, Mitch.“

„A vy mi dávate málo odpovedí.“

Tarrance ukázal napravo. Zišli z chodníka a kráčali k mohutnej betónovej lavičke pri mostíku do malého lesa. Hladinu rybníka pokrýval biely ľad.

„Sadnite si,“ prikázal Tarrance. Sadli si vedľa seba. Po mostíku prichádzali dvaja muži. Mitch okamžite spoznal, že ten nižší je Voyles. F. Denton Voyles, riaditeľ FBI za vlády troch prezidentov. Človek prísnych slov a tvrdých skutkov, známy svojimi nemilosrdnými záťahmi proti kriminálnym živlom.

Mitch sa úctivo postavil, keď zastali pri lavičke. Voyles vytiahol z vrecka studenú ruku a jeho široká, okrúhla tvár, preslávená po celom svete, sa zahľadela na Mitcha. Podali si ruky a predstavili sa navzájom Voyles ukázal na lavičku. Tarrance aj s druhým agentom prešli k mostíku a skúmali horizont. Mitch pozrel do diaľky a asi sto metrov odtiaľ, za rybníkom, si všimol dvoch mužov v rovnakých čiernych nepremokavých plášťoch a s vlasmi pristrihnutými nakrátko, opierajúcich sa o strom. Nepochybne ďalší agenti.

Voyles si prisadol tesne k Mitchovi, až sa im dotýkali nohy. Na okrúhlej lysej hlave mal šikmo nasadený hnedý plstený klobúk. Mal už najmenej sedemdesiat, ale jeho tmavozelené oči boli stále v strehu a nič im neušlo. Obaja muži nehybne sedeli na studenej lavičke s rukami hlboko vo vreckách kabátov.

„Som rád, že ste prišli,“ začal Voyles čo najpriateľskejšie. „Nezdalo sa mi, že by som mal veľmi na výber. Vrhli ste sa na mňa s plným nasadením.“

„Áno. Je to pre nás totiž veľmi dôležité.“

Mitch sa zhlboka nadýchol. „Viete si vôbec predstaviť, aký som zmätený a vydesený? Už som z toho totálne popletený. Mohli by ste mi to všetko konečne vysvetliť, pane?“

„Pán McDeere, môžem vám hovoriť Mitch?“

„Iste. Prečo nie?“

„Fajn. Mitch, nemám rád veľa slov. Ale to, čo vám poviem, vás určite šokuje. Vydesí. Možno mi ani nebudete veriť. Ale ubezpečujem vás, že to všetko je naozaj pravda a s vašou pomocou vám zachránime život.“

Mitch sa pripravil na najhoršie a čakal.

„Mitch, nijaký právnik neodišiel z vašej firmy živý. Traja sa o to pokúsili a zabili ich. Dvaja sa chystali odísť a minulé leto zahynuli. Keď raz nejaký právnik nastúpi k Bendinimu, Lambertovi a Lockovi, už nikdy nemôže odísť. Jedine do dôchodku. A keď odchádza do dôchodku, už patrí ku konšpirátorom a je viazaný mlčanlivosťou. Firma má na piatom poschodí rozsiahle oddelenie, vybavené na sledovanie a odpočúvanie pracovníkov. Váš dom aj auto sú odpočúvané. Vaše telefóny sú odpočúvané. Odpočúvacie zariadenie máte nainštalované v celej kancelárii a aj na pracovnom stole. Nech poviete kdekoľvek čokoľvek, na piatom poschodí počujú a nahrajú každé vaše slovo. Sledujú vás, a niekedy aj vašu ženu. A sú aj tu kdesi vo Washingtone. Ako vidíte, Mitch, táto firma nie je obyčajná firma. Je to pobočka veľmi rozsiahleho a veľmi výnosného obchodu. A veľmi ilegálneho obchodu. Majiteľmi firmy nie sú spoločníci.“

Mitch sa obrátil k riaditeľovi a pozoroval ho. Voyles rozprával s pohľadom upretým na zamrznutý rybník.

„Viete, Mitch, vlastníkom advokátskej firmy Bendini, Lambert a Locke je chicagský zločinecký klan Moroltovcov. Mafia. Gang. Všetky výstrely padajú odtiaľ.“ Pevne chytil Mitcha za koleno a pozrel mu zblízka do očí. „Je to mafia, Mitch, a pekelne ilegálna.“

„Tomu neverím,“ vyhlásil Mitch, zmrazený od strachu.

Riaditeľ sa usmial. „Ale veríte, Mitch. Veríte. Už dlhší čas máte podozrenie. Preto ste sa rozprávali s Abanksom na Kajmaních ostrovoch. Preto ste si najali toho šupáckeho detektíva a pomohli ste mu do hrobu vďaka tým zabijakom z piateho poschodia. Vy dobre viete, že tá firma páchne, Mitch.“ Mitch sa naklonil a zložil si lakte na kolená. Uprene hľadel do zeme. „Neverím tomu,“ zamrmlal mdlým hlasom.

„Odhadujeme, že asi dvadsať percent ich klientov, či presnejšie vašich klientov, je právne bezúhonných. Vo firme je zopár výborných právnikov, ktorí sa naozaj venujú daňovým a poistným záležitostiam bohatých klientov. Je to perfektná fasáda. Väčšina prípadov, na ktorých ste doteraz robili, bola legálna. To je ich taktika. Vyhliadnu si mladého absolventa práva, zavalia ho peniazmi, kúpia mu BMW, dom a ktoviečo ešte, pozývajú ho na drahé večere pri dobrom víne, posielajú na Kajmanie ostrovy, a začas ho nechajú drať zadok nad legitímnymi právnymi záležitosťami. Sú to skutoční klienti. Skutočná právnická agenda. Tak to ide zopár rokov a taký bažant väčšinou nemá ani štipku podozrenia, chápete? Fantastická firma, fantastická partia. Peniaze sa hrnú potokmi. No paráda! A po takých piatich‑šiestich rokoch, keď už sú zárobky fakt veľmi dobré, a mladý právnik má ženu, deti a všetko sa zdá také isté a bezpečné, zrazu vyjdú s pravdou von. Je to bomba! Ale už niet úniku! Je to mafia, Mitch. Tí chlapíci sa s nikým nehrajú. Pokojne vám zabijú ženu alebo dieťa, im je to jedno. Zarábate viac, ako by ste zarábali kdekoľvek inde. Môžu vás vydierať, lebo máte rodinu, ktorá pre mafiu absolútne nič neznamená. Takže čo urobíte, Mitch? Zostanete. Nemôžete odísť. Ak zostanete, zarobíte milióny a odídete do dôchodku mladý a vaša rodina ostane nedotknutá. Ak sa pokúsite odísť, zostane po vás akurát obrázok na stene knižnice. Ľahko človeka presvedčia.“

Mitch si trel spánky a celý sa rozochvel.

„Pozrite, Mitch, viem, že vám víria hlavou tisíce otázok. Okej. Budem pokračovať a poviem vám, čo viem. Všetkých päť právnikov chcelo z firmy odísť, keď sa dozvedeli pravdu. S prvými tromi sme sa nikdy nerozprávali, lebo úprimne povedané, tejto firme sme prišli na stopu az pred siedmimi rokmi. Dlho sa jej darilo zachovávať anonymitu a nevzbudiť ani tieň podozrenia. Tí prví traja zrejme chceli firmu opustiť, tak ju opustili. V truhlách. S Hodgeom a Kozinským to bolo trochu ináč. Sami sa na nás obrátili a v priebehu roka sme sa s nimi niekoľko ráz stretli. Na Kozinského vyrukovali s pravdou až po siedmich rokoch práce vo firme. Ten to hneď prezradil Hodgeovi. Šepkali si o tom medzi sebou asi rok. Kozinski sa mal čoskoro stať spoločníkom a chcel odtiaľ uniknúť ešte predtým. A tak sa s Hodgeom rozhodli pre osudný krok – odísť spolu. Nikdy im ani na um nezišlo, že tí prví traja boli zavraždení, alebo nám to aspoň nikdy nenaznačili. Vyslali sme do Memphisu Wayna Tarrancea, aby firmu usvedčil. Tarrance je newyorský špecialista na organizovaný zločin. S obidvoma úzko spolupracoval, keď sa zrazu stalo to nešťastie na Kajmaních ostrovoch. Chlapíci v Memphise sú machri, Mitch. Na to nezabúdajte. Peňazí majú dosť, tak si najmú špičkových zabijakov. A keď odpravili Hodgea a Kozinského, rozhodol som sa, že tú firmu musím dostať. Ak sa nám podarí urobiť v nej raziu, potom môžeme usvedčiť každého významného člena moroltovského klanu. Obvinení bude najmenej päťsto. Daňové úniky, pranie špinavých peňazí, vydieranie, čo len chcete. Mohlo by to nadobro zničiť celý klan. Bol by to najničivejší zásah proti organizovanému zločinu za posledných tridsať rokov. A všetky dôkazy sú vo fascikloch tej nenápadnej malej firmy v Memphise.“

„Prečo v Memphise?“

„A, správna otázka. Kto by podozrieval nejakú malú firmu v Memphise? Tam predsa nepôsobia nijaké gangy, ani klany Je to také tiché, milé a pokojné mesto na rieke. Mohli si vybrať Durham, Topeku, Wichita Falls. Ale rozhodli sa pre Memphis. Je predsa len dosť veľký a štyridsaťčlenná firma sa v ňom stratí. Mali to perfektne vymyslené.“

„Takže vy tvrdíte, že každý spoločník…“ Nedopovedal.

„Áno, každý spoločník pozná pravidlá hry a dodržiava ich. Máme podozrenie, že o tom vie aj väčšina radových členov, ale nemôžeme to tvrdiť naisto. Všeličo nám ešte nie je celkom jasné. Neviem vám povedať, ako to všetko funguje a kto ťahá šnúrky. Ale máme silné podozrenie, že sa tam deje veľa nekalých vecí.“

„Ako napríklad?“

„Daňové podvody. Oni obhospodarujú celú daňovú agendu Moroltovcov. Každoročne vypisujú krásne, úhľadné, na pohľad dokonalé daňové priznania, ibaže to je len zlomok ich príjmov. Perú špinavé peniaze ako diví. Zakladajú legitímne podniky zo špinavých peňazí. Tá banka v St. Louis, to je čo zač?“

„Obchodná garancia.“

„Presne tak. V rukách mafie. Firma vybavuje celú jej právnickú agendu. Morolto nahrabe ročne nejakých tristo miliónov na hazardných hrách, drogách a neviem čom ešte. V hotovosti, samozrejme. Väčšina z toho ide do kajmanských bánk. Ako sa toľko peňazí dostane z Chicaga až na tie ostrovy? Neviete? My predpokladáme, že lietadlom. Tým ligotavým Learom, ktorým ste sem prileteli a ktorý pravidelne raz do týždňa lieta do Georgetownu.“ Mitch sa narovnal a pozrel na Tarrancea, stojaceho na mostíku. „Tak prečo ich rýchlo neobžalujete a nestrčíte do chládku?“

„Nemôžeme. Určite to urobíme, to vás ubezpečujem. Vyčlenil som na tento projekt piatich agentov do Memphisu a troch na prácu tu vo Washingtone. Dostanem ich, Mitch, to vám sľubujem. Ale potrebujeme na to niekoho z firmy. Sú hrozne rafinovaní. Majú kopu peňazí. Sú mimoriadne opatrní a nerobia chyby. Som presvedčený, že nám jednoducho musíte pomôcť buď vy, alebo iný člen firmy. Potrebujeme kópie všetkých spisov, bankových dokladov, kópie miliónov dokumentov, ktoré sa dajú získať iba cez človeka, čo tam robí. Ináč to jednoducho nejde.“

„A vybrali ste si mňa.“

„A vybrali sme si vás. Ak odmietnete, môžete si ísť svojou cestou, zarábať hory peňazí a byť vcelku úspešným právnikom. Ale my sa neprestaneme usilovať. Počkáme si na ďalšieho nového člena firmy a pokúsime sa ho získať pre naše zámery. A ak ani to nevyjde, skúsime to s niektorým starším spoločníkom, ktorý bude mať tú odvahu, morálku a nervy, aby vykonal to, čo je správne. Jedného dňa nájdeme svojho človeka, Mitch, a potom vás obviníme spolu s ostatnými a odlifrujeme váš úspešný a bohatý zadok do chládku. To vám sľubujem, synku, môžete mi veriť.“

A v tej chvíli, presne na tom mieste a v tom okamihu, mu Mitch uveril. „Je mi zima, pán Voyles. Nemohli by sme sa poprechádzať?“

„Isteže, Mitch.“

Pomaly kráčali k chodníku a smerom k pamätníku obetí vietnamskej vojny. Mitch sa obzrel ponad plece. Tarrance aj s druhým agentom kráčali kus za nimi. Ďalší agent v tmavohnedom plášti podozrivo sedel na drevenej lavičke pri chodníku.

„Kto bol Anthony Bendini?“ spýtal sa Mitch.

„Roku 1930 sa priženil k Moroltovcom. Bol to zať starého pána. Moroltovci mali rozpracovaný nejaký projekt vo Philadelphii a Bendini tam práve pôsobil. Potom starý pán poslal zaťa z neznámych dôvodov do Memphisu, aby tam založil obchod. Pokiaľ vieme, bol to veľmi dobrý právnik.“

Hlavou mu vírili tisícky otázok, na ktoré chcel poznať odpoveď. Usiloval sa vystupovať pokojne, ovládať sa a prijímať všetko skepticky.

„A čo Oliver Lambert?“

„Tak to je kráľ. Dokonalý šéf, ktorý veľmi dobre vedel všetko o Hodgeovi a Kozinskom, aj o plánoch na ich likvidáciu. Keď sa najbližšie stretnete v práci s pánom Lambertom, spomeňte si, že je to chladnokrvný vrah. Pravdaže, nemal veľmi na výber. Keby v tom nešiel s nimi, zakrátko vylovia z vody jeho mŕtvolu. A tak je to so všetkými. Začali vo firme presne ako vy. Mladí, inteligentní, ambiciózni, a zrazu jedného dňa v tom trčali až po uši a nemali sa kam podieť. Takže sa v tom vezú, pracujú ako najatí a robia všetko pre to, aby si podnik zachoval nepoškvrnenú fasádu úctyhodnej malej firmy. Každý rok či dva zverbujú inteligentného mladého absolventa práva z chudobnej rodiny, bez akéhokoľvek rodinného majetku, zato s manželkou, ktorá túži mať detičky, omráčia ho kopou peňazí, a spracujú ho, aby podpísal.“

Mitch si spomenul, ako tá cifra, ten neprimerane vysoký plat, ktorý mu ponúkala malá memphiská firma spolu s autom a domom na nízku pôžičku omráčil aj jeho. Mal namierené na Wall Street a dal sa zvábiť peniazmi. Jedine peniazmi.

„A Nathan Locke?“

Riaditeľ sa usmial. „Locke, to je iný prípad. Chudobný chicagský chlapec, ktorý robil starému pánovi poslíčka už ako desaťročný. Bol to odjakživa chuligán. S odretými ušami vychodil právo a starý pán ho poslal na juh, spolupracovať s Bendinim na úradníckom zločineckom poli. Obľúbenec starého Morolta.“

„Kedy Morolto umrel?“

„Pred jedenástimi rokmi ako osemdesiatosemročný. Má dvoch úlisných synov – Gambatého Mickeyho a Farára Joeyeho. Mickey žije v Las Vegas a v rodinnom podniku hrá druhé husle. Šéfuje Joey.“

Chodník, po ktorom kráčali, pretínal iný chodník. V diaľke naľavo sa vypínal do výšky v ostrom vetre washingtonský pamätník. Chodník napravo viedol okolo múru. Teraz už pri ňom stála hŕstka ľudí, ktorí hľadali mená svojich synov, manželov, známych. Mitch zamieril k múru. Kráčali celkom pomaly.

„Nechápem,“ ozval sa Mitch miernym hlasom, „ako môže firma udržať toľko ilegálnych záležitostí pod pokrievkou. Veď je tam kopa sekretárok, úradníkov, koncipientov.“

„Správna pripomienka, a veru vám na ňu neviem celkom odpovedať. Predstavujeme si to asi tak, že tam fungujú v podstate dve firmy. Jedna bezúhonná, s novými členmi, väčšinou sekretárok a ostatným pomocným personálom. A tú špinavú robotu robia starší členovia firmy a spoločníci. Hodge s Kozinským nám chceli poskytnúť informácie, ale nepodarilo sa im to. Hodge raz spomenul Tarranceovi, že v suteréne pracuje skupina koncipientov, o ktorých nič nevie. Pracovali priamo pre Locka, Milligana, McKnighta a zopár ďalších spoločníkov a tým dvom chlapcom nebolo celkom jasné, čo je vlastne náplňou ich práce. Predpokladáme, že niektoré sekretárky vedia všetko a že v tom aj idú. Ak áno, potom sú istotne dobre platené, a okrem toho sa boja čo i len pípnuť. Veď len uvažujte, Mitch. Ak zarábate obrovské balíky peňazí, máte obrovské výhody a viete, že ak sa začnete priveľmi vypytovať, skončíte v rieke, čo urobíte? Mlčíte ako ryba a beriete peniaze.“

Zastali na začiatku múru. Asi dvadsať metrov od nich stáli starší manželia, pozerali na múr a ticho vzlykali. Chúlili sa k sebe, hľadajúc teplo i oporu. Matka sa sklonila a položila k múru rámik s čierno‑bielou fotografiou. Otec tam priložil škatuľu od topánok plnú vysokoškolských pamiatok. Boli tam futbalové programy, ročníkové fotografie, ľúbostné listy, zväzky kľúčov a zlatá retiazka. Rozplakali sa hlasnejšie.

Mitch sa obrátil chrbtom k múru a zahľadel sa na washingtonský pamätník. Riaditeľ sledoval jeho pohľad.

„Takže čo mám vlastne robiť?“ spýtal sa Mitch.

„Predovšetkým držať jazyk za zubami. Ak sa začnete vypytovať, dostanete sa do nebezpečenstva. A vaša manželka takisto. V najbližšej budúcnosti si deti neplánujte. Tie sú najľahším terčom. Najlepšie bude tváriť sa hlúpo, akoby život bol nádherný a vy ste sa chceli stať najslávnejším právnikom na svete. Po druhé, musíte sa rozhodnúť. Nie hneď teraz, ale už skoro. Musíte sa vyjadriť, ä s nami budete spolupracovať, alebo nie. Ak sa podujmete pomôcť nám, postaráme sa o to, aby sa vám to vyplatilo. Ak nie, potom budeme naďalej pozorovať firmu, kým sa nerozhodneme osloviť niekoho ďalšieho. Ako som povedal, v najbližšom čase rozhodne nájdeme niekoho, kto bude mať dosť odvahy; aby nám pomohol dostať sa tým všivákom na kobylku. A zniesť navždy zo sveta celý ten odporný moroltovský klan. Poskytneme vám všemožnú ochranu, Mitch, nikdy v živote už nebudete musieť pracovať.“

„V akom živote? Celý život budem žiť v strachu, ak vôbec budem žiť. Už som počul o svedkoch FBI, ktorých tá vaša veľmoc ochraňovala. O desať rokov; práve keď sa pokúšali vycúvať po príjazdovej cestičke pri odchode do práce, zrazu len explodovali aj s autom, telo bolo rozmetané do celého okolia. Klan nezabúda, pán riaditeľ. A vy to dobre viete.“

„Nezabúda, Mitch. Ale sľubujem vám, že vás a vašu ženu budeme naozaj chrániť ako oko v hlave.“

Riaditeľ pozrel na hodinky. „Hádam by ste mali radšej ísť, lebo vás hneď začnú podozrievať. Tarrance bude s vami v styku. Dôverujte mu, Mitch. Usiluje sa zachrániť vám život. Má plnú moc konať v mojom mene. Ak vám niečo povie, berte to ako moju vôľu. Môže s vami aj vyjednávať.“

„Vyjednávať? A čo?“

„Podmienky, Mitch. Čo vám dáme za to, čo vy dáte nám. My potrebujeme dostať Moroltovcov a vy nám k tomu môžete pomôcť. Povedzte si, čo za to chcete, a naša vláda vám to prostredníctvom FBI splní. V medziach únosnosti, prirodzene. To vám môžem sľúbiť už teraz, Mitch.“ Pomaly prechádzali popri múre. „Pozrite, tam už na vás čaká taxík s číslom 1073, ale s tým istým vodičom. Radšej už choďte. Už sa viac nestretneme, ale Tarrance vás o pár týždňov vyhľadá. Prosím vás, porozmýšľajte o tom, čo som vám povedal. Nenahovárajte si, že firma je nepremožiteľná a večná, lebo to nedopustím. V blízkej budúcnosti proti nej zakročíme, to vám sľubujem. Len dúfam, že budete na našej strane.“

„Nechápem celkom, čo sa odo mňa očakáva.“

„Tarrance má plán. Ale mnohé detaily budú závisieť od vás a od toho, čo sa dozviete, keď sa im upíšete.“

„Upíšem?“

„To je to správne slovo, Mitch. Keď sa im upíšete, už nemôžete cúvnuť. Je to najnemilosrdnejšia organizácia na svete.“

„Prečo ste si vybrali mňa?“

„Niekoho sme si museli vybrať. Ale nie, tak to nie je. Vybrali sme si vás, lebo máte odvahu od všetkého odísť. Nemáte nikoho, iba svoju ženu. Nijaké putá, nijaké korene. Ublížili vám všetci, na ktorých vám kedy záležalo. Okrem Abby. Sám ste sa pretĺkali životom a naučili ste sa pritom spoliehať iba na seba a nebyť na nikoho odkázaný. Nepotrebujete tú firmu. Môžete sa na ňu vy kašlať. Ste oveľa tvrdší a zocelenejší, ako je vo vašom veku bežné. Ale ste dosť šikovný na to, aby ste to zvládli, Mitch. Vy sa nedáte prichytiť. Preto sme si vás vybrali. Veľa šťastia, Mitch. Ďakujem, že ste sem prišli. A teraz sa už radšej vráťte naspäť.“

Voyles sa zvrtol a rýchlym krokom sa vzďaľoval. Tarrance stál na konci múra a pozdravil Mitcha krátkym kývnutím, akoby chcel povedať: „Tak zatiaľ dovidenia.“

20

Po povinnom medzipristátí v Atlante lietadlo Delta DC‑9 v chladnom daždi pristálo na memphiskom medzinárodnom letisku. Zarolovalo k bráne číslo devätnásť a guča obchodných cestujúcich sa rýchlo vyhrnula von. Mitch niesol v ruke iba malý kufrík a Esquire. Zbadal Abby pri telefónnych búdkach a bleskovo sa predieral davom. Kufrík aj noviny odhodil na zem a z celej sily ju objal. Tie štyri dni vo Washingtone mu pripadali ako mesiac. Znovu a znovu sa bozkávali a nežne si šepkali.

„Môžem ťa pozvať na rande?“ spýtal sa.

„Večera je na stole a víno v chladničke,“ zasmiala sa.

Chytili sa za ruky a pomaly postupovali s davom k výdaju batožiny.

„Vieš, musíme sa spolu porozprávať, a doma sa to nedá,“ zašepkal.

Pevne mu zovrela ruku. „Ach!“ vzdychla.

„Áno. A bude to asi dlhý rozhovor.“

„Čo sa stalo?“

„Ešte sa to neskončilo.“

„Nevieš, prečo som zrazu taká nervózna?“

„Len zachovaj pokoj. A usmievaj sa. Majú nás na muške.“

Usmiala sa a obzrela sa napravo. „Kto nás má na muške?“

„O chvíľu tí to vysvetlím.“

Mitch ju náhle strhol doľava. Prerazili si cestu prúdom ľudských tiel a vbehli do tmavého salónika plného biznismenov, ktorí tu ticho popíjali, pozerali televíziu a čakali na odlet. Práve sa uvoľnil malý okrúhly stolík zaprataný prázdnymi pivovými pohármi, a tak si rýchlo sadli chrbtom k stene a s výhľadom na bar a do haly. Sedeli tesne vedľa seba, len meter od susedného stolíka. Mitch civel na dvere a pozorne študoval každú novú tvár. „Ako dlho sa tu zdržíme?“ spýtala sa.

„Prečo?“

Vyzliekla si líščí kožuch a prehodila ho cez operadlo susednej stoličky. „O čo ti vlastne práve teraz ide?“

„Len sa ešte chvíľku usmievaj. Predstieraj, že som ti naozaj chýbal. No tak, len ma pekne pobozkaj.“ Vtisol jej bozk na pery a usmievali sa navzájom do očí. Pobozkal ju na líce a znova obrátil pozornosť k dverám. Čašník pribehol k ich stolíku a odpratal neporiadok. Objednali si víno.

„Ako bolo na výlete?“ spýtala sa s úsmevom.

„Nuda. Celé štyri dni nám každý deň prednášali osem hodín. Po prvom dni som z hotela ani poriadne nevyšiel. Všetky daňové úpravy za posledných šesť mesiacov natlačili do tridsiatich dvoch hodín.“

„Stihol si si pozrieť nejaké pamiatky?“

Usmial sa a zasnene sa na ňu zahľadel. „Chýbala si mi, Abby. Viac, ako mi kedy kto chýbal za celý život. Milujem ťa. Si jednoducho úžasná, ohromujúco krásna. Vôbec sa neteším z cestovania bez teba, z osamelého prebúdzania sa v neznámej hotelovej izbe. A okrem toho ti musím povedať niečo hrozné.“

Úsmev jej zamrzol na perách. Pomaly sa poobzerala po miestnosti. Traja muži sedeli pri bare a prekrikovali sa. Odrazu bolo v salóniku hlučno.

„Všetko ti poviem,“ začal. „Ale je veľmi pravdepodobné, že nás ktosi práve pozoruje. Počuť nás nemôžu, ale oči majú na stopkách. Teda sa občas usmej, hoci viem, že to nebude ľahké.“

Čašník priniesol víno a Mitch spustil. Nevynechal absolútne nič. Ozvala sa iba raz. Porozprával jej o Anthonym Bendinim a starom Moroltovi, o Nathanovi Lockovi, odchovancovi chicagských ulíc, aj o Oliverovi Lambertovi a chlapíkoch na piatom poschodí.

Abby nervózne chlipkala víno a hrdinsky sa usilovala tváriť ako normálna milujúca manželka, ktorej sa cnelo za manželom a teraz sa nesmierne zabáva na jeho rozprávaní o daňovom seminári. Nenápadne si obzerala ľudí pri bare, občas sa napila a zavše aj usmiala na Mitcha hovoriaceho o praní špinavých peňazí a vraždení advokátov. Od strachu ju rozbolelo celé telo. Dych mala nepravidelný. Ale počúvala a tvárila sa, akoby nič.

Keď sa salónik trochu vyprázdnil, čašník im priniesol ďalšie víno. Po hodine rozprávania Mitch na záver zašepkal: „A Voyles povedal, že Tarrance ma o pár týždňov vyhľadá, aby zistil, či som ochotný spolupracovať. Rozlúčil sa so mnou a odišiel.“

„To sa stalo v utorok?“ spýtala sa.

„Áno. Hneď v prvý deň,“ prisvedčil Mitch a upil si vína.

„Čo si robil vo zvyšné dni?“

„Trochu som spal, trochu som jedol, ale predovšetkým som trpel bolesťami hlavy.“

„Mám pocit, že na mňa tie bolesti práve idú.“

„Nehnevaj sa, Abby. Najprv som sa chcel okamžite vrátiť domov, aby som ti to povedal. Tri dni som bol v totálnom šoku.“

„Ako ja teraz. Nemôžem tomu uveriť, Mitch. Toto je ako zlý sen, ibaže oveľa horšie.“

„A to je len začiatok. FBI to myslí smrteľne vážne. Prečo by sa ináč chcel stretnúť riaditeľ so mnou, nejakým mladým uchom z Memphisu, v mraze a nečase na betónovej lavičke v parku? Do Memphisu vyslal na túto úlohu piatich agentov, vo Washingtone na nej pracujú traja, a vyhlásil, že dajú čokoľvek, aby firmu dostali. A ak budem držať jazyk za zubami, nič si nevšímať a plniť si povinnosti ako dobrý a verný člen firmy Bendini, Lambert a Locke, jedného dňa sa objavia so zatykačmi a všetkých zbalia. Ale ak sa rozhodnem pre spoluprácu, hneď v ten deň, ako odovzdám firmu tajným na tácni, za hustej noci opustíme Memphis a až po uši nabalení prachmi budeme žiť niekde v Idahu ako manželia Gatesovci. Aby sme však nevzbudili podozrenie, budeme musieť robiť. Po plastickej operácii si budem môcť spokojne jazdiť s nákladným výťahom v nejakom sklade a ty môžeš na polovičný úväzok opatrovať deti. Aj sami môžeme mať dvoch, troch drobčekov. Len sa budeme musieť každý večer pekne pomodliť, aby ľudia, ktorých sme jakživ nevideli, držali jazyk za zubami a nikdy si na nás nespomenuli. Každý deň a hodinu prežijeme v morbídnom strachu z odhalenia.“

„To je perfektné, Mitch, vážne perfektné.“ Veľmi musela bojovať, aby sa nerozplakala.

Usmial sa a preletel pohľadom po miestnosti. „Máme aj tretiu možnosť. Môžeme vyjsť tamtými dverami, kúpiť si dve letenkv do San Diega, tajne prekročiť hranice a do konca života sa napchávať tortillou.“

„Poďme.“

„Chyba je, že by sa nám asi zavesili na päty. Pri mojom veľkom šťastí by nás Oliver Lambert čakal v Tijuane s čatou zabijakov. Asi by to nevyšlo. Ale uznaj, nápad to bol pekný.“

„A čo Lamar?“

„Netuším. Robí tam už nejakých šesť‑sedem rokov, takže zrejme o všetkom vie. Avery je spoločník, a určite v tom už ide.“

„A Kay?“

„Ktovie. Je dosť možné, že ženy o ničom nevedia. Rozmýšľal som o tom celé štyri dni, Abby, a je to fakt skvelá fasáda. Firma pôsobí navonok presne tak, ako má. Každý jej naletí. Veď ako by len mohlo mne, alebo tebe, alebo inému mladému právnickému uchu vôbec napadnúť, že by sa tam mohli robiť také machinácie. Funguje to perfektne. Ibaže sa o to zaujíma FBI.“

„A teraz tajní chcú, aby si za nich ťahal horúce gaštany z ohňa. Prečo si ťa vybrali, Mitch? Veď je tam štyridsať iných.“

„Lebo som o ničom nevedel. Lebo som bol len taký mladý ťuťmák. FBI nevie, kedy spoločníci vypúšťajú ducha z fľaše a oznamujú mladším kolegom, ako sa v skutočnosti veci majú. Nechceli riskovať. Ja som bol úplne nový, a tak ma chytili do klepca, len čo som mal po skúške.“

Abby si hrýzla peru a potláčala slzy. Neprítomne pozrela cez tmavú miestnosť ku dverám. „A počujú všetko, čo hovoríme,“ povedala.

„Ale čoby! Iba telefonáty a rozhovory v dome a v aute. Zato tu alebo v reštaurácii v meste sa môžeme rozprávať, koľko chceme. A ešte vždy máme aj patio. Ale mali by sme ten stolík trochu odtiahnuť od dverí. A ak chceme mať stopercentnú istotu, najdôležitejšie veci si môžeme pošepkať aj vonku za garážou.“

„Chceš byť vtipný? Dúfam, že nie. Toto nie je čas na žarty. Som taká vydesená, nahnevaná, zmätená a pekelne zúrivá, že už fakt neviem, čo mám robiť. Bojím sa prehovoriť vo vlastnom dome. Dávam si pozor na každé slovo, ktoré vypustím z úst, keď telefonujem, aj keď sa k nám niekto dovolá iba omylom. Kedykoľvek zazvoní telefón, vyskočím na rovné nohy a chvíľu naň iba pozerám. A teraz toto!“

„Ešte by sa ti zišiel jeden drink.“

„Zišlo by sa mi desať drinkov.“

Mitch ju chytil za zápästie a pevne ho zovrel. „Vydrž chvíľu. Vidím známu tvár. Neobzeraj sa.“

Zatajila dych. „Kde?“

„Na druhom konci baru. Usmievaj sa a pozeraj na mňa.“

Na barovej stoličke, s pohľadom upreným na televízor, sedel opálený blonďák vo výraznom bielo‑modrom lyžiarskom pulóvri. Akoby práve zišiel zo svahu. Ale Mitch už ten bronz, tú blond šticu aj blond fúzy videl vo Washingtone. Modrasté svetlo televízora mu dopadalo priamo na tvár. Mitch sa posunul do väčšej tmy. Muž zdvihol fľašu piva, zaváhal, a vrhol bleskový pohľad do kúta, kde sa k sebe túlili McDeerovci.

„Vieš to určite?“ spýtala sa Abby so zaťatými zubami.

„Áno. Bol vo Washingtone, ale neviem si ho presne zaradiť. Vlastne som ho videl dva razy.“

„Patrí k nim?“

„Odkiaľ to mám vedieť?“

„Vypadnime odtiaľto.“

Mitch položil na stôl dvadsaťdolárovku a odišli z letiska.

Sadol si za volant jej peugeotu, prudko vyštartoval z parkoviska, zaplatil poplatok dozorcovi a uháňal do mesta. Po piatich minútach hrobového ticha sa naklonila k nemu a zašepkala mu do ucha: „Môžeme sa rozprávať?“

Pokrútil hlavou. „Tak aké tu bolo počasie, kým som bol preč?“

Abby zagúľala očami a hľadela von bočným oknom. „Zima,“ povedala. „Dnes možno bude aj snežiť.“

„Vo Washingtone bolo celý týždeň pod nulou.“

Abby sa zatvárila ohromene. „Aj snežilo?“ spýtala sa so zdvihnutým obočím a rozšírenými očami, akoby to bol najvzrušujúcejší rozhovor, aký zažila.

„Nie. Len nepríjemná zima.“

„No to je zaujímavé! Tu bolo zima, aj tam bolo zima.“

Mitch sa uškrnul popod nos. Bez slova uháňali po vnútroštátnom okruhu. „Tak kto vyhrá Superpohár?“ spýtal sa.

„Oilers.“

„Myslíš? Ja držím Redskinom. Vo Washingtone sa o inom ani nehovorí.“

„No zbohom. To musí byť veselé mesto.“

A znova ticho. Abby si zakryla ústa chrbtom ruky a zahľadela sa na zadné svetlá auta pred nimi. V tomto šokovom stave by brala Tijuanu všetkými desiatimi. Jej manžel, tretí najlepší študent v ročníku (na Harvarde!), ktorému na tácni ponúkali miesto na Wall Streete, ktorý mohol ísť kedykoľvek kamkoľvek, podpísal zmluvu… s mafiou! Ak odfajčili piatich právnikov, zrejme hravo zlikvidujú aj šiesteho. Jej manžela! Potom sa jej v hlave vynorili útržky tých dlhých rozhovorov s Kay. Firma podporuje rodenie detí. Firma povoľuje ženám robiť, ale nie večne. Firma neprijíma ľudí z majetných rodín. Firma vyžaduje lojalitu. Firma má najnižší koeficient fluktuácie v celej krajine. Niet sa čo čudovať.

Mitch ju pozorne sledoval. Dvadsať minút po odchode z letiska zaparkoval peugeot v garáži vedľa BMW. Chytili sa za ruky a zamierili na koniec príjazdovej cesty.

„To je šialené, Mitch.“

„Áno. Ibaže je to skutočné. Neodíde to.“

„Čo urobíme?“

„Neviem, srdiečko. Ale musíme to urobiť rýchlo, a nesmieme sa dopustiť jedinej chyby.“

„Bojím sa.“

„Ja som zdesený.“

Tarrance mu nenechal veľa času. Týždeň po tom, ako mu zamával na rozlúčku pri múre, si ho vystriehol, keď v chlade náhlivo kráčal k budove federálnych úradov na North Main, osem blokov od Bendiniho budovy. Dva bloky ho sledoval, potom vkĺzol do malej kaviarničky s výhľadom na ulicu, alebo na promenádu, ako hovorili miestni obyvatelia. Na Main Street v Memphise mali autá vjazd zakázaný. Keď tento bulvár prestal byť ulicou, ale stredoamerickým Mallom, krytou promenádou, asfaltovú cestu vyložili dlaždicami. Miestami vyrastal z dlaždíc zbytočný, nešťastný strom, ktorý zúfalo rozťahoval holé konáre medzi vysokými budovami. Opilci a mestskí nomádi sa bezcieľne potulovali z jedného konca promenády na druhý a žobrali peniaze a jedlo.

Tarrance sedel pri okne a pozoroval, ako Mitch v diaľke mizne v budove federálnych úradov. Objednal si kávu a čokoládovú šišku. Pozrel na hodinky. Bolo desať. Podľa pracovného programu mal mať McDeere krátke rokovanie na daňovom súde. Mala by to byť skutočná bleskovka, ubezpečoval Tarrancea úradník na súde. Čakal.

Lenže na súde nikdy nič netrvá krátko. Asi po hodine sa Tarrance naklonil bližšie ku sklu a pozorne skúmal ojedinelých chodcov náhliacich sa v diaľke. Dopil tretiu šálku kávy, položil na stôl dva doláre a nenápadne sa postavil k dverám. Keď Mitch prechádzal okolo, rýchlo sa pripojil k nemu.

Pri pohľade naňho Mitch na okamih spomalil.

„Zdravím vás, Mitch. Nebude vám prekážať, ak sa k vám pridám?“

„Veru bude, Tarrance. Nemyslíte, že je to nebezpečné?“ Kráčali svižným krokom a ani na seba nepozreli. „Vidíte tamten obchod?“ ukázal Tarrance doprava. „Potrebujem nejaké topánky.“ A vzápätí zmizli v Dome obuvi Dona Panga. Tarrance zašiel až celkom dozadu a zastal medzi dvoma regálmi nepravých Reeboksov. Dva páry za štyri doláre deväťdesiatdeväť centov. Mitch šiel za ním a vzal do ruky jeden pár desiatok. Don Pang či nejaký iný Kórejčan ich podozrievavo sledoval, ale nepovedal nič. Oni zas pomedzi regály sledovali vchod.

„Včera mi volal riaditeľ,“ precedil Tarrance pomedzi zuby. „Spytoval sa na vás. Vraj je načase, aby ste sa rozhodli.“

„Povedzte mu, že ešte nad tým uvažujem.“

„Zmienili ste sa o tom niekomu u vás?“

„Nie. Ešte nad tým uvažujem.“

„Dobre. Nemali by ste o tom hovoriť nikomu z firmy.“ Podal Mitchovi pracovnú vizitku. „Vezmite si to. Vzadu nájdete dve čísla. Zavolajte na jedno z nich z búdky. Ozve sa vám nahrávač, takže mi nechajte iba odkaz, kedy a kde sa mám s vami stretnúť.“

Mitch vopchal vizitku do vrecka.

Náhle sa Tarrance prikrčil. „Čo sa deje?“ domáhal sa vysvetlenia Mitch.

„Myslím, že nás našli. Práve prešiel okolo dverí taký podozrivý typ a nakukol dnu. Počujte, Mitch, a počúvajte pozorne. Teraz vyjdeme spolu z obchodu, a len čo budeme na ulici, začnete na mňa kričať, aby som vám dal pokoj, a odsotíte ma nabok. Zatvárim sa, akoby som si to chcel s vami rozdať, a vy rýchlo utečiete do práce.“

„Raz ma kvôli vám zabijú, Tarrance.“

„Len robte, čo vám hovorím. A v práci ihneď oznámte tento incident šéfom. Povedzte im, že som vás zahnal do úzkych, ale utiekli ste mi, len čo to bolo možné.“

Vonku Mitch vrazil do Tarrancea silnejšie, ako to bolo nutné, a rozkričal sa naňho: „Practe sa do čerta! A nechajte ma už konečne na pokoji!“ A pustil sa do behu. O dva bloky ďalej na Union Avenue spomalil a rýchlym krokom prišiel až k Bendiniho budove. Na prízemí zašiel na toaletu, aby si vydýchol. Pozrel sa do zrkadla, a potom sa desať ráz zhlboka nadýchol.

Avery telefonoval a na druhom aparáte blikali ďalšie svetielka. Sekretárka sedela na pohovke so stenografickým zápisníkom v ruke, pripravená na príval povelov. Mitch na ňu pozrel a požiadal ju: „Mohli by ste vyjsť na chvíľu von, prosím vás? Musím sa s Averym pozhovárať osamote.“ Vstala a Mitch ju odprevadil ku dverám. Potom ich zavrel.

Avery naňho bez slova pozeral a potom zložil slúchadlo. „Čo sa stalo?“ spýtal sa.

Mitch ostal stáť pri pohovke. „Keď som sa vracal z daňového súdu, zas ma otravovali tajní.“

„Dopekla! A kto to bol?“

„Ten istý agent. Nejaký Tarrance.“

Avery zdvihol slúchadlo, a pritom sa ďalej vypytoval: „Kde sa to stalo?“

„Na promenáde. Na sever od Union Avenue. Len si tak idem sám a rozmýšľam nad svojimi záležitosťami, keď zrazu akoby spadol z neba.“

„Toto je prvý raz od tej udalosti?“

„Áno. Ani som ho najprv nespoznal.“

Avery povedal do slúchadla: „Tu Avery Tolar. Potrebujem okamžite hovoriť s Oliverom Lambertom… To mi je jedno, že telefonuje. Povedzte mu, aby zložil.“

„Čo to má znamenať, Avery?“ spýtal sa Mitch.

„Haló, Oliver. Tu Avery. Nehnevajte sa, že som vás dal vyrušiť, ale mám tu v kancelárii Mitcha McDeera. Pred chvíľočkou sa vrátil z daňového úradu a vraj ho na promenáde otravoval tajný… Čože? Áno, práve ku mne prišiel a všetko mi porozprával… Dobre, sme tam o päť minút.“ Zložil. „Len pokoj, Mitch. My s tým už máme svoje skúsenosti.“

„Viem, Avery, ale vôbec tomu nerozumiem. Prečo sa zamerali na mňa? Veď som tu nový.“

„Otravujú, Mitch. Nejde im o nič iné, len aby nám trochu otrávili život. Sadnite si.“

Mitch podišiel k oknu a zahľadel sa na rieku v diaľke. Avery je chladnokrvný klamár. Vraj pokoj, Mitch. Pokoj? Keď je na firmu nasadených osem agentov FBI a sám riaditeľ Voyles sa o prípad denne zaujíma? Pokoj? Keď ho práve pristihli, ako si v lacnom obchodíku čosi šušká s agentom FBI? A teraz sa má tváriť ako ťuťmák, ktorého obťažujú zlé mocnosti federálnej vlády. Vraj len otravujú. Tak prečo ho potom na každom kroku sledujú nejakí podozriví frajeri? Ako to vysvetlíte, Avery?

„Tuším ste trochu vystrašený, však?“ Avery ho oblapil okolo pliec a zahľadel sa spolu s ním von oknom. „Ani nie. Veď pán Locke mi to minule vysvetlil. Ale bol by som rád, keby ma už nechali na pokoji.“

„Je to vážna vec, Mitch. Neberte to na ľahkú váhu. Poďte, zájdeme spolu za Lambertom.“

Mitch sa pobral za Averym po dlhej chodbe. Dvere im otvoril neznámy človek v čiernom obleku a hneď ich aj zavrel. Lambert, Nathan Locke a Royce McKnight stáli okolo malého konferenčného stolíka. Znova bol na stole magnetofón. Mitch si sadol oproti nemu. Čiernooký sa usadil za vrchstolom a blysol pohľadom na Mitcha.

Keď prehovoril, hrozivo sa mračil. Ani ostatní nemali na tvári úsmev. „Mitch, nadviazal s vami Tarrance alebo iný agent akýkoľvek kontakt od minulého augusta?“

„Nie.“

„Určite?“

Mitch plesol dlaňou na stôl. „Došľaka! Povedal som nie. Mám vám to odprisahať?“

Locke bol zaskočený. Všetci boli zaskočení. Na dobrú chvíľu zavládlo napäté, ťaživé ticho. Mitch zazeral na Čiernookého, ktorý len pokrútil hlavou a stiahol sa.

„Pozrite, Mitch,“ zasiahol zmierlivo Lambert, večný diplomat a sprostredkovateľ, „vieme, že vám to trochu naháňa strach.“

„To máte teda pravdu. Vôbec sa mi to nepáči. Robím si svoju robotu, deväťdesiat hodín do týždňa tu deriem zadok ako blázon, nejde mi o nič iné, len aby som bol dobrým advokátom a členom tejto firmy, a z neznámeho dôvodu ma raz za čas obšťastní návštevou FBI. Tak mi teda vysvetlite, pán Lambert, čo to všetko znamená.“

Locke stisol červené tlačidlo na magnetofóne. „O chvíľu vám to vysvetlíme. Ale najprv nám podrobne porozprávajte, ako to celé prebehlo.“

„Veľmi jednoducho, pán Locke. Na desiatu hodinu som mal dohovorené stretnutie so sudcom Koferom vo veci Malcolma Delaneyho. Zdržal som sa tam asi hodinu, a keď som vybavil, čo bolo treba, vyšiel som z budovy federálnych úradov a vracal som sa do práce, alebo, aby som bol presný, skôr náhlil. Vonku je totiž hrozne zima. Jednu‑dve ulice od Union Avenue sa pri mne z ničoho nič objavil ten Tarrance, schmatol ma za ruku a zatiahol do nejakého pochybného obchodu. Chcel som ho poslať dočerta, ale napokon, je to predsa len agent FBI. A nechcel som robiť veľké scény Vnútri mi oznámil, že sa so mnou musí rozprávať. Vytrhol som sa mu a rozbehol som sa k dverám. Dobehol ma a chcel ma znova chytiť, ale odsotil som ho. Hneď som bežal do práce a rovno k Avery mu. Tak sme teda tu. A to je vlastne všetko. Všetko do posledného detailu.“

„O čom sa s vami chcel rozprávať?“

„Nedal som mu šancu, aby mi to prezradil, pán Locke. Nemienim sa baviť s nejakým tajným, pokiaľ nemá súdne predvolanie.“

„Viete určite, že to bol ten istý agent?“

„Myslím, že áno. Najprv som ho nespoznal. Veď som ho naposledy videl v auguste. Ale v obchode sa na mňa vytasil s odznakom a znova sa mi predstavil. V tej chvíli som mu utiekol.“

Locke stisol ďalšie tlačidlo a oprel sa v kresle. Lambert sedel za ním a usmieval sa srdečne ako vždy. „Pozrite, Mitch, minule sme vám to vysvetlili. Tí chlapíci sú čoraz opovážlivejší. Minulý mesiac otravovali Jacka Aldricha v grile na Second Street. Nevieme presne, o čo sa usilujú, ale Tarrance namojveru nemá všetkých päť pohromade. A len otravuje.“

Mitch mu pozeral na pery, ale nepočúval. Premýšľal o Kozinskom a Hodgeovi a ich pekných manželkách a deťoch, ktoré videl na pohrebe.

Locke si odkašlal. „Je to vážna vec, Mitch. Ale my nemáme čo skrývať. Ak sa im niečo nepozdáva, mali by sa radšej pozrieť na prsty našim klientom. My sme len advokátska firma. Možno zastupujeme zopár ľudí, ktorí koketujú so zákonom, ale my sme nič zlé nevykonali. Sme z toho jednoducho v rozpakoch.“

Mitch sa usmial a rozložil ruky. „Takže, čo by som mal podľa vás robiť?“ spýtal sa úprimne.

„Nemôžete nič robiť, Mitch,“ povedal Lambert. „Len sa držte čo najďalej od toho človeka, a vždy pred ním radšej utečte. Ak na vás čo i len pozrie, hneď nám to príďte ohlásiť.“

„Presne to urobil,“ bránil ho Avery.

Mitch sa tváril, ako len najžalostnejšie vedel.

„Môžete ísť, Mitch,“ prepustil ho Lambert. „A informujte nás o všetkom.“

Odišiel z miestnosti sám.

DeVasher sa nervózne prechádzal za svojím stolom a ignoroval spoločníkov. „Hovorím vám, že klame. Klame. Ten chalanisko klame. Stopercentne klame.“

„Čo hovoril ten váš človek?“ spýtal sa zamračený Locke.

„Jen to videl trochu ináč. Bol v tom malý, ale významný rozdiel. Hovoril, že McDeere vošiel do toho obchodu celkom nenútene spolu s Tarranceom. Nepostrehol nijaké fyzické násilie. Ani najmenšie. Tarrance ho oslovil na ulici, prehodili spolu pár slov a potom sa viac‑menej skryli v tom obchode. Hovoril, že zaliezli až celkom dozadu a dobré tri‑štyri minúty sa rozprávali. Potom ďalší náš človek prešiel okolo obchodu, nakukol dnu a zrejme ho zbadali, lebo o pár sekúnd už obidvaja vyleteli von, pričom McDeere šermoval rukami a vykrikoval. Tu niečo nesedí, to vám hovorím.“

„Schmatol ho Tarrance za ruku a vtiahol ho do obchodu?“ spýtal sa Locke pomaly a precízne.

„Nie, dopekla. To je ten problém. McDeere s ním šiel dnu dobrovoľne, a ak ten chalan tvrdí, že ho tam nasilu vtiahol, tak klame. Náš človek hovorí, že keby si ho neboli všimli, možno by tam ostali dlhšie.“

„Ale nemôžete to tvrdiť určite,“ vyhlásil Nathan Locke.

„Určite nie, lebo ma tam nepozvali.“

DeVasher sa neprestajne prechádzal a spoločníci zamyslene hľadeli na dlážku. Vytiahol cigaru a vopchal si ju do tučných perí.

Napokon sa ozval Oliver Lambert. „Pozri, DeVasher, je veľmi ľahko možné, že McDeere hovorí pravdu a ten tvoj chlapík nepostrehol úplne všetko. Je to veľmi pravdepodobné. Myslím, že McDeere má nárok na prezumpciu neviny.“

DeVasher zachrčal a neodpovedal.

„Viete o nejakom inom kontakte s FBI od minulého augusta?“ spýtal sa Royce McKnight.

„Nevieme o ničom, ale to ešte neznamená, že sa spolu nerozprávali, to hádam uznáte. Aj o tých dvoch sme to zistili, až keď už bolo takmer neskoro. Jednoducho nemôžeme ustriehnuť každý ich pohyb. Je to nemožné.“

Prechádzal sa hore‑dolu popri sekretári, očividne hlboko zamyslený. „Musím si s ním trochu pohovoriť,“ vyhlásil nakoniec.

„S kým?“

„S McDeerom. Je načase, aby sme sa trochu porozprávali.“

„O čom?“ spýtal sa Lambert nervózne.

„Len to nechajte na mňa, okej? Vy sa mi do toho nepleťte.“

„Zdá sa mi, že je to trochu predčasné,“ poznamenal Locke.

„Kašlem na to, čo sa vám zdá. Keby ste vy šaškovali na bezpečnostnom oddelení, už dávno by ste boli všetci v chládku.“

Mitch sedel v kancelárii, dvere mal zatvorené a civel na steny. Kdesi hlboko v lebke cítil, že čochvíľa mu prepukne migréna, a bolo mu zle. Vtom ktosi zaklopal na dvere.

„Ďalej,“ ozval sa ticho.

Avery nakukol dnu a potom podišiel k stolu. „Čo takto zájsť si spolu na obed?“

„Nie, ďakujem. Nie som hladný.“

Spoločník strčil ruky do vreciek nohavíc a vľúdne sa usmial. „Pozrite, Mitch, viem, že vás to všetko trápi. Zíde sa vám trochu rozptýlenia. Musím ísť do mesta čosi vybaviť. Čo keby sme sa stretli o jednej v Manhattan Clube? V pokoji sa naobedujeme a všetko spolu preberieme. Rezervoval som pre vás limuzínu. O trištvrte bude čakať vonku pred budovou.“

Mitch sa s vypätím všetkých síl usmial, akoby ho dojala kolegova pozornosť. „Iste, Avery. Prečo nie?“

„No dobre. Takže dovidenia o jednej.“

O trištvrte na jednu vyšiel Mitch hlavným vchodom a zamieril k limuzíne. Šofér mu otvoril dvere a Mitch klesol na sedadlo. Už tam naňho čakala spoločnosť.

Mohutný holohlavý muž s ovísajúcou kožou na hrubom krku sa arogantne rozvaľoval v kúte. Natrčil mu ruku. „Som DeVasher, Mitch, teší ma.“

„Neviem, či som nastúpil do správnej limuzíny,“ prekvapil sa Mitch.

„Ale áno, áno. Len pokoj.“ Vodič sa odlepil s autom od obrubníka.

„Môžem vám nejako poslúžiť?“ spýtal sa Mitch.

„Môžete chvíľu počúvať. Musíme sa spolu pozhovárať.“ Vodič sa pustil po Riverside Drive a potom rovno na most Hernanda De Soto.

„Kam ideme?“ spýtal sa Mitch.

„Na malý výlet. Len nijaké strachy, synku.“

Takže ja budem šiesty, prebleslo Mitchovi hlavou. To je ono. Ale počkať. Oni predsa zabíjajú s väčšou fantáziou.

„Mitch, môžem vám hovoriť Mitch?“

„Prirodzene.“

„Fajn. Mitch, som šéfom bezpečnostného oddelenia firmy a…“

„Načo má firma bezpečnostné oddelenie?“

„Najprv ma počúvajte, synku, a všetko sa dozviete. Ešte od čias starého pána Bendiniho má firma vybudovaný rozsiahly bezpečnostný systém. Potrpel si na bezpečnosť a diskrétnosť. Mojou úlohou je firmu chrániť, a preto sa vám musím priznať, že ma veľmi znepokojuje tá záležitosť s FBI.“

„Aj mňa.“

„Viem. Sme presvedčení, že FBI sa pokúša nejakým spôsobom infiltrovať do našej firmy v nádeji, že sa jej podarí získať informácie o istých klientoch.“

„Ktorých klientoch?“

„Niekoľkých hazardéroch s pochybnými daňovými odpismi.“

Mitch prikývol a pozrel na rieku hlboko pod nimi. Už prekročili hranicu Arkansasu a obrysy Memphisu sa rozplývali v diaľke. DeVasher nepokračoval v rozhovore. Sedel ako ropucha s rukami na bruchu. Mitch chvíľu čakal, čo bude nasledovať, až napokon pochopil, že mlčanie DeVasherovi vôbec neprekáža. Pár kilometrov za riekou vodič zišiel z autostrády a hrboľatou vedľajšou cestou sa vracal na východ. Potom odbočil na úzku štrkovitú cestu, ktorá viedla asi kilometer pomedzi fazuľové polia pri rieke. Odrazu sa im pred očami znovu vynorila panoráma Memphisu na opačnom brehu.

„Kam ideme?“ spýtal sa Mitch trochu vyplašene.

„Len pokoj. Chcem vám niečo ukázať.“

Hrob, pomyslel si Mitch. Limuzína zastala na útese tri metre nad piesčinou na brehu rieky. Na druhom brehu sa impozantné vynímali kontúry mesta. Dokonca bolo vidieť aj vrchol Bendiniho budovy.

„Poďme sa prejsť,“ navrhol DeVasher.

„Kam?“ spýtal sa Mitch.

„No tak. Nebojte sa.“ DeVasher mu otvoril dvere a prešiel k zadným nárazníkom. Mitch ho pomaly nasledoval.

„Ako som vám už spomínal, Mitch, tie vaše dve stretnutia s tajnými nás veľmi znepokojujú. Ak sa s nimi budete rozprávať, povzbudíte ich, a ktovie, čo začnú skúšať nabudúce. Je nevyhnutné, aby ste sa s nimi už nikdy viac nerozprávali. Rozumiete?“

„Áno. To mi bolo jasné už od prvého stretnutia v auguste.“

A zrazu sa mu DeVasher zlomyseľne zaškeril rovno do tváre. „Mám tu pre vás malé prekvapenie, ktoré vám bude pripomínať, že máte dodržať dané slovo.“ Siahol do vrecka športového saka a vytiahol žltú obálku.

„Popozerajte si to,“ povedal s úškľabkom a nechal tam Mitcha samého. Mitch sa oprel o limuzínu a nervózne otvoril obálku. Boli v nej štyri technicky dokonalé čierno‑biele fotografie veľkosti dvadsať krát dvadsaťpäť centimetrov. Bola na nich pláž. A dievča.

„Preboha! Kto to fotil?“ zareval naňho.

„Záleží na tom? Ste to vy, alebo nie ste?“

Nebolo pochybností, kto je na fotografiách. Roztrhal ich na máme kúsky a hodil deVasherovi pod nohy.

„V robote ich máme ešte kopu,“ nevzrušene poznamenal DeVasher. „Hromadu. Nechceme ich použiť, ale ešte jeden taký rozhovor s pánom Tarranceom alebo iným tajným, a posielame ich vašej žene. Ako by sa vám to páčilo, Mitch? Len si predstavte, ako si vaša pekná ženuška ide do schránky po Redbook a katalógy, a nájde tam takúto zaujímavú obálku, adresovanú na svoje meno. Len si to predstavte, Mitch. Keď si nabudúce pôjdete s Tarranceom kupovať bazárové tenisky, spomeňte si na nás. Lebo my vidíme všetko.“

„Kto o nich vie?“ spýtal sa Mitch.

„Ja, fotograf, a teraz už aj vy. Ináč vo firme ani živá duša. Nemám v úmysle ich niekomu ukazovať. Ale ešte jeden rozhovor s tajnými, a ľahko sa môže stať, že začnú kolovať pri obede okolo stola. Ja sa nekašlem, Mitch.“

Sadol si na kapotu a šúchal si spánky. DeVasher pristúpil bližšie. „Počujte, synku. Ste veľmi bystrý mladý muž a ste na najlepšej ceste k balíkom prachov. Nepokazte si to. Len pekne pracujte, kupujte si nové autá, veľké domy, čo len chcete. Tak ako ostatní chlapíci. Len sa nehrajte na hrdinu. Nerád by som použil tie fotky.“

„Je mi to jasné.“

21

Sedemnásť dní a nocí prežili utrápení McDeerovci relatívne pokojne. Nevyrušil ich Tarrance ani iný federálny agent. Život sa vrátil do starých koľají. Mitch pracoval osemnásť hodín denne sedem dní v týždni a budovu opúšťal až v noci, keď odchádzal domov. Obedoval pri pracovnom stole. Avery posielal iných mladších kolegov rokovať na súd či vybavovať drobné pracovné záležitosti. Mitch sa len málokedy vzďaľoval zo svojho útočiska veľkosti štyri a pol krát štyri a pol metra, kde si bol istý, že sa k nemu Tarrance nedostane. Podľa možností sa vyhýbal aj chodbám, toaletám a kuchynke. Bolo mu jasné, že ho sledujú. Nevedel síce kto, ale nebolo pochybností, že istú skupinku ľudí mimoriadne zaujíma každý jeho krok. Tak len sedel za stolom a zväčša aj za zatvorenými dverami, usilovne pracoval a jeho palmárne účty rástli geometrickým radom. Snažil sa nemyslieť na to, že v budove je aj piate poschodie, kde sedí na zadku jeden odporný sviniar, ktorý má sadu fotografií, čo by ho mohli zničiť.

Po každom dni bez nehody sa Mitch čoraz väčšmi uzatváral do svojho azylu a dúfal, že posledná udalosť v kórejskom obchodíku možno Tarrancea nadobro odstrašila. Alebo ho možno vyliali z tajných služieb. Alebo možno Voyles jednoducho pustil z hlavy celú operáciu a Mitch si bude môcť znovu nažívať v šťastí a blahobyte, usilovať sa o prijatie za spoločníka a kupovať, na čo si len zmyslí. Ale vedel, že to tak nie je.

Pre Abby sa stal dom väzením, hoci mohla prichádzať a odchádzať, kedy chcela. Vzala si dlhší úväzok v škole, častejšie sa prechádzala po bulvároch a aspoň raz za deň šla na nákup. Všímala si všetkých ľudí, najmä mužov v tmavých oblekoch, ktorí sa na ňu dívali. Nosila slnečné okuliare, aby jej nevideli do očí. Nosila ich, aj keď pršalo. Neskoro v noci po osamelej večeri naňho čakala s pohľadom upretým na steny a premáhala pokušenie pustiť sa do pátrania. Na preskúmanie telefónov by jej stačilo aj zväčšovacie sklo. A drôty a mikrofóny tiež nie sú neviditeľné, hovorila si. Nejeden raz uvažovala, že si zoženie príručku a dozvie sa, ako tie prístroje vyzerajú, aby ich vôbec spoznala. Ale Mitch povedal nie. Určite sú v dome, ubezpečoval ju, a akýkoľvek pokus o ich nájdenie by sa mohol skončiť katastrofou.

A tak sa vo vlastnom dome pohybovala ticho ako myška, ale cítila, že takéto násilné zasahovanie do života už dlho nebude schopná trpieť. Obidvaja dobre vedeli, aké je dôležité, aby sa správali aj rozprávali normálne. Aj sa usilovali dostať zo seba pár normálnych viet o práci, o škole, o počasí. Ale boli to nemastno‑neslané rozhovory, násilné a strojené. Za študentských čias sa milovali často a búrlivo. Teraz milovanie prakticky vypadlo z ich života. Niekto počúval.

Privykli si chodiť na polnočné prechádzky okolo celého bloku. Narýchlo do seba hodili sendvič, odrecitovali pár naučených viet o dôležitosti telesného pohybu a vyrazili na ulicu. Ruka v ruke sa prechádzali v chlade a mraze, rozprávali o firme a FBI, a uvažovali, kam z konopí. A vždy dospeli k rovnakému záveru, že nikam. Jednoducho niet úniku. Tak prebehlo sedemnásť dní a nocí.

Osemnásty deň znamenal zvrat. Mitch sa cítil unavený už o deviatej večer a rozhodol sa ísť domov. Pracoval nonstop pätnásť a pol hodiny. Za dve stovky na hodinu. Ako zvyčajne, prešiel po chodbách na druhom poschodí, a potom vyšiel na tretie. Zbežne skontroloval, či ešte niekto robí. Na treťom poschodí nenašiel nikoho. Vyšiel aj na štvrté poschodie a kráčal širokou, priestrannou chodbou, akoby niečo hľadal. Svietilo sa jedine v pracovni Roycea McKnighta. Mitch sa nebadane prešmykol okolo jeho dverí. Averyho dvere boli zavreté a Mitch chytil kľučku. Zamknuté. Zašiel do knižnice na konci chodby po nepotrebnú knihu. Po dvoch týždňoch nenápadných nočných prehliadok nenašiel na chodbách ani v kanceláriách nijaké skryté kamery. Usúdil, že iba počúvajú. Nevidia.

Rozlúčil sa s Dutchom Hendrixom pri bráne a pobral sa domov. Abby ho nečakala tak skoro. Ticho otvoril dvere od garáže a vkĺzol do kuchyne. Šťukol vypínačom. Bola v spálni. Kuchyňu s pracovňou spájala chodbička s malým pracovným stolíkom. Abby naň odkladala dennú poštu. Ticho položil kufrík na stolík, a vtedy to zbadal. Na samom vrchu ležala veľká hnedá obálka adresovaná čiernou fixkou Abby McDeerovej. Bez spiatočnej adresy. Hrubými čiernymi písmenami bolo naškrabané FOTOGRAFIE – NESKLADAŤ. Najprv sa mu zastavilo srdce, potom dýchanie. Schmatol obálku. Bola otvorená.

Na čelo mu vyrazila hrubá vrstva potu. V ústach mal sucho a nevládal prehĺtať. Potom sa mu srdce rozbúšilo ako kováčske kladivo. Dýchal rýchlo a s námahou. Bolo mu na vracanie. S obálkou v ruke pomaly odstúpil od stola. Určite je v posteli, pomyslel si. Smutná, dotknutá, zničená a pekelne zúrivá. Utrel si čelo a usiloval sa trochu pozbierať. Bude tomu čeliť ako chlap, rozhodol sa.

Ležala v posteli a pri zapnutom televízore čítala knihu. Pes bol na dvore. Mitch otvoril dvere a Abby si zdesene sadla. Takmer sa rozkričala na drzého votrelca, až kým nezistila, že je to on.

„Ale si ma vyplašil, Mitch!“

V očiach sa jej zračil strach, vzápätí pobavenie. Ani stopy po plači. Vyzerali celkom normálne. Nebola v nich bolesť ani hnev. Nezmohol sa na slovo.

„Prečo si doma?“ prekvapene a s úsmevom sa domáhala vysvetlenia.

S úsmevom? „Bývam tu,“ dostal zo seba. „Prečo si nezavolal?“

„To mám vždy zavolať, ä môžem ísť domov?“ Teraz už dýchal takmer normálne. Tvári sa, akoby sa nič nestalo!

„Bolo by to od teba celkom milé. Poď sem a daj mi pusu.“

Sklonil sa nad posteľ a pobozkal ju. „Čo je toto?“ spýtal sa ľahostajne a ukázal jej obálku.

„Netuším. Je to síce adresované na mňa, ale vnútri nebolo nič. Celkom nič.“ Zatvorila knihu a položila ju na nočný stolík.

Celkom nič! Usmial sa na ňu a znova ju pobozkal. „Niekto ti sľúbil fotografie?“ spýtal sa nevinne.

„Neviem o tom. Musí to byť nejaký omyl.“

Takmer počul, ako sa DeVasher na piatom poschodí práve rehoce. To vypasené prasa určite teraz stojí niekde v kúte miestnosti plnej drôtov a prístrojov so slúchadlami na tej svojej melónovej hlave a rehoce sa ako šialený.

„Zvláštne,“ poznamenal Mitch. Abby si natiahla džínsy a kývla hlavou na dvor. Mitch prikývol. Dorozumievali sa jednoducho – stačilo ukázať prstom alebo hlavou na patio.

Mitch položil obálku na stolík a prebehol prstami čierne čarbanice. Zrejme to písal DeVasher osobne. Ešte stále mu znel v ušiach jeho rehot. Stále sa mu pred očami vynáral ten jeho tučný ksicht a odporný úškľabok. Tie fotografie už pravdepodobne kolovali v jedálni okolo stola. Predstavil si, ako ich Lambert a McKnight, ba aj Avery s mľaskotom očumujú a pritom chlipkajú kávu a pochutnávajú si na zákusku.

Len nech sa z nich trochu potešia, došľaka! Len nech si vychutnajú do sýtosti posledných pár mesiacov svojej oslnivej a blahobytnej právnickej kariéry.

Keď okolo neho prechádzala Abby, chytil ju za ruku. „Čo máme dobré na večeru?“ spýtal sa pre potešenie poslucháčov na piatom poschodí.

„Čo keby sme sa šli trochu nadýchať vzduchu? Mali by sme osláviť tvoj skorý návrat.“

Prechádzali cez pracovňu. „Výborný nápad!“ vyhlásil Mitch. Vyšli von zadným vchodom a ponáhľali sa cez patio do hustej tmy.

„Čo je?“ spýtal sa Mitch.

„Prišiel ti list od Doris. Píše, že teraz je v Nashville, ale dvadsiateho siedmeho februára sa vracia do Memphisu. Vraj sa musí s tebou stretnúť v dôležitej veci. Je to veľmi krátky list.“

„Dvadsiateho siedmeho! To bolo včera.“

„Viem. Zrejme je už v meste. Rada by som vedela, čo chce.“

„Áno, a ja by som rád vedel, kde je.“

„Vraj tu manžel získal angažmán.“

„Výborne. Veď ona nás už nájde.“

Nathan Locke zatvoril dvere na svojej pracovni a naznačil DeVasherovi, aby si sadol ku konferenčnému stolíku pod oknom. Tí dvaja sa zo srdca nenávideli, a ani sa nepokúšali tváriť srdečne. Ale biznis je biznis a povely prijímali od toho istého človeka.

„Lazarov mi kázal porozprávať sa s vami osamote,“ spustil DeVasher. „Bol som s ním dva dni vo Vegas a videl som, že je veľmi nervózny. Všetci sú veľmi nervózni, Locke, a vám dôveruje väčšmi ako komukoľvek inému z firmy. Dokonca vás má radšej ako mňa.“

„Pochopiteľne,“ poznamenal Locke bez náznaku úsmevu. Čierne vrásky okolo očí sa mu zúžili a pozorne zacielili na DeVashera.

„V každom prípade chce, aby som s vami predebatoval pár vecí.“

„Počúvam.“

„McDeere klame. Možno sa pamätáte, ako sa Lazarov vždy chvastal, že má špicľa v FBI. Nikdy som mu neveril, a ani teraz mu stopercentne neverím. Ale podľa toho Lazarovovho špicľa mal vraj McDeere rande s najťažšími kalibrami FBI, keď bol vtedy v januári vo Washingtone. Mali sme tam chlapcov a nič si nevšimli, ale nikto nemôže nepozorovane špehovať človeka každú jednu sekundu. Je celkom možné, že sa mu na okamih podarilo vykĺznuť bez toho, aby si to niekto z našich všimol.“

„Veríte tomu?“

„Nie je dôležité, či tomu verím ja. Lazarov tomu verí, a to je podstatné. V každom prípade ma poveril, aby som pripravil predbežné opatrenia na, ehm, jeho umlčanie.“

„Dopekla, DeVasher! Nemôžeme likvidovať ľudí ako na bežiacom páse.“

„Pôjde iba o predbežné opatrenia, nič viac. Presviedčal som Lazarova, že na to je ešte priskoro a že by to bola chyba. Ale všetci sú mimoriadne znepokojení, Locke.“

„Takto to nepôjde, DeVasher. A hovorím to vážne, došľaka! Musíme myslieť aj na svoju povesť. Máme vyšší koeficient nehodovosti ako na ropných vežiach. Ľudia si o tom začnú šuškať. Nakoniec dospejeme tak ďaleko, že k nám nenastúpi nijaký absolvent so zdravým rozumom.“

„O to sa nebojte. Lazarov rozhodol zmraziť ďalšie prijímanie. Okrem toho chce vedieť, koľko mladých ešte o ničom nevie.“

„Myslím, že päť… počkajte… Lynch, Sorrell, Buntin, Myers a McDeere.“

„McDeera môžete vynechať, Lazarov je presvedčený, že vie oveľa viac, ako vôbec tušíme. A tí štyria určite nič nevedia?“

Locke sa na okamih zamyslel a čosi si mrmlal popod nos. „No, pokiaľ viem, my sme im nič nepovedali. Vy tam hore počúvate a pozorujete. Dopočuli ste sa od nich niečo?“

„Nie, od tých štyroch nie. Podľa všetkého naozaj o ničom nevedia, ani nič netušia. Môžete ich prepustiť?“

„Prepustiť?! Sú to advokáti, DeVasher. Advokátov nemôžeme vyhodiť len tak pre nič za nič. Sú to lojálni členovia firmy.“

„Firmu čaká zopár zmien, Locke. Lazarov chce, aby ste vyhodili všetkých, čo ešte nič nevedia, a prestali prijímať nových. Tajní očividne zmenili stratégiu a je načase, aby sme ju zmenili aj my. Lazarov chce uzavrieť hradby a upchať diery. Nemôžeme len tak sedieť na zadku a čakať, kedy nás všetkých zbalia.“

„Vyhodiť,“ neveriacky si opakoval Locke. „Táto firma jakživ nevyhodila jediného právnika.“

„Dojímavé, Locke. Nevyhodili sme nikoho, len sme piatich poslali na druhý svet. Fakt dobré! Máte na to mesiac, tak pomaly začnite rozmýšľať, čo im poviete. Podľa môjho názoru by ste sa ich mali zbaviť všetkých naraz. Povedzte im, že ste prišli o veľké konto a znižujete stavy.“

„My máme klientov, nie kontá.“

„No výborne. Tak teda váš najvýznamnejší klient vám prikazuje vyhodiť Lyncha, Sorella, Buntina a Myersa. Začnite plánovať!“

„Ako môžem vyhodiť tých štyroch, a McDeera nie?“

„Vy už voľačo vymyslíte, Nat. Máte na to mesiac. Zbavte sa ich a už nikoho neberte. Lazarov chce vytvoriť pevný celok, kde bude možné každému dôverovať. Bojí sa, Nat. Šialene sa bojí. Určite vám nemusím vysvetľovať, čo by sa stalo, keby si niektorý mladý pustil hubu na špacír.“

„Nie. To mi nemusíte vysvetľovať. A čo zamýšľa s McDeerom?“

„Teraz nič, len pokračovať tak ako doteraz. Neprestajne ho odpočúvame, a ten chalan nepovedal pol slova ani žene, ani nikomu inému. Ani pol slova! Dva razy si ho vystriehol Tarrance a zakaždým to hneď prišiel zreferovať vám. Ešte vždy mám pocit, že to druhé stretnutie bolo dosť podozrivé, preto si naňho dávame sakramentsky bacha. Lazarov zas tvrdí, že mal to rande vo Washingtone. Usiluje sa získať dôkazy. Ten jeho špiceľ nevie nič konkrétne, ale snorí ďalej. Ak sa potvrdí, že McDeere sa vo Washingtone stretol s tajnými, a pritom to nikomu neohlásil, Lazarov mi stopercentne prikáže urýchlene konať. Práve preto mám začať s prípravou predbežných plánov.“

„Ako to chcete urobiť?“

„To ešte neviem. Zatiaľ som o tom veľmi neuvažoval.“

„Ako iste viete, o dva týždne ide s manželkou na dovolenku na Kajmanie ostrovy. Budú ubytovaní v našej vile ako ostatní.“

„Tam to už nemôžeme urobiť. Bolo by to podozrivé. A Lazarov chce, aby otehotnela.“

„McDeerova žena?“

„No. Chce, aby mali dieťa, nech máme aspoň nejakú páku. Jeho žena užíva tabletky, takže tam musíme zájsť na návštevu, pozrieť sa, ako vyzerajú, a potom ich nahradiť placebom.“

Lockove hrozivé čierne oči v tej chvíli akoby posmutneli. „Čo sa, dopekla, deje, DeVasher?“ spýtal sa ticho, s pohľadom upretým von oknom.

„Musí sa tu všeličo zmeniť, Nat. Tajní začínajú ňuchať okolo a podľa všetkého im na nás veľmi záleží. Jedného dňa im možno nejaký mladý skočí na háčik a vy sa budete uprostred noci pratať kadeľahšie.“

„Tomu neverím, DeVasher. Advokát, ktorý by riskoval vlastný život, aj život svojej ženy len pre pár pekných slov nejakých tajných, by musel byť namojveru poriadne hlúpy. A títo chlapci sú inteligentní a zarábajú viac ako dosť.“

„Dúfam, že máte pravdu.“

22

Agent realitnej kancelárie sprostredkujúcej prenájom sa oprel o stenu výťahu a zozadu pozoroval čiernu koženú minisukňu. Pohládzal ju pohľadom takmer až ku kolenám, pokračoval dolu po pásikoch a čiernych pančuchách, ktoré sa strácali v čiernych čižmách. Vo vysokých čižmách na vysokých podpätkoch s malými červenými mašličkami na prstoch. Potom sa pomaly vydal pohľadom naspäť po švíkoch cez kožu, chvíľu poobdivoval oblé tvary, a potom pokračoval hore červeným kašmírovým pulóvrikom, ktorý mu z tohto uhla veľa neodhaľoval, ale spredu, ako zistil ešte dolu v hale, ukrýval pôsobivé vnady. Vlasy sa končili tesne pod lopatkami a krásne kontrastovali s červeným pulóvrom. Vedel, že sú odfarbené, ale práve tie odfarbené vlasy spolu s koženou minisukňou, čiernymi švíkmi, vysokými čižmami a tesným pulóvrom, obopínajúcim veľkolepé poprsie, to všetko mu našepkávalo, že by tú ženu mohol mať. Najradšej hneď na mieste. Veď chcela len malú kanceláriu. A na nájomnom sa mohli rozumne dohodnúť.

Výťah zastal. Dvere sa otvorili a vykročil za ňou po úzkej chodbe. „Tadiaľto,“ naznačil jej a šťukol vypínačom. V kúte sa pretisol pred ňu a vopchal kľúč do drevených dverí, výrazne poznačených vekom.

„Sú tu len dve miestnosti,“ vysvetľoval a šťukol ďalším vypínačom. „Zhruba dvadsaťdva metrov štvorcových.“

Zamierila rovno k oknu. „Ten výhľad je fajn,“ poznamenala Tammy s pohľadom upretým do diaľky

„Áno, pekný výhľad. Koberec je nový. Maľovka vlaňajšia. Toalety sú na chodbe. Je to tu pekné. Celá budova bola v posledných ôsmich rokoch renovovaná,“ hovoril s pohľadom upretým na čierne švíky.

„Nie je to zlé,“ povedala Tammy bez súvislosti s jeho rečami. Naďalej pozerala von oknom. „Ako sa volá táto budova?“

„Budova bavlnárskej burzy. Jedna z najstarších v Memphise. Skutočne prestížne miesto.“

„Nakoľko prestížna je cena?“

Pritisol si obal s formulármi na hruď a odkašlal si. Ani doň nepozrel. Len hľadel na čižmy s podpätkami. „Nuž, nie je to veľmi veľká miestnosť. Načo ju potrebujete?“

„Na sekretárske práce. Príležitostné sekretárske práce.“ Prešla k druhému oknu, ani naňho nepozrela. Zato on sledoval každý jej pohyb.

„Aha. Ako dlho ju budete potrebovať?“

„Šesť mesiacov, ale zabezpečiť by som si ju chcela na rok.“

„Okej, na šesť mesiacov vám ju môžeme prenajať za tristotridsať na mesiac.“

Nestrhla sa, ba ani sa nepohla od okna. Vytiahla si pravú nohu z čižmy a pošúchala si ňou ľavé lýtko. Zistil, že švík pokračuje aj na šľape nohy. A nechty na nohách má nalakované… na červeno! Vytrčila ľavý bok a oprela sa o parapetu. Obal sa mu zachvel v rukách.

„Dám vám dvestopäťdesiat na mesiac,“ vyhlásila autoritatívne.

Odkašlal si. Chamtivosť nemala zmysel. Boli to jalové priestory. Pre väčšinu záujemcov nepoužiteľné. Nikto si ich neprenajal už celé roky. A v budove sa možno zíde príležitostná sekretárka. Aj jemu by sa zišla príležitostná sekretárka, dopekla!

„Tristo, ani o cent menej. Táto budova je v kurze. Na deväťdesiat percent obsadená. Tristo za mesiac, a to vám dávam zadarmo. Ledva to pokryje naše náklady.“

Náhle sa obrátila a boli tam! Usmievali sa rovno naňho. A kašmír ich doslova oblápal. „V inzeráte sa hovorilo o zariadenej kancelárii,“ poznamenala.

„Hneď ju môžeme zariadiť,“ zareagoval okamžite. „Čo by ste potrebovali?“

Poobzerala sa. „Písací stôl, sekretár, zopár registračiek a ešte pár stoličiek pre mojich klientov. Nemusí to byť super elegantné. A druhá miestnosť môže ostať prázdna. Tam dám kopírku.“

„Bez problémov,“ súhlasil s úsmevom.

„A keď to bude zariadené, dám vám tých tristo.“

„Platí,“ povedal, otvoril obal a vytiahol prázdnu nájomnú zmluvu. Položil ju na skladací stolík a začal vypĺňať.

„Vaše meno?“

„Doris Greenwoodová.“ Jej matka sa volala Doris Greenwoodová, a sama sa za slobodná volala Tammy Inez Greenwoodová, kým ju nezbalil Buster Hemphill, ktorý si neskôr zmenil meno (legálne) na Elvis Aaron Hemphill a odvtedy šiel ich život poriadne z kopca. Jej matka bývala v Iffinghame, v štáte Illinois.

„Okej, Doris,“ povedal čo najnežnejšie, keď už ju oslovil krstným menom a cítil, že sú si čoraz bližší. „Vaša adresa?“

„Načo to potrebujete?“ spýtala sa podráždene.

„No, ehm, len pre informáciu.“

„Do toho vás nič.“

„Veď dobre, dobre. To nie je problém.“ Rázne vyškrtol kolónku. Na chvíľu zaváhal a potom sa spýtal: „Tak teda, bude to od dnešného dňa, čiže druhého marca na šesť mesiacov, to znamená do druhého septembra. Spokojná?“ Prikývla a zapálila si cigaretu.

Prečítal si ďalší odsek. „Pri podpise zmluvy treba zložiť v hotovosti zálohu tristo dolárov a vopred zaplatiť nájomné za prvý mesiac.“

Z vrecka tenkej koženej sukne vyčarila zvitok bankoviek. Odrátala šesť stodolároviek a položila mu ich na stôl. „Prosím si potvrdenku,“ požiadala ho.

„Isteže.“ Neprestal písať ani na okamih.

„Na ktorom poschodí vlastne sme?“ spýtala sa a vrátila sa k obloku.

„Na deviatom. Za každú platbu nájomného po pätnástom dni v mesiaci rátame desaťpercentnú pokutu. Vyhradzujeme si právo prísť v ktorúkoľvek dennú hodinu na kontrolu. Zariadenie sa nesmie využívať na ilegálnu činnosť. Poistka je zahrnutá v cene. Na parkovisku oproti budove máte vyhradené jedno miesto. Tu sú dva kľúče. Chceli by ste sa na niečo spýtať?“

„Áno. Čo ak budem pracovať v nezvyčajnom čase? Teda, neskoro v noci.“

„S tým si nelámte hlavu. Môžete prichádzať aj odchádzať, kedy len chcete. Večer vás sem pustí stráž pri vchode z Front Street.“

Tammy si vopchala cigaretu medzi pevne zovreté pery a prešla k stolu. Preletela zmluvu zbežným pohľadom, na chvíľku zaváhala a nato sa podpísala menom Doris Greenwoodová.

Potom zamkli a agent ju nasledoval k výťahu.

Na druhý deň okolo obeda nasťahovali do miestnosti pestrú zmes nábytku a Doris Greenwoodová z firmy Greenwood Services si postavila prenajatý telefón hneď vedľa prenajatého písacieho stroja. A keď sedela za písacím strojom, stačilo len trošku pozrieť doľava a z okna mala dokonalý výhľad na rušnú Front Street. Do zásuviek uložila písací papier, zápisníky, ceruzky a rôzne iné kancelárske potreby. Na registračky aj na malý stolík, pri ktorom budú sedieť klienti, rozložila časopisy.

Ktosi zaklopal na dvere. „Kto je?“ spýtala sa.

„Kopírka,“ odpovedal mužský hlas.

Odomkla dvere a otvorila. Nízky, hyperaktívny chlapík zvaný Gordy bez váhania vrazil dnu, poobzeral sa a drsne zahulákal: „No tak, kam to dáme?“

„Tam,“ povedala Tammy a ukázala na prázdnu miestnosť veľkosti dva a pol krát tri metre, ktorá nemala ani len dvere. Dvaja mladí muži v modrých uniformách vtiahli dnu vozík s kopírkou. Gordy položil na stôl papiere. „To vám bude aj veľké do toho krtinca. Robí to deväťdesiat kópií za minútu a kŕmi sa automaticky. Je to poriadne veľká mašina.“

„Kde to mám podpísať?“ spýtala sa, púšťajúc reči jedným uchom dnu, druhým von.

Perom jej ukázal miesto na podpis. „Máte to na šesť mesiacov, po dvestoštyridsať na mesiac. V cene je aj servis a údržba, a ešte päťsto kusov papiera. Chcete normálny, alebo polovičný formát?“

„Normálny.“

„Prvú splátku treba poslať do desiateho a to isté platí aj pre ďalšie mesiace. Návod na použitie máte pribalený. Keby ste niečo potrebovali, stačí zavolať.“

Obidvaja pomocníci vyvaľovali oči na vyblednuté tesné džínsy a červené čižmy po kolená a len veľmi pomaly opúšťali miestnosť. Gordy odtrhol žltú kópiu a podal jej ju. „Vďaka za kšeft,“ rozlúčil sa.

Okamžite za nimi zamkla. Znova šla k oknu pri stole a pozrela na sever. Na Front Street. O dva bloky ďalej na opačnej strane bolo vidieť štvrté a piate poschodie Bendiniho budovy.

Stále trčal zavretý vo svojej pracovni, s nosom v kope kníh a papierov. Nemal čas pre nikoho okrem Lamara. Bolo mu nad slnko jasné, že jeho odťahovanie sa neprešlo bez povšimnutia. A tak pracoval ešte usilovnejšie. Možno im to nebude tak biť do očí, ak bude vykazovať dvadsať hodín denne. Peniaze ho možno ochránia.

Nina mu položila na stôl škatuľu so studenou pizzou, keď sa vrátila z obeda. A kým ju jedol, odpratával zo stola neporiadok. Zavolal Abby. Povedal, že ide navštíviť Raya a vráti sa v nedeľu neskoro večer. Vykĺzol bočným východom a rovno na parkovisko.

Tri a pol hodiny uháňal po medzištátnej diaľnici číslo štyridsať s očami prilepenými na spätné zrkadlo. Nič. Nikdy ich nevidel. Možno idú vždy vopred a niekde si naňho počkajú. V Nashville náhle odbočil do mesta. S mapkou, ktorú si vopred nakreslil, vrážal a vyrážal z hustej premávky, vracal sa v protismere, keď to len bolo možné, a vôbec jazdil ako zmyslov zbavený. V južnej časti mesta náhle zabočil medzi komplex činžiakov a kľučkoval medzi domami ako malý chlapec. Paráda! Parkoviská boli čisté a tváre biele. Všetky. Zaparkoval pri kancelárii domového správcu a zamkol BMW. Búdka pred neďalekým krytým bazénom fungovala. Zavolal si taxík a udal adresu o dva bloky ďalej. Uháňal pomedzi domy, bočnou uličkou, a prišiel zároveň s taxíkom. „Nástupište spoločnosti Greyhound,“ povedal vodičovi. „A ponáhľajte sa. Mám na to desať minút.“

„Len pokoj, kamarát. Je to len šesť blokov.“

Mitch sa zošuchol čo najhlbšie na zadnom sedadle a sledoval pouličný ruch. Vodič jazdil rozvážne a sebaisto a o sedem minút zastal pred vchodom na autobusové nástupište. Mitch hodil na predné sedadlo dve päťdolárovky a trielil k pokladnici. Kúpil si jednosmerný lístok do Atlanty na autobus s odchodom šestnásť tridsať. Podľa miestnych hodín bolo šestnásť tridsaťjeden. Pokladníčka ukázala smerom k lietacím dverám. „Autobus číslo štyristopäťdesiatštyri,“ oznámila. „O chvíľu odchádza.“

Vodič zabuchol batožinový priestor, vzal mu lístok a nastúpil do autobusu hneď za Mitchom. Prvé tri rady boli obsadené staršími černochmi a asi desiati ďalší cestujúci sedeli roztrúsení vzadu. Mitch pomaly postupoval uličkou, každú tvár si pozorne obzrel, ale nevidel nikoho. Sadol si k oknu na štvrté sedadlo odzadu. Dal si na oči slnečné okuliare a obzrel sa dozadu. Nikto. Dočerta! Že by nastúpil na nesprávny autobus? Pozeral cez dymové okná, ako sa autobus zaraďuje do premávky. Najbližšia zastávka je v Knoxville. Možno sa s ním skontaktujú tam.

Keď už uháňali po medzištátnej diaľnici a vodič zaradil optimálnu cestovnú rýchlosť, z ničoho nič sa v uličke objavil muž v džínsoch a madrasovej košeli a prisadol si k Mitchovi. Bol to Tarrance. Mitch si vydýchol.

„Kde ste boli?“ spýtal sa.

„Na véčku. Zbavili ste sa ich?“ spýtal sa Tarrance takmer šeptom a pozoroval temená hláv pred sebou. Nikto nepočúval. Nikto nemohol nič počuť.

„Nikdy ich nevidím, Tarrance. Takže vám nemôžem povedať, či som sa ich zbavil. Ale moju stopu by dnes nestratil iba superman.“

„Videli ste v autobusovej hale nášho človeka?“

„Áno. Pri búdke s červenou čiapkou na hlave. S nápisom Falcons. Čierny švihák.“

„To bol on. Bol by vám dal znamenie, keby ste ich mali za pätami.“

„Naznačil mi, že môžem ísť.“

Tarrance mal na očiach strieborné zrkadlovky a na hlave zelenú baseballovú čiapku s nápisom Michigan State. Mitch zacítil čerstvú vôňu žuvačky.

„Kde máte uniformu?“ spýtal sa Mitch, no ani sa neusmial. „Voyles vám povolil toto oblečenie?“

„Zabudol som sa ho spýtať. Oznámim mu to v rannom hlásení.“

„V nedeľu ráno?“ prekvapil sa Mitch.

„Pravdaže. Bude veľmi zvedavý, ako dopadol náš výlet autobusom. Pred odchodom som mu hodinu o všetkom referoval.“

„No dobre, tak teda po poriadku. Čo bude s mojím autom?“

„Vyzdvihneme vám ho o pár minút a postaráme sa oň. Dostane sa do dobrých rúk. Keď ho budete potrebovať, nájdete ho v Knoxville. Nebojte sa.“

„Myslíte, že nás neobjavia?“

„Vylúčené. Z Memphisu za vami nikto nešiel a v Nashville sme nič nespozorovali. Ste dokonale čistý.“

„Prepáčte, že som taký úzkostlivý, ale po tom fiasku v obuve som mal pocit, že ani vy nie ste imúnni voči hlúposti.“

„Bola to chyba, to pripúšťam. My…“

„Obrovská chyba. Už si ma možno dali na zoznam.“

„Zahrali ste to perfektne. A viac sa to nestane.“

„Sľúbte mi to, Tarrance. Sľúbte mi, že už ma nikto nikdy neosloví na verejnosti.“

Tarrance nazrel do uličky a prikývol.

„Nie, Tarrance. Chcem to počuť z vašich úst. Sľúbte mi to.“

„No dobre, dobre. Už sa to viac nestane. Sľubujem.“

„Ďakujem. Teraz už môžem ísť aj do reštaurácie a nemusím sa báť, že ma tam niekto dolapí.“

„Presvedčili ste ma.“

Pomaličky sa k nim blížil postarší černoch s paličkou, usmial sa na nich a postupoval ďalej. Dvere na toalete sa zabuchli. Greyhound šiel v ľavom jazdnom pruhu a svišťal okolo vodičov dodržiavajúcich povolenú rýchlosť.

Tarrance si začal listovať v časopise. Mitch pozeral von oknom. Černoch s paličkou si vybavil potrebu a odšuchtal sa na svoje miesto vpredu.

„Čo vás priviedlo na túto myšlienku?“ spýtal sa Tarrance, listujúc v časopise.

„Nemám rád lietadlá. Najradšej cestujem autobusom.“

„Aha. Tak odkiaľ začneme?“

„Voyles spomínal, že máte vypracovaný taktický plán.“

„Mám. Ale potrebujem zadáka.“

„Dobrí zadáci sú drahí.“

„Máme peniaze.“

„Bude to stáť sakramentsky veľa, viac, ako si myslíte. Vidím to zhruba tak, že ak sa vzdám štyridsaťročnej advokátskej kariéry, budem žiadať takého pol milióna za každý rok.“

„To je dvadsať miliónov.“

„Viem. Ale som ochotný spustiť.“

„To rád počujem. Zrejme vychádzate z predpokladu, že budete robiť, alebo ako vy hovoríte – vykonávať prax, ešte štyridsať rokov. To je veľmi pochybný predpoklad. Len zo žartu predpokladajme, že o päť rokov chytíme firmu do klepca a obžalujeme vás spolu s vašimi kamarátmi. A že predložíme dôkazy a šupneme vás na pár rokov do väzenia. Nenechajú si vás tam dlho, lebo ste iba radový šimeľ, a viete, ako to v chládku chodí. V každom prípade však prídete o licenciu, o dom, aj o svoje malé BMW. Možno aj o ženu. Keď vás pustia na slobodu, môžete si otvoriť súkromnú detektívnu kanceláriu ako váš priateľ Lomax. Nie je to ťažká práca, pokiaľ vám neprekáža, že sa musíte hrabať v špine.“

„Veď hovorím. Som ochotný jednať sa s vami.“

„No dobre. Tak sa teda jednajme. Koľko?“

„Za čo?“

Tarrance zatvoril časopis, uložil si ho pod sedadlo a vytiahol hrubé noviny. Tváril sa, že číta. Mitch rozprával iba kútikom úst a pohľadom sledoval stredovú čiaru.

„Správna otázka,“ poznamenal Tarrance ticho, takže jeho slová takmer splynuli so vzdialeným hvizdom dieselovej lokomotívy. „Čo od vás vlastne chceme? Výborná otázka. Po prvé, musíte sa vzdať právnickej kariéry. Budete musieť vyzradiť tajomstvá svojich klientov. To bude mať, pravdaže, za následok vyškrtnutie zo zoznamu advokátov, ale tým si zatiaľ hlavu nelámte. Teraz sa predovšetkým musíme dohodnúť, že nám odovzdáte firmu na striebornej tácni. Keď sa dohodneme, ak sa dohodneme, všetko ostatné sa už zariadi. Po druhé, a to je dôležitejšie, dodáte nám dostatočné množstvo dokumentácie, na základe ktorej budeme schopní obžalovať každého jedného člena firmy a väčšinu moroltovských mariózov. Všetky doklady sú ukryté v tej malej nenápadnej budove na Front Street.“

„Odkiaľ to viete?“

Tarrance sa usmial. „Lebo vydávame miliardy dolárov na boj proti organizovanému zločinu. Lebo sme Moroltovcom na stope už dvadsať rokov. Lebo máme svoje zdroje aj v tejto rodine. Lebo prv ako ich zlikvidovali, stihli čo‑to povedať aj Hodge s Kozinským. Nepodceňujte nás, Mitch.“

„A vy si myslíte, že sa mi podarí získať všetky informácie?“

„Áno, pán právny poradca. Vy nám znútra môžete pripraviť prípad, ktorý zničí firmu a rozbije jeden z najväčších zločineckých klanov v Spojených štátoch. Musíte nám pripraviť podrobný prehľad o celej firme. Kde má kto kanceláriu? Ako sa volajú všetky sekretárky, úradníci, koncipienti? Kto na akých prípadoch pracuje? Kto má ktorých klientov? Aká je hierarchia vedenia? Kto je na piatom poschodí? Čo je tam? Kde sú uložené všetky záznamy? Existuje nejaký centrálny sklad? Čo všetko je uložené v počítačoch? Čo všetko je na mikrofilmoch? A čo je najdôležitejšie, musíte to všetko vyniesť von a odovzdať nám to do rúk. Keď budeme mať pravdepodobnú kauzu, môžeme tam vpochodovať s celou armádou a všetkého sa zmocniť. Ale to je príšerne náročný krok. Musíme mať pripravený jasný a neotrasiteľný prípad, až potom môžeme vpáliť dnu so súdnym povolením na prehliadku.“

„To je všetko?“

„Nie. Budete musieť svedčiť proti všetkým kolegom na každom procese. Môže to trvať celé roky.“

Mitch si zhlboka vzdychol a privrel oči. Autobus spomalil. Pred nimi sa vinuli do diaľky dva nekonečné rady obytných prívesov. Stmievalo sa a raz za čas ožiarili cestu na západ diaľkové svetlá osamelého auta. Svedčiť na procesoch! Na to ani len nepomyslel. Vďaka miliónom, za ktoré si môžu kúpiť tých najlepších advokátov na svete, sa tie procesy môžu ťahať donekonečna.

Tarrance si otvoril paperbackové vydanie Louisa L’Amoura a začal skutočne čítať. Nastavil si svetlo nad hlavou, celkom ako skutočný cestujúci na skutočnom výlete. Keď celých tridsať kilometrov nepadlo ani slovo, ani cifra, Mitch odložil slnečné okuliare a pozrel na Tarrancea.

„Čo bude so mnou?“

„Budete mať kopu peňazí, ktoré stoja za tú námahu. Ak máte aspoň štipku morálky, môžete sa na seba každý deň pozrieť do zrkadla bez výčitiek svedomia. Môžete sa usadiť kdekoľvek v krajine, s novým menom, prirodzene. Nájdeme vám miesto, dáme vám urobiť plastiku nosa, čo len budete chcieť, fakt.“ Mitch sa zo všetkých síl snažil neodtŕhať pohľad od cesty, ale teraz nevydržal. Zlostne zazrel na Tarrancea. „Morálky? To slovo predo mnou viac nespomínajte, Tarrance. Som nevinná obeť, a vy to dobre viete.“

Tarrance zahundral a prefíkane sa zaškeril.

Niekoľko kilometrov prešli bez slova.

„A čo bude s mojou ženou?“

„No, tú si môžete nechať.“

„Úžasne vtipné.“

„Prepáčte. Dáme jej, čo len bude chcieť. Koľko toho vie?“

„Všetko.“ Spomenul si na dievča z pláže. „Teda, takmer všetko.“

„Vybavíme jej teplé miestečko v administratíve sociálnej poisťovne, alebo kde len budete chcieť. Nebude to až také zlé, Mitch.“

„Bude to úžasné. Až kým jedného krásneho dňa niektorý z vašich chlapcov alebo dievčat neotvorí ústa a neujde mu alebo jej niečo pred nesprávnou osobou. Potom sa o mne a mojej žene dočítate v novinách. Klan nezabúda, Tarrance. Sú horší ako stádo slonov. A vedia zachovať tajomstvo lepšie ako vaši. Už ste stratili zopár dobrých ľudí, nič mi nehovorte.“

„Veď vám ani nič nehovorím. A priznávam, že vraždiť vedia neuveriteľne vynaliezavo.“

„Ďakujem. Takže, kam sa skryjem?“

„To závisí len od vás. Momentálne máme po celých Štátoch roztrúsených asi tak dvetisíc svedkov, s novými menami, v nových domoch a v novej práci. Pomer stávok je mimoriadne priaznivý vo váš prospech.“

„Takže to je stávka?“

„Pravdaže. Buď zhrabnete tie peniaze a zmiznete, alebo sa budete hrať na veľkého právnika a modliť sa, aby sme sa vám nedostali na kožu.“

„To je teda sakramentsky dobrý výber, Tarrance.“

„To teda je. Som rád, že sa môžete rozhodnúť sám.“

Spoločníčka starého černocha s paličkou sa pozviechala zo sedadla a začala sa šuchtať k nim. Cestou sa zachytávala každého sedadla. Aj keď starena mala najmenej deväťdesiat, bola takmer chromá a pravdepodobne nevedela ani čítať, keď prechádzala popri ňom, Tarrance sa naklonil k Mitchovi a náhle onemel.

O štvrť hodiny sa otvorili dvere toalety a ozvali sa zvuky splachovacieho zariadenia, odnášajúceho splodiny vylučovania do hlbín Greyhoundu. Odšuchtala sa dopredu a sadla si na miesto.

„Kto je Jack Aldrich?“ vybafol náhle Mitch. Mal pocit, že to bola len kamufláž, a pozorne sledoval kútikom oka reakciu svojho spoločníka. Tarrance zdvihol pohľad od knihy a zahľadel sa na sedadlo pred sebou.

„To meno odniekiaľ poznám. Ale neviem si ho zaradiť.“

Mitch znova obrátil pohľad na cestu. Tarrance to vedel. Strhol sa a prv ako odpovedal prižmúril oči. Mitch pozoroval prúdy áut smerujúce na západ.

„Kto je to vlastne?“ spýtal sa konečne Tarrance.

„Nepoznáte ho?“

„Keby som ho poznal, nespytoval by som sa, kto to je.“

„Člen našej firmy. To by ste mali vedieť, Tarrance.“

„V Memphise je množstvo právnikov. Vy ich možno poznáte všetkých.“

„Poznám právnikov firmy Bendini, Lambert a Locke, nenápadnej malej firmy, ktorú majú vaši chlapci pod dohľadom už sedem rokov. Aldrich tam pracuje šesť rokov a údajne ho pred pár mesiacmi oslovila FBI. Je to pravda, alebo lož?“

„Čistá lož. Kto vám to povedal?“

„Na tom nezáleží. Len sa to tak u nás pošepkáva.“

„Je to lož. Neoslovili sme od augusta nikoho iného okrem vás. Čestné slovo. A ani nezamýšľame nikoho osloviť, pravda, pokiaľ neodmietnete spoluprácu a nebudeme si musieť hľadať nový zdroj informácií.“

„Nikdy ste sa s Aldrichom nerozprávali?“

„Veď vám to hovorím.“

Mitch prikývol a vzal do ruky časopis. Pol hodiny sa viezli bez jediného slova. Nakoniec Tarrance vzdal čítanie a ozval sa: „Pozrite, Mitch, o takú hodinu sme v Knoxville. Ak sa chceme nejako dohodnúť, mali by sme pomaly začať. Voyles sa bude zajtra vypytovať na milión vecí.“

„Koľko ponúkate?“

„Pol milióna.“

Každý právnik, ktorý za niečo stál, vedel, že prvú ponuku treba odmietnuť. Videl, ako Avery vždy šokovane otvoril ústa a znechutene, neveriacky krútil hlavou nad každou prvou ponukou, nech bola akákoľvek rozumná. Musí padnúť protinávrh a ďalší protinávrh, treba sa jednať a dohadovať, ale prvú ponuku jednoducho nemožno prijať. A tak Mitch len pokrútil hlavou, usmial sa do okna, akoby to bol očakával, a odmietol pol milióna.

„Povedal som nejaký dobrý vtip?“ spýtal sa Tarrance, ktorý neovládal právnické finty.

„To je smiešna suma, Tarrance. Ako môžete odo mňa chcieť, aby som odišiel zo zlatej bane s pol miliónikom? Po zdanení mi ostane čistých tristotisíc.“

„A čo ak vám tú zlatú baňu zatvoríme a posadíme všetkých nóbl frajerov do klietky – spolu s vami, prirodzene?“

„Ak, ak, ak. Ak ste takí strašne múdri, prečo ste už dávno nič nepodnikli? Voyles hovorí, že si dávate na firmu bacha už sedem rokov. To je skvelý úspech, Tarrance. Vždy máte také raketové tempo?“

„Chcete to skúsiť, McDeere? Povedzme, že nám to potrvá ešte ďalších päť rokov, dobre? Po piatich rokoch vám zbalíme celý krám a posadíme vás za mreže. Myslím, že tam vám bude celkom jedno, koľko nám to trvalo. Výsledok bude ten istý, Mitch.“

„Prepáčte. Nazdal som sa, že sa chceme dohodnúť, a nie vyhrážať.“

„Dostali ste ponuku.“

„Bola nízka. Chcete, aby som vám pripravil podklady pre stovky obvinení proti najúlisnejším kriminálnikom v celej Amerike, aby som vám predložil na striebornej tácni prípad, pri ktorom ľahko môžem prísť o život, a ponúkate mi smiešny bagateľ. Prinajmenšom tri milióny.“

Tarrance sa nestrhol ani nezamračil. Prijal protinávrh s pokojným, vyrovnaným výrazom hráča pokeru a obchodník Mitch vedel, že netriafal privysoko.

„To je hrozne veľa,“ poznamenal Tarrance skôr pre seba. „Myslím, že toľko sme ešte nikdy nikomu nezaplatili.“

„Ale môžete zaplatiť, nie?“

„Pochybujem. Musím sa o tom poradiť s riaditeľom.“

„S riaditeľom! Myslel som, že vám dal plnú moc. Budeme behať hore‑dolu za riaditeľom, až kým si neplesneme?“

„Aké máte ďalšie požiadavky?“

„Mám na vás ešte zopár vecí, ale najprv sa musíme dohodnúť na tých peniazoch.“

Starý černoch s paličkou mal očividne problémy s obličkami. Opäť sa zdvihol a tackavo sa šuchtal dozadu. Tarrance sa znova začítal do knihy a Mitch si listoval v starom výtlačku Field Stream.

Greyhound odbočil z diaľnice pred Knoxvillom o dve minúty osem. Tarrance sa naklonil k Mitchovi a zašepkal: „Vystúpte prednými dverami. Pri bielom aute bude stáť mladík v oranžovej joggingovej súprave s nápisom Tennessee. Keď vás zbadá, osloví vás menom Jeffrey. Potraste si ruky ako dávni priatelia a nastúpte do jeho bieleho auta. Zavezie vás k vášmu BMW.“

„Kde vlastne je?“ zašepkal Mitch.

„Za ubytovňou v univerzitnom areáli.“

„Skontrolovali, či tam nie sú nasadené ploštice?“

„Myslím, že áno. Spýtajte sa toho mládenca. Ak vás náhodou sledovali z Memphisu, možno im už vŕta hlavou, kam ste sa vyparili. Odvezte sa do Cookevillu. Je to nejakých stotridsať kilometrov smerom na Nashville. Stojí tam Holiday Inn. Ubytujte sa tam a ráno sa vyberte za bratom. Budeme dávať pozor, a ak by sme zistili niečo podozrivé, v pondelok ráno sa s vami spojím.“

„Kedy sa vyberieme na ďalší výlet?“

„Vaša manželka má v utorok narodeniny. Na ôsmu si objednala stôl u Grisantiho, v tej talianskej reštaurácii pri aerolíniách. Presne o deviatej choďte k cigaretovému automatu pri bare, vhoďte šesť štvrťdolárových mincí a kúpte si akékoľvek cigarety. Spolu s balíčkom nájdete na tácke magnetofónovú kazetu. Kúpte si walkmana so slúchadlami a vypočujte si pásku v aute. Nie doma, a už vôbec nie v kancelárii. Počúvajte so slúchadlami na ušiach. Potom pustite kazetu aj manželke. Z kazety sa odo mňa dozviete našu najvyššiu ponuku. Okrem toho vám vysvetlím zopár vecí. Vypočujte si ju niekoľko ráz a potom sa jej zbavte.“

„Trochu prešpekulované, nemyslíte?“

„Áno, ale netreba, aby sme sa v najbližších týždňoch stretli. Všetko sledujú a počujú, Mitch. A sú sakramentsky dobrí. Na to nezabúdajte.“

„O to sa nebojte.“

„S akým číslom ste hrávali futbal na prípravke?“

„Štrnásť.“

„A na univerzite?“

„Štrnásť.“

„Okej. Váš kód bude 1-4-1-4. Vo štvrtok večer zatelefonujte z búdky s digitálnym číselníkom na číslo 757-6000. Ozve sa vám hlas, ktorý vám dá užitočné inštrukcie týkajúce sa vášho kódového čísla. Keď vám bude všetko jasné, ozve sa môj hlas a bude vám klásť rozličné otázky. Tak začneme.“

„Prečo sa nemôžem radšej venovať právu?“

Autobus odbočil k nástupišťu a zastal. „Ja pokračujem až do Atlanty,“ povedal Tarrance. „Neuvidíme sa niekoľko týždňov. V súrnom prípade zavolajte na jedno z tých čísel, čo som vám dal už dávnejšie.“

Mitch zastal v uličke a pozrel na Tarrancea. „Tri milióny, Tarrance. Ani o cent menej. Ak môžete vyhadzovať miliardy na boj proti organizovanému zločinu, určite tam nájdete tie tri milióniky aj pre mňa. Nezabúdajte, že mám aj tretiu možnosť, Tarrance. Raz uprostred noci sa vyparím do vzduchu. Potom si to môžete rozdávať s Moroltovým klanom až do súdneho dňa. A ja si budem hrať domino na Karibských ostrovoch.“

„To určite, Mitch. Jednu‑dve hry si možno zahráte, a o týždeň si vás nájdu. A tam vám už nebudeme kryť chrbát. Tak dovi, kamarát.“

Mitch vyskočil z autobusu a vykročil po nástupišti.

23

V utorok ráno o pol deviatej Nina usporiadala spúšť na jeho stole do úhľadných kôpok. Mala rada tento ranný rituál úpravy pracovného stola a zadeľovania pracovných povinností. Diár s celodenným programom dňa ležal otvorený na rohu stola a bol naň dobrý výhľad. Nakukla doň a poznamenala: „Dnes teda máte nabitý program, pán McDeere.“

Mitch zalistoval v spise a pokúšal sa nevšímať si ju. „Každý deň mám nabitý program.“

„O desiatej stretnutie v pracovni pána Mahana v súvislosti so súdnym odvolaním spoločnosti Delta Shipping.“

„Už sa neviem dočkať,“ zahundral.

„O pol dvanástej porada v pracovni pána Tolara vo veci rozdelenia spoločnosti Greenbriar. Sekretárka pána Tolara mi naznačila, že to potrvá najmenej dve hodiny.“

„Prečo dve hodiny?“

„Neplatia ma za vypytovanie, pán McDeere. Ľahko by sa mi mohlo stať, že prídem o miesto. O pol štvrtej sa s vami chce stretnúť Vietor Milligan.“

„Prečo?“

„Opakujem, pán McDeere, ja nemám právo klásť akékoľvek otázky. A o štvrť hodiny máte byť v kancelárii pána Mulhollanda.“

„Áno, viem. Kde to je?“

„V budove bavlnárskej burzy. Nejakých štyri‑päť blokov odtiaľto na Union Avenue. Určite ste tadiaľ šli najmenej sto ráz.“

„Výborne. A čo ešte?“

„Mám vám niečo kúpiť cestou z obeda?“

„Nie. Dám si v meste sendvič.“

„Dobre. Máte už pripravené všetko, čo potrebujete k Mulhollandovi?“

Kývol hlavou k veľkému čiernemu kufríku a nepovedal nič. Odišla a o pár sekúnd už kráčal Mitch po chodbe, dolu schodmi a von hlavným východom. Na okamih zastal pod lampou, potom sa obrátil a rýchlo vykročil smerom do mesta. Čierny kufrík mal v pravej ruke, vínovočervený v ľavej. To bolo znamenie.

Pred zelenou budovou so zadebnenými oknami zastal pri požiarnom hydrante. Chvíľu počkal a potom prešiel cez Front Street na druhú stranu. Ďalšie znamenie.

Na deviatom poschodí budovy bavlnárskej burzy Tammy Greenwoodová odstúpila od okna a obliekla si kabát. Zamkla dvere a privolala výťah. Čakala. Práve sa mala stretnúť s mužom, ktorý ju ľahko mohol dostať na druhý svet.

Mitch vstúpil do haly a zamieril rovno k výťahom. Nevšimol si nikoho. Zo šesť biznismenov, hlboko zaujatých rozhovorom, práve odchádzalo. Nejaká žena ticho šepkala do telefónu. Bezpečnostný strážnik postával pred vchodom na Union Avenue. Privolal výťah a osamelo naň čakal. Keď sa otvorili dvere, prihnal sa k nemu uhladený mladý muž v čiernom obleku s ligotavým lemom a nastúpil. Mitch dúfal, že pôjde hore sám.

Mulhollandova kancelária bola na siedmom poschodí. Mitch stisol sedmičku a nevenoval pozornosť mládencovi v čiernom obleku. Keď sa výťah pohol, obaja svedomito sledovali blikajúce čísla nad dverami. Mitch ustúpil kúsok dozadu a položil si ťažký kufrík na zem k pravej nohe. Na štvrtom poschodí sa dvere otvorili a do kabíny nervózne nastúpila Tammy. Mladík si ju obzrel. Bola oblečená mimoriadne konzervatívne. Mala na sebe jednoduché krátke pletené šaty bez výstrihu. Nemala ani čižmy nad kolená. Vlasy mala odfarbené na svetločerveno. Mladík si ju znova obzrel a zavrel dvere výťahu. Tammy nastúpila s rovnakým veľkým čiernym kufríkom ako Mitch. Ani naňho nepozrela, len sa bez slova postavila k nemu a nenápadne postavila kufrík vedľa jeho. Na siedmom poschodí Mitch vzal jej kufrík a vystúpil. Na ôsmom poschodí opustil výťah švihák v čiernom obleku a na deviatom Tammy zdvihla ťažký čierny kufrík plný právnických spisov firmy Bendini, Lambert a Locke a odniesla ho do svojej kancelárie. Zamkla dvere, zahasprovala ich a vbehla do zadnej miestnosti, kde čakala zapnutá kopírka. Bolo tam sedem fasciklov a každý mal hrúbku najmenej tri centimetre. Úhľadne si ich rozložila na malom stolíku a vzala do ruky spis s označením Koker Hanks/East Texas Pipe. Rozopla hliníkovú svorku, vybrala obsah z obalu a opatrne vložila všetky doklady, listy a záznamy do kopírky. Stisla gombík a pozorovala, ako prístroj chrlí dve dokonalé kópie z každého dokumentu.

O pol hodiny už boli fascikle v kufríku, štrnásť nových fasciklov putovalo pod zámku do ohňovzdornej registračky, ukrytej v malom zamknutom šatníku. Tammy položila kufrík k dverám a čakala.

Klientom Franka Mulhollanda, spoločníka desaťčlennej firmy zameranej na bankovníctvo a poisťovníctvo, bol istý starý pán, zakladateľ a budovateľ siete obchodov s náradím pre domácich majstrov. Zveľaďoval svoj osemnásťmiliónový majetok až dovtedy, kým jeho syn a zradná správna rada neprevzali moc do svojich rúk a nedonútili ho nasilu odísť do dôchodku. Starý pán ich zažaloval. Spoločnosť podala protižalobu. Každý zažaloval každého a spory už jeden a pol roka viazli na mŕtvom bode. Keď už na nich advokáti dobre zbohatli, bolo načase dospieť k nejakému riešeniu. Firma Bendini, Lambert a Locke bola daňovým poradcom syna a správnej rady a Avery pred dvoma mesiacmi objasnil Mitchovi nepriateľské vzťahy medzi týmito dvoma stranami. Avery navrhoval, aby starému pánovi ponúkli balík obyčajných akcií, konvertibilných platobných poukazov a zopár cenných papierov v celkovej hodnote päť miliónov.

Mulholland nebol týmto plánom nadšený. Jeho klient nie je nenásytný, vysvetľoval opakovane, a vie, že už nikdy nezíska spoločnosť do svojich rúk. Svoju spoločnosť, nezabúdajte. Ale päť miliónov je málo. Nech by s tým predstúpili pred ktorúkoľvek porotu a nech by bola akákoľvek obmedzená, rozhodne by sa priklonila na stranu starého pána a aj hlupák vidí, že by mali zaplatiť… no, najmenej dvadsať miliónov!

Po hodinovej výmene návrhov, ponúk a protinávrhov bol Mitch ochotný pristúpiť na osem miliónov a Mulholland spustiť na pätnásť. Mitch si zdvorilo zbalil vínovočervený kufrík a Mulholland ho zdvorilo vyprevadil ku dverám. Sľúbili si, že sa znova stretnú asi o týždeň. Podali si ruky ako najlepší priatelia.

Výťah zastal na piatom poschodí a Tammy ľahostajne vkročila dnu. V kabíne nebol nikto okrem Mitcha. Keď sa dvere zatvorili, spýtal sa: „Nejaké problémy?“

„Nie. Dve kópie sú už pod zámkou.“

„Koľko to trvalo?“

„Pol hodiny.“

Výťah zastal na štvrtom poschodí a Tammy vzala do ruky prázdny kufrík. „Zajtra na obed?“ spýtala sa.

„Áno,“ odpovedal.

Dvere sa otvorili a Tammy vykročila na chodbu. Mitch sa zviezol na prízemie a vystúpil do haly, kde nebolo nikoho okrem bezpečnostného strážnika. Mitchell McDeere, advokát a právny poradca, vykročil ráznym krokom z budovy a dôležito sa náhlil do svojej kancelárie.

Oslava Abbiných dvadsiatych piatych narodenín prebiehala dosť ticho. Pri matnom svetle sviečok v tmavom kúte Grissantiho reštaurácie si občas niečo pošepkali, občas sa na seba usmiali. Bolo to ťažké. Práve v týchto chvíľach bol niekde v reštaurácii aj neviditeľný agent FBI s magnetofónovou kazetou, ktorú presne o deviatej vloží do automatu na cigarety v hale, kde si ju Mitch musí v priebehu niekoľkých sekúnd vyzdvihnúť a nesmie ho pritom spozorovať ani nachytať nikto – nech už je to ktokoľvek a vyzerá akokoľvek. A z pásky sa McDeerovci dozvedia, koľko studenej tvrdej meny dostanú za to, že poskytnú dôkazy a potom celý život prežijú na úteku.

Premŕvali sa v jedle, usilovali sa usmievať a udržiavať rozsiahlu konverzáciu, ale nervózne sa pritom hniezdili a pozerali na hodinky. O trištvrte na deväť už boli navečeraní. Mitch sa zdvihol a zamieril na toaletu a pritom preletel pohľadom tmavú halu. Cigaretový automat bol v kúte, presne tam, kde mal byť.

Objednali si kávu a presne o deviatej sa Mitch vrátil do haly, nervózne vhodil šesť štvrťdolárových mincí do automatu a potiahol páčku pod značkou Marlboro Lights na pamiatku Eddieho Lomaxa. Rýchlo sa načiahol za cigaretami a hlboko v tme nahmatal aj magnetofónovú kazetu. Vtom zazvonil verejný automat hneď vedľa cigaretového a Mitch sa strhol. Obrátil sa a poobzeral sa po hale. Nevidel nikoho, iba dvoch mužov, čo pri bare pozerali televíziu nad barmanovou hlavou. Zo vzdialeného kúta k nemu doľahol výbuch smiechu.

Abby pozorovala každý jeho pohyb a krok, až kým si znova neprisadol k stolu. So zdvihnutým obočím sa spýtala: „No?“

„Mám ju. Tvoja obľúbená kazeta Sony.“ Mitch sa napil kávy a nevinne sa usmieval, pozorne skúmajúc jedáleň plnú hostí. Nikto si ich nevšímal. Nikto sa o nich nestaral.

Podal čašníkovi šek a kreditnú kartu. „Ponáhľame sa,“ zahundral nezdvorilo. Čašník sa vrátil o pár sekúnd. Mitch rýchlo naškrabal podpis.

BMW bolo skutočne odpočúvané. A mimoriadne dôkladne. Tarranceovi ľudia ho veľmi ticho a detailne preskúmali lupami, keď pred štyrmi dňami čakalo na príchod autobusu. Bolo v ňom dokonale odborne namontované to najdrahšie odpočúvacie zariadenie, schopné zachytiť aj ten najtichší vzlyk či kašeľ. Lenže ploštice vedeli iba počúvať a nahrávať, zato sledovať stopy auta nedokázali.

Z parkoviska pred Grisantim odchádzala osádka BMW v hlbokom tichu. Abby opatrne otvorila walkmana a vložila doň kazetu. Podala Mitchovi slúchadlá, ktoré si vzápätí nasadil na uši. Spustila magnetofón a pozorovala, ako počúva a pritom bezcieľne blúdi mestom a mieri na diaľnicu.

Z kazety sa mu prihováral Tarrance:. „Zdravím vás, Mitch. Dnes je utorok deviateho marca, okolo deviatej večer. Všetko najlepšie k narodeninám želám vašej krásnej pani manželke. Táto nahrávka potrvá asi desať minút. Vypočujte si ju pozorne jeden‑dva razy a potom sa jej, prosím vás, zbavte. Minulú nedeľu som sa osobne stretol s naším riaditeľom a všetko som mu stručne vyrozprával. Mimochodom, ten výlet autobusom bol naozaj príjemný. Pán Voyles je celkom spokojný s vývojom situácie, ale vidí sa mu, že sme sa už dohadovali pridlho. Chce vec uzavrieť, a to čím skôr. Vysvetlil mi veľmi jednoznačne, že tri milióny sme ešte nikdy nikomu nezaplatili a nezaplatíme ich ani vám. Dosť si pritom zanadával, ale aby som nechodil ako mačka okolo horúcej kaše – vyhlásil, že vám môžeme dať milión, ale ani o chlp viac. Povedal, že peniaze vám uložíme na konto do švajčiarskej banky a nedozvie sa o nich nikto, ani len daňový úrad ministerstva financií. Milión dolárov. Nezdaniteľných. To je naša najvyššia ponuka a riaditeľ vyhlásil, že ak ju odmietnete, môžete ísť do pekla. My sa tej firme dostaneme na kobylku, Mitch, či už s vami, alebo bez vás.“

Mitch sa pochmúrne usmieval a pozoroval autá, ktoré svišťali okolo nich na diaľničnom nadjazde číslo dvestoštyridsať. Abby čakala na nejakú zmenu výrazu tváre či hundranie, z ktorého by vyčítala, či počúva dobré, alebo zlé správy. Nepovedala však nič.

Hlas pokračoval: „Budeme nad vami držať ochrannú ruku, Mitch. Poskytneme vám ochranu FBI, kedykoľvek sa vám zazdá, že je potrebná. Ak chcete, môžeme pravidelne kontrolovať, či je u vás všetko v poriadku. A ak sa vám o pár rokov zažiada niekam odsťahovať, zariadime všetko potrebné. Môžete sa sťahovať hoci aj každých päť rokov, a my sa vám postaráme o prepravu aj o zamestnanie. Nájdeme vám veľmi dobre platené miesto v oblasti sociálnej starostlivosti, na poštovom úrade alebo v administratíve vojnových veteránov. Voyles dokonca spomínal, že by sme vám mohli vybaviť výborne platené miesto u súkromného vládneho dodávateľa. Sám si povedzte, čo chcete robiť, a my vám to zariadime. Samozrejme, postaráme sa aj o všetky doklady na nové mená pre vás aj vašu manželku, a ak by ste chceli, môžete ich meniť každý rok. Bez problémov. Alebo ak máte lepší nápad, radi vám vyhovieme. Ak chcete odísť do Európy či Austrálie, stačí povedať. Bude tam o vás dobre postarané. Viem, že tých sľubov je veľmi veľa, ale myslíme ich smrteľne vážne a potvrdíme vám ich aj písomne. Tento obchod vám ponúkame za to, že nám vydáte do rúk firmu a Moroltovcov. O tom sa ešte porozprávame neskôr. Takže nadišiel váš čas. Voyles mi už dýcha na krk a musíme konať rýchlo. Zavolajte mi na to číslo vo štvrtok večer o deviatej z automatu pri mužských záchodoch v Houstone na Poplar Avenue. Zbohom, Mitch.“

Šmykol si prstom cez hrdlo a Abby vypla kazetu a potom ju pretočila na začiatok. Podal jej slúchadlá a teraz si mohla všetko pozorne vypočuť sama.

Vyzeralo to ako nevinná prechádzka v parku, dvaja zaľúbenci, nenútene kráčajúci ruka v ruke za chladného svitu mesiaca. Zastali pri kanóne a zamyslene hľadeli na majestátnu rieku, lenivo plynúcu do New Orleansu. Pri tom istom kanóne, kde kedysi stál v mrznúcom daždi nebohý Eddie Lomax a podával jedno zo svojich posledných detektívnych hlásení.

Abby držala v ruke kazetu a pozorovala rieku. Počula ju už dva razy a nebola ochotná nechať ju v aute, kde by sa jej mohol ktoviekto zmocniť. Po týždňoch mlčania a príležitostných rozhovorov vonku sa im rozprávalo čoraz ťažšie.

„Vieš, Abby,“ ozval sa konečne Mitch, klopkajúc na drevené koleso kanóna „vždy som túžil robiť na pošte. Jeden môj strýko bol tiež miestnym poštárom. Bolo by to celkom milé.“

Bol to tak trochu hazard vtipkovať v tejto situácii, ale zabralo to. Niekoľko zlomkov sekundy váhala a potom sa ticho zachichotala. Vedel, že sa jej to zdalo naozaj smiešne. „No fajn, a ja môžem umývať dlážku v nemocnici pre vojnových veteránov.“

„Prečo by si musela umývať dlážku? Môžeš vymieňať posteľnú bielizeň, alebo vykonávať inú užitočnú, nenápadnú činnosť. Budeme bývať v útulnom bielom domčeku v Omahe na Maple Street. Ja budem Harvey a ty Thelma a ešte by sa zišlo vymyslieť nejaké krátke, skromné priezvisko.“

„Poe,“ navrhla Abby.

„Super! Harvey a Thelma Poeovci. Rodina Poeovcov. Budeme mať v banke milión, ale neminieme z neho ani cent, lebo celá Maple Street by o tom okamžite vedela. Boli by sme iní ako ostatní, a po tom práve najmenej túžime.“

„Dám si urobiť plastiku nosa.“

„Ale veď tvoj nos je dokonalý!“

„Abbin nos je možno dokonalý, ale čo Thelmin? Musíme s ním niečo urobiť, nemyslíš?“

„Hm, asi máš pravdu.“ Náhle ho prešlo vtipkovanie a stíchol. Abby sa postavila pred neho a Mitch si ju privinul k sebe. Pozorovali, ako remorkér tlačí pred sebou aspoň sto člnov. Z času na čas zatienil mesiac nejaký obláčik a kedy‑tedy zafúkal studený vietor od západu, a hneď aj prestal.

„Veríš Tarranceovi?“ spýtala sa Abby.

„V akom zmysle?“

„Predpokladajme, že sa na to nedáš. Veríš, že jedného dňa Tarrance tú firmu dostane?“

„Bojím sa mu neveriť.“

„Takže zhrabneme peniaze a vyparíme sa?“

„Pre mňa je ľahšie zhrabnúť peniaze a vypariť sa ako pre teba, Abby. Ja tu nikoho nezanechám. Ale v tvojom prípade je to iné. Nikdy viac by si sa nestretla s vašimi.“

„Kam by sme šli?“

„Neviem. Ale nerád by som zostal v Štátoch. Tajným sa predsa len nedá celkom veriť. V cudzine by som sa cítil bezpečnejšie, ale Tarranceovi to, samozrejme, nepoviem.“

„A čo teraz?“

„Uzavrieme zmluvu, a potom začneme zhŕňať všetky dostupné informácie na potopenie lode. Nemám predstavu, o čo im ide, ale vysnorím, čo budú chcieť. Keď toho bude mať Tarrance dosť, zmizneme. Zbalíme prachy, dáme si urobiť nové nosy a vypadneme.“

„A koľko prachov zbalíme?“

„Rozhodne viac ako milión. Robia okolo toho veľké orácie, ale nakoniec sa predsa len dohodneme.“

„Koľko z nich vytlčieme?“

„Dva milióny v hotovosti, bez dane. Ani o cent menej.“

„Zaplatia?“

„Áno, ale to nie je najdôležitejšie. Otázne je, či ich vezmeme a utečieme.“

Bolo jej zima, a tak jej prehodil cez plecia svoj kabát. Pevne ju zovrel v náručí. „Je to hrozná zmluva, Mitch,“ vzdychla si. „Ale aspoň budeme spolu.“

„Som Harvey, nie Mitch.“

„Myslíš, že niekde budeme v bezpečí, Harvey?“

„Tu tiež nie sme v bezpečí.“

„Vôbec sa mi tu nepáči. Som stále sama a bojím sa.“

„Mám už po krk právnickej praxe.“

„Zbaľme peniaze a poďme kadeľahšie.“

„Dobrý nápad, Thelma.“

Podala mu kazetu. Pozrel na ňu, a potom ju odhodil ďaleko za Riverside Drive smerom k rieke. Chytili sa za ruky a náhlili sa cez park k BMW, odstavenému na Front Street.

24

Pozvaním na obed do honosnej jedálne na piatom poschodí bol Mitch v priebehu svojej kariéry poctený ešte len druhý raz. Avery mu predniesol pozvanie s vysvetlením, že na spoločníkov hlboko zapôsobila bilancia jeho palmárnych účtov za február, podľa ktorých vykazoval sedemdesiatjeden hodín týždenne, a preto by ho radi odmenili aspoň takto. Takéto pozvanie nemohol radový člen firmy za žiadnych okolností odmietnuť, bez ohľadu na programy, termíny, stretnutia, klientov a všetky ostatné krajne dôležité a naliehavé aspekty profesionálnej kariéry. Za celé dejiny firmy ešte nikto neodmietol pozvanie do slávnej jedálne. Každému sa ušlo dva razy do roka. Viedli sa o tom záznamy.

Mitch mal dva dni na psychickú prípravu. Najprv chcel rozhodne odmietnuť, a keď mu o tom Avery hovoril, stále sa mu rodili v hlave nové pochybné výhovorky. Predstava, že bude jesť, usmievať sa, klebetiť a zbližovať sa so zločincami, nech boli akokoľvek bohatí a uhladení, ho lákala oveľa menej, než keby sa mal podeliť o misku polievky s bezdomovcom na autobusovej stanici. Ale odmietnutím by zasadil ťažkú ranu tradícii. A tak ä tak im bol už dosť podozrivý.

A tak sa usadil chrbtom k oknu, nasilu sa usmieval a občas prehodil nejakú poznámku, či už k Averymu, Royceovi McKnightovi alebo, ako ináč, Oliverovi Lambertovi. Vedel, že bude sedieť za stolom s týmito troma. Vedel to už celé dva dni. Vedel, že ho budú nenápadne, ale ostražito sledovať, ä ešte náhodou nestratil entuziazmus, alebo ä sa uňho neprejavuje cynizmus, ba dokonca beznádej. Jednoducho hocičo podozrivé. Vedel, že pozorne zachytia každé jeho slovo na akúkoľvek tému. Vedel, že na jeho unavené plecia sa znesie záľaha chvály a sľubov.

Oliver Lambert ešte nikdy nebol taký šarmantný. Tých sedemdesiatjeden hodín týždenne, ktoré vykazoval vo februári, to je na takého mladého člena absolútny rekord, rozplýval sa, keď pred nich Roosevelt predkladal teľacie rebierko. Všetci spoločníci sú ohromení a očarení jeho pracovitosťou, pokračoval ticho a pritom behal pohľadom po jedálni Mitch sa nasilu usmial a pokrájal si mäso. Ostatní, ä už očarení alebo ľahostajní, viedli prázdne rozhovory, alebo sa venovali iba jedlu. Mitch narátal osemnásť aktívnych členov a sedem dôchodcov, oblečených v kaki nohaviciach a svetroch a s uvoľneným výrazom na tvári.

„Ste neuveriteľne vytrvalý, Mitch,“ poznamenal Royce McKnight s plnými ústami. Zdvorilo prikývol. Áno, áno, vytrvalo trénujem svoju odolnosť, pomyslel si Mitch. Pokiaľ to bolo možné, usiloval sa odpútať myšlienky od Joea Hodgea, Martyho Kozinského a ďalších troch advokátov, zvečnených na stene v knižnici Ale nebol schopný odpútať sa od spomienok na fotografie z pláže. Ktovie, ä ich už všetci videli? Možno kolovali pri obede okolo stolov, keď tam neboli hostia, iba spoločníci. DeVasher sľúbil, že ich neukáže nikomu, dá sa však veriť slovu gangstera? Stopercentne ich videli. Voyles spomínal, že všetci spoločníci a väčšina radových členov o všetkom vie.

Vzhľadom na to, že nemal ani najmenšiu chuť do jedla, vyčistil tanier doslova príkladne. Dokonca si naložil ešte jeden kúsok mäsa, len aby vyzeral normálne. Apetít má v poriadku!

„Takže na budúci týždeň idete s Abby na Kajmanie ostrovy?“ nadhodil Oliver Lambert.

„Áno. V škole majú jarné prázdniny, a tak sme si už pred dvoma mesiacmi rezervovali vilu. Veľmi sa tam tešíme.“

„Načasovali ste to perfektne,“ otrávene vzdychol Avery. „Už zase máme mesačný skĺz.“

„Stále máme mesačný skĺz, Avery. Tak čo tam jeden týždeň hore‑dolu? Dúfam, že nechcete, aby som si pribalil aj pár spisov?“

„To nie je zlý nápad. Ja si vždy čosi beriem so sebou.“

„Len to nie, Mitch,“ zatváril sa zhrozene Oliver Lambert. „Nebojte sa, táto budova sa zato nezrúti. Zaslúžite si s Abby jeden týždeň iba pre seba.“

„Bude sa vám tam páčiť,“ poznamenal Royce McKnight, akoby tam Mitch nikdy nebol a tá nešťastná príhoda na pláži sa vlastne ani nestala a nikto nevedel o nijakých fotografiách.

„Kedy odchádzate?“ spýtal sa Lambert.

„V nedeľu. Skoro ráno.“

„Letíte Laerom?“

„Nie. Nonstop Deltou.“

Lambert s McKnightom si vymenili významné pohľady, ktoré Mitch nemal vidieť. Odkedy vstúpil do miestnosti, cítil, že po ňom každú chvíľu zvedavo pokukujú aj od iných stolov. Napokon, nato ho tam aj pozvali.

„Viete sa potápať s akvalungom?“ spýtal sa Lambert, ktorému stále neschádzal z mysle Lear a Delta nonstop.

„Nie, ale chceme sa trochu ponárať s okuliarmi a trubicou.“

„Na Rum Pointe, na severnom konci ostrova, má potápačské stredisko istý Adrián Beach. Za týždeň vás všetko naučí. Je to tvrdý týždeň, ale stojí to za to.“

Inými slovami, od Abanksa sa držte čo naďalej, pomyslel si Mitch. „Ako sa to volá?“ spýtal sa zo slušnosti.

„Rum Point Divers. Fantastické miesto.“

Mitch sa inteligentne zamračil, akoby si práve ukladal do pamäti túto informáciu. Na Olivera Lamberta náhle sadol smútok. „Dávajte si pozor, Mitch. Keď si tak spomeniem na Martyho a Joea…“

Avery s McKnightom len nemo hľadeli do tanierov v pietnej spomienke na zosnulých kolegov. Mitch sa takmer posmešne zaškeril, ale nakoniec iba sťažka preglgol. Nepohol ani brvou, ba dokonca sa pridal k všeobecnému smútku. Marty a Joe, po ktorých ostali mladé vdovy a siroty bez otca. Marty a Joe, dvaja mladí bohatí advokáti, odborne zavraždení a odstránení, prv ako stihli prehovoriť. Marty a Joe, dvaja nádejní žraloci, ktorých zožrali ich vlastní. Voyles povedal Mitchovi, aby si vždy, keď uvidí Olivera Lamberta, spomenul na Martyho a Joea.

A teraz od neho chcú, aby za milión urobil to, na čo sa chystali Marty a Joe, a pritom ho nenachytali. Možno takto rok tu bude sedieť iný novoprijatý člen firmy a hľadieť na smutných spoločníkov, ako s pietou rozprávajú o mladom Mitchovi McDeerovi, o jeho neuveriteľnej výdrži a o tom, aký by z neho bol pekelne dobrý advokát, nebyť tej nehody. Koľkých ešte zabijú?

Chce dva milióny. A ešte zopár drobností navyše.

Po hodine dôležitých rečí a dobrého jedla sa spoločnosť pomaly začala rozchádzať. Viacerí sa Mitchovi prihovorili, ospravedlnili sa mu a šli po svojom. Sú naňho hrdí, tvrdili všetci do jedného. Je najžiarivejšou hviezdou ich spoločnej budúcnosti. Budúcnosti spoločnosti Bendini, Lambert a Locke. Usmial sa a poďakoval sa im.

Približne v čase, keď Roosevelt podával banánový koláč a kávu, Tammy Greenwoodová‑Hemphillová z firmy Greenwood Services pred episkopálnou školou svätého Ondreja zaparkovala svojho špinavého hnedého chrobáka hneď za ligotavého peugeota. Motor nechala bežať. Urobila štyri kroky, vopchala kľúč do kufra peugeota a vytiahla z neho ťažký čierny kufrík. Zabuchla kufor auta a odfrčala preč.

Abby popíjala kávu a cez malé okienko učiteľského salónika hľadela cez stromy a ponad ihrisko na parkovisko v diaľke. Ledva dovidela na svoje auto. Usmiala sa a pozrela na hodinky. Pol jednej, presne podľa plánu.

Tammy sa opatrne prepletala cez hustú obedňajšiu premávku smerom do mesta. Bolo to únavné, keď musela sledovať ešte aj spätné zrkadlo. Ako obyčajne, nevidela nič. Zastavila na svojom vyhradenom mieste oproti budove bavlnárskej burzy.

V tejto dávke bolo deväť fasciklov. Úhľadne si ich rozložila na skladacom stolíku a pustila sa do kopírovania. Sigalas Partners, Lettie Plunk Trust, HandyMan Hardware a dva obaly voľne previazané hrubou gumenou šnúrkou a označené slovami AVERYHO SPISY. Vyrobila dve kópie z každého listu a pozorne ich uložila naspäť. Do účtovnej knihy si zaznačila dátum, čas a názov každého spisu. Zatiaľ tam bolo dvadsaťdeväť záznamov. Povedal, že dokopy ich bude asi štyridsať. Kópie spisov uložila do registračky v šatníku, a druhú kópiu plus originál zabalila do čierneho kufríka.

Dôsledne sa pridržiavajúc inštrukcií, prenajala si pred týždňom na svoje meno malý sklad veľkosti štyri krát štyri metre na Summer Avenue. Bolo to osemnásť kilometrov od centra a o pol hodiny si už odomykala miestnosť 38C. Do malej kartónovej škatule uložila tie druhé kópie deviatich spisov a na vrchnák naškrabala dátum. Potom ju uložila vedľa ďalších troch škatúľ na zemi.

Presne o tretej popoludní zastala na parkovisku pred školou tesne za peugeotom, otvorila mu kufor a uložila kufrík tam, odkiaľ ho vzala.

O pár sekúnd neskôr vyšiel Mitch pred Bendiniho budovu a narovnával si unavený chrbát. Roztiahol ruky, zhlboka sa nadýchol a rozhliadol sa po Front Street. Aký krásny jarný deň! Všimol si, že o tri bloky na sever a o deväť poschodí vyššie boli žalúzie na okne spustené až dolu. Znamenie, že všetko je v poriadku. Usmial sa v duchu a vrátil sa do pracovne.

Na druhý deň Mitch vykĺzol z postele o tretej ráno a ticho si natiahol vyšúchané džínsy, flanelovú košeľu zo študentských čias, biele zodraté ponožky a staré pracovné čižmy Chcel vyzerať aspoň trochu ako šofér kamiónu. Bez slova pobozkal Abby, ktorá už bola hore, a odišiel. East Meadowbrook bola úplne pustá, a rovnako všetky ulice až po diaľnicu. O tomto čase ho hádam len nebudú sledovať.

Odbočil na medzištátnu diaľnicu číslo päťdesiatpäť a smeroval tridsať kilometrov na juh do Senatobie, v štáte Mississippi. Sto metrov od štvorprúdovej diaľnice jasne žiaril do noci rušný bufets celonočnou prevádzkou, ktorý mal stručný názov 4-55. Kľučkoval pomedzi kamióny až celkom dozadu, kde na noc zaparkovalo najmenej sto prívesov. Zastal pri umývačke kamiónov a čakal. Zo desať osemnásťkolesových obrov sa po centimetroch posúvalo k čerpadlám.

Spoza rohu sa vynoril mladý černoch s futbalovou čiapkou s nápisom FALCONS a pozeral na BMW. Mitch v ňom spoznal agenta z knoxvillskej autobusovej stanice. Vypol motor a vystúpil z auta.

„McDeere?“ spýtal sa agent.

„Jasné. Kto iný? Kde je Tarrance?“

„V boxe pri okne. Čaká.“

Mitch otvoril dvere a podal kľúče agentovi. „Kam ho dáte?“

„Len kúsok ďalej. Dáme vám naň pozor. Cestou z Memphisu ste boli čistý. Pokoj.“

Nastúpil do auta, prešmykol sa pomedzi dve dieselové čerpadlá a zamieril na diaľnicu. Keď Mitch vchádzal do bufetu šoférov kamiónov, jeho malé BMW práve mizlo v diaľke. Bolo trištvrte na štyri.

V hlučnej miestnosti popíjalo kávu a jedlo koláče plno mohutných mužov v stredných rokoch. Čistili si zuby farebnými špáradlami a rozprávali o rybačke na ostrieže a domácej politike. Mnohí huhňali severským prízvukom. Z džuboxu zavýjal Merle Haggard.

Advokát sa rozpačito predieral dozadu, až kým v neosvetlenom kúte nezbadal známu tvár, dobre skrytú za slnečnými okuliarmi a tou istou baseballovou čiapkou s nápisom MICHIGAN STATE. Vtom sa tvár usmiala. Tarrance držal v ruke jedálny lístok a pozoroval vchod. Mitch vkĺzol do boxu.

„Zdravím, kamarát,“ ozval sa Tarrance. „Tak ako jazdí kamión?“

„Perfektne. Ale autobus je tuším predsa len najlepší.“

„Nabudúce vyskúšame vlak alebo niečo také. Len pre zmenu. Laney vzal auto?“

„Laney?“

„Ten čierny fešák. Je to agent, ak náhodou neviete.“

„Nepredstavili nás. Áno, vzal moje auto. Kam s ním šiel?“

„Ďalej po diaľnici. Vráti sa asi o hodinu. Chceme, aby ste boli o piatej na ceste a o šiestej vo firme. Neradi by sme narušili váš pracovný deň.“

„Už ste ho aj tak dosť domrvili.“

Čašníčka Dot, na jednu nohu chromá, k nim prikrivkala s otázkou, čo si dajú. Len kávu. Dvere sa otvorili a bufet zaplavil ďalší príval šoférov. Meria už nebolo ani počuť.

„Ako sa majú chlapci tam u vás?“ žoviálne sa spýtal Tarrance.

„Perfektne. Meracie zariadenia nám spoľahlivo tikajú a všetci sme z hodiny na hodinu bohatší. Vďaka za opýtanie.“

„Rado sa stalo.“

„A čo môj starý kamoš Voyles?“ spýtal sa Mitch.

„Horí od nedočkavosti. Fakt. Dnes mi volal dva razy a najmenej desať ráz opakoval, že chce, aby ste sa konečne vyjadrili. Vraj ste už mali času až‑až. Povedal som mu, nech len pokojne vyčká. Keď sa dozvedel o dnešnom rande, skoro z kože vyskočil od netrpezlivosti. Presne o štyri hodiny sa mu mám ozvať a upokojiť ho.“

„Odkážte mu, že s tým miliónom to nepôjde, Tarrance. Večne sa chvascete, koľko miliárd vyhadzujete na boj proti organizovanému zločinu, tak čo keby ste z nich trošku uliali aj pre mňa? Čo môžu pre federálnu vládu znamenať také dva milióniky?“

„Takže teraz sú to dva milióniky?“

„Presne tak, dočerta. Dva milióny. Ani o cent menej. Milión hneď a milión potom. Už som začal kopírovať svoje spisy a o niekoľko dní by som s tým mal byť hotový. Podľa všetkého sú to samé legálne záležitosti. Keby som ich dal komukoľvek, okamžite by mi vzali licenciu. Takže keď ich dám vám, chcem prvý milión. Ako prejav dôvery.“

„Akým spôsobom vám ich máme vyplatiť?“

„Deponovať na konto v Zurichu. Ale o detailoch sa môžeme baviť neskôr.“

Dot im šuchla na stôl dva tanieriky a na ne dve šálky z iného servisu. Kávu nalievala asi z metrovej výšky, takže špliechala na všetky strany. „Dolejte si podľa chuti,“ zahundrala a odkrivkala.

„A ten druhý milión?“ spýtal sa Tarrance.

„Keď sa bude vám, Voylesovi a mne zdať, že som vás zásobil dostatočným množstvom materiálu na postavenie obžaloby, dáte mi polovicu. A keď budem posledný raz svedčiť, dáte mi druhú polovicu. To je absolútne férová dohoda, Tarrance.“

„Platí. Máte moje slovo.“

Mitch sa zhlboka nadýchol a doľahla naňho slabosť. Dohodli sa. Uzavreli zmluvu. Kontrakt. Nikdy ho nemôže dostať na papieri, ale aj tak je životne dôležitý. Pil kávu, ale vôbec nevnímal jej chuť. Takže na peniazoch sa dohodli. Len si teraz stáť za svojím.

„Ale ešte niečo, Tarrance.“

Hlava sa sklonila sa a mierne natočila doprava. „Áno?“

Mitch sa priklonil k nemu, s hlavou zloženou na rukách. „Nebude vás to stáť ani päták, ani sa pritom veľmi nezapotíte. Okej?“

„Počúvam.“

„Môj brat Ray je v Brushy Mountain. Ešte mu ostáva sedem rokov. Chcem, aby ste ho odtiaľ dostali.“

„To je smiešne, Mitch. Môžeme robiť všeličo, ale rozhodne nie vyťahovať ľudí zo štátnej basy. Z federálnej možno skôr. Ale zo štátnej v nijakom prípade.“

„Počúvajte, Tarrance, a počúvajte dobre. Ak vyrazím na cestu s mafiou za chrbtom, tak jedine s mojím bratom. Berte to ako súhrnnú transakciu. Dobre viem, že ak váš pán riaditeľ bude chcieť dostať Raya z väzenia, tak ho odtiaľ dostane. O tom som hlboko presvedčený. Teraz už len vymyslieť plán realizácie.“

„Ale my nemáme právo zasahovať do právomoci štátnych orgánov.“

Mitch sa usmial a napil sa kávy. „James Earl Ray utiekol z Brushy Mountain, a pritom mu nepomáhal nikto zvonku.“

„No to je skvelé. Nasadíme na väzenie diverzné jednotky a vyslobodíme vášho brata. Perfektný nápad.“

„Nehrajte sa na hlupáka, Tarrance. Od tohto neustúpim.“

„Veď dobre, dobre. Uvidím, čo sa dá robiť. Ešte niečo? Už nemáte nijaké milé prekvapenie?“

„Nie, iba zopár otázok pokiaľ ide o to, kam pôjdeme a čo budeme robiť. Kde bude náš prvý úkryt? Kde budeme ukrytí počas procesov? Kde budeme žiť zvyšok života? Maličkosti.“

„To môžeme predebatovať neskôr.“

„Čo vám prezradili Hodge a Kozinski?“

„Veľa nie. V jednom zápisníku, dosť hrubom zápisníku, máme zhrnuté a zaevidované všetko, čo vieme o Moroltovcoch a o firme. Kopa poznatkov o klane, jeho organizácii, kľúčových ľuďoch, ilegálnej činnosti a podobne. Mali by ste si to prečítať, prv ako sa pustíte do práce.“

„Čo urobím, pravdaže, až keď budem mať v rukách prvý milión.“

„Sedí! Kedy sa môžeme pozrieť na vaše spisy?“

„Zhruba o týždeň. Podarilo sa mi odkopírovať aj štyri fascikle, ktoré patria iným ľuďom. Možno sa mi podarí dostať aj k ďalším.“

„Kto vám to kopíruje?“

„To nie je vaša starosť.“

Tarrance na okamih zauvažoval, a potom to nechal tak. „Koľko ich bude dokopy?“

„Takých štyridsať‑päťdesiat. Vynášam ich vždy len po troškách. Na niektorých som robil osem mesiacov, na iných len jeden‑dva týždne. Pokiaľ to môžem posúdiť, sú to samí legálni klienti.“

„S koľkými z nich ste sa stretli osobne?“

„S dvoma či troma!“

„Len si nemyslite, že sú všetci legálni. Hodge nám rozprával o nejakých kašírovaných spisoch. Spoločníci ich volajú makačky. Vraj tam kolujú už celé roky. Každý bažant ich dostane na stôl, aby si na nich trochu vylámal zuby. Obrovské fascikle. Strávi nad nimi stovky hodín a cíti sa ako ozajstný právnik.“

„Makačky?“

„Tak tomu hovoril Hodge. Priehľadná hra, Mitch. Privábia vás peniazmi. Zadusia na pohľad legálnou prácou, a napokon veľká časť z nej možno aj je legálna. A o pár rokov už ste v tom až po uši. Definitívne prikovaný, bez šance na únik. Dokonca aj vy v tom už zrejme idete, Mitch. Nastúpili ste v júli, čiže pred ôsmimi mesiacmi, a veľmi pravdepodobne vám už prešlo rukami aj zopár nečistých spisov. Netušili ste to, nemali ste dôvod o niečom pochybovať. Ale už vás namočili.“

„Dva milióny, Tarrance. Dva milióny a môj brat.“

Tarrance si chlipol vlažnej kávy, a keď sa okolo nich motkala Dot, objednal si kokosový koláč. Pozrel na hodinky a potom na dav vodičov, fajčiacich jednu od druhej, nalievajúcich sa kávou a vymieňajúcich si najnovšie klebety. Napravil si okuliare a spýtal sa: „Tak teda čo mám odkázať pánu Voylesovi?“

„Odkážte mu, že z toho nič nebude, pokiaľ nesľúbi vytiahnuť Raya z väzenia. Nijaká dohoda, nijaká spolupráca, Tarrance.“

„Hádam už niečo len vymyslíme.“

„Pevne verím, že áno.“

„Kedy odchádzate na Kajmany?“

„V nedeľu ráno. Prečo?“

„Len sa tak pýtam, nič viac.“

„Viete, rád by som vedel, s koľkými skupinami prenasledovateľov mám rátať. Alebo chcem od vás priveľa? Som presvedčený, že budeme mať za chrbtom riadnu tlačenicu a priznám sa, že by sme si dosť radi užili aj súkromie.“

„Vo firemnej vile?“

„Ako ináč?“

„Tak to si vyhoďte z hlavy. Tam je určite viac drôtov ako na telefónnej ústredni. Možno aj zopár kamier.“

„To ste ma potešili. Večer si občas zájdeme do Abanksovho potápačského strediska. Ak by ste sa tam náhodou pritrafili, zastavte sa na pohárik.“

„Veľmi vtipné. Ak tam náhodou budeme, tak určite z nejakého dôvodu. A vôbec nezistíte, že tam sme.“

Tarrance tri razy zahryzol, a bolo po koláči. Položil na stôl dva doláre a spolu vyšli von do tmy za bufetom. Špinavý asfalt sa otriasal hukotom stovky dieselových motorov. Čakali.

„O pár hodín budem hovoriť s Voylesom,“ ozval sa Tarrance.

„Čo keby ste sa zajtra s manželkou vybrali na malý sobotný výlet?“

„Na nejaké konkrétne miesto?“

„Áno. Asi štyridsať kilometrov na východ odtiaľto je mestečko zvané Holly Springs. Starobylé južanské mesto s krásnou architektúrou a množstvom pamiatok z čias Konfederácie. Ženy si tam veľmi rady chodia obzerať staré panské domy. Objavte sa tam okolo štvrtej a my si vás už nájdeme. Starý kamoš Laney sa tam bude motať v červenom chevrolete s poznávacou značkou štátu Tennessee. Vyberte sa za ním. Nájdeme si nejaké vhodné miesto na rozhovor.“

„Je to bezpečné?“

„Spoľahnite sa. Ak si niečo všimneme alebo zaňucháme, zrušíme akciu. Jazdite po meste asi hodinu, a ak neuvidíte Laneyho, dajte si niekde sendvič a vráťte sa domov. Bude to znamenať, že sú nablízku. Riskovať nebudeme.“

„Vďaka. Ste správna partia.“

Spoza rohu sa vynorilo BMW a vyskočil z neho Laney.

„Vzduch čistý. Nikde nikoho.“

„Fajn,“ poznamenal Tarrance. „Tak dovidenia zajtra, Mitch. Šťastnú cestu.“ Podali si ruky.

„Buď všetko, alebo nič, Tarrance,“ pripomínal mu Mitch.

„Hovorte mi Wayne. Dovidenia zajtra.“

25

Čierne búrkové mračná a vytrvalý dážď už dávno rozohnali všetkých turistov zo Sedemmíľovej pláže, keď McDeerovci, premoknutí a unavení, dorazili k luxusnej vile. Mitch zacúval s prenajatým džípom mitsubishi cez obrubník a trávnik až k objektu B. Pri prvej návšteve býval v objekte A. Vyzerali takmer rovnako, odlišovali sa iba farbou omietky, dverí a okien.

Kľúč cvakol v zámke, rýchlo schmatli batožinu a hádzali ju dnu, lebo z neba sa už znova lialo ako z krhly.

Keď už bolo všetko vnútri a v suchu, začali sa vybaľovať v spálni na poschodí, pozdĺž ktorej sa tiahol dlhý balkón s výhľadom na mokrú pláž. Potom si šli pozrieť celý dom. Nakukli do každého šatníka a zhovárali sa rovnako opatrne ako doma. Chladnička bola prázdna, ale bar zásobený výborne. Mitch si hneď na počesť ostrova namiešal rum s kolou. Sadli si na balkón, nohy vystrčili do dažďa a pozorovali, ako spenený oceán vyráža na breh. V Dunihlave bolo ticho, len dvaja domorodci sedeli pri bare, popíjali a hľadeli na more.

„Tamto je Dunihlav,“ poznamenal Mitch a zdvihol pohár tým smerom.

„Dunihlav?“

„Spomínal som ti to. Miestna super atrakcia. Turisti tam chodia na drinky, miestni na domino.“

„Aha.“ Na Abby to ani najmenej nezapôsobilo. Zívla a zošuchla sa nižšie na laminátovej stoličke. Zavrela oči.

„No to je fantázia, Abby. Prvý raz sme v cudzine, takmer ako na svadobnej ceste, a ty zaspíš desať minút po vystúpení z lietadla.“

„Som unavená, Mitch. Kým si spal, ja som celú noc balila.“

„Osem kufrov – z toho šesť pre seba a dva pre mňa. Zbalila si celý náš majetok. Nečudo, že si bola celú noc hore.“

„Nechcela som, aby nám niečo chýbalo.“

„Chýbalo? Koľko bikín tam máš? Desať? Dvanásť?“

„Šesť.“

„Perfektné! Na každý deň jedny. Daj si niektoré na seba.“

„Čože?“

„Veď si počula. Obleč si tie polgramové modré s pár šnúrkami za šesťdesiat dolárov. Pri chôdzi sa ti v nich nádherne natriasajú prsia. Chcem ich vidieť.“

„Mitch, veď prší. Privliekol si ma na tento ostrov priam v monzúnovom období. Pozri na tie mračná. Ťažké, čierne a dokonale nehybné. Tento týždeň budem sotva potrebovať nejaké bikiny.“

Mitch sa usmial a pohládzal jej nohy. „Mne sa dážď páči. Vlastne by som sa celkom tešil, keby pršalo celý týždeň. Aspoň by sme ostali vnútri, v posteli, popíjali rum a hrozne si ubližovali.“

„Ja odpadávam. Chceš povedať, že sa chceš milovať? Veď tento mesiac sme sa už raz milovali.“

„Dva razy.“

„Myslela som, že sa chceš celý týždeň potápať.“

„Cha! Určite tam už na mňa striehne žralok.“

Vietor zosilnel a dážď šľahal už aj na balkón.

„Poďme sa vyzliecť,“ rozhodol Mitch.

O hodinu začala búrka ustupovať. Dážď zoslabol, premenil sa na jemné mrholenie, a potom celkom ustal. Obloha sa rozjasnila, tmavé, nízke oblaky pomaly opúšťali malý ostrov a mierili na severovýchod, na Kubu. Krátko pred západom slnka sa ešte vynorila na obzore žiarivá guľa a vylákala z plážových chatiek, domčekov, víl a hotelov zástupy turistov, ktorí sa hrnuli krížom cez pláž rovno do mora. Bar Dunihlav bol náhle plný vrhačov šípok a vysmädnutých paberkovačov, čo na pobreží zbierali vyplavené predmety. Domino pokračovalo tam, kde prestalo. Pred hotelom Palmy si už ladila nástroje reggae kapela.

Mitch s Abby sa bezcieľne prechádzali popri oceáne smerom k Georgetownu, čo najďalej od miesta, kde bol s tým dievčaťom. Občas si spomenul na ňu aj na fotografie. Bol presvedčený, že to bola profesionálka, ktorej DeVasher zaplatil, aby ho zviedla a pokorila pred pripravenými objektívmi skrytých fotoaparátov. Nepredpokladal, že by sa s ňou znova stretol.

A vtom ako na rozkaz muzikanti doladili nástroje, hluk v Dunihlave stíchol, plážoví tuláci zmeraveli, a všetky oči sa upreli na rozhranie vody a oblohy. Sivé a biele obláčiky, posledné zvyšky búrky, sa vznášali tesne nad horizontom a klesali spolu so slnkom.

Postupne sa sfarbovali do žlta, oranžova, červená, najprv len zľahka, v jemných tónoch, a potom náhle zahrali žiarivými farbami. Na niekoľko krátkych okamihov sa obloha premenila na maliarske plátno, kam slnko odvážnymi ťahmi štetca rozstreklo svoju obdivuhodnú paletu farieb. Vzápätí sa žiarivý pomaranč dotkol vody a o pár sekúnd zmizol. Oblaky stemneli a roztratili sa po oblohe. Kajmanský západ slnka.

Abby vystrašene a opatrne manévrovala s džípom v rannej dopravnej špičke po obchodnej štvrti. V živote nejazdila po ľavej strane cesty. Mitch ju navigoval, a sám zatiaľ pozoroval spätné zrkadlo. Úzke ulice a chodníky sa už hmýrili turistami postávajúcimi pred výkladmi plnými porcelánu, krištáľu, voňaviek, fotoaparátov, šperkov. Všetko bez cla.

Mitch ukázal na nenápadnú vedľajšiu uličku a džíp preletel pomedzi dve skupinky turistov. Pobozkal ju na líce. „O piatej presne tu.“

„Dávaj si pozor,“ dohovárala mu. „Teraz idem do banky a potom ostanem na pláži pred vilou.“

Zabuchol dvere a zmizol pomedzi dva malé obchodíky. Ulička ho doviedla na širšiu ulicu, ktorá smerovala k Hogsty Bay. Vbehol do nabitého obchodu s regálmi obťažkanými turistickými tričkami, slamenými klobúkmi a slnečnými okuliarmi. Vybral si krikľavú oranžovo‑zelenú košeľu a panamský klobúčik. O dve minúty vytrielil z obchodu priamo k okoloidúcemu taxíku. „Letisko,“ zavelil. „A švihom. Občas mrknite do zrkadla, či sa na nás niekto nenalepil.“

Vodič neodpovedal, len sa rýchlo prešmykol popri bankových budovách a uháňal von z mesta. O desať minút zastal pred letiskovou halou.

„Prilepil sa na nás niekto?“ spýtal sa Mitch a vyťahoval z vrecka peniaze.

„Nie, mon. Štyri doláre, desať centov.“

Mitch mu hodil na sedadlo päťdolárovku a rýchlo vykročil k hale. Lietadlo kajmanskej leteckej spoločnosti odlietalo na Cayman Brac o deväť minút. V suvenírovom obchodíku si Mitch kúpil šálku kávy a skryl sa medzi dve police zapratané čačkami. Prebehol pohľadom celú čakáreň, ale nikoho nezbadal. Nemal síce potuchy, ako vyzerajú, ale nevšimol si, že by sa tam niekto obzeral a snoril po stratenej obeti. Možno sledujú džíp, alebo prečesávajú obchodné centrum. Možno.

Za sedemdesiatpäť kajmanských dolárov si kúpil posledné miesto v desaťmiestnom Trislanderi. Abby mu ho rezervovala z verejného automatu ešte v ten večer, keď prišli. V poslednej možnej sekunde vyrazil z haly na letiskovú plochu a nastúpil na palubu. Pilot zabuchol, zamkol dvere a už rolovali po štartovacej dráhe.

Nikde nevidel nijaké ďalšie lietadlo. Napravo si všimol hangár.

Desať turistov obdivovalo jagavé belasé more a počas dvadsaťminútového letu toho veľa nenahovorilo. Keď sa blížili na Cayman Brac, pilot sa premenil na turistického sprievodcu a urobil široký oblúk okolo ostrovčeka. Najväčšiu pozornosť venoval vysokým útesom, ktoré na východnej strane prudko klesali do mora. Nebyť tých útesov, ostrov by bol plochý ako Veľký kajman. Potom mäkko pristál na úzkom asfaltovom páse.

Pri malej bielej budove, zo všetkých strán pomaľovanej nápisom LETISKO, čakal uhladený čistokrvný beloch a pozoroval pasažierov, náhlivo vystupujúcich z lietadla. Bol to Riek Acklin, tajný agent FBI. Z nosa mu kvapkal pot a košeľu mal prilepenú na telo. Trochu pokročil dopredu, a len akoby pre seba si zahundral: „Mitch.“

Mitch zaváhal a potom zamieril k nemu.

„Auto je pred vchodom,“ oznámil mu Acklin.

Mitch sa obzrel dookola. „Kde je Tarrance?“

„Čaká.“

„Je v aute klimatizácia?“

„Obávam sa, že nie. Prepáč.“

Auto nielenže nemalo klimatizáciu, ale ani poriadny motor a svetlá. Bol to sedemdesiaty štvrtý ročník, a kým sa trmácali po prašnej ceste, Acklin vysvetľoval, že na Braču nemajú v požičovni áut ktovieaký výber. Vláda USA si toto auto prenajala iba preto, lebo oni dvaja s Tarranceom jednoducho neboli schopní zohnať taxík. Boli radi, že sa im tak narýchlo podarilo nájsť ubytovanie.

Úhľadné malé domčeky zhustli a objavilo sa more. Zastavili na pieskovom parkovisku pred budovou s názvom Brac Divers. Do mora tu vybiehalo staré mólo, kde stálo popriväzovaných najmenej sto člnov všetkých možných veľkostí. Smerom na západ bolo po pobreží roztrúsených zo desať‑dvanásť chatiek so slamenou strechou, vytŕčajúcich pol metra nad pieskom, ubytovne potápačov zo všetkých kútov sveta. Hneď pri móle stál plážový bar bez mena, ale zato so všetkým, čo k nemu patrilo, čiže aj s dominom a šípkami. Z trámov viseli ventilátory z dreva a mosadze a pomaličky, tichučko ovievali hráčov domina a barmana.

Wayne Tarrance sedel pri stole sám, pil kolu a pozoroval skupinu potápačov, ako prekladajú z móla do lode najmenej tisíc rovnakých žltých kyslíkových bômb. Ešte aj na turistu bol oblečený mimoriadne výstredne. Tmavé slnečné okuliare so žltým rámom, hnedé slamené sandále, očividne čerstvo zakúpené, čierne ponožky, tesná havajská košeľa hrala najmenej dvadsiatimi krikľavými farbami, a veľmi krátke zlatožlté trenírky odhaľovali takmer celé ligotavé, chorobne bledé nohy pod stolom. Kývol kolou na dve prázdne stoličky.

„Parádna košeľa, Tarrance,“ poznamenal Mitch s neskrývaným pobavením.

„Ďakujem. Ani vaša nemá chybu.“

„No a ten bronz!“

„Tak, tak. Musím zapadnúť, chápete.“

Čašník postával neďaleko a čakal, kedy si ho všimnú. Acklin si objednal kolu. Mitch si dal kolu s kvapkou rumu. Všetci traja chvíľu fascinovane obdivovali potápačov nakladajúcich do lode svoj bohatý výstroj.

„Tak čo sa vlastne stalo v Holly Springs?“ spýtal sa konečne Mitch.

„Nehnevajte sa, ale nedalo sa nič robiť. Sledovali vás už od Memphisu a v Holly Springs mali pripravené dve autá. Nemohli sme sa k vám ani len priblížiť.“

„Rozprával si sa s manželkou o tom výlete?!“ spýtal sa Acklin.

„Myslím, že áno. Tuším sme o tom doma zopár ráz hovorili.“

Acklin sa zatváril spokojne. „Boli na vás dokonale pripravení. Najprv vás asi dvadsaťpäť kilometrov sledoval zelený Skylark, potom zmizol. Vtedy sme akciu odvolali.“

Tarrance sa napil koly a pokračoval: „V sobotu neskoro večer odletel Lear z Memphisu nonstop na Veľký kajman. Predpokladáme, že na ňom boli aspoň dvaja‑traja chlapíci nasadení na vás. Lietadlo sa vrátilo do Memphisu v nedeľu.“

„Takže sú tu a sledujú nás?“

„Pravdaže. Pravdepodobne mali jedného‑dvoch ľudí aj vo vašom lietadle. Mohli to byť muži, ženy, alebo jedno aj druhé. Mohol to byť čierny frajer, alebo aj orientálna krásavica. Ktovie? Veď viete, Mitch, peňazí majú ako pliev. Dvoch už poznáme. Jeden vás mal na starosti vo Washingtone. Asi štyridsaťročný blonďák, vlasy ostrihané veľmi nakrátko, takmer po vojensky a mimoriadne výrazné nordické črty. Vysoký zhruba stoosemdesiatpäť centimetrov. Veľmi rýchly. Včera sme ho videli v červenom Escorte, prenajatom v miestnej požičovni Coconut Rental Cars.“

„Myslím, že som ho už videl,“ poznamenal Mitch.

„Kde?“ spýtal sa Acklin.

„V bare na memphiskom letisku po návrate z Washingtonu. Pristihol som ho, ako si ma obzerá, a hneď mi zaplo, že som ho videl aj vo Washingtone.“

„To je on. Je tu.“

„A ten druhý?“

„Tony Verkler, alebo aj Dvojtonový Tony, ako mu hovoríme medzi sebou. Je to bývalý trestanec s pozoruhodne pestrou paletou priestupkov, poväčšine spáchaných v Chicagu. Už roky pracuje pre Moroltovcov. Váži najmenej stodvadsať kíl a pri sledovaní je neoceniteľný, lebo nikomu ani do päty nevojde, aby ho podozrieval.“

„Včera večer bol v Dunihlave,“ dodal Acklin.

Potápačská loď s veľkou pompou vyrazila od móla na šíru vodu. V diaľke, na druhej strane móla, rybári v malých plachetniciach rozťahovali siete a námorníci navigovali pestrofarebné katamarany od pevniny. Ostrov sa už načisto prebudil z tichého ospalého rána. Polovica lodí kotviacich pri móle už odplávala, alebo bola na najlepšej ceste odplávať.

„A vy ste kedy prišli do mesta, chlapci?“ spýtal sa Mitch, vychutnávajúc svoj drink, v ktorom bolo viac rumu ako koly.

„V nedeľu večer,“ odpovedal Tarrance a ešte stále nemohol odtrhnúť pohľad od potápačskej lode, strácajúcej sa v diaľke.

„Len tak pre zaujímavosť, koľko ľudí máte na ostrovoch?“

„Štyroch mužov, dve ženy,“ povedal Tarrance. Acklin zmĺkol a prenechal rozhovor na svojho nadriadeného.

„A prečo ste vlastne tu?“ spýtal sa Mitch.

„No, z viacerých dôvodov. Po prvé, chceli sme sa s vami porozprávať a konečne uzavrieť tú našu dohodu. Nášmu riaditeľovi nesmierne záleží, aby sme sa dohodli k vašej plnej spokojnosti. Po druhé, pozrieme sa na nich bližšie, aby sme videli, koľkých fešákov sem vlastne vyslali. Celý týždeň sa budeme usilovať, aby sme ich všetkých spoznali. Ostrov je malý a je ako stvorený na takýto účel.“

„A po tretie, zažiadalo sa vám trochu bronzu.“

Acklin sa mierne zachichotal. Tarrance sa usmial, a nato zamračil. „No, nie celkom. Sme tu aj na vašu ochranu.“

„Na moju ochranu?“

„Áno. Keď som naposledy sedel pri tomto stole, rozprával som sa s Joeom Hodgeom a Martym Kozinským. Asi pred deviatimi mesiacmi. Presne deň predtým, ako ich zavraždili.“

„A myslíte, že už idú zavraždiť mňa?“

„Nie. Ešte nie.“

Mitch naznačil barmanovi, že by si dal ešte jeden drink. Domino už bolo v plnom prúde a Mitch pozoroval domorodcov, ako sa hádajú a popíjajú pivo.

„Pozrite, chlapci, kým sa tu my rozprávame, tí fešáci, ako im hovoríte, teraz zrejme sledujú moju ženu po celom ostrove. Nebudem mať pokoj, kým sa nevrátim. Tak teda, ako to vyzerá s našou dohodou?“

Tarrance odtrhol pohľad od mora aj od potápačskej lode a zahľadel sa na Mitcha. „Tie dva milióny sú okej, no a…“

„Viem, že sú okej, Tarrance. Veď sme sa na tom dohodli, alebo nie?“

„Len pokojne, Mitch. Keď nám dáte všetky tie spisy, vyplatíme vám milión. V tej chvíli už nebude návratu, ako sa hovorí. Budete v tom až po krk.“

„Tarrance, to mi je jasné. Sám som to predsa navrhol, ako sa možno pamätáte.“

„Lenže to je tá ľahšia časť vašej úlohy. V skutočnosti nemáme záujem o vaše spisy, lebo sú čisté, bezúhonné. Riadne legálne spisy. A my chceme tie špinavé, Mitch, nabité podkladmi pre obžalobu. K tým sa dostanete oveľa ťažšie. Ale keď sa vám to podarí, dáme vám ďalšieho pol milióna. A zvyšok po poslednom procese.“

„A čo môj brat?“

„Pokúsime sa.“

„To mi nestačí, Tarrance. Chcem záväzný sľub.“

„Nemôžeme vám sľúbiť, že zaručene dostaneme z väzenia vášho brata. Dočerta, veď má sedieť ešte sedem rokov.“

„Ale je to môj brat, Tarrance. Aj keby bol hneď periodickým vrahom, ktorého čaká kreslo. Je to môj brat, a ak ma chcete kúpiť, musíte ho odtiaľ dostať.“

„Povedal som, že sa pokúsime, ale nemôžeme vám to sľúbiť záväzne. Neexistuje nijaký legálny ani formálny spôsob riešenia tohto problému, preto musíme vyskúšať iné spôsoby. Čo ak ho na úteku zastrelia?“

„Stačí, ak ho odtiaľ dostanete, Tarrance.“

„Pokúsime sa.“

„Využijete všetky sily a možnosti FBI, aby ste môjmu bratovi pomohli utiecť z väzenia? Áno, Tarrance?“

„Máte moje slovo.“

Mitch sa pohodlne oprel a dal si poriadny dúšok svojho drinku. Teraz bola dohoda kompletná. Uľahčene si vydýchol a usmial sa na veľkolepú hladinu Karibského mora.

„Takže kedy dostaneme tie vaše spisy?“ spýtal sa Tarrance.

„Myslel som, že ich nechcete. Sú príliš čisté, nepamätáte sa?“

„Chceme tie spisy, Mitch, lebo keď nám ich dáte, ste náš. So spismi sa nám vydáte do rúk aj vy sám, takpovediac oferujete svoju advokátsku licenciu.“

„O takých desať‑pätnásť dní.“

„Koľko ich bude?“

„Okolo štyridsať‑päťdesiat. Menšie sú hrubé asi tri centimetre. Tie veľké by sa nezmestili na tento stolík. Nemôžem používať kopírku v práci, a tak sme to museli zariadiť ináč.“

„Hádam by sme ti mohli pomôcť pri kopírovaní,“ ponúkol sa Acklin.

„Hádam radšej nie. Hádam by som vás o to požiadal, kedy som to hádam potreboval.“

„Akým spôsobom nám ich chcete odovzdať?“ spýtal sa Tarrance. Acklin sa znova stiahol.

„Veľmi jednoducho, Wayne. Keď ich budem mať všetky okopírované a milión bude bezpečne tam, kde ho chcem mať, odovzdám vám kľúč od jednej malej miestnosti v okolí Memphisu a môžete si ich hneď naložiť do dodávky.“

„Povedal som, že vám deponujeme peniaze na konto do švajčiarskej banky,“ prekvapil sa Tarrance.

„No a ja ich už nechcem mať na konte vo švajčiarskej banke, okej? Podmienky transakcie diktujem ja a budete robiť presne to, čo vám poviem. Mne tu ide o krk, chlapci, a tak budem povely vydávať ja. Alebo aspoň väčšinu.“

Tarrance sa usmial, čosi zahundral a zahľadel sa na mólo.

„Vy nedôverujete švajčiarskym bankám?“

„Povedzme, že mám vyhliadnutú inú banku. Nezabúdajte, že robím v práčovni špinavých peňazí, Wayne, a tak som expertom na ukrývanie peňazí v zahraničí.“

„Uvidíme.“

„Kedy dostanem do rúk tú moroltovskú kroniku?“

„Keď budeme mať vaše spisy a zaplatíme prvú splátku. Poskytneme vám čo najviac informácií, ale väčšinou sa budete musieť spoľahnúť sám na seba. Budeme sa musieť často stretávať, a to bude, samozrejme, dosť nebezpečné. Možno si urobíme ešte zopár výletov autobusom.“

„Okej, ale nabudúce sedím pri uličke ja.“

„No dobre, dobre. Človek hoden dvoch miliónov má určite nárok na miesto v Greyhounde podľa vlastného výberu.“

„Nedožijem sa toho, aby som si ich užil, Wayne. A vy to viete.“

Päť kilometrov za Georgetownom, na úzkej a kľukatej ceste k Bodden Townu, ho Mitch zbadal. Muž bol sklonený za starým volkswagenom s otvorenou kapotou, akoby mu porucha motora bránila pokračovať v ceste. Bol oblečený ako domorodec, nie ako turista. Človek by si myslel, že je to nejaký pekne opálený Brit, zamestnaný v kajmanskej banke, alebo vo vládnom úrade. Držal v ruke francúzsky kľúč alebo čosi podobné a tváril sa, že si ho pozorne obzerá, a pritom oveľa pozornejšie sledoval džíp značky mitsubishi, ktorý okolo neho prefrčal po ľavej strane cesty. Bol to ten blonďák. Predpokladal, že si ho nevšimli.

Mitch inštinktívne spomalil na päťdesiatku, aby ho počkal. Abby sa obrátila a pozorovala cestu. Úzka hradská do Bodden Townu sa asi sedem‑osem kilometrov vinula popri pobreží, potom sa odklonila a oceán zmizol. O pár minút sa už blonďákov zelený chrobák vyrútil z miernej zákruty. Džíp McDeerovcov bol oveľa bližšie, ako predpokladal. Keď ho zbadal, prudko spomalil a potom rýchlo odbočil na prvú vhodnú príjazdovú cestičku k oceánu.

Mitch dupol na plyn a uháňal do Bodden Townu. Za malou osadou odbočil na juh. Neprešiel ani kilometer, a bol pri oceáne.

Bolo desať hodín ráno a parkovisko pred potápačským strediskom Barryho Abanksa bolo napoly obsadené. Dve ranné lode s potápačmi vyrazili pred pol hodinou. McDeerovci rýchlo zamierili k baru, kde Henry už posúval pivo a cigarety k hráčom domina.

Barry Abanks sa opieral o stĺp a sledoval, ako jeho dve lode miznú za výbežkom. Každá osádka má v pláne dve cesty do hlbín, či už pri Bonnie’s Arch, Devil’s Grotto, Eden Rock alebo Roger’s Wreck Point. Na všetkých tých miestach sa potápal aj sprevádzal potápačov najmenej tisíc ráz. Niektoré z nich sám objavil. McDcerovci k nemu pristúpili a Mitch ticho predstavil svoju manželku Barrymu Abanksovi, ktorý sa nesprával ani veľmi zdvorilo, ani veľmi hrubo. Pustili sa spolu k malému mólu, kde pomocný lodník pripravoval na plavbu desaťmetrovú rybársku loď. Abanks vychrlil na mladého lodníka nedefinovateľné množstvo príkazov, ale ten bol buď hluchý, alebo si zo šéfa nerobil ťažkú hlavu.

Mitch sa postavil k Abanksovi, momentálne veliteľovi lode, a ukázal k baru, stojacemu zhruba štyridsať metrov od móla. „Poznáte všetkých tých ľudí v bare?“ spýtal sa.

Abanks sa na Mitcha zamračil.

„Ktosi sa pokúšal sledovať ma cestou k vám, preto ma to zaujíma,“ vysvetľoval Mitch.

„Stará známa partia,“ povedal Abanks. „Nie sú tam cudzí ľudia.“

„Nevšimli ste si dnes na okolí nejakých neznámych?“

„Pozrite, toto miesto láka neznámych ľudí. Nevediem si evidenciu známych a neznámych.“

„Nevideli ste tu náhodou tučného, ryšavého, najmenej stodvadsaťkilového Američana?“

Abanks pokrútil hlavou. Lodník zacúval s loďou od móla, a potom vyrazil k obzoru. Abby sedela na nízkej čalúnenej lavičke a pozorovala, ako potápačské stredisko mizne v diaľke. V igelitovej novučičkej taške medzi nohami mala dve celkom nové sady potrieb na ponáranie. Malo to celkom ostentatívne pôsobiť ako malý výlet spojený s ponáraním a rybačkou, ak by náhodou brali. Sprevádzať sa ich podujal sám najvyšší šéf, ale až potom, keď Mitch na to vynaložil nesmierne úsilie a naznačil, že sa s ním potrebuje rozprávať o istej súkromnej záležitosti. Čisto súkromnej, týkajúcej sa smrti jeho syna.

Z krytého balkóna na prvom poschodí plážového domu na Cayman Kai blonďák pozoroval dve hlavy s okuliarmi a dýchacou trubicou, ako sa ponárajú a vynárajú nad hladinu v okolí rybárskej lode. Podal ďalekohľad Dvojtonovému Tonymu Verklerovi, ktorého to veľmi rýchlo prestalo baviť a podal mu ho naspäť. Príťažlivá blondínka v celých čiernych plavkách, dolu vykrojených takmer po hrudný kôš, stála za blonďákom a teraz vzala do ruky ďalekohľad ona. Najväčšmi ju zaujímal lodník.

„To nechápem,“ ozval sa Tony. „Keby sa rozprávali o niečom tajnom, načo by brali toho mladého? Načo by im boli uši navyše?“

„Možno hovoria len o potápaní a rybačke,“ nadhodil blonďák.

„Neviem,“ poznamenala blondínka. „Abanks nezvykne zabíjať čas na rybárskych loďkách. Má rád pravých potápačov. Zrejme na to má nejaký dôvod, že sa venuje nováčikom, čo sa len čľapkajú okolo loďky. Niečo za tým bude.“

„Kto je ten chalan?“ spýtal sa Tony.

„Plavčík,“ odpovedala. „Má nejakých dvanásť.“

„Môžeš sa s ním neskôr porozprávať?“ spýtal sa blonďák.

„Nó,“ súhlasil Tony. „Trošku sa pred ním popretŕčaj, šuchni mu nejaký cukrík. Určite z neho niečo vytlačíš.“

„Pokúsim sa,“ prikývla.

„Ako sa volá?“ spýtal sa blonďák.

„Keith Rook.“

Keith Rook pristál s loďkou pri móle na Rum Pointe. Mitch, Abby a Abanks vystúpili a zamierili na breh. Keitha na obed nepozvali. Zostal na loďke a lenivo umýval palubu.

Shipwreck Bar stál asi sto metrov od brehu pod hustou clonou nezvyčajne košatých stromov. Bolo tam tma a vlhko, na oknách siete, na strope vŕzgajúce ventilátory. Nijaké reggae, nijaké domino, nijaké šípky. Sedela tu tichá spoločnosť, ponorená do vlastných rozhovorov.

Od stola mali výhľad na sever, na more. Objednali si cheeseburgery a pivo – typické miestne jedlo.

„Tento bar je úplne iný,“ poznamenal ticho Mitch.

„To teda určite,“ prikývol Abanks. „Z jedného prostého dôvodu. Je to lokál priekupníkov s drogami, majiteľov mnohých okolitých víl a domov. Priletia si sem na vlastných lietadlách, uložia balíky peňazí do našich bánk a zopár dní si užívajú svoje majetky.“

„Majú tu naozaj krásne prostredie.“

„Naozaj veľmi krásne. Milionári, ale milióny si nechávajú len pre seba.“

Čašníčka, dokonale zmiešaná kostnatá mulatka, bez slova položila na stôl tri fľaše jamajského Red Stripu. Abanks sa k nim naklonil s lakťami na stole a sklonenou hlavou, čo bolo v Shipwreck Bare pri rozhovoroch úplne bežné, a spýtal sa: „Takže myslíte, že môžete odísť?“

Mitch aj Abby sa unisono priklonili k nemu a všetky tri hlavy sa spojili nad stredom stola, tesne nad pivom. „Nie odísť, ale ujsť. Budem utekať odušu, ale aspoň sa stadiaľ dostanem. A bez vašej pomoci sa nezaobídem.“

Na okamih sa nad tým zamyslel, zdvihol hlavu a pokrčil plecami. „Ale čo mám robiť?“ spýtal sa a dal si prvý dúšok Red Stripu.

Abby si ju všimla prvá. Iba žena si mohla všimnúť ženu nenápadne natŕčajúcu uši, aby jej z ich rozhovoru neuniklo ani jediné slovo. Sedela chrbtom k Abanksovi. Bola to nefalšovaná blondínka, sčasti maskovaná lacnými čiernymi slnečnými okuliarmi, ktoré jej zakrývali takmer pol tváre. Pozorovala oceán, a pritom až priveľmi sústredene načúvala. Keď sa všetci traja sklonili nad stôl, ani sa nepohla a počúvala ako najatá. Sedela sama pri stole pre dvoch. Abby zaryla nechty do manželovho stehna a pri ich stole sa rozhostilo ticho. Blondínka v čiernom natŕčala uši ďalej, ale potom sa rozhodla venovať svojmu drinku.

Po týždni na Kajmaních ostrovoch Wayne Tarrance výrazne vylepšil svoj výzor. Už nebolo ani stopy po slamených sandáloch, tesných trenírkach a puberťáckych okuliaroch. Už nebolo ani stopy po chorobne bledých nohách. Spálené na nepoznanie žiarili ružovou farbou. Po troch dňoch v tropickom zapadákove, známom ako Cayman Brac, sa im s Acklinom, splnomocnencom vlády Spojených štátov, podarilo ukoristiť lacnú izbu na Veľkom Kajmane, na kilometre vzdialenom od Sedemmíľovej pláže a nie práve najbližšie k moru. Tu rozložili svoj veliteľský stan, určený na sledovanie príchodov a odchodov McDeerovcov a iných povšimnutia hodných osôb. Tu, v Coconut Hoteli, sa skromne delili o malú izbičku s dvoma samostatnými posteľami a studenou sprchou. V stredu ráno sa skontaktovali s objektom svojho pozorovania a žiadali ho o urýchlené stretnutie. Odmietol. Vyhlásil, že sem prišiel stráviť medový týždeň so svojou manželkou a na takéto stretnutia nemá čas. Možno neskôr, povedal.

A potom vo štvrtok večer, keď si McDeerovci pochutnávali na grilovanom kanicovi v reštaurácii Lighthouse na ceste do Bodden Town, zastavil sa pri ich stole Laney, agent Laney, v typickom oblečení ostrovanov, takže ho každý mohol pokladať za miestneho černocha, a autoritatívne vyhlásil, že Wayne Tarrance trvá na stretnutí.

Kurence sa na Kajmanie ostrovy dovážali, a to nie práve najlepšie. Nanajvýš strednej veľkosti. Neboli určené pre miestne obyvateľstvo, ale pre Američanov, ktorí boli ďaleko od domova bez tejto základnej súčasti svojho jedálneho lístka ako stratení. Plukovník Sanders sa poriadne natrápil, kým naučil ostrovné dievčatá – hoci aj čierne, alebo takmer čierne – piecť kurence. Bolo im to cudzie.

A tak sa stalo, že tajný agent FBI Wayne Tarrance, rodák z Bronxu, zorganizoval krátku tajnú poradu v reštaurácii Kentucky Fried Chicken, jedinej svojho druhu na celom Veľkom Kajmane. Myslel si, že tam bude pusto. Mýlil sa.

Stovky vyhladnutých turistov z Georgie, Alabamy, Texasu a Mississippi zaplnili reštauráciu do posledného miesta a napchávali sa chrumkavými kurencami so zemiakovou kašou a kapustovým šalátom. V Tupele ich vedeli upiecť lepšie, ale ani tu to nebolo najhoršie.

Tarrance s Acklinom sedeli v preplnenej reštaurácii v samostatnom boxe a nervózne pozorovali vchod. Ešte vždy sa stretnutie dalo odvolať. Bol tam jednoducho hrozný nátresk. Konečne sa Mitch zjavil vo dverách, iba sám, a postavil sa do radu. Priniesol si červenú škatuľku s jedlom k ich stolu a prisadol si. Bez jediného slova. Potom sa pustil do svojej večere, za ktorú zaplatil 4,89 kajmanských dolárov. Darmo, boli to kurence z dovozu.

„Kde ste boli?“ spustil Tarrance.

Mitch mu pod stolom vrazil do nohy. „Na ostrove. To bolo šialenstvo dávať si tu rande, Tarrance. Sme tu ako na výstave.“

„Vieme, čo robíme.“

„Jasné, ako v tom obchode s teniskami.“

„Ste milý. Prečo ste neprišli v stredu?“

„V stredu som nemal čas a ani chuť stretnúť sa s vami. Nenalepil sa na mňa nikto?“

„Pravdaže nie. Laney by vás nebol pustil dnu.“

„Cítim sa tu veľmi nepríjemne, Tarrance.“

„Prečo ste boli za Abanksom?“

Mitch si utrel ústa a držal v ruke napoly obhryzené stehno. Alebo skôr stehienko. „Má člny aj lode. Chcel som sa trochu potápať aj loviť ryby, tak sme sa spolu dohodli. Kde ste boli, Tarrance? Krúžili ste za nami v ponorke okolo ostrova?“

„Čo vám hovoril Abanks?“

„Všeličo. Pozná veľa slov. Vitajte. Dajte mi pivo. Kto nás sleduje? Kopu slov.“

„Viete, že oni vás sledovali?“

„Oni! Ktorí oni? Vaši oni, alebo ich oni? Mňa sleduje už toľko ľudí, až z toho vznikajú dopravné zápchy.“

„Tí fešáci, Mitch. Z Memphisu, z Chicaga aj z New Yorku. Tí, ktorí vás zajtra, ak budete strúhať priveľkú frajerinu, zabijú.“

„No ja som z toho hotový. Takže oni ma sledovali? A kam za mnou šli? Potápať sa? Loviť ryby? No tak, Tarrance. Oni sledujú mňa, vy sledujete ich, vy sledujete mňa, oni sledujú vás. Ak dupnem na brzdy, dvadsať ľudí si rozrazí nosy. Prečo sme sa museli stretnúť práve tu, Tarrance? Je tu hrozný nával.“

Tarrance sa bezmocne poobzeral dookola.

Mitch zavrel škatuľu a odložil ju. „Pozrite, Tarrance, som z toho taký nervózny, že ani jesť sa mi nechce.“

„Len pokoj. Keď ste odchádzali z vily, vzduch bol čistý.“

„Vždy je vzduch čistý, Tarrance. Predpokladám, že v okolí Hodgea a Kozinského bol tiež čistý vzduch. Všade a na každom kroku. Aj u Abanksa. Aj na lodi. Aj na pohreboch. Nebol to dobrý nápad, Tarrance. Odchádzam.“

„Okej. Kedy vám ide lietadlo?“

„Prečo? Plánujete ma sledovať? Budete sledovať mňa, alebo ich? A čo ak budú sledovať oni vás? Čo ak sa všetko úplne pomotá a ja začnem sledovať všetkých?“

„No tak, Mitch,“ upokojoval ho Tarrance.

„Ráno o deväť štyridsať. Podržím vám miesto. Hneď pri okne vedľa Dvojtonového Tonyho.“

„Kedy dostaneme tie spisy?“

Mitch vstal a vzal zo stola aj červenú škatuľu. „Asi o týždeň alebo tak. Povedzme desať dní, Tarrance, ale už nemám chuť na nijaké verejné porady. Viete, oni totiž vraždia advokátov, a nie hlúpych agentov FBI.“

26

V pondelok ráno o ôsmej Oliver Lambert a Nathan Locke prešli cez kovové dvere na piatom poschodí a kráčali bludiskom chodbičiek a kancelárií. DeVasher už na nich čakal. Zatvoril za nimi dvere a naznačil, aby si sadli. Jeho chôdza dnes nepôsobila veľmi isto. Celú noc zvádzal boj s fľašou vodky a nakoniec ho prehral. Oči mal červené a hlava mu šla prasknúť.

„Včera som sa v Las Vegas rozprával s Lazarovom. Vysvetlil som mu, ako som najlepšie vedel, prečo sa tak zdráhate vyhodiť tých štyroch advokátov – Lyncha, Sorrella, Buntina a Myersa. Vyložil som mu všetky vaše pádne argumenty. Povedal, že si to ešte nechá prejsť hlavou, ale zatiaľ si máte dávať pekelný pozor, aby sa tým štyrom nedostali do rúk nijaké iné fascikle, iba čisté. Neriskujte a prísne na nich dozerajte.“

„Aký je milý, však?“ poznamenal Oliver Lambert.

„Ó, veru áno. Veľmi šarmantný. Povedal, že pán Morolto sa už jeden a pol mesiaca raz do týždňa zaujíma o našu firmu. Vraj sú všetci veľmi znepokojení.“

„Čo si mu povedal?“

„Ubezpečil som ho, že situácia je zatiaľ bezpečná. Diery zatiaľ upchaté. Ale myslím, že mi veľmi neverí.“

„A čo McDeere?“ spýtal sa Locke.

„Prežili s manželkou nádherný týždeň. Videli ste už jeho ženu v bikinách? Celý týždeň chodila iba v nich. Extra trieda! Urobili sme si z nej pár fotiek, len tak pre zábavu.“

„Neprišiel som si sem pozerať fotky,“ vyštekol Locke.

„Čo nepoviete? Jeden deň strávili s naším priateľom Abanksom. Len oni traja a plavčík. Čvachtali sa vo vode, lovili ryby. A hodne rozprávali. O čom, to netušíme. Nikdy sme sa nedostali až tak blízko. Ale je mi to veľmi podozrivé, chlapci. Náramne podozrivé.“

„Nechápem prečo,“ vyhlásil Oliver Lambert. „O čom sa tak asi mohli rozprávať? O rybačke, o potápaní, a pravdaže, o Hodgeovi a Kozinskom? No a čo ak sa rozprávali o Hodgeovi a Kozinskom? Čo je na tom strašné?“

„Oliver, on nikdy nepoznal ani Hodgea, ani Kozinského,“ ozval sa Locke.

„Prečo by ho mala zaujímať ich smrť?“

„Nezabúdajte,“ dodal DeVasher, „Tarrance mu pri prvom stretnutí povedal, že to nebola nešťastná náhoda. A tak sa teraz hrá na Sherlocka Holmesa a hľadá stopy.“

„Lenže nijaké nenájde, však, DeVasher?“

„To nie, dočerta. Bola to perfektná práca. Pravdaže, ostalo tam zopár neobjasnených otázok, ale na tie kajmanská polícia rozhodne nenájde odpoveď. A náš drahý McDeere tiež nie.“

„Tak prečo vás to tak znepokojuje?“ spýtal sa Lambert.

„Lebo sú znepokojení v Chicagu, Ollie, a platia mi veľmi slušne za to, aby som bol znepokojený aj ja. A kým nás tajní nenechajú na pokoji, zostaneme znepokojení všetci, okej?“

„Čo tam ešte McDeere robil?“

„Užíval si typickú kajmanskú dovolenku. Sex, slnko, rum, sem‑tam nejaký nákup a pamiatky. Mali sme na ostrove troch ľudí a zopár ráz ho stratili, ale dúfam, že sa medzitým nestalo nič vážne. Vždy hovorím, že je vylúčené sledovať niekoho dvadsaťštyri hodín denne, sedem dní do týždňa, a nedať sa prichytiť. Niekedy treba zachovať rozvahu a chladnú hlavu.“

„Myslíte, že McDeere už niečo prezradil?“

„Stopercentne klame, Nat. V prípade toho stretnutia v obchode určite klame. Vy to nechcete pripustiť, ale ja som presvedčený, že tam zaliezol dobrovoľne, aby sa porozprával s Tarranceom. Jeden z našich chlapcov urobil chybu a ukázal sa im, takže hneď bolo po porade. McDeere síce hovoril čosi iné, ale tak sa to stalo. Áno, Nat, myslím, že už niečo prezradil. Možno sa s Tarranceom stretávajú preto, aby si od pľúc zanadávali. Možno spolu fetujú. Neviem.“

„Ale nemáš nič konkrétne, DeVasher,“ poznamenal Ollie.

V hlave sa mu znova rozhučalo, akoby mu mala prasknúť. Bolo to na zošalenie. „Nie, Ollie, nič podobné ako v prípade Hodgea a Kozinského, ak máš to na mysli. Mali sme ich rozhovory na páskach a bolo jasné, že sa chystajú zaspievať. McDeere je trochu iný.“

„Je to predsa mladé ucho,“ ozval sa Nat. „Robí tu osem mesiacov a nevie absolútne nič. Tisíce hodín sa potil nad makačkami a za celý čas mal iba bezúhonných klientov. Avery dáva mimoriadny pozor na všetky fascikle, ktoré dostane McDeere do rúk. Neraz sme o tom spolu hovorili.“

„Nemá čo vyzradiť, lebo nič nevie,“ dodal Ollie. „Marty aj Joe toho vedeli pekelne veľa, lenže boli tu celé roky. McDeere je tu úplne nový.“

DeVasher si jemne masíroval spánky. „Takže vy ste sem prijali hlúpe teľa. Predpokladajme, že FBI tuší, kto je naším najväčším Wientom. Uvažujte trochu. A len predpokladajme, že Hodge s Kozinským im stihli povedať dosť, aby si overili totožnosť toho klienta. Viete, kam mierim? A teraz predpokladajme, že tajní prezradili McDeerovi všetko, čo vedia, a ešte aj trochu prikrášlené. Zrazu je váš nič netušiaci zelenáč náramne múdry. A mimoriadne nebezpečný.“

„Ako to môžete dokázať?“

„Predovšetkým rozšírime sledovanie. Dáme pod dvadsaťštyrihodinový dohľad aj jeho manželku. Už som telefonoval Lazarovovi a žiadal ďalšie sily. A upozornil som ho, že potrebujeme nové tváre. Zajtra idem do Chicaga poinformovať o vývoji situácie Lazarova, a možno aj pána Morolta. Lazarov si myslí, že Morolto má na Federálnom úrade nejaký kontakt, chlapíka z blízkeho Voylesovho okruhu, ochotného predať informácie. Zrejme to nebude lacný špás. A chcú vedieť, ako to vlastne stojí, aby sa mohli rozhodnúť, čo ďalej.“

„A poviete im, že McDeere niečo prezradil?“

„Poviem im, čo viem a aké mám podozrenie. Obávam sa, že kým tu budeme čakať na niečo konkrétne, môže byť neskoro. Lazarov so mnou bude určite preberať plány na jeho likvidáciu.“

„Predbežné plány?“ spýtal sa Ollie s nádejou v hlase.

„Predbežné štádium sme už prepásli, Ollie.“

Hourglass tavern v centre New Yorku stojí oproti Štyridsiatej šiestej ulici, kúsok od Deviatej Avenue. Tento malý tmavý lokál pre dvadsať hostí sa preslávil jednak drahými jedlami, a jednak päťdesiatdeväťminútovým limitom na konzumáciu. Na stenách kúsok nad stolmi visia presýpacie hodiny s bielym pieskom a odmeriavajú sekundy a minúty, až kým čašníčka neupozorní hostí, že ich čas sa už presýpal. Najčastejšie sem chodia ľudia z Broadwaya a kaviarnička je vždy plná.

Lou Lazarov mal rád Hourglass, lebo tam bolo tma a dalo sa tam v pokoji porozprávať. Aj keď len veľmi krátko, v rámci päťdesiatdeväťminútového limitu. Rád tam chodieval aj preto, lebo to nebolo v talianskej štvrti a on nebol Talian, a hoci patril Sicílčanom, zato ešte nemusel jesť ich jedlá. Okrem toho sa mu tam páčilo preto, lebo sa narodil a prvých štyridsať rokov života prežil v tejto divadelnej štvrti. Potom sa hlavný stan spoločnosti presunul do Chicaga a preložili aj jeho. Služobné povinnosti si však vyžadovali, aby chodil do New Yorku aspoň dva razy do týždňa, a keď ho pri obchodnom rokovaní čakalo stretnutie s rovnocenným partnerom z iného rodinného klanu, vždy navrhol Hourglass.

Lazarov prišiel prvý a nemusel čakať na stôl. Zo skúsenosti vedel, že okolo štvrtej popoludní tam býva najprázdnejšie, a to najmä vo štvrtok. Objednal si pohár červeného vína. Čašníčka preklopila presýpacie hodiny nad jeho hlavou a preteky sa začali. Sedel pri prednom stole, tvárou ku vchodu a chrbtom k ostatným stolom. Bol to statný päťdesiatosemročný muž s mohutným hrudníkom a veľkým bruchom. Len s námahou sa oprel o stôl prikrytý červeným kockovaným obrusom a pozoroval premávku na Štyridsiatej šiestej ulici.

Našťastie Tubertini prišiel pomerne skoro. Ešte sa nepresypala ani štvrtina bieleho piesku. Zdvorilo si podali ruky a Tubertini si zamračene obzeral stiesnené priestory reštaurácie. Neprirodzene sa zaceril na Lazarova a vrhol nespokojný pohľad na svoju stoličku pri okne. Bude ako vo výklade, chrbtom k ulici, čo ho mimoriadne rozčuľovalo. Je to nebezpečné. Ešteže má vonku auto s dvoma mužmi. Rozhodol sa, že bude zdvorilý. Šikovne sa pretisol okolo stolíka a usadil sa.

Tubertini bol uhladený tridsaťsedemročný mladý muž, zať samého starého Palumba. Najbližšia rodina. Muž jeho jedinej dcéry. Bol obdivuhodne štíhly, opálený a krátke čierne vlasy mal absolútne dokonale napomádované a začesané hladko dozadu. Objednal si červené víno.

„Ako sa má môj priateľ Joey Morolto?“ spýtal sa a vyčaril žiarivý úsmev.

„Dobre. Ako sa má pán Palumbo?“

„Je veľmi chorý a veľmi podráždený. Ako vždy.“

„Odovzdajte mu, prosím, môj srdečný pozdrav.“

„Prirodzene.“

Prišla k nim servírka a výhražne pozrela na hodiny. „Iba to víno,“ povedal Tubertini. „Jesť nebudem.“

Lazarov pozrel do jedálneho lístka a podal jej ho. „Opekaný losos a ešte jeden pohár vína.“

Tubertini sa obzrel na svojich mužov v aute. Zdalo sa mu, že obidvaja zadriemali. „Tak čo máte za problémy v Chicagu?“

„Nijaké problémy. Len by sme potrebovali malú informáciu, to je všetko. Počuli sme totiž, ale nevieme to stopercentne, že máte niekde vysoko v FBI, vo Voylesovom blízkom okruhu, veľmi spoľahlivého človeka.“

„A keby sme mali?“

„Potrebujeme od neho istú informáciu. V Memphise máme menšiu pobočku a tajní sa pekelne snažia do nej nejakým spôsobom preniknúť. Máme podozrenie, že jeden z našich zamestnancov s nimi spolupracuje, ale zatiaľ sme ho pri ničom neprichytili.“

„A keby ste ho prichytili?“

„Vyrežeme mu pečeň a hodíme ju potkanom.“

„Vážne, hm?“

„Smrteľne vážne. Mám taký pocit, že tajní si brúsia zuby na tú našu pobočku, a už sme z toho trochu nervózni.“

„Povedzme, že sa volá Alfréd, a povedzme, že má naozaj blízko k Voylesovi.“

„Okej. Potrebujem od Alfréda iba celkom jednoduchú odpoveď. Potrebujeme počuť len áno, alebo nie.“

Tubertini pozoroval Lazarova a vychutnával víno.

„Alfréd sa špecializuje na jednoduché odpovede. Najradšej odpovedá len áno, alebo nie. Použili sme ho iba dva razy, v kritických situáciách, a otázka vždy znela: ‚Chystajú sa tajní sem alebo tam?‘ Je mimoriadne opatrný. Pochybujem, že by prezradil bližšie detaily.“

„Je presný?“

„Smrteľne presný.“

„Potom by nám mohol veľmi pomôcť. Ak povie áno, zariadime sa podľa toho. Ak nie, náš zamestnanec je z toho vonku a život ide ďalej.“

„Alfréd je veľmi drahý.“

„Toho som sa bál. Koľko?“

„Viete, robí na FBI už šestnásť rokov a je to vysokopostavený človek. Práve preto je taký opatrný. Mohlo by ho to stáť priveľa.“

„Tak koľko?“

„Pol milióna.“

„Dočerta!“

„Chápete, aj my z toho musíme mať menší zisk. Nakoniec, je to náš človek.“

„Menší zisk?“

„Úplne malý, vážne. Väčšiu časť dostane Alfréd. Je v dennom kontakte s Voylesom, rozumiete. Má kanceláriu o dvoje dverí ďalej.“

„V poriadku. Zaplatíme.“

Tubertinimu zažiaril na tvári víťazný úsmev a znova znalecky vychutnával víno. „Myslím, že ste mi nehovorili pravdu, pán Lazarov. Spomínali ste, že ide o malú pobočku v Memphise. Nie je to celkom tak, však?“

„Nie.“

„Ako sa volá tá pobočka?“

„Bendiniho firma.“

„Dcéra starého Morolta sa vydala za Bendiniho.“

„To je ono.“

„Ako sa volá ten váš zamestnanec?“

„Mitchell McDeere.“

„Môže to potrvať také dva‑tri týždne. Zastihnúť Alfréda si vyžaduje nadľudský výkon.“

„Chápem. Len sa poponáhľajte, prosím vás.“

27

Návšteva manželky niektorého zamestnanca bola v nenápadnej malej pevností na Front Street mimoriadnou zriedkavosťou. Aj keď im zakaždým opakovali, že budú srdečne vítané, nepozývali ich. A tak Abby McDeerová vošla hlavným vchodom nepozvaná a neohlásená. Musí sa bezodkladne stretnúť s manželom, naliehala. Recepčná úradníčka zatelefonovala Nine na druhé poschodie a Nina už o pár sekúnd srdečne vítala manželku svojho šéfa. Mitch má poradu, vysvetľovala jej. Večne má nejaké porady, odpovedala Abby Nech už aj príde! Náhlili sa do jeho kancelárie, kde Abby zatvorila dvere a čakala.

Mitch bol práve svedkom ďalšieho Averyho chaotického odchodu. Sekretárky vrážali do seba a balili kufríky, zatiaľ čo Avery vrieskal do telefónu. Mitch na pohovke s právnickým zápisníkom v ruke všetko ticho pozoroval. Jeho spoločník mal odísť na dva dni na Veľký kajmaní ostrov. Pätnásty apríl žiaril v kalendári ako poplašné znamenie a záznamy v niektorých bankách sa už pomaly nachádzali v kritickom stave. Drina, drina, drina, vzdychal Avery. Už päť dní nerozprával o ničom inom, len o tomto výlete. Preklínal ho, nadával naň, musel tam však ísť úplne bezpodmienečne. Pôjde Learom, a sekretárka práve oznámila, že lietadlo už čaká.

Pravdepodobne aj s nákladom peňazí, pomyslel si Mitch.

Avery tresol slúchadlo a schmatol kabát. Vtom vošla Nina a zachmúrene pozrela na Mitcha. „Pán McDeere, je tu vaša pani manželka. Hovorí, že je to mimoriadne súrne.“

Chaos sa premenil na hrobové ticho. Mitch bezvýrazne pozrel na Averyho. Sekretárky stuhli. „O čo ide?“ spýtal sa a vstal.

„Čaká vo vašej kancelárii,“ oznámila Nina.

„Mitch, musím už ísť,“ ozval sa Avery. „Zajtra vám zavolám. Dúfam, že všetko bude v poriadku.“

„Iste.“ Bez slova kráčal za Ninou do svojej kancelárie. Abby sedela na jeho stole. Zatvoril dvere a zamkol. Uprene sa na ňu zahľadel.

„Mitch, odchádzam domov.“

„Prečo? Čo sa stalo?“

„Práve mi volal do školy otec. Matke našli na pľúcach nádor. Zajtra ju budú operovať.“

Zhlboka si vzdychol. „Ach, to mi je ľúto.“ Ani sa jej nedotkol. Neplakala.

„Už musím ísť. V škole som požiadala o neplatené voľno.“

„Na koľko?“ spýtal sa nervózne.

Zahľadela sa pomimo neho na „stenu úspechov“. „Neviem, Mitch. Potrebujeme si od seba oddýchnuť. Všeličo ma už nesmieme unavuje a potrebujem istý čas. Myslím, že nám to obom len prospeje.“

„Mohli by sme sa o tom pozhovárať.“

„Ty nikdy nemáš čas na rozhovor, Mitch. Už šesť mesiacov sa s tebou chcem pozhovárať, ale ty ma vôbec nepočúvaš.“

„Ako dlho chceš byť preč, Abby?“

„Neviem. Zrejme to bude závisieť od maminho stavu. Nie, bude to závisieť od mnohých vecí.“

„Nestraš ma, Abby.“

„Vrátim sa, to ti sľubujem. Ale neviem kedy. Možno o týždeň. Možno o mesiac. Musím si to trochu urovnať v hlave.“

„O mesiac?“

„Neviem, Mitch. Potrebujem čas. A potrebujem byť s matkou.“

„Dúfam, že všetko bude v poriadku. Myslím to vážne.“

„Viem. Idem domov zbaliť si pár vecí a asi o hodinu pôjdem.“

„Dobre. Dávaj si pozor.“

„Ľúbim ťa, Mitch.“

Prikývol a hľadel za ňou, ako vychádza dvermi. Ani sa neobjali.

Operátor na piatom poschodí pretočil pásku na začiatok a stisol pohotovostný signál zapojený priamo na DeVasherovu kanceláriu. Šéf bezpečnosti sa zjavil okamžite a narazil si slúchadlá na obrovskú lebku. Chvíľu počúval. „Pretočiť,“ zavelil. Znova bol chvíľu ticho.

„Kedy sa to stalo?“ spýtal sa.

Operátor pozrel na digitálny panel „Pred dvoma minútami a štrnástimi sekundárni. V jeho kancelárii na druhom poschodí.“

„Šľak aby to trafil. Takže ona od neho odchádza, čo? Doteraz nebola reč o odchode alebo rozchode?“

„Nie. Hneď by som vám to bol povedal. Občas sa pohádali kvôli jeho maniackemu pracovnému režimu, no a on zas má v žalúdku jej rodičov. Ale takéto čosi tu ešte nebolo.“

„Dobre, dobre. Spýtajte sa Marcusa, či ani on o ničom nevie. Skontrolujte staršie pásky, či nám náhodou niečo neušlo. Došľaka!“

Abby vyrazila smerom na Kentucky, ale nedošla až tam. Asi po hodine jazdy na západ od Nashvillu zišla z medzištátnej cesty číslo štyridsať a odbočila na diaľnicu číslo trinásť smerom na sever. Nespozorovala za sebou nikoho. Chvíľu išla stovkou, a hneď nato šesťdesiatkou. Nič. V malom mestečku zvanom Clarksville náhle odbočila na diaľnicu číslo dvanásť smerom na východ. O hodinu vchádzala do Nashvillu z miestnej hradskej.

Zaparkovala na odstavnom parkovisku nashvillského letiska a naskočila do autobusu k letiskovej hale. Na prízemí zašla na toaletu a prezliekla sa do kaki šortiek, tmavomodrého pulóvra a lykových mokasín. Nebolo to celkom vhodné oblečenie na toto ročné obdobie, ale mala namierené do teplejších končín. Vlasy si zviazala do chvosta, ktorý vopchala pod golier. Nasadila si druhé okuliare a napchala šaty, ihličky a pančuchy do športovej tašky.

Takmer päť hodín po odchode z Memphisu prišla k vstupnej bráne leteckej spoločnosti Delta a predložila letenku. Požiadala o miesto pri okne.

Nijaké lietadlo spoločnosti Delta nemôže obísť Atlantu, ale našťastie nemusela prestupovať do iného lietadla. Ostala sedieť pri okne a pozorovala, ako na rušné letisko sadá tma. Bola nervózna, ale usilovala sa na to nemyslieť. Vypila si pohár vína a čítala Newsweek.

O dve hodiny neskôr pristála v Miami a vystúpila z lietadla. Rýchlo kráčala cez letisko a uvedomovala si, že sa za ňou kadekto obzerá, ale nevšímala si to. Sú to len bežné obdivné a roztúžené pohľady, hovorila si. Nič iné.

Pri jedinej bráne kajmanských aerolínií vytiahla spiatočnú letenku, rodný list a vodičský preukaz. Títo Kajmančania sú fantastickí, hovorila si. Nepustia človeka do svojej krajiny, pokiaľ nepreukáže, že už má kúpený lístok aj na spiatočnú cestu. Nech sa páči, len k nám príďte minúť svoje peniaze, a potom môžete odísť.

Sadla si do preplnenej čakárne a pokúšala sa čítať. Mladý otecko s peknou manželkou a dvoma bábätkami nevedel odtrhnúť pohľad od jej nôh, ale inak si ju nikto nevšímal.

Po ťažkom začiatku Avery nabral dych a v kajmanskej pobočke Royal Bank of Montreal v Georgetowne strávil sedem hodín. Keď o piatej popoludní opúšťal konferenčnú sálu, bola celá zaprataná počítačovými výstupmi a súhrnnými prehľadmi účtov. Zajtra to dokončí. Zišiel by sa mu tu McDeere, ale okolnosti nútili vedenie obmedziť jeho cesty na minimum. Avery bol vyčerpaný a smädný. Ale na pláži sa vždy nájde príjemné rozptýlenie.

V Dunihlave si vyzdvihol pri bare pivo a pretláčal svoje opálené telo cez dav na patio, kde si chcel nájsť stôl. Keď sebavedome prechádzal popri hráčoch domina, Tammy Greenwoodová‑Hemphillová z firmy Greenwood Services nervózne, ale nonšalantne prenikla cez dav a sadla si na vysokú stoličku pri bare. Nespúšťala z neho oči. Jej opálenie pochádzalo z obchodu a miestami bolo tmavšie, miestami bledšie. Ale celkovo pôsobilo závideniahodne, vzhľadom na to, že bol ešte len koniec marca. Vlasy tentoraz nemala odfarbené, ale prifarbené na pieskový odtieň, a mejkap mala takisto veľmi umiernený. Jej žiarivooranžové bikiny boli umeleckým veľdielom a doslova bili do očí. Mohutné prsia sa jej v nich nádherne vynímali a do krajnosti napínali všetky šnúrky a kúštičky látky. Malý kúsok látky vzadu bol žalostne neschopný zakryť čokoľvek. Mala štyridsať, ale keď sa niesla k baru, žiadostivo ju pozorovalo dvadsať párov očí. Objednala si rum so sódou, zapálila si cigaretu a zahľadela sa naňho.

Bol to jasný donchuan. Vyzeral výborne a vedel o tom. Popíjal pivo a pomaly hodnotil každú ženskú bytosť v okruhu päťdesiatich metrov. Padla mu do oka mladá blondínka a už sa chystal vyraziť na lov, keď sa na scéne zjavil jej partner a sadla mu na kolená. Znova sa napil piva a pokračoval v prieskume.

Tammy si objednala ďalší rum so sódou a kolieskom citrónu a zamierila na patio. Donchuan okamžite zabodol pohľad do mohutného poprsia, ktoré sa hojdalo smerom k nemu.

„Smiem si prisadnúť?“ spýtala sa.

Mierne povstal a prisunul jej stoličku. „Nech sa vám páči.“ Bol to veľkolepý pocit. Zo všetkých frajerov, ktorí po nej chlipne pokukovali, si vybrala práve jeho. Mal už aj mladšie, ale momentálne to bol najfamóznejší kus v okolí.

„Som Avery Tolar. Z Memphisu.“

„Teší ma. Ja sa volám Libby Loxová z Birminghamu.“

Teraz bola Libby. Jej sestra sa volala Libby, matka sa volala Doris a ona sa vlastným menom volala Tammy. A modlila sa, aby to náhodou všetko nepoplietla. Hoci nemala prstene, mala manžela, ktorý sa celkom legálne volal Elvis a práve teraz mal kdesi v Oklahome predstavovať rovnomenného kráľa rocku. Večer možno bude preťahovať šestnástky v tričkách s nápisom LOVE METEN DER.

„Čo vás sem priviedlo?“ spýtal sa Avery.

„Túžba po zábave. Prišla som len ráno. Bývam v Palmách. A vy?“

„Som advokát, a či veríte, alebo nie, som tu služobne. Musím sem chodiť niekoľko ráz do roka. Hotové peklo.“

„Kde ste ubytovaný?“

„Tamtie dve vily,“ ukázal rukou, „patria našej firme. Pekný kus majetku odpísaný z daní.“

„Naozaj veľmi pekný.“

Donchuan nestrácal ani sekundu. „Nechceli by ste sa pozrieť dnu?“

Zachichotala sa ako študentka. „Možno neskôr.“

Usmial sa na ňu. Bude to ľahká korisť. Zbožňoval tieto ostrovy.

„Čo pijete?“ spýtal sa.

„Gin s tonikom. A s citrónom.“

Pobral sa k baru a o chvíľu sa vrátil aj s drinkami. Prisunul si stoličku bližšie. Nohy sa im teraz dotýkali. Prsia pohodlne spočívali na stole. Uprel pohľad do škáročky medzi nimi.

„Ste tu sama?“ Zbytočná otázka, ale patrila k rituálu.

„Áno. A vy?“

„Áno. Máte už na večer niečo naplánované?“

„Vlastne ani nie.“

„Výborne. O šiestej večer sa pred Palmami podáva skvelá večera pod holým nebom. Všetky najlahodnejšie morské potvory. Perfektná hudba. Rumové koktaily. Všetko možné. Oblečenie podľa chuti.“

„Som za.“

Prisunuli sa k sebe a zrazu len mal ruku medzi jej kolenami.

Lakeť sa mu zahniezdil hneď pri jej Ťavom prsníku a usmial sa. Aj ona sa usmiala. Nie je to síce nepríjemné, pomyslela si, ale povinnosti sú prvoradé.

Skupina Barefoot Boys začala ladiť nástroje a slávnosť sa začala. Zo všetkých smerov sa k hotelu zhŕkli plážoví paberkovači. Domorodci v bielych sakách a krátkych bielych nohaviciach zoradili skladacie stoly do jedného radu a rozostreli na ne veľké bavlnené obrusy. Po celej pláži sa roznášala vôňa varených garnátov, grilovaných žabích stehienok, žraloka opekaného na ražni. Zaľúbenci Avery a Libby vošli ruka v ruke na nádvorie hotela a postavili sa do radu pri bufete.

Tri hodiny spolu večerali a tancovali, pili a tancovali, rozžeravení od túžby. Keď bol opitý, prešla na čistú sódu. Čakajú ju povinnosti. O desiatej bol už dokonale na mol, a tak ho odviedla z tanečného parketu k neďalekej vile. Pred dverami sa na ňu vrhol a päť minút sa objímali a bozkávali. Potom vylovil kľúč a už boli dnu.

„Ešte jeden drink,“ vyhlásila ako správne dievča so zmyslom pre zábavu. Dotackal sa k baru a namiešal jej gin s tonikom. Sebe nalial škótsku s vodou. Sedeli na balkóne pred spálňou a pozorovali, ako sa svit polmesiaca trblieta na pokojnej hladine mora.

Pila zarovno s ním, hovoril si, a keď to zvládne ona, musí to zvládnuť aj on. Lenže znova sa ozvalo volanie prírody a ospravedlnil sa jej. Škótska s vodou pokojne odpočívala na prútenom stolíku medzi nimi. Usmiala sa. Bude to oveľa ľahšie, ako dúfala. Z oranžového pásika medzi nohami vytiahla maličké igelitové vrecúško a vysypala do pohára kapsulu chlórohydrátu. Potom rýchlo vzala do ruky svoj gin s tonikom.

„Hoď to do seba, miláčik,“ zašvitorila, keď sa vrátil. „Už by som chcela ísť do postele.“

Schytil whisky a dal si poriadny dúšok. Chuťové zmysly mal už dávno otupené. Ešte jeden dúšok, a klipkali mu viečka. A potom ešte jeden, a hlava sa mu knísala zboka nabok. Nakoniec mu brada odkväcla na prsia. Zhlboka odfukoval.

„Dobre sa vyspi, milovník,“ povedala si pre seba.

Sedemdesiatkilového chlapa musí jedna dávka chlórohydrátu odrovnať na desať hodín, hovorila si. Vzala jeho pohár a zvyšok nápoja vyliala do výlevky. Nebolo toho veľa. Pre istotu treba rátať s ôsmimi hodinami. Vykotúľala ho z kresla a odtiahla do izby.

Najprv mu vyložila na posteľ hlavu, potom nohy. Veľmi jemne mu stiahla žlto‑modré surfistické šortky a uložila ich na zem. Dlhú chvíľu naňho len hľadela, potom ho pekne poprikrývala plachtami a dekami. A vtisla mu bozk na dobrú noc.

Na toaletnom stolíku našla dva zväzky kľúčov. Dokopy ich tam bolo jedenásť. Dolu v hale medzi kuchyňou a veľkým salónom s výhľadom na more našla tie tajomné zamknuté dvere, ktoré Mitch objavil v novembri. Krokmi premeral každú jednu miestnosť hore aj dolu a usúdil, že táto musí merať najmenej štyri krát štyri metre. Už na prvý pohľad vyzerala podozrivo, lebo dvere boli kovové, zamknuté a označené tabuľkou s nápisom SKLAD. Jediné označené dvere v celej vile. Keď týždeň predtým býval v objekte B, nenašli tam s Abby nič podobné.

Na jednom zväzku bol kľúč od mercedesu, dva kľúče od Bendiniho budovy, kľúč od domu, dva kľúče od bytu a jeden od písacieho stola. Kľúče na druhom zväzku neboli označené a vyzerali dosť rovnorodo. Vyskúšala najprv tento zväzok a štvrtý kľúč pasoval do zámky. So zatajeným dychom ho skrútla a odomkla. Neozvalo sa nijaké poplašné zariadenie, nedostala nijaký elektrický šok, nič. Mitch kázal, aby odomkla, počkala päť minút, a keď sa nič nestane, môže zažať svetlo.

Počkala desať minút. Desať dlhých minút. Mitch uvažoval, že objekt A je vyhradený pre spoločníkov a dôveryhodných hostí a objekt B pre radových členov a iných hostí, ktorých treba mať stále pod kontrolou. Preto dúfal, že objekt A nebude prešpikovaný drôtmi, kamerami, mikrofónmi a poplašnými zariadeniami. Po desiatich minútach otvorila dvere dokorán a rozsvietila. Znova počkala, a nepočula nič. Miestnosť bola štvorcová, skutočne zhruba štyri krát štyri, s bielymi stenami, bez koberca, zato s dvanástimi ohňovzdornými registračkami. Pomaly podišla k jednej z nich a potiahla vrchnú zásuvku. Nebola zamknutá.

Zhasla svetlo, zatvorila dvere a vrátila sa hore do spálne, kde omráčený Avery chrápal, až sa steny otriasali. Bolo pol jedenástej. Osem hodín bude robiť ako divá a o šiestej ráno vypadne.

V kúte vedľa pracovného stola boli úhľadne uložené tri príručné kufríky. Schytila ich, všade pozhasínala a vyšla predným vchodom. Malé parkovisko bolo tmavé a prázdne a viedla od neho cestička vysypaná drobnými kamienkami, ktorá ústila na diaľnicu. Popri kríkoch pred oboma vilami sa vinul chodník až k bielemu latkovému plotu ohraničujúcemu pozemok. Malými dvierkami v plote sa dalo vyjsť na mierny trávnatý kopček, za ktorým sa už týčila prvá budova hotela Palmy.

Z vily do hotela to bol len kúsok, ale kým prišla k izbe číslo 188, kufríky jej v rukách poriadne oťaželi. Bolo to na prvom poschodí s výhľadom na bazén, nie na pláž. Zadychčaná a upotená zaklopala na dvere.

Abby okamžite otvorila. Vzala kufríky a položila ich na posteľ. „Boli nejaké problémy?“

„Zatiaľ nie. Je tvrdý ako poleno.“ Tammy si osušila tvár uterákom a otvorila si kolu.

„Kde je?“ Abby sa ani neusmiala, myslela len na to, čo ich čaká.

„V posteli. Odhadujem, že máme takých osem hodín. Do šiestej.“

„Dostala si sa do toho skladu?“ spýtala sa Abby a podávala jej šortky a obrovskú bavlnenú košeľu.

„Mhm. Je tam dvanásť nezamknutých veľkých registračiek. Zopár kartónových škatúľ a podobných hlúpostí, ale inak nič.“

„Dvanásť?“

„Áno. Dvanásť vysokých registračiek na spisy. Budeme rady, ak to do šiestej dorazíme.“

Bola to izba s francúzskou posteľou. Pohovka, konferenčný stolík aj posteľ boli odsunuté k stene a uprostred izby svietila zapnutá kopírka značky Canon, model číslo 8 580, s automatickým zakladaním papiera a ukladaním kópií. Prenajali si ju v Island Office Supply na dvadsaťštyri hodín za nehoráznych tristo dolárov aj s dovozom. Je to najväčší a najnovší prístroj na celom ostrove, vysvetľoval obchodník, ktorý nebol ani trochu nadšený, že sa musí rozlúčiť so svojím pokladom čo i len na deň. Ale Abby ho svojím šarmom obmäkčila, a hneď mu aj odrátala na pult tri stodolárovky. Pri posteli stáli dve škatule kopírovacieho papiera, dokopy desaťtisíc kusov.

Otvorili prvý kufrík a vybrali šesť tenkých fasciklov. „Presne rovnaký typ,“ poznamenala Tammy pre seba. Rozopla sponu s dvoma kovovými hrotmi a opatrne vytiahla dokumenty. „Mitch hovorí, že všetci sú hrozne citliví na svoje spisy,“ vysvetľovala Tammy, keď vyťahovala tenký drôtik, ktorým bol zopnutý desaťstranový elaborát. „Vraj nejakým šiestym zmyslom vycítia, či sa im sekretárky alebo úradníci v nich hrabali. Takže musíš byť opatrná. Radšej rob pomaly. Keď odkopíruješ celý dokument, snaž sa ho zopnúť zošívačkou presne na tom istom mieste, kde bol zošitý predtým. Je to únavné. Kopíruj naraz vždy iba jeden dokument, bez ohľadu na počet strán. Potom pomaly a pozorne zoraď strany. Potom zopni aj svoju kópiu, aby sa nič nepomiešalo.“

Vďaka automatike trvalo kopírovanie desaťstranového dokumentu osem sekúnd.

„Slušná rýchlosť,“ znalecky kývala hlavou Tammy.

Prvý kufrík mali hotový za dvadsať minút. Tammy podala oba zväzky kľúčov Abby, vzala do ruky dva úplne nové plátenné kufre a zamierila do vily.

Abby vyšla z izby spolu s ňou, zamkla a potom vykročila pred hotel, kde stál Tammin prenajatý nissan Stanza. Opatrne viedla auto pozdĺž Sedemmíľovej pláže do Georgetownu a uhýbala pred prúdmi áut, šinúcimi sa po nesprávnej strane. Dva bloky za veľkolepou budovou švajčiarskej banky, v úzkej uličke lemovanej úhľadnými domčekmi, našla jediného zámočníka na celom ostrove. Teda aspoň jediného, ktorého vedela nájsť aj bez pomoci. Býval v zelenom domčeku a rámy okeníc a dverí mal natreté nabielo.

Zastala pred domom a prešla po piesku k malej verande, kde si zámočník aj so susedmi spokojne popíjali a počúvali Rádio Cayman. Staré dobré reggae. Keď ju zbadali, stíchli, ale nikto sa nepostavil. Bolo už pomaly jedenásť. Pri prvom stretnutí povedal, že jej to môže urobiť vzadu v dielni a za robotu nepýta veľa, ale prv ako sa pustí do práce, ako zálohu žiada štvrťlitrovku Myersu.

„Pán Dantley, prepáčte, že idem tak neskoro. Ale nesiem vám aj malý darček.“ A vytiahla fľašu rumu.

Pán Dantley sa vynoril z tmy a vzal fľašku. Znalecky ju preskúmal a zakričal: „Chlapci, fľaša Myersu.“

Abby im nerozumela ani slovo, ale fľaša Myersu očividne vyvolala na verande veľké vzrušenie. Dantley im ju podal a viedol vzácnu návštevníčku dozadu, do malého prístavku plného nástrojov, prístrojov a strojov a stovky všakovakých drobností. Zo stropu visela osamelá holá žiarovka a okamžite prilákala roje moskytov. Abby podala Dantleymu jedenásť kľúčov a ten ich starostlivo rozložil na kúsku voľného miesta na svojom zapratanom pracovnom stole. „To bude hračka,“ povedal, a ani na ňu nepozrel.

Aj keď Dantley pil do jedenástej, vyzeral dokonale triezvy. Jeho organizmus bol už zrejme voči rumu imúnny. Nasadil si okuliare so silnými šošovkami a starostlivo vypiloval a vybrúsil každý jeden duplikát. O dvadsať minút bol hotový. Podal Abby dva zväzky pôvodných kľúčov a dva zväzky duplikátov.

„Ďakujem vám, pán Dantley. Koľko som dlžná?“

„To nestojí za reč,“ zatiahol po kajmansky. „Dolár za kus.“

Rýchlo ho vyplatila a odišla.

Tammy naložila obsah vrchnej zásuvky prvej registračky do dvoch malých kufrov. Päť zásuviek, dvanásť registračiek, to znamená šesťdesiat ráz hore‑dolu. Za osem hodín. To sa dá zvládnuť. Boli tam spisy, zápisníky, výstupy z počítačov a ďalšie spisy.

Mitch kázal kopírovať všetko.

Zhasla svetlo, vybehla na poschodie skontrolovať milovníka. Ani sa nepohol. Chrápal pomaly, ale isto.

Každý kufor vážil najmenej dvanásť kíl, a kým prišla do hotelovej izby, mala pocit, že jej odpadnú ruky. A to bola ešte len prvá cesta zo šesťdesiatich. Nie, bude to nad jej sily. Abby sa ešte nevrátila z Georgetownu, a tak úhľadne rozložila obsah kufrov na posteli. Osviežila sa dúškom koly, a už znova zamierila s prázdnymi kuframi do vily. Druhá zásuvka vyzerala celkom ako prvá. Zoradila spisy do kufra presne podľa poradia a ledva zapla zipsy. Pot sa z nej lial a len tak fučala. Nanajvýš štyri túry za deň, zaprisahávala sa. Alebo skôr dve, opravila sa. A možno iba jedna. Rýchlo hore na poschodie skontrolovať milovníka. Od predchádzajúcej návštevy sa ani nepohol. Keď sa vrátila do hotela, kopírka už šumela a cvakala. Abby práve dokončovala druhý príručný kufrík a chystala sa na tretí.

„Máš tie kľúče?“ spýtala sa Tammy.

„Áno, išlo to bez problémov. Čo robí tvoj fešák?“

„Keby to tu nešumelo, jeho chrápanie by si počula až sem.“ Tammy vybalila na posteľ ďalšiu úhľadnú kôpku.

Abby dokončila tretí príručný kufrík a pustila sa do kôpok z registračiek. Rýchlo pochopila všetky finty kopírovania a o pol hodiny sa už pohybovala s efektívnou gracióznosťou ostrieľanej pracovníčky kopírovacieho strediska. Bleskovými pohybmi vkladala do prístroja kôpky dokumentov, a kým ten zázrak šťukal, cvakal a vypľúval kópie, ona rozoberala zošité strany a zošívala rozobraté strany.

Z tretej túry sa Tammy vrátila celkom bez dychu a z nosa jej kvapkal pot. „Tretia zásuvka,“ hlásila. „Stále chrápe ako najatý.“

Odzipsovala kufre a vyložila ďalšiu kôpku. Vydýchala sa, utrela si tvár a uložila práve dokopírovaný obsah prvej zásuvky do vyprázdnených kufrov. Takto bude prichádzať a odchádzať s plnými kuframi až do rána.

O polnoci skupina Barefoot Boys zaspievala poslednú pesničku a hotel Palmy sa ponoril do nočného spánku. Tichý šum kopírovacieho prístroja však von neprenikol. Dvere boli zamknuté, žalúzie tesne zatiahnuté a okrem malej lampičky pri posteli všetky svetlá zhasnuté. Nikto si nevšimol unavenú dámu, zmáčanú od potu, ktorá prenášala hore‑dolu tie isté dva kufre.

Po polnoci sa už ani nerozprávali. Boli unavené, vystrašené a mali plné ruky práce, a okrem toho sa ani nemali o čom rozprávať, iba ak o tom, či sa milovník trochu pohol, alebo vôbec nepohol. Do jednej hodiny ležal úplne ako klát. Až okolo jednej sa prevalil na bok, vydržal v tejto polohe dvadsať minút a potom sa znova zvalil na chrbát. Tammy ho zakaždým vybehla skontrolovať a v duchu sa spytovala, čo urobí, ak náhle otvorí oči a zaútočí na ňu. Keby náhodou došlo ku konfrontácii a bola nútená utiecť, vo vrecku šortiek mala malú fľaštičku slzného plynu. Mitch sa o úteku vyjadril veľmi všeobecne. Len sa nerozbehni rovno do hotela, hovoril. Vstrekni mu do tváre ten plyn, a potom utekaj ako sto čertov a krič: „Pomóc, znásilnil ma!“

Po dvadsiatich piatich túrach bola presvedčená, že ten chlap sa tak skoro nepreberie. A ona nielenže musela cválať hore‑dolu s kuframi ako ťažný somár, ale zakaždým vybehnúť štrnásť schodov a presvedčiť sa, čo robí jej spiaci krásavec. A tak sa naňho chodila pozerať len pri každej druhej návšteve vily. Potom pri každej tretej.

O druhej ráno boli asi v polovici. Okopírovali obsah piatich registračiek, čiže urobili vyše štyritisíc kópií a posteľ bola pokrytá úhľadnými malými kôpkami ďalších materiálov. Kópie stáli pri stene vedľa pohovky v siedmich vyrovnaných radoch, siahajúcich takmer po pás.

Na pätnásť minút si oddýchli.

O pol šiestej sa na východe objavili prvé záblesky svetla a mladé ženy úplne zabudli na únavu. Abby kmitala ešte rýchlejšie a len dúfala, že im nezhorí kopírka. Tammy si rozmasírovala kŕče v lýtkach a už zase utekala do vily. Ani nevedela, či to bola jej päťdesiata prvá, alebo päťdesiata druhá túra. Ale na istý čas bola posledná. Čakal na ňu milovník.

Keď prišla do vily, vošla rovno do skladu ako zvyčajne. Postavila nabalené kufre na zem ako zvyčajne. Potom ticho vyšla hore schodmi do spálne – a stuhla. Avery sedel na posteli tvárou k balkónu. Začul ju a pomaly k nej obrátil hlavu. Oči mal opuchnuté a v nich sklený pohľad. Zamračil sa na ňu.

Inštinktívne si rozopla kaki šortky a nechala ich spadnúť na zem. „Ale miláčik!“ zvolala a snažila sa dýchať normálne a tváriť ako správne dievča, ktoré nikdy nemá dosť. Prikročila k nemu a sladko zašvitorila: „A čo si hore tak skoro? Poďme sa ešte trošku zohriať do postele.“

Znovu obrátil pohľad k balkónu. Nepovedal nič. Prisadla si k nemu a pohládzala mu stehno. Potom presunula ruku vyššie, ale ani sa nepohol.

„Si hore?“ spýtala sa.

Neodpovedal.

„Avery, sladký môj, povedz niečo. Pospime si ešte trošku. Veď je čierna tma.“

Zvalil sa nabok na vankúš a zachrčal. Nevydal zo seba ani slovo. Len zachrčal. Potom sa mu zatvorili oči. Vyložila mu nohy na posteľ a znova ho prikryla.

Desať minút pri ňom len ticho sedela, a keď chrápanie nadobudlo predošlú intenzitu, rýchlo si natiahla šortky a letela do hotela. „Bol hore, Abby!“ hlásila zdesene. „Bol hore, ale potom znova odkväcol.“

„Okej. Rýchlo sa osprchuj,“ rozhodla Abby chladnokrvne. „Potom si choď k nemu ľahnúť a čakaj. Zamkni sklad a zavolaj mi, keď sa zobudí a pôjde sa sprchovať. Ja zatiaľ okopírujem zvyšné materiály, a keď odíde, vrátime ich na miesto.“

„To je príšerne riskantné.“

„Všetko je riskantné. Švihni si.“

O päť minút sa Tammy/Doris/Libby v žiarivooranžových bikinách vydala na ďalšiu túru do vily – tentoraz bez kufrov. Zamkla vchod aj sklad a vyšla do spálne. Zhodila zo seba horný diel plaviek a vkĺzla pod prikrývky.

Štvrť hodiny ju chránilo pred spánkom jeho chrápanie. Potom predsa len zadriemala. Pre istotu si sadla, aby znova nepodľahla spánku. Na smrť vystrašená sedela v posteli s nahým mužom, ktorý by ju zabil, keby sa niečo dozvedel. Jej unavené telo sa uvoľnilo a nakoniec sa tomu predsa len nevyhla. Znova zaspala.

Milovník sa prebral z kómy tri minúty po deviatej. Zrazu len zakvílil a pregúlil sa na kraj postele. Nevedel rozlepiť viečka. Nakoniec sa mu to predsa len podarilo a vzápätí ho oslepila jasná žiara slnka. Znovu zakvílil. Hlava akoby vážila pol metráka a len sa smiešne knísala zo strany na stranu a mozog pritom prudko narážal na lebku. Zhlboka sa nadýchol a z návalu čerstvého kyslíka mu až zahučalo v spánkoch. Sústredil sa na pravú ruku. Pokúsil sa ju zdvihnúť, ale nervové impulzy nie a nie preniknúť do mozgu. Potom sa pomaly zdvihol a chvíľu na ňu žmúril. Pokúsil sa zaostriť najprv pravé oko, potom ľavé. Hodiny!

Pol minúty sústredene civel na digitálne hodiny, kým sa mu podarilo rozlúštiť čísla. Deväť‑päť. Došľaka! O deviatej mal byť v banke. Zakvílil. Tá ženská!

Počula, ako sa preberá a kvíli, no len ticho ležala so zavretými očami. Modlila sa, aby sa jej ani nedotkol. Cítila, ako na ňu civí. Tento profesionálny darebák a zvodca žien sa už v živote veľa ráz preberal z opice. Ale ešte nikdy sa necítil takto. Díval sa na jej tvár a pokúšal sa vydolovať z pamäti, či bola dobrá. Ak sa aj nepamätal na nič, na to si vždy vedel spomenúť. Nech mal akúkoľvek opicu, ženské si zapamätal. Ešte na ňu chvíľu civel, a potom to vzdal.

„Došľaka!“ zahrešil, keď vstal a pokúsil sa urobiť pár krokov. Nohy mal ako z olova a veľmi neochotne sa podriaďovali jeho želaniam. Zamieril k posúvacím dverám na balkón.

Kúpeľňa bola šesť metrov odtiaľ a bol rozhodnutý dostať sa do nej. Stôl a toaletný stolík mu slúžili ako opora. Najprv jeden bolestný, neistý krok, potom druhý, a nakoniec sa mu to podarilo. Zastal pri záchodovej mise a uľavil si.

Prekotúľala sa tvárou k balkónu, a keď skončil, cítila, že si sadol na jej stranu postele. Jemne sa dotkol jej pleca. „Libby, zobuď sa.“ Zatriasol ňou, a vtedy si sadla ako vystrelená.

„Zobuď sa, zlatko,“ prihováral sa jej. Gentleman.

Vyčarila svoj najlepší ospalý úsmev. Ranný úsmev prežiarený naplnenou túžbou a prísľubom do budúcnosti. Úsmev, akým Scarlett O’Harová odmenila ráno Rhetta po noci lásky. „Bol si fantastický, miláčik,“ zapriadla so zavretými očami.

Hoci ho všetko bolelo a napínalo ho, hoci mal nohy ako z olova a hlavu ako melón, bol na seba hrdý. Urobil na ňu dojem. Náhle si spomenul, že bol naozaj fantastický.

„Počuj, Libby, zaspali sme. Musím ísť do roboty. Už aj tak meškám.“

„Nerozdáme si to ešte, hm?“ zachichotala sa. Modlila sa, aby povedal nie.

„A, teraz nie. Ale čo večer?“

„Budem ťa čakať.“

„Fajn. Idem sa osprchovať.“

„Zobuď ma, keď budeš hotový.“

Vstal, čosi zamrmlal a potom sa zamkol v kúpeľni. Natiahla sa cez posteľ k telefónu a zavolala Abby. Po troch zazvoneniach zdvihla slúchadlo.

„Práve sa sprchuje.“

„Si v poriadku?“

„Áno. Fajn. Nezmohol by sa na nič, ani keby chcel.“

„Prečo to trvalo tak dlho?“

„Nemohol sa zobudiť.“

„Nemá nijaké podozrenie?“

„Nie. Nič si nepamätá. Myslím, že je ešte dosť grogy.“

„Dokedy tam chceš ostať?“

„Keď vylezie zo sprchy, rozlúčim sa s ním a pôjdem. Asi o takých desať‑pätnásť minút.“

„Dobre. Ponáhľaj sa.“ Abby zložila a Tammy sa prekotúľala na svoju stranu postele. V podkroví nad kuchyňou sa automaticky vypol magnetofón a bol pripravený na ďalší telefonát.

O pol jedenástej boli pripravené na posledný útok na vilu. Kontraband rozdelili na tri rovnaké časti. Tri riskantné nájazdy za denného svetla. Tammy si hodila ligotavé nové kľúče do vrecka blúzky a vyštartovala na ďalšiu púť s kuframi. Kráčala rýchlo a spoza okuliarov blýskala očami na všetky strany. Parkovisko pred vilami bolo ešte vždy prázdne. Premávka na diaľnici bola slabá.

Nový kľúč hladko vkĺzol do zámky, a už bola dnu. Kľúč od skladu takisto sedel a o päť minút už vychádzala z vily. Druhú aj tretiu cestu absolvovala rovnako rýchlo a bez nehody. Keď naposledy odchádzala zo skladu, pozorne sa poobzerala dookola. Všetko bolo na svojom mieste, tak ako to našla. Zamkla vilu a odniesla prázdne a výdatne ošúchané kufre do hotela.

Hodinu ležali vedľa seba na posteli a smiali sa z Averyho opice. Mali to za sebou, alebo aspoň z väčšej časti, a spáchali dokonalý zločin. A milovník bol ich ochotným, i keď nevedomým spolupáchateľom. Zhodli sa v názore, že to bolo ľahké.

Malá hora dôkazov zaplnila jedenásť a pol lepenkovej škatule. O pol tretej zaklopal na dvere domorodec, do pol pása nahý a v slamenom klobúku, a oznámil, že prišiel zo skladov Cayman Storage po nejaký náklad. Abby ukázala na škatule. Nikam sa neponáhľal, a tak sa pomaly zohol po škatuľu, pomaly ju zdvihol a pomaly ju niesol ku svojej dodávke. Pracoval podľa kajmanského zvyku, tak ako všetci domorodci. Nijaký zhon, mon.

Nasledovali ho v Stanze do skladu v Georgetowne. Abby si dôkladne obzrela ponúkanú miestnosť a zaplatila v hotovosti nájomné za tri mesiace.

28

Wayne Tarrance sedel na zadnom sedadle Greyhoundu s odchodom dvadsať minút pred polnocou z Louisvillu cez Indianopolis do Chicaga. Hoci sedel sám, autobus bol nabitý. Bol piatok večer. Autobus odišiel z Kentucky pred polhodinou a Tarrance bol čoraz presvedčenejší, že niečo nie je v poriadku. Pol hodiny, a nikto sa neozval ani nič nenaznačil. Možno nesedí v správnom vozidle. Možno si to McDeere rozmyslel. Všeličo je možné. Zadné sedadlo bolo pár centimetrov nad motorom a Wayne Tarrance z Bronxu už vedel, prečo ostrieľaní cestujúci v Greyhounde tak veľmi bojujú o miesta tesne za šoférom. Jeho Louis L’Amour sa natriasal, až ho rozbolela hlava. Pol hodiny, a nič.

V záchode cez uličku zahučalo splachovacie zariadenie a dvere sa otvorili. Tarrance odvrátil hlavu pred náporom zmesi pachov a zahľadel sa na autá uháňajúce na sever. Zrazu akoby spadla z neba, vkĺzla na sedadlo a odkašlala si. Tarrance sa strhol, pozrel doprava, a zbadal ju. Už ju kedysi kdesi videl.

„Vy ste pán Tarrance?“ Mala na sebe džínsy, biele plátenky a hrubý zelený vyťahaný pulóver. Tvár mala ukrytú za tmavými okuliarmi.

„Áno. A vy?“

Chytila mu ruku a pevne ju stisla. „Abby McDeerová.“

„Čakal som vášho manžela.“

„Viem. Rozhodol sa, že nepríde, a tak som tu ja.“

„No, ehm, lenže ja som sa chcel akosi porozprávať s ním.“

„Áno, ale on poslal mňa. Berte ma ako jeho agenta.“

Tarrance odložil noviny pod sedadlo a pozoroval diaľnicu.

„Kde je?“

„Je to dôležité, pán Tarrance? Poslal ma sem, aby som rokovala o obchode, aj vy ste tu na to, aby ste rokovali o obchode. Tak teda rokujme.“

„No dobre. Rozprávajte ticho, a ak bude niekto prichádzať uličkou, chyťte ma za ruku a nehovorte nič. Tvárte sa, akoby sme boli manželia alebo čo. Okej? Tak teda, pán Voyles – viete, kto je pán Voyles?“

„Viem všetko, pán Tarrance.“

„Výborne. Pána Voylesa už triafa šľak, lebo ešte vždy nemáme v rukách Mitchove spisy Tie dobré, čisté. Chápete, prečo sú pre nás dôležité, však?“

„Veľmi dobre.“

„Takže chceme tie spisy.“

„A my chceme milión dolárov.“

„Áno, tak sme sa dohodli. Ale najprv nám odovzdáte spisy.“

„Nie, tak sme sa nedohodli. Dohoda znela tak, pán Tarrance, že nám uložíte milión dolárov presne tam, kde ich chceme mať, a potom vám odovzdáme tie spisy.“

„Neveríte nám?“

„Presne tak. Neveríme ani vám, ani Voylesovi, ani nikomu inému. Peniaze majú byť telegraficky deponované na isté bankové konto vo Freeporte na Bahamských ostrovoch. Len čo tam prídu, budeme o tom informovaní a prevedieme ich telegraficky do inej banky. Keď už raz budú tam, kde chceme, spisy sú vaše.“

„Kde sú tie materiály?“

„V istom malom memphiskom sklade. Je tam spolu päťdesiatjeden spisov, krásne a úhľadne uložených v škatuliach. Budete spokojní. Pracujeme dobre a spoľahlivo.“

„Pracujeme? Vy ste tie materiály videli?“

„Pravdaže. Pomáhala som ich baliť. Najväčšie prekvapenie vás čaká v škatuli číslo osem.“

„Výborne. Aké?“

„Mitchovi sa podarilo okopírovať tri fascikle Averyho Tolara a vyzerajú dosť pochybne. Dva sa týkajú spoločnosti Dunn Lane, o ktorej bezpečne vieme, že je kontrolovaná mafiou. Bola založená roku 1986 na Kajmaních ostrovoch so základným vkladom desať miliónov špinavých dolárov. V materiáloch sa spomínajú dva staviteľské projekty, financované týmto združením– Je to fascinujúce čítanie.“

„Odkiaľ viete, že bola založená na Kajmaních ostrovoch? A odkiaľ viete o tých desiatich miliónoch? To určite nie je v tých spisoch.“

„Nie, to nie je. Máme aj iné podklady.“

Najbližších osem kilometrov Tarranceovi blúdili hlavou tie iné podklady. Bolo jasné, že ich neuvidí, kým McDeerovci nebudú mať svoj milión. Pustil to z hlavy.

„Nie som si istý, či môžeme telegraficky poukázať peniaze podľa vašich predstáv; kým nemáme v rukách tie materiály.“ Bol to slabý blaf. Bez problémov ho prekukla a usmiala sa.

„Musíme sa takto hrať na mačku a mys? Čo keby ste sa s nami prestali naťahovať a vyplatili nám, čo treba?“

Akýsi zahraničný študent, pravdepodobne Arab, sa prechádzkovým krokom vydal na toaletu. Tarrance stuhol a zahľadel sa von oknom. Abby mu pohládzala ruku ako nefalšovaná priateľka. Splachovač zahučal ako vodopád.

„Kedy sa to dá uskutočniť?“ spýtal sa Tarrance. Už sa ho nedotýkala.

„Materiály sú pripravené. Kedy môžete mať pokope ten milión?“

„Zajtra.“

Abby pozrela von oknom a ľavým kútikom úst povedala: „Dnes je piatok. Takže budúci utorok o desiatej hodine predpoludním východného, čiže bahamského času, telegraficky prevediete milión dolárov z vášho konta v Chemickej banke na Manhattane na isté číselné konto do Ontarijskej banky vo Freeporte. Je to čistý, legálny telegrafický prevod a trvá asi pätnásť sekúnd.“

Tarrance sa zamračil a sústredene počúval „Čo ak nemáme konto v Chemickej banke na Manhattane?!“

„Možno teraz nemáte, ale v pondelok budete mať. Nepochybne nájdete vo Washingtone človeka schopného uskutočniť jednoduchý telegrafický prevod.“

„To iste.“

„Fajn.“

„Ale prečo to má byť Chemická banka?“

„To sú Mitchove pokyny; pán Tarrance. Dôverujte mu. Vie, čo robí“

„Vidím, že si všetko vzorne naštudoval.“

„Mitch si vždy všetko vzorne naštuduje. A jednu vec by ste mali mať stále na pamäti. Je oveľa inteligentnejší ako vy.“

Tarrance zachrochtal a nasilu zo seba vytlačil úsmev. Dva‑tri kilometre prešli v tichu a obidvaja uvažovali nad ďalšou otázkou a odpoveďou.

„Okej,“ povedal Tarrance skôr pre seba. „A kedy dostaneme tie papiere?“

„Keď budú peniaze bezpečne vo Freeporte, dozvieme sa to. V stredu ráno pred pol jedenástou vám príde do vašej memphiskej kancelárie expresný balíček, v ktorom bude kľúč od skladu a inštrukcie.“

„Takže môžem pánu Voylesovi povedať, že v stredu popoludní ich budeme mať v rukách?“

Pokrčila plecami a nepovedala nič. Tarrance si uvedomil, že to bola hlúpa otázka. Rýchlo mu prišla na rozum lepšia.

„Potrebujeme vedieť číslo konta vo Freeporte.“

„Mám ho na papieri. Dám vám ho, keď autobus zastane.“

Všetky podrobnosti boli jasné. Siahol pod sedadlo a znova sa vrátil k svojej knihe. Prehadzoval strany a tváril sa, že číta. „Ešte tu chvíľu vydržte,“ ozval sa napokon.

„Máte nejaké otázky?“ spýtala sa.

„Áno. Mohli by sme sa porozprávať aj o tých iných podkladoch, ktoré ste spomínali?“

„Isteže.“

„Kde sú?“

„Správna otázka. Pokiaľ dobre viem, sme dohodnutí, že najprv dostaneme ďalšiu splátku – to znamená pol milióna – a potom vám odovzdáme dostatočné množstvo dôkazov na postavenie obžaloby. Tie iné podklady sú súčasťou ďalšej splátky“

Tarrance prevrátil stranu. „Chcete povedať, že už ste získali, ehm, tie pochybné spisy?“

„Máme takmer všetko, čo potrebujeme. Áno, máme zopár špinavých spisov.“

„Kde sú?“

Usmiala sa a potľapkala ho po pleci. „Ubezpečujem vás, že nie sú v tom memphiskom sklade spolu s čistými.“

„Ale máte ich v rukách?“

„Dá sa to tak povedať. Chceli by ste zopár vidieť?“

Zatvoril knihu a zhlboka sa nadýchol. „Prirodzene.“

„Myslela som si to. Mitch povedal, že k tomu fasciklu spoločnosti Dunna Lana vám pridáme aj menšiu kôpku dokumentácie – hrubú tak asi tridsať centimetrov – kde nájdete kópie bankových záznamov, úradné povolenia na založenie obchodných združení, stanovy, protokoly, interné nariadenia, mená členov predstavenstva, mená akcionárov, záznamy o telegrafických prevodoch, korešpondenciu Nathana Locka s Joeym Moroltom, pracovné povolenia neplnoletých detí a rôzne iné pikantné lahôdky, ktoré vás načisto pripravia o spánok. No jedna báseň! Mitch hovorí, že len z týchto materiálov vytlčiete najmenej tridsať obvinení.“

Tarrance hltal každé slovo a veril jej. „Kedy ich môžem dostať do rúk?“ spýtal sa ticho, ale nedočkavo.

„Keď bude Ray na slobode. Patrí to k zmluve, ako sa iste pamätáte.“

„Och, áno. Ray.“

„Och, áno. Vytiahnite ho odtiaľ, pán Tarrance, lebo inak môžete na všetko zabudnúť. Ten váš mizerný milión si strčíme do vrecka a vyparíme sa.“

„Už na tom pracujem.“

„Radšej na tom poriadne zapracujte.“ Nebola to iba jalová hrozba, a on to dobre vedel. Znova otvoril knihu a civel do nej.

Abby vytiahla z vrecka úradnú vizitku spoločnosti Bendini, Lambert a Locke a vložila mu ju do knihy. Na zadnej strane bolo napísané číslo konta. 477DL‑19584, Ontarijská banka, Freeport.

„Vrátim sa na svoje sedadlo vpredu, čo najďalej od motora. Takže ten utorok platí?“

„Bez problémov, mon. Vystupujete v Indianopolise?“

„Áno.“

„Kam idete?“

„K rodičom do Kentucky. Opustila som Mitcha.“

A bola preč.

Tammy stála v jednom z množstva dlhých, rozhorúčených radov na miamskej colnici. Mala na sebe šortky, sandále, blúzku s voľným chrbtom, slnečné okuliare a slamený klobúk a vyzerala celkom ako tisícky unavených turistov, vracajúcich sa zo slnkom zaliatych pláží Karibského mora. Pred ňou stáli dvaja namosúrení mladomanželia s taškami plnými alkoholu a voňaviek, ktoré nepodliehali clu, a očividne boli vážne pohádaní. Za ňou stáli dva úplne nové kožené kufre plné dokumentov a záznamov, ktoré dokonale stačili na obvinenie štyridsiatich advokátov. Jej zamestnávateľ, takisto advokát, navrhol, aby si kúpila kufre na kolieskach, ktoré sa jej budú na miamskom medzinárodnom letisku ľahko ťahať. Okrem toho mala aj malú príručnú tašku s pár kúskami oblečenia a zubnou kefkou, aby vyzerala presvedčivo.

Zhruba každých desať minút sa mladý pár posunul o pätnásť centimetrov a spolu s nimi sa posúvala aj Tammy s nákladom. Hodinu po tom, ako sa postavila do radu, sa prepracovala až k colníkovi.

„Nijaké preclenie?“ vyštekol na ňu skomolenou angličtinou.

„Nijaké,“ vrátila mu rovnakým tónom.

Kývol hlavou k veľkým koženým kufrom. „Tam je čo?“

„Papiere.“

„Papiere?“

„Papiere.“

„Aké papiere?“

Toaletný papier, pomyslela si v duchu. Celú dovolenku som chodila po Karibských ostrovoch a zbierala toaletný papier. „Právne dokumenty a podobné hlúposti. Som právnička.“

„Áno, áno.“ Otvoril jej príručnú tašku a nakukol dnu.

„V poriadku. Ďalší.“

Ledva sa jej podarilo odtiahnuť tie kufre. Už‑už by sa boli prevalili nabok, ale vtom k nej priskočil nosič a naložil všetky tri kusy na dvojkolesový vozík. „Let spoločnosti Delta číslo dvestoosemdesiatdva do Nashvillu. Brána štyridsiata štvrtá, hala číslo štyri,“ vysvetľovala, keď mu podávala päťdolárovku.

Tammy aj s kuframi priletela do Nashvillu v sobotu o polnoci. Naložila ich do svojho volkswagenu a odišla z letiska.

Na predmestí, v Brentwoode, zaparkovala na svojom vyhradenom mieste a po jednom nosila kufre do prenajatého jednoizbového bytu.

Okrem prenajatého rozkladacieho gauča tam nebol nijaký nábytok. Vybalila obsah kufrov na zem a pustila sa do zdĺhavého a únavného zoraďovania dôkazových materiálov. Mitch chcel presný súpis každého jedného dokladu, bankového záznamu, združenia. Len tak. Vraj jedného dňa to bude musieť v rýchlosti preletieť a chce to mať dokonale usporiadané.

Dve hodiny robila inventarizáciu. Sedela na zemi a všetko si starostlivo zapisovala. Po troch jednodňových výletoch na Veľký kajmaní ostrov sa izba pomaly zapĺňala. V pondelok sa vypraví na ďalší výlet.

Mala pocit, akoby za posledné dva týždne spala tri hodiny. Ale Mitch povedal, že je to súrne. Otázka života a smrti.

Tarry Ross, alias Alfréd, sedel v najtmavšom kúte washingtonského hotela Phoenix Park. Bude to len veľmi krátke stretnutie. Na svojho hosťa čakal pri šálke kávy.

Čakal, a zaprisahal sa, že viac ako päť minút tam už neostane. Keď sa chcel napiť, šálka sa mu roztriasla v ruke. Káva vyšplechla na obrus. Pozeral na stôl a zúfalo sa usiloval neobzerať okolo seba. Čakal.

Jeho hosť sa objavil z ničoho nič a sadol si chrbtom k stene. Bol to Vinnie Cozzo, gangster z New Yorku. Z palumbovského klanu.

Vinnie si všimol chvejúcu sa šálku aj vyliatu kávu. „Len pokoj, Alfréd. Je tu tma ako v rohu.“

„Čo chceš?“ zasyčal Alfréd.

„Nejaký drink.“

„Na drinky nemám čas. Odchádzam.“

„Ale no tak, Alfréd. Upokoj sa, človeče. Veď tu nie sú dokopy ani traja ľudia.“

„Čo chceš?“

„Len malú informáciu.“

„Nebude to zadarmo.“

„Nikdy to nie je zadarmo.“ Objavil sa pri nich čašník a Vinnie si objednal chivas a vodu.

„Ako sa má môj kamoš Voyles?“ spýtal sa Vinnie.

„Daj sa vypchať, Cozzo. Odchádzam. Už tu neostanem ani sekundu.“

„No dobre, človeče. Neboj. Chcem len malú informáciu.“

„Tak rýchlo.“ Alfréd sliedil pohľadom po hale. Šálku ma i prázdnu, a väčšia časť kávy bola na obruse.

Čašník priniesol chivas a Vinnie si dal poriadny dúšok.

„V Memphise máme menšie trable. Chlapci sú z toho trochu mimo. Počul si niekedy o Bendiniho firme?“

Alfréd automaticky záporne pokrútil hlavou. Vždy treba povedať najprv nie. Potom všetko trochu presondovať a povedať áno, pripadne pridať zopár podrobností. Áno, počul už o Bendiniho firme a jej prestížnom klientovi. Operácia Práčovňa. Voyles ju tak nazval osobne a na svoju vynachádzavosť bol náramne hrdý.

Vinnie si dal ďalší výdatný dúšok. „No tak v tej firme je jeden chlapík, nejaký McDeere, Mitchell McDeere, a máme podozrenie, že paktuje s vašimi. Chápeš, nie? Podľa všetkého predáva informácie o Bendinim tajným. Potrebujem zistiť, či je to pravda. To je všetko.“

Alfréd počúval s nehybnou tvárou, aj keď to nebolo ľahké. Vedel o McDeerovi všetko – od krvnej skupiny až po obľúbenú reštauráciu v Memphise. Vedel, že už sa šesť ráz stretol s Tarranceom a že zajtra, v utorok, sa McDeere stane milionárom. Hračka.

„Uvidím, čo sa dá robiť. A čo za to?“

Vinnie si zapálil salemku. „Vieš, Alfréd, je to vážna vec. Čo ti budem klamať. Dvestotisíc na ruku.“

Alfrédovi takmer vypadla šálka z ruky. Zo zadného vrecka vytiahol vreckovku a začal si zúrivo leštiť okuliare. „Dvesto? Na ruku?“

„Ako hovorím. Čo sme ti dali naposledy?“

„Sedemdesiatpäť.“

„No vidíš, ako hovorím. Je to fakt pekelne vážne, Alfréd. Môžeš nám to omrknúť?“

„Áno.“

„Kedy?“

„Do dvoch týždňov.“

29

Týždeň pred pätnástym aprílom vrcholilo vo firme Bendini, Lambert a Locke pracovné šialenstvo. Zamestnanci pracovali pod maximálnym tlakom a bežali plným cvalom už len vďaka adrenalínu. A strachu. Strachu, že zabudnú na nejakú úľavu, odpis alebo amortizáciu, čo by bohatého klienta mohlo stáť nejaký milión navyše. Strachu, že budú musieť zdvihnúť slúchadlo a oznámiť mu, že daňové priznanie je hotové, len to, žiaľ, vychádza na osemstotisíc. Strachu, že do pätnásteho nebudú hotoví a bude treba platiť penále a úroky Parkovisko bolo plné už o šiestej ráno. Sekretárky ťahali dvanástky Všade vládla nervozita. Rozhovory boli úsečné a náhlivé.

Keďže Mitch sa nemusel ponáhľať domov za ženou, pracoval vo dne v noci. Sonny Capps preklínal Averyho a nadával mu, že musí zaplatiť štyristopäťdesiattisíc. Z čistého zisku šesť miliónov. Avery preklínal Mitcha a znova sa spolu prehrýzali Cappsovými spismi, snorili a nadávali. Mitchovi sa podarilo vyrobiť dva veľmi pochybné odpisy, ktoré znížili celkovú sumu na tristodvadsaťtisíc. Capps vyhlásil, že sa už obzerá po novej daňovej firme vo Washingtone.

Šesť dní pred uzávierkou Capps vyhlásil, že sa musí s Averym stretnúť v Houstone. Lear bol voľný a Avery štartoval o polnoci. Mitch ho odviezol na letisko a cestou si vštepoval do pamäti posledné inštrukcie.

Krátko po pol druhej ráno sa vrátil do kancelárie. Na parkovisku ešte stáli tri mercedesy, BMW a jaguár. Stráž mu otvorila zadný vchod a Mitch sa vyviezol výťahom na štvrté poschodie. Avery, ako zvyčajne, zamkol svoju kanceláriu. Dvere na kanceláriách spoločníkov boli vždy zamknuté. Z opačného konca chodby sa ozýval hlas Victora Milligana, šéfa daňového oddelenia, ktorý sedel za pracovným stolom a nadával počítaču. Ostatné kancelárie boli zamknuté a nesvietilo sa v nich.

Mitch so zatajeným dychom zasunul kľúč do Averyho dverí. Kľučka povolila a už bol dnu. Rozsvietil všetky svetlá a zamieril rovno k pracovnému stolu, kde so svojím spoločníkom strávil celý deň a takmer celú noc. Všade dookola boli na stoličkách porozkladané hory fasciklov. Kde‑tu ležal pohodený papier. Na každej druhej kope trónil na samom vrchu protokol daňového odboru ministerstva financií.

Mitch si sadol za stôl a znova sa ponoril do fascikla Sonnvho Cappsa. Podľa zápisníka FBI to bol neškodný legálny biznismen, ktorý využíval služby firmy už osem rokov. Sonny Capps tajných nezaujímal.

O hodinu sa z opačného konca chodby prestali ozývať nadávky a Milligan zatvoril dvere a zamkol. Bez rozlúčenia zbehol dolu schodmi. Mitch rýchlo skontroloval všetky kancelárie na štvrtom poschodí, potom na treťom. Nikde nikoho. Boli takmer tri hodiny.

Na jednej strane Averyho kancelárie, hneď vedľa políc s knihami, stáli štyri masívne registračné skrine z dubového dreva. Mitch si ich všimol už pred pár mesiacmi, ale nikdy nevidel, že by ich niekto otváral. Aktuálne spisy boli uložené v troch kovových registračkách pri okne. Sekretárky sa vždy prehrabávali len v nich, keď na ne Avery pokrikoval. Zamkol dvere a podišiel k dubovým skriniam. Pravdaže, zamknuté. Vytipoval si na zväzku kľúčov dva celkom malé, ani nie trojcentimetrové kľúčiky. Hneď prvý sedel do prvej skrine a Mitch ju otvoril.

Pri čítaní Tamminho inventarizačného súpisu kontrabandu v Nashville si uložil do pamäti mnohé názvy kajmanských spoločností, ktoré prali špinavé peniaze a produkovali čisté. Rýchlo prebehol spisy vo vrchnej zásuvke a pred očami sa mu mihali známe mená. Dunn Lane, Ltd., Eastpoint, Ltd., Virgin Bay, Ltd., Inland, Contractors, Ltd., Gulf‑South, Ltd. V druhej a tretej zásuvke natrafil na ďalšie známe mená. Obaly boli plné dokladov o pôžičkách z kajmanských bánk, telegrafických prevodoch peňazí, garanciách, boli tam nájomné zmluvy, úpisy a tisícky iných zaujímavých dokumentov. Zameral sa predovšetkým na Dunn Lane a Gulf‑South. V Tamminom inventári sa vyskytovalo pozoruhodné množstvo materiálov súvisiacich s týmito dvoma spoločnosťami.

Vytiahol spis spoločnosti Gulf‑South, hmýriaci sa záznamami o telegrafických prevodoch peňazí a pôžičkách od Royal Bank of Montreal. Zašiel s nimi ku kopírovaciemu prístroju uprostred štvrtého poschodia a zapol ho. Kým sa zohrieval, zbežne sa poobzeral dookola. Ticho ako v hrobe. Preletel pohľadom strop. Nikde nijaké kamery. Už si to veľa ráz preveroval. Rozsvietilo sa svetielko s nápisom ČÍSLO SPISU a rýchlo vyťukal evidenčné číslo pani Lettie Plunkovej. Jej daňové priznanie práve leží na jeho stole a ešte unesie zopár kópií. Uložil spis do automatickej kŕmičky kopírky a o tri minúty bol skopírovaný. Stodvadsaťosem kópií pripísaných na konto Lettie Plunkovej. Rýchlo naspäť k dubovým skriniam. A znova naspäť ku kopírke s ďalším stohom dôkazovej dokumentácie zo spisu Gulf‑South. Vyťukal evidenčné číslo spisu Greenmark Partners, realitnej spoločnosti z Bartlettu v štáte Tennessee, čistej ako ľalia. Daňové priznanie je ešte na stole a neublíži mu tých pár kópií. Teda presne deväťdesiatjeden.

Na Mitchovom stole čakalo na podpis alebo zaradenie do fascikla osemnásť daňových priznaní. Uzavrel ich šesť dní pred termínom. Všetkým osemnástim klientom sa ušlo na konto zopár desiatok kópií zo spisov spoločností Gulf‑South a Dunn Lane. Ich evidenčné čísla mal načarbané na liste papiera, ktorý si položil na stolík pri kopírke. Keď dostatočne vyťažil týchto osemnástich, požičal si ešte tri čísla z Lamarových fasciklov a tri od Cappsa.

Z kopírky viedol tenučký drôt, ktorý cez dieru v stene prechádzal do šatníka, kde sa spájal s drôtmi od ďalších troch kopírovacích prístrojov na štvrtom poschodí. Tento hrubší zväzok drôtov pokračoval dolu na tretie poschodie, kde počítač presne zaznamenával a účtoval každú jednu kópiu, ktorá sa vo firme vyrobila. Neškodne vyzerajúci sivý drôtik viedol zas z počítača na štvrté poschodie a odtiaľ hore na piate, kde ďalší počítač zaznamenával evidenčné číslo, počet kópií a identifikačný kód kopírovacieho prístroja.

Pätnásteho apríla sa firma Bendini, Lambert a Locke zamykala o piatej. O šiestej bolo už parkovisko prázdne a luxusné autá sa presunuli o tri kilometre ďalej, za starobylú reštauráciu U Andertona, preslávenú bohatou ponukou jedál z morských živočíchov. Na každú slávnostnú hostinu vždy rezervovali malú banketovú sálu. Prítomní boli všetci radoví členovia, aktívni spoločníci aj jedenásť spoločníkov na dôchodku. Tí boli krásne opálení a odpočinutí, aktívni spoločníci strhaní a uštvaní. Ale všetci prekypovali slávnostnou náladou. Dnes hodia za hlavu všetky prísne pravidlá striedmeho a uhladeného života. A šestnásteho apríla sa vo firme nepracovalo.

Na stoloch popri stenách boli rozložené obrovské misy varených garnátov na studeno a surových ustríc. Privítal ich veľký drevený sud plný ľadu a chladeného piva značky Moosehead. Za sudom stálo ešte desať debničiek. Roosevelt otváral fľaše ako na bežiacom páse. Neskoro v noci sa opije spolu s nimi a Oliver Lambert mu zavolá taxík, ktorý ho odvezie domov k Jessie. Patrí to k rituálu.

Rooseveltov bratanec, Little Bobby Blue Baker, sedel pri krátkom krídle a vítal právnikov smutným spevom. Zatiaľ sa im staral o zábavu on. Neskôr ho už nebudú potrebovať.

Mitch nevenoval jedlu pozornosť a vzal si orosenú zelenú fľašku ku klavíru. Lamar prišiel za ním s pol kilom garnátov. Pozorovali kolegov, ako zo seba zhadzujú saká a kravaty a vrhajú sa na Moosehead.

„Tak čo, dorazil si všetko?“ spýtal sa Lamar s garnátom v ústach.

„Mhm. Svoje som dokončil včera a dnes sme ešte s Averym do piatej makali na Sonnym Cappsovi. Ale podarilo sa.“

„Koľko zacvaká?“

„Štvrť milióna.“

„Fíha.“ Lamar si vzal fľašu a polovicu hneď obrátil do seba. „Toľko peria ešte nikdy nemusel pustiť.“

„Nie. Veď aj zúri. Nechápem toho chlapa. Trhol na kadejakých podnikoch čistých šesť miliónov a zlostí sa ako čert, lebo z toho musí oferovať päť percent na dane.“

„A čo Avery?“

„Trochu ho to vzalo. Minulý týždeň ho Capps donútil letieť do Houstonu a nedopadlo to dobre. Odchádzal odtiaľto o polnoci Learom. Neskôr mi povedal, že Capps ho čakal v kancelárii o štvrtej ráno a zúril ako pes, že s tými daňami sú večne len problémy. A obviňoval Averyho, že za všetko môže on. Vyhrážal sa, že si nájde lepšiu firmu.“

„Tým sa vyhráža odjakživa. Nechceš pivo?“

Lamar odišiel a vrátil sa so štyrmi fľaškami. „Ako sa má Abbina mama?“

Mitch mu ukradol z taniera garnáta a očistil si ho. „Zatiaľ celkom dobre. Vzali jej polovicu pľúc.“

„A čo Abby?“ Lamar prestal jesť a hľadel na priateľa.

Mitch si otvoril ďalšie pivo. „Fajn.“

„Pozri, Mitch, naše deti chodia do školy svätého Ondreja. Nie je nijakým tajomstvom, že Abby si vzala voľno. Už je preč dva týždne. My to dobre vieme a trápi nás to.“

„Všetko sa dá do poriadku. Rozhodla sa len na krátky čas odísť. Nie je to nič vážne, fakt.“

„No tak, Mitch. Je to poriadne vážne, ak ti manželka odíde z domu, a nevie, kedy sa vráti. Aspoň riaditeľovi to tak povedala.“

„To je pravda. Nevie, kedy sa vráti. Možno o mesiac alebo tak. Nevedela sa zmieriť s tými mojimi večnými nadčasmi v práci.“

Všetci advokáti už boli v sále, a tak Roosevelt zatvoril dvere. Hneď bolo v miestnosti hlučnejšie. Bobby Blue hral na želanie.

„Nechceš trochu zmierniť tempo?“ spýtal sa Lamar.

„Nie, ani nie. Prečo by som mal?“

„Pozri, Mitch, som tvoj priateľ, nie? Priznám sa, že ma to trápi. Nemôžeš zarobiť milión dolárov hneď prvý rok.“

Veru môžem, pomyslel si. Práve pred týždňom som ho zarobil. V priebehu desiatich sekúnd vyskočilo malé konto vo Freeporte z desiatich tisíc na milión a desať tisíc. A o pätnásť minút bolo konto zrušené a peniaze odpočívali v bezpečnom bankovom trezore vo Švajčiarsku. Ach, ten telegrafický prevod peňazí, to je hotový zázrak. A vďaka tomu miliónu toto bude prvá a jediná oslava pätnásteho apríla v jeho krátkej, ale dôstojnej advokátskej kariére. A jeho dobrý priateľ, ktorému tak leží na srdci jeho manželstvo, bude s najväčšou pravdepodobnosťou čoskoro za mrežami. Spolu so všetkými prítomnými v tejto miestnosti, okrem Roosevelta. Dočerta, ak sa Tarrance dá uniesť, je schopný obviniť len tak zo srandy aj Roosevelta a Jessie.

A potom procesy. „Ja, Mitchell Y. McDeere, tu slávnostne prisahám, že budem hovoriť pravdu, čistú pravdu, a nič len pravdu. Tak nech mi Boh pomáha.“ Bude sedieť na lavici svedkov a ukazovať prstom na svojho dobrého priateľa Lamara Quina. A Kay s deťmi budú sedieť v prvom rade a tichučko plakať, aby zapôsobili na porotu.

Dopil druhé pivo a načal tretie. „Viem, Lamar, ale vôbec nemám v úmysle znížiť tempo. Abby si privykne. Všetko sa dá do poriadku.“

„Ak myslíš. Kay ťa chce zajtra pozvať na veľký stejk. Budeme grilovať aj jesť na patiu. Čo ty na to?“

„Áno, ale pod jednou podmienkou. Ani slovo o Abby. Išla domov navštíviť matku a vráti sa. Okej?“

„No dobre. Jasné.“

Avery si prisadol naproti s tanierom garnátov a začal ich čistiť.

„Práve sme hovorili o Cappsovi,“ poznamenal Lamar.

„To nie je práve najpríjemnejšia téma,“ odpovedal Avery.

Mitch ho sústredene pozoroval, a keď mal na kôpke zo šesť očistených kúskov, uchmatol mu ich z taniera a hodil si ich do úst. Avery naňho zazrel unavenými, smutnými očami. Červenými očami. Aj mu chcel niečo povedať, ale potom sa rovno pustil do neočistených. „Škoda, že nemajú aj hlavy,“ vyhlásil s plnými ústami. „S hlavami sú oveľa lepšie.“

Mitch si zhrabol za dve hrste a začal chrúmať. „Ja mám radšej chvosty. Odjakživa som na chvoste.“

Lamar aj zabudol jesť a neveriacky na nich civel. „Žartujete.“

„Ale čoby,“ protestoval Avery. „Keď som ako malý žil v El Pase, chodievali sme so sieťami na lov garnátov. Hltali sme ich rovno na mieste, ešte kým sa hádzali a trepali.“ Chrum, chrum. „A hlavy sú fakt najlepšie, lebo v nich je šťavnatý mozoček.“

„Garnáty? V El Pase?“

„Jasné, v Rio Grande ich je plno.“

Lamar odišiel po ďalšie pivo. Únava, vyčerpanie a stres sa pomaly rozplývali v alkohole a v miestnosti bolo čoraz hlučnejšie. Bobby Blue hral Stepného vlka. Dokonca aj Nathan Locke sa usmieval a hlučne zabával. Ako jeden z chlapcov. Roosevelt uložil do ľadu ďalších päť debničiek piva.

O desiatej sa začalo spievať. Wally Hudson bez motýlika stál na stoličke pri klavíri a dirigoval zbor, zavýjajúci austrálske opilecké pesničky Reštaurácia už bola zatvorená, tak čo na tom? Vystriedal ho Kendall Mahan. Hrával rugby na Cornelli a mal pozoruhodne bohatý repertoár hulvátskych pesničiek Päťdesiat neškolených opitých hlasov šťastne vyspevovalo spolu s ním.

Mitch sa ospravedlnil a vyšiel na toaletu. Pomocník z kuchyne mu otvoril zadný vchod a bol na parkovisku. Z tejto vzdialenosti znel spev príjemnejšie. Zamieril k autu, ale potom prešiel k oknu. Ticho stál v tme na rohu budovy pozoroval a počúval. Kendall už vyliezol na klavír a odtiaľ dirigoval zbor, hulákajúci oplzlý refrén.

Radostné hlasy bohatých a šťastných ľudí. Chvíľu sa na nich díval, ako tam sedia pri stoloch s červenými tvárami a ligotavými očami Boli to jeho priatelia – manželia a otcovia detí – všetci spriahnutí v tom hroznom komplote.

Minulý rok spievali Joe Hodge a Marty Kozinski spolu s nimi.

Minulý rok bol ešte len nádejným absolventom Harvardu s plnými vreckami pracovných ponúk.

Teraz je milionárom a čochvíľa bude mať jeho hlava cenu zlata.

Smiešne, čo sa môže stať za jediný rok.

Len spievajte ďalej, bratia.

Mitch sa obrátil a odišiel.

Okolo polnoci sa na Madison Avenue zoraďovali taxíky a svalnatí mládenci pomáhali odnášať alebo odťahovať najbohatších právnikov v meste na zadné sedadlá áut. Oliver Lambert bol, prirodzene, najtriezvejší z celej skupiny a riadil evakuáciu. Dokopy pätnásť taxíkov plných opilcov.

V tom istom čase zastali pri bráne na Front Street dve rovnaké žlto‑modré dodávky značky ford so žiarivým nápisom UPRATOVACIA SLUŽBA po obidvoch stranách. Dutch Hendrix otvoril bránu a pustil ich dnu. Zacúvali k zadnému vchodu a osem žien v rovnakých košeliach začalo vyťahovať z auta vysávače a vedrá plné kadejakých sprejov. Potom vyložili von metly a handry a kotúče toaletného papiera. Keď vošli do budovy, ticho sa spolu zhovárali. Upratovacia čata pracovala vždy celá na jednom poschodí, presne podľa príkazov, a začínala zhora od štvrtého. Stráže sa prechádzali okolo žien a pozorne ich sledovali.

Ženy si z nich nič nerobili a vytrvalo trkotali, či už pri vyprázdňovaní odpadových košov, leštení nábytku, vysávaní, alebo drhnutí záchodov. Nová pracovníčka bola pomalšia ako ostatné. Kadečo si všímala. Keď sa stráže nedívali, občas sa pokúsila otvoriť zásuvku alebo registračku. Dávala dobrý pozor.

Bola to jej tretia noc na tomto pracovisku a pomaly sa zaúčala. Hneď prvý večer objavila Tolarovu kanceláriu na štvrtom poschodí a usmiala sa v duchu.

Mala na sebe špinavé džínsy a polorozpadnuté tenisky. Modrá košeľa s nápisom UPRATOVACIA SLUŽBA bola obrovská, ale aspoň zamaskovala jej štíhlu postavu, takže vyzerala rozkysnuto ako ostatné technické pracovníčky. Na štítku nad vreckom mala napísané Doris, technická pracovníčka upratovacej služby.

Keď mala pracovná čata hotovú už asi polovicu druhého poschodia, strážnik povedal Doris a dvom ďalším, Susie a Charlotte, aby šli za ním. Vo výťahu strčil kľúč do panelu s tlačidlami a kabína sa zastavila až v suteréne. Odomkol mohutné kovové dvere a vstúpil do priestrannej miestnosti, rozdelenej na desať‑dvanásť menších kóji. Na každom malom stolíku bol neporiadok a nad ním dominoval veľký počítač. Všade samé terminály. Popri stenách stáli čierne registračky. Okná tam neboli.

„Prípojky sú tam vnútri,“ povedal strážnik a ukázal na šatník. Vzali si vysávače a spreje a pustili sa do práce.

„Pracovných stolov sa nedotýkajte,“ upozornil ich.

30

Mitch si zaviazal šnúrky na teniskách značky Nike so vzduchovými vložkami, pohodlne sa usadil na pohovke a čakal, kedy zazvoní telefón. Hearsay, po dvoch týždňoch bez ženy v dome krajne depresívny, sedel vedľa neho a pokúšal sa driemať. Presne o pol jedenástej telefón zazvonil. Bola to Abby.

Z rozhovoru nebolo cítiť nijaké sladké cukrovanie. Bol to chladný a silený dialóg.

„Ako sa má matka?“ spýtal sa.

„Oveľa lepšie. Už normálne chodí, len je veľmi slabá. Ale náladu má dobrú.“

„To rád počujem. A otec?“

„Ako vždy. Večne má kopu roboty Ako sa má môj pes?“

„Je mu smutno a otupno. Ide to s ním dolu kopcom.“

„Hrozne mi chýba. Čo nové v práci?“

„Pätnásty apríl sme prežili bez pohromy. Každý má hneď lepšiu náladu. Polovica spoločníkov odišla šestnásteho na dovolenku, takže je tam oveľa pokojnejšie.“

„Dúfam, že už robíš len šestnástky.“

Zaváhal, a potom to nechal. Nemalo zmysel znova sa pochytiť.

„Kedy sa vrátiš domov?“

„Neviem. Mama ma tu bude ešte pár týždňov potrebovať. Obávam sa, že z otca veľa úžitku nemá. Je tu síce pomocníčka v domácnosti a vôbec všetko, ale aj tak ma mama teraz potrebuje.“

Zaváhala, akoby ju čakala ťažká povinnosť. „Dnes som telefonovala do školy a oznámila som im, že tento polrok už neprídem.“

Vzal to športovo. „Do konca školského roka ostávajú dva mesiace. Chceš povedať, že budeš ešte dva mesiace preč?“

„Najmenej dva mesiace, Mitch. Jednoducho potrebujem čas, to je všetko.“

„Na čo potrebuješ čas?“

„Nezačínajme s tým znova, dobre? Nemám chuť hádať sa.“

„No výborne. A na čo máš chuť?“

Prešla to mlčaním a hodnú chvíľu bolo ticho. Potom sa spýtala: „Koľko kilometrov nabeháš denne?“

„Len pár. Na dráhu idem krokom a potom urobím takých osem okruhov.“

„Dávaj si tam pozor. Je hrozná tma.“

„Ďakujem.“

Ďalšia dlhá pauza. „Už musím ísť,“ ozvala sa nakoniec. „Mama sa chystá do postele.“

„Zavoláš mi zajtra večer?“

„Áno. V tom istom čase.“

Zložila bez slova rozlúčky. Ani ahoj, ani ľúbim ťa, nič. Jednoducho zložila.

Mitch si natiahol biele športové ponožky a zastrčil do nohavíc biele tričko s dlhými rukávmi. Zamkol kuchynské dvere a už klusal po tmavej ulici. West Junior High School bola šesť blokov od East Meadowbrook. Za budovou z červenej tehly a telocvičňou bolo baseballové ihrisko, a ešte ďalej, na konci tmavej príjazdovej cesty, zasa futbalové ihrisko. Obkolesovala ho škvarová bežecká dráha, obľúbená medzi miestnymi joggermi.

Ale nie o jedenástej v noci, a najmä keď nesvieti mesiac. Dráha bola pustá, čo Mitchovi vyhovovalo. Jarný vzduch bol svieži a chladný a prvý kilometer zabehol za šesť minút. Ďalší okruh prešiel krokom. Keď prechádzal okolo hliníkových bariér domácich, kútikom oka kohosi zazrel. Kráčal ďalej.

„Pssssst.“

Mitch zastal. „Áno. Kto je to?“

Drsný, škrekľavý hlas zakričal: „Joey Morolto.“

Mitch zamieril k bariéram. „Veľmi vtipné, Tarrance. Som čistý?“

„Jasné, že ste čistý. Laney sedí hen v školskom autobuse s baterkou v ruke. Keď ste okolo neho prechádzali, zasvietil zelenou, ale keď zbadáte červené svetlo, rýchlo na dráhu a uháňajte ako Carl Lewis.“

Vyšli až celkom hore na bariéry a do nezamknutej novinárskej lóže. Potme sedeli na vysokých stoličkách a pozorovali školu. Autobusy boli dokonale zoradené na príjazdovej ceste.

„Neprekáža vám takéto súkromie?“ spýtal sa Mitch.

„Dá sa to vydržať. Kto je to dievča?“

„Viem, že vy sa radšej stretávate za denného svetla, a najradšej niekde v dave, ako napríklad v tom kuracom grile alebo kórejskom obchode. Ale ja dávam prednosť takýmto miestam.“

„Výborne. Čo je to za dievča?“

„Rafinované, čo?“

„Výborné. Kto je to?“

„Moja pracovníčka.“

„Ako ste k nej prišli?“

„Je to dôležité? Prečo vždy kladiete také nepodstatné otázky?“

„Nepodstatné? Dnes mi z ničoho nič zavolá nejaká ženská, ktorú som v živote nevidel, a hovorí, že sa so mnou potrebuje rozprávať o jednom menšom probléme v Bendiniho budove, ale vraj nie cez tieto telefóny, a prikáže mi, aby som sa pobral do jednej verejnej búdky pred potravinami o tom a tom čase, že mi zavolá presne o pol druhej. Tak tam teda idem, a ona fakt zavolá presne o pol druhej. A traja moji chlapci v okruhu tridsiatich metrov pritom sledujú každý jeden pohyb. Potom mi povie, aby som sem prišiel presne o trištvrte na jedenásť, izoloval celé okolie, vraj budete tadiaľto bežať.“

„Vyšlo to, nie?“

„Áno, zatiaľ. Ale kto je to? Chápete, znepokojuje ma, že ste do toho zatiahli ďalšiu osobu, McDeere. Kto je to a čo všetko vie?“

„Musíte mi veriť, Tarrance. Je to moja pracovníčka a vie všetko. Keby ste vedeli všetko, čo vie ona, namiesto toho, aby ste sa nad ňou rozčuľovali, mohli by ste už obvinenia len tak sypať z rukáva.“

Tarrance sa zhlboka nadýchol a chvíľu uvažoval. „Okej, tak mi povedzte, čo všetko vie.“

„Napríklad vie, že za posledné tri roky Morolto so svojím gangom vyviezli z tejto krajiny osemsto miliónov dolárov v hotovosti, ktoré uložili v rozličných kajmanských bankách. Presne vie, v ktorých bankách, na ktoré kontá, kedy a vôbec všetko. Vie, že Morolto má pod kontrolou najmenej tristopäťdesiat spoločností založených na Kajmaních ostrovoch a že tieto spoločnosti pravidelne posielajú naspäť do nášho štátu čisté peniaze. Vie presné dátumy aj sumy, ktoré sa k nám telegraficky previedli. Pozná štyridsať amerických združení v rukách kajmanských združení, ktoré sú v rukách Moroltovcov. Vie toho pekelne veľa, Tarrance. Je to mimoriadne informovaná žena, nemyslíte?“

Tarrance sa nezmohol na slovo. Uprene hľadel na temnú príjazdovú cestu.

Mitch to vychutnával. „Vie, ako tie svoje špinavé zisky rozmieňajú na stodolárovky a vyvážajú ich odtiaľto.“

„Ako?“

„Firemným Learom, to je jasné. Ale aj pomocou sprostredkovateľov. Majú celú armádu sprostredkovateľov, väčšinou gangstrov menšieho kalibru s priateľkami, ale aj študentov alebo iných dobrovoľníkov na voľnej nohe, ktorým strčia do ruky deväťtisícosemsto v drobných a kúpia im lístok na Bahamské ostrovy. Na sumy pod desaťtisíc nie je potrebné colné vyhlásenie, chápete. Sprostredkovatelia si pekne odletia zo Štátov s vreckami plnými bankoviek, ktoré tam uložia do bánk. Na prvý pohľad sa desaťtisíc nezdá až tak veľa, ale ak si tam tristo ľudí zájde dvadsať ráz do roka, to nám uniká z krajiny už celkom slušná cifra. Týmto ľuďom sa hovorí aj pendláci.“

Tarrance mierne prikývol, akoby to už počul.

„Mnohí pendláci si radi zacestujú, keď majú dovolenku zadarmo a môžu si zahýriť. Ale sú ešte aj takzvaní superpendláci. To sú absolútne dôveryhodní Moroltovi ľudia, ktorí si miliónik v bankovkách pekne‑krásne zabalia do novín, aby ho detektory na letisku neobjavili, napchajú balíček do kufra a nasadnú na lietadlo, ako keby nič. Majú saká a kravaty a vyzerajú ako bossovia z Wall Streetu. Alebo aj sandále a slamáky a miliónový balíček v príručnej taške cez plece. Vaši chlapci ich občas načapajú, odhadujem, že asi tak jedného zo sto, no a superpendláka šupnú do chládku. Ale nikdy sa od neho nič nedozvedia, však, Tarrance? Z času na čas sa stane, že takému pendlákovi začnú tie peniaze vŕtať v hlave a povie si, aké by to bolo krásne si len tak cestovať po svete a užívať peniažky. A vyparí sa aj s balíkom. Klan však nezabúda, a možno to trvá rok, možno dva, ale nájde si toho nešťastníka. Peniaze už, pravda, minul, a tak sa pominie aj on. Klan nikdy nezabúda, pamätajte, Tarrance. A rovnako nezabudne ani na mňa.“

Tarrance počúval a počúval, ale bolo zrejmé, že teraz musí niečo povedať. „Máte svoj milión.“

„To si cením. Vlastne som viac‑menej pripravený prevziať ďalšiu splátku.“

„Viac‑menej?“

„Áno. Ešte máme s mojou spolupracovníčkou rozrobených zopár projektov. Pokúšame sa získať nejaké materiály z Front Street.“

„Koľko dokumentov zatiaľ máte?“

„Vyše desaťtisíc.“

Spodná čeľusť to neuniesla a Tarrance civel na Mitcha s otvorenými ústami. „Páni! Odkiaľ ich máte?“

„Zase tie vaše otázky.“

„Desaťtisíc dokumentov.“

„Najmenej desaťtisíc. Bankové záznamy, záznamy o telegrafických prevodoch, zakladacie listiny rôznych združení, doklady o poskytnutých úveroch, interné záznamy a protokoly, korešpondencia rozličných zaujímavých ľudí. Slušná kôpka vynikajúceho materiálu, Tarrance.“

„Vaša manželka spomínala spoločnosť Dunn Lane. Preštudovali sme si fascikle, čo sme už od vás dostali, a je to fakt dobrý materiál. Čo o nej ešte viete?“

„Veľa. Založili ju roku 1986 so základným kapitálom desať miliónov, ktorý bol združeniu predisponovaný z číselného konta v Banco de México, a bolo to tých istých desať miliónov, ktoré prišli na Veľký Kajman v hotovosti lietadlom značky Lear, patriacim nenápadnej malej právnickej firme z Memphisu. Pôvodne to síce bolo štrnásť miliónov, ale po drobných úplatkoch kajmanským colníkom a bankárom sa to scvrklo na desať miliónov. Združenie bolo zaregistrované na meno istého Diega Sáncheza, ktorý je zhodou okolností viceprezidentom Banco de México. Jej prezidentom bol jeden rozkošný pán menom Nathan Locke, tajomníkom náš starý známy Royce McKnight a pokladníkom tohto milého malého združenia bol nejaký Al Rubinstein. Určite ho poznáte. Ja nie.“

„Moroltov človek.“

„Prekvapenie za prekvapením. Chcete počuť ďalšie?“

„Pokračujte.“

„Po tejto prvej desaťmiliónovej dotácii na založenie podniku bolo doň v priebehu troch rokov predisponovaných ďalších deväťdesiat miliónov. Fantasticky výnosný podnik. Združenie začalo v Spojených štátoch nakupovať všetko možné – bavlníkové plantáže v Texase, bytové komplexy v Daytone, zlatníctva v Beverly Hills, hotely v St. Petersburgu a Tampe. Väčšina transakcií sa uskutočnila telegrafickým prevodom zo štyroch alebo piatich kajmanských bánk. To je základná operácia každého veľkého prania.“

„A vy to máte všetko zdokumentované?“

„Hlúpa otázka, Wayne. Keby som to nemal zdokumentované, odkiaľ by som to vedel? Vo firme robím len s čistými spismi, nezabúdajte.“

„Koľko vám to ešte potrvá?“

„Pár týždňov. Spolu s mojou zamestnankyňou trochu snoríme na Front Street, ale nevyzerá to veľmi nádejne. Odtiaľ sa nám sotva podarí niečo vyniesť.“

„A odkiaľ teda máte tých desaťtisíc dokumentov?“

Mitch nechal jeho otázku bez odpovede. Vyskočil na rovné nohy a pobral sa ku dverám. „My dvaja s Abby sme sa rozhodli, že sa usadíme v Albuquerque. Je to veľké mesto a tak trochu od ruky. Začnite na tom pracovať.“

„Nekričte hop, kým ste nepreskočili. Ešte nám ostáva veľa práce.“

„Povedal som, že ešte dva týždne, Tarrance. Do dvoch týždňov vám to môžem odovzdať a to znamená, že musím okamžite zmiznúť.“

„Len nie tak rýchlo. Najprv si zopár tých dokumentov musím pozrieť.“

„Máte krátku pamäť, Tarrance. Moja krásna manželka vám sľúbila celý stoh dokumentačných materiálov o spoločnosti Dunn Lane, len čo dostanete von Raya.“

Tarrance sa zahľadel ponad tmavé ihrisko. „Uvidím, čo sa dá robiť.“

Mitch podišiel k nemu a namieril mu ukazovákom do tváre.

„Počúvajte, Tarrance, a počúvajte veľmi pozorne. Mám pocit, že takto sa nikam nedostaneme. Dnes je sedemnásteho apríla. Presne o dva týždne je prvého mája – a prvého mája vám odovzdám sľúbených desaťtisíc mimoriadne inkriminujúcich dokumentov, ktoré vážne ochromia jeden z najväčších organizovaných zločineckých klanov na svete. Veľmi ľahko ma to môže stáť život. Ale sľúbil som vám to. A vy ste sľúbili mne, že dostanete môjho brata z väzenia. Máte na to týždeň – do dvadsiateho štvrtého apríla. Ak nebude dovtedy vonku, zmiznem. A spolu so mnou aj váš veľký prípad a kariéra.“

„Čo vlastne bude robiť na slobode?“

„Vy s tými vašimi hlúpymi otázkami! Bude utekať ako o dušu, ak chcete vedieť. Má brata milionára a experta na pranie peňazí a bankársku elektroniku. Do dvadsiatich hodín opustí krajinu a pôjde vybrať ten milión.“

„Na Bahamy.“

„Bahamy! Vy ste fakt idiot, Tarrance. Tie prachy neostali na Bahamách ani desať minút. Tým skorumpovaným hlupákom sa nedá veriť.“

„Pán Voyles nemá rád ultimáta. Veľmi ho rozčuľujú.“

„Povedzte pánu Voylesovi, aby mi vyliezol na hrb. Odkážte mu, aby si pripravil pol milióna, lebo ja som už skoro hotový. Odkážte mu, aby vytiahol môjho brata z väzenia, lebo z našej zmluvy nič nebude. Odkážte mu, čo len chcete, Tarrance, ale Raya musíte dostať von, lebo ináč balím krám.“

Mitch plesol dvermi a rozbehol sa dolu. Tarrance za ním.

„Kedy sa znova uvidíme?“ zakričal.

Mitch preskočil plot a bol na dráhe. „Moja spolupracovníčka vám zavolá. Riaďte sa podľa jej inštrukcií.“

31

Každoročná trojdňová aprílová dovolenka Nathana Locka bola zrušená. Zrušil ju DeVasher na príkaz Lazarova. Locke a Oliver Lambert sedeli v kancelárii na piatom poschodí a počúvali. DeVasher zo seba sypal drobné kúsky skladačky a všetci spolu sa neúspešne pokúšali zložiť ju dokopy.

„Jeho žena si z ničoho nič odíde. Hovorí, že musí ísť za matkou, ktorá má pľúcnu rakovinu. A vraj je už z kadečoho unavená. Zistili sme, že už niekoľko mesiacov sa u nich z času na čas vyskytovali menšie problémy. Zlostila sa na tie jeho neskoré príchody z práce a tak, ale nebolo to zas až také vážne. Takže ide za mamičkou. Vraj nevie, kedy sa vráti. Mamička je chorá, áno? Vzali jej polovicu pľúc, áno? Ale nenašli sme jedinú nemocnicu, kde by mali v záznamoch nejakú Maxine Sutherlandovú. Preverili sme ich všetky v Kentucky, Indiane aj Tennessee. Nezdá sa vám to čudné, chlapci?“

„No tak, DeVasher,“ ozval sa Oliver Lambert. „Moja žena bola tiež pred štyrmi rokmi operovaná a leteli sme kvôli tomu na kliniku Mayo. Nepoznám zákon, ktorý by človeku prikazoval, aby sa dal operovať v okruhu stopäťdesiatich kilometrov od miesta bydliska. To je absurdné. A nezabúdaj, že sú to ľudia istého postavenia. Možno sa prihlásila pod iným menom, aby sa to nerozchýrilo medzi ľuďmi. To sa bežne robí.“

Locke súhlasne prikývol. „Ako často sa rozprávajú?“

„Raz za deň mu zavolá. Sú to vynikajúce rozhovory o všetkom možnom. O psovi. O mamičke. O práci. Včera večer mu povedala, že sa určite nevráti skôr ako o dva mesiace.“

„Nenaznačila niekedy, v ktorej nemocnici ležala jej matka?“ spýtal sa Locke.

„Nikdy Je opatrná. O tej operácii takmer nehovorí. Mamička je už podľa všetkého doma, ak vôbec bola niekedy preč.“

„Čo tým chceš povedať, DeVasher?“ spýtal sa Lambert.

„Buď ticho a dozvieš sa. Predpokladajme, že to je len krycí manéver, aby mohla odísť z mesta. Aby mohla odísť z nášho dohľadu. Aspoň mi to tak vychádza.“

„Vy sa domnievate, že McDeere s nimi spolupracuje?“

„Som platený za to, aby som sa domnieval čo najviac, Nat. Domnievam sa, že vedia o našich plošticiach, a preto si pri telefonovaní dávajú pozor. Domnievam sa, že ju poslal preč z mesta z bezpečnostných dôvodov.“

„To je veľmi labilná teória,“ vyhlásil Lambert. „Veľmi labilná.“

DeVasher sa nervózne prechádzal za stolom. Zlostne zazrel na Ollieho, ale zdržal sa poznámky. „Asi pred desiatimi dňami si urobil niekto na štvrtom poschodí poriadnu kôpku fotokópií. Je to pozoruhodné predovšetkým preto, lebo boli tri hodiny ráno. Podľa našich záznamov boli v tom čase v budove už iba dvaja advokáti. McDeere a Scott Kimble. Ani jeden z nich nemal čo robiť na štvrtom poschodí. Bolo použitých dvadsaťštyri evidenčných čísel. Tri z agendy Lamara Quina. Tri z agendy Sonnyho Cappsa. A zvyšných osemnásť pochádza z agendy McDeera. Ani jedno nepatrí Kimblovi. Vietor Milligan odchádzal z kancelárie o pol tretej a McDeere ešte pracoval v Averyho kancelárii. Krátko predtým ho odviezol na letisko. Avery hovorí, že si pracovňu zamkol, ale mohlo sa mu stať, že zabudol. Buď zabudol, alebo McDeere mal kľúč. Naliehal som na Averyho, aby si spomenul, a hovorí, že takmer stopercentne za sebou zamkol. Lenže bolo to o polnoci, bol na smrť unavený a náhlil sa. Mohol na to zabudnúť, no nie? Ale rozhodne nepoveril McDeera, aby pracoval v jeho kancelárii. Netreba z toho robiť veľkú vedu, pretože tam spolu robili celý deň na Cappsovom daňovom priznaní. Bola použitá kopírka číslo jedenásť, ktorá je zhodou okolností najbližšie k Averyho kancelárii. Myslím, že sa môžeme domnievať, že tie kópie robil McDeere.“

„Koľko?“

„Dvetisícdvanásť.“

„Ktoré spisy?“

„Tých osemnásť evidenčných čísel patrí bežným daňovým klientom. Určite by nám to vysvetľoval tak, že práve dokončil ich daňové priznania a jednoducho všetko okopíroval. Vyzerá to celkom legálne, no nie? Ibaže kópie robia vždy sekretárky a prečo dočerta robil tých dvetisíc kópií o tretej ráno na štvrtom poschodí? A to bolo ráno siedmeho apríla. Komu sa podarí dokončiť daňové priznanie s týždňovým predstihom a ešte ich aj okopírovať?“

Prestal sa prechádzať a uprene ich pozoroval. Uvažovali. Mal ich tam, kde chcel. „A je tu malý háčik. O päť dní jeho sekretárka zadala do kopírky na druhom poschodí presne tých istých osemnásť evidenčných čísel. Urobila tristo kópií, a hoci nie som právnik, zdá sa mi to oveľa primeranejšia cifra, nemyslíte?“

Obaja prikývli, ale neodpovedali. Boli právnici, zvyknutí pozerať na vec aj z piatich rôznych uhlov a spochybniť čokoľvek. Ale nepovedali nič. DeVasher sa zlomyseľne zaškeril a znova sa začal prechádzať. „Takže sme ho prichytili pri výrobe dvetisíc kópií, ktoré nemá ako odôvodniť. A môžeme si položiť otázku: Čo to vlastne kopíroval? Ak udával nesprávne evidenčné čísla, čo to len mohol kopírovať? Neviem. Všetky kancelárie boli zamknuté, pravda, okrem Averyho. Avery tam má rad kovových registračiek, v ktorých sú samé legálne prípady. Máva ich zamknuté, ale McDeere aj sekretárky sa v nich prehrabávali celý deň. Možno ich v tom chvate pred cestou zabudol zamknúť. Stáva sa. Ale načo by McDeere kopíroval legálne spisy? To by mu určite ani nenapadlo. Tak ako každý na štvrtom poschodí, aj Avery má štyri drevené registračné skrine s tajnými materiálmi. Nikto sa ich ani nedotkne, veď viete. Základné pravidlo firmy. Nemôže sa ich dotknúť ani len iný spoločník. Sú zamknuté lepšie ako moje archívy. Takže McDeere sa do nich nemôže dostať bez kľúča. Avery mi ukázal svoje kľúče. Povedal, že sa tých skríň posledné dva dni pred siedmym ani nedotkol. Avery sa do nich pozrel a zdá sa mu, že všetko je v poriadku. Nevie mi povedať, či sa v nich niekto prehrabával. Ale vedeli by ste mi vy povedať, len tak na prvý pohľad, či vám niekto kopíroval dokumenty? Nevedeli. Ani ja by som to nespoznal. Tak som tie fascikle pekne zbalil a pošlem ich do Chicaga. Nech z nich stiahnu odtlačky prstov. O týždeň sa dozvieme výsledok.“

„Nemohol kopírovať tajné spisy,“ vyhlásil Lambert.

„A čo iné mohol kopírovať, Ollie? Pochop, že na celom štvrtom aj treťom poschodí bolo zatvorené všetko okrem Averyho kancelárie. A ak predpokladáme, že si s Tarranceom šuškajú do uška tajnosti, čo iné mohol chcieť z Averyho kancelárie? Iba tajné spisy.“

„Ale to by musel mať kľúče,“ poznamenal Locke.

„Áno. Predpokladám, že mal duplikáty Averyho kľúčov.“

Ollie si odfrkol a pohŕdavo sa zasmial. „To je neuveriteľné. Ja tomu neverím.“

Čiernooký sa DeVasherovi vysmial do tváre. „Ako by sa dostal k duplikátom jeho kľúčov?“

„Správna otázka, na ktorú zatiaľ nemám odpoveď. Avery mi ukazoval svoje kľúče. Je ich spolu jedenásť na dvoch zväzkoch. Stále ich nosí pri sebe. To patrí k základným pravidlám firmy, však? Každý dobrý právnik ich vždy nosí pri sebe. Cez deň ich má vo vrecku. Keď nespí doma, dáva si ich pod matrac.“

„Kde bol za posledný mesiac?“ spýtal sa Čiernooký.

„Tá cesta do Houstonu minulý týždeň sa nedá rátať. No a predtým bol dva dni na Veľkom Kajmane. Letel prvého apríla.“

„Spomínam si na to,“ poznamenal Ollie, sústredene počúvajúc.

„To som rád, Ollie. Spytoval som sa ho, čo robil tie dve noci, a povedal, že len pracoval. Jeden večer si posedel v bare, ale to je vraj všetko. Zaprisahával sa, že obidve noci spal sám.“

DeVasher stisol gombík na kazetovom magnetofóne. „Ale klame. Tento telefonát sme zaznamenali druhého apríla o štvrť na desať v objekte A.“ Všetci napäto počúvali.

„Práve sa sprchuje.“ Prvý ženský hlas.

„Si v poriadku?“ Druhý ženský hlas.

„Áno. Fajn. Nezmohol by sa na nič, ani keby chcel.“

„Prečo to trvalo tak dlho?“

„Nemohol sa zobudiť.“

„Nemá nijaké podozrenie?“

„Nie. Nič si nepamätá. Myslím, že je ešte dosť grogy.“

„Dokedy tam chceš ostať?“

„Keď vylezie zo sprchy, rozlúčim sa s ním a pôjdem. Asi o takých desať‑pätnásť minút.“

„Dobre. Ponáhľaj sa.“

DeVasher stisol ďalší gombík a potom sa znova začal prechádzať. „Nemám predstavu, kto to mohol byť, a Averyho som sa ešte nespytoval. Zatiaľ. Je s ním kríž. Jeho žena podala žiadosť o rozvod a on sa už prestáva ovládať. Večne behá za sukňami. Toto je veľmi vážne ohrozenie bezpečnosti a obávam sa, že Lazarov od jedu bude vyskakovať po plafón.“

„Podľa všetkého mal poriadnu opicu,“ ozval sa Locke.

„Zrejme.“

„Myslíš, že tá ženská dala vyrobiť tie duplikáty?“ spýtal sa Ollie.

DeVasher pokrčil plecami a sadol si do obdratého koženého kresla. Jeho nadradenosť zrazu vyfučala. „Je to možné, ale pochybujem. Už si to prehadzujem v hlave celé hodiny. Ak vychádzame z predpokladu, že to bola nejaká žena, s ktorou sa opil v bare, potom zrejme išli do postele poriadne neskoro. Ako by si mohla dať vyrobiť duplikáty jeho kľúčov na takom malom ostrove uprostred noci? Jednoducho sa mi to nezdá možné.“

„Ale mala spolupáchateľku,“ pripomenul mu Locke.

„Áno, a to mi tiež nejde do hlavy. Možno mu chceli potiahnuť peňaženku, a niečo im nevyšlo. Vždy nosí pri sebe pár tisíc, a ak sa opil, ktovie čo im narozprával. Možno chcela šmajznúť prachy na poslednú chvíľu a vypariť sa. Ale neurobila to. Nechápem, čo to má celé znamenať.“

„Už nemáš nijaké ďalšie teórie?“ spýtal sa Ollie.

„Zatiaľ nie. Rád kombinujem rôzne možnosti, ale to by už bolo poriadne pritiahnuté za vlasy, keby som predpokladal, že tie ženy mu vzali kľúče, nejakým záhadným spôsobom sa im podarilo vyrobiť duplikáty uprostred noci na neznámom ostrove, a potom tá prvá ešte vliezla k nemu do postele. No a že toto všetko nejakým spôsobom súvisí s McDeerovým kopírovaním na štvrtom poschodí. To by už bolo priveľa.“

„Súhlasím,“ pridal sa Ollie.

„A čo sklad?“ spýtal sa Čiernooký.

„Myslel som na to, Nat. Vlastne kvôli tomu už ani poriadne nespávam. Keby sa zaujímala o archív v sklade, zrejme by mohla byť v spojení s McDeerom alebo niektorým iným snoričom. Ale neviem si to dosť dobre predstaviť. A keby sa aj bola dostala do archívu, čo by s tým všetkým bola robila uprostred noci a s Averym hore v posteli?“

„Mohla prečítať všetky dokumenty.“

„No jasné, veď ich tam je len milión. Nezabúdaj, že pila s Averym, lebo ináč by ju hneď podozrieval. Takže v noci spolu pijú a šúchajú. Potom počká, kým Avery zaspí, a náhle ju posadne túžba zájsť do skladu a prečítať si naše bankové záznamy. To mi nejako nesedí, chlapci.“

„Čo ak to bola agentka FBI?“ nadhodil Ollie hrdo.

„Nie, to je vylúčené.“

„Prečo?“

„Z jednoduchého dôvodu, Ollie. FBI by to neurobila, lebo by šlo o nelegálnu prehliadku a tie záznamy by boli pre súd neprijateľné. A ešte z jedného závažného dôvodu.“

„Akého?“

„Keby bola tajná, nebola by odtiaľ telefonovala. To by neurobil nijaký profík. Myslím, že to bola vreckárka.“

Teóriu o vreckárke predostrel aj Lazarovovi, ktorý do nej vŕtal, ako vedel, ale nič lepšie nevymyslel. Prikázal vymeniť všetky zámky na treťom a štvrtom poschodí a na prízemí aj na obidvoch vilách na Kajmaních ostrovoch. Prikázal vyhľadať všetkých zámočníkov na celom ostrove – nemôže ich byť veľa, vyhlásil – a zistiť, či niektorý z nich v noci z prvého na druhého apríla nevyrobil duplikáty jedenástich kľúčov. Podmastite ich, radil DeVasherovi. Za pár šestákov vyklopia všetko. Prikázal preskúmať Averyho spisy, či sa na nich nenájdu odtlačky McDeerových prstov. DeVasher sa mu hrdo pochválil, že na tom už začal pracovať. McDeerove odtlačky získal z protokolu o advokátskej skúške.

Ďalej prikázal suspendovať Averyho na šesťdesiat dní z práce. DeVasher poznamenal, že by to mohlo vzbudiť McDeerovu pozornosť a mohol by reagovať dosť nepredvídane. Dobre, pripustil Lazarov, tak teda prikážte Tolarovi, aby sa dal hospitalizovať s bolesťami v hrudníku a aby ho lekár na dva mesiace vypísal.

Povedzte mu, prikazoval ďalej Lazarov, aby to dôveryhodne zahral. Potom zamknite jeho kanceláriu. A McDeera prihrajte Victorovi Milliganovi.

„Spomínali ste, že máte nejaký plán na likvidáciu McDeera,“ poznamenal DeVasher.

Lazarov sa uškrnul a vyšpáral si nos. „Tak, tak. Myslím, že na to obetujeme lietadlo. Pošleme ho na ostrovy na krátku služobnú cestu, a lietadlo zrazu záhadne vybuchne.“

„Obetujeme aj dvoch pilotov?“ spýtal sa DeVasher.

„Jasné. Musí to vyzerať presvedčivo.“

„Ale nemali by ste to robiť v okolí Kajmanov. To by bola priveľká zhoda okolností.“

„Okej, ale musí sa to rozletieť nad vodou, aby nebolo veľa trosiek. Použijeme nejakú slušnú nálož, aby ich našli čo najmenej.“

„To lietadlo je drahé.“

„Viem. Prekonzultujem to ešte s Joeym!“

„Vy ste šéf. Dajte mi vedieť, ak pri tom bude treba nejako pomôcť.“

„Jasné. Už nad tým môžete začať rozmýšľať.“

„Čo hovorí ten váš človek vo Washingtone?“ spýtal sa DeVasher.

„Zatiaľ sa neozval. Dnes ráno som hovoril s New Yorkom a sľúbili, že to posúria. O týždeň by sme sa mali dozvedieť čo a ako.“

„Hneď by bolo všetko jednoduchšie.“

„To je fakt. Ak bude odpoveď kladná, musí sa to vybaviť do dvadsiatich štyroch hodín.“

„Začnem na tom pracovať.“

V sobotu ráno bolo vo firme dosť ticho. Potulovala sa tam len hŕstka spoločníkov a zo dvanásť členov v kaki nohaviciach a tričkách. Sekretárky tam neboli vôbec. Mitch si prezrel poštu a nadiktoval listy. Po dvoch hodinách odišiel. Bolo načase navštíviť Raya.

Päť hodín šiel na východ po medzištátnej ceste číslo štyridsať. Jazdil ako šialenec. Chvíľu šesťdesiatkou, potom stoštyridsiatkou. Odbočil pri každom odpočívadle alebo pumpe. Niekedy náhle vybehol z ľavého prúdu. Zastal pod nadjazdom a čakal. Nevidel ich. Nevšimol si ani jedno podozrivé auto, nákladné auto alebo dodávku. Už si dával dokonca pozor aj na kamióny. Nič. Jednoducho tam nemohli byť. Bol by ich zbadal.

Na strážnici mu skontrolovali balíček kníh a cigariet a potom mu ukázali na box číslo deväť. O pár minút už oproti nemu za hrubým pletivom sedel Ray.

„Kde si tak dlho?“ spýtal sa trochu podráždene. „Ty si jediný človek na celom svete, ktorý ma navštevuje, a si tu ešte len druhý raz za štyri mesiace.“

„Viem, viem. Je daňová sezóna a bol som zavalený prácou. Už sa polepším. Ale aspoň som ti písal.“

„No áno, raz do týždňa dva odseky. ‚Ahoj, Ray. Čo nové v cele? A čo jedlo? A čo steny? A čo gréčtina alebo taliančina? Mám sa dobre. Abby sa má výborne. Pes je chorý. Musím letieť. Prídem skoro. Ahoj, Mitch.‘ Teda tie tvoje listy – to je sila, braček. Milujem ich, fakt.“

„Tvoje nie sú oveľa lepšie.“

„A čo ti mám napísať? Stráže predávajú drogy? Kamaráta dobodali tridsaťjeden ráz nožom? Videl som, ako znásilnili malé dievča? No povedz, Mitch, kto je na to zvedavý?“

„Už to bude lepšie.“

„Ako sa má mama?“

„Neviem. Nebol som za ňou od Vianoc.“

„Prosil som ťa, aby si ju išiel pozrieť, Mitch. Bojím sa o ňu. Ak ju ten sviniar mláti, treba s tým skoncovať. Keby som sa odtiaľto dostal, hneď by som sa o to postaral.“

„Dostaneš sa.“ Bolo to oznámenie, nie otázka. Mitch si položil prst na ústa a pomaly prikývol. Ray sa oprel o lakte, predklonil sa a pozorne mu hľadel na ústa.

Mitch ticho povedal. „Espaňol. Hable despacio.“ Po španielsky. Hovor pomaly.

Ray sa pousmial. „Cuándo?“ Kedy?

„La semana próxima.“ Na budúci týždeň.

„Qué día?“ Ktorý deň?

Mitch sa na chvíľu zamyslel. „Martes o miércoles.“ V utorok alebo stredu.

„Qué hora?“ O koľkej?

Mitch sa usmial, pokrčil plecami a obzrel sa.

„Ako sa má Abby?“ spýtal sa Ray.

„Už je pár týždňov v Kentucky. Jej matka je chorá.“ Pozeral na Raya a nemo, iba ústami mu povedal: „Dôveruj mi.“

„Čo jej je?“

„Vzali jej polovicu pľúc. Rakovina. Celý život fajčila ako Turek. Aj ty by si s tým mal prestať.“

„Prestanem, ak sa odtiaľto niekedy dostanem.“

Mitch sa usmial a pomaly prikývol. „Ešte ti ostáva najmenej sedem rokov.“

„Veru, a utiecť sa odtiaľto nedá. Občas sa o to niekto pokúsi, ale buď ho zastrelia, alebo chytia.“

„James Earl Ray sa pokúsil preliezť, čo?“ Mitch pomaly prikyvoval, keď kládol tú otázku. Ray sa usmial a pozoroval bratove oči.

„Lenže ho chytili. Zavolajú si pár chlapíkov s krvilačnými psiskami a škoda rečí. Ak sa aj niekto niekedy dostal cez múr, pochybujem, že vyšiel z hôr živý.“

„Radšej sa rozprávajme o niečom inom,“ navrhol Mitch.

„Dobrý nápad.“

Dvaja dozorcovia stáli pri okne za radom návštevníckych boxov. S potešením si prezerali kôpku aktov, ktoré niekto nafotil polaroidom a pokúšal sa prepašovať cez strážnicu. Chechtali sa a návštevníkov si vôbec nevšímali. Na Rayovej strane sa prechádzal iba jeden ospalý dozorca.

„Kedy už konečne budem mať nejakých malých synovcov a netere?“

„Možno o pár rokov. Abby by sa na to dala aj hneď, a chce z každého po jednom kuse. Ale ja sa na to ešte necítim.“

Dozorca práve prechádzal okolo Raya, ale nepozeral sa. Hľadeli si do očí a pokúšali sa čítať z nich myšlienky.

„S Adónde voy?“ spýtal sa rýchlo Ray. Kam pôjdem?

„Perdido Beach Hilton. Minulý mesiac sme boli na Kajmaních ostrovoch. Bola to nádherná dovolenka.“

„V živote som o tom nepočul. Kde je to?“

„V Karibskom mori. Trochu nižšie ako Kuba.“

„S Qué es mi nombre?“ Ako sa budem volať?

„Lee Stevens. Trochu sme sa potápali. More je tam neuveriteľne teplé a krásne. Naša firma tam má dve vily priamo na Sedemmíľovej pláži. Platil som jedine za letenky. Bolo to super.“

„Prines mi nejakú knižku, nech si o tom prečítam. Pasaporte?“

Mitch s úsmevom prikývol. Dozorca prešiel okolo Raya a potom zastal. Rozprávali sa o starých dobrých časoch v Kentucky.

Podvečer zaparkoval BMV na predmestí Nashvillu, v tmavej uličke za nákupným strediskom. Kľúčiky nechal v zapaľovaní a dvere zamkol rezervným kľúčom, čo mal vo vrecku. Rušný prúd davu, valiaci sa do obchodného domu Sears za veľkonočnými nákupmi, ho vtiahol dnu. Zamieril do oddelenia pánskych odevov, prezeral si ponožky a spodnú bielizeň, a pritom stále pokukoval k vchodu. Nikde nevidel nikoho podozrivého. Vyšiel zo Searsu a rýchlo sa pretláčal prúdmi ľudí na pešej zóne. Vtom mu padol do oka čierny bavlnený pulóver, vystavený vo výklade s pánskymi odevmi. Vnútri ho vyhľadal, vyskúšal a hneď si ho aj nechal na sebe, tak sa mu páčil. Kým mu pokladníčka vydávala drobné, vyhľadal si v telefónnom zozname číslo taxíka. Prv ako vyšiel von, vyviezol sa výťahom na prvé poschodie, odkiaľ si z automatu zavolal taxík. Príde o desať minút.

Bolo už tma, chladný jarný južanský večer. Sadol si do baru a pozoroval vchod do nákupného strediska. Určite ho tam nikto nesledoval. Nenáhlivo sa pobral k taxíku. „Brentwood,“ povedal vodičovi a spustil sa na zadnom sedadle čo najnižšie.

Do Brentwoodu to bolo asi dvadsať minút. „Savannah Creek,“ spresnil vodičovi. Taxík chvíľu blúdil po rozťahanej štvrti a nakoniec našiel číslo 480E. Hodil na sedadlo dvadsaťdolárovku a zabuchol dvere. Za vonkajším schodišťom našiel vchod. Bol zamknutý.

„Kto je?“ spýtal sa znútra nervózny ženský hlas. Keď ho počul, podlomili sa mu kolená.

„Barry Abanks,“ povedal.

Abby otvorila dvere dokorán a vrhla sa mu do náručia. Zdvihol ju, vošiel dnu, dvere zabuchol nohou, a pritom ju celý čas vášnivo bozkával. Nedočkavo behal rukami po jej tele. V priebehu dvoch sekúnd jej vyzliekol pulóver, rozopol podprsenku a spustil voľnú sukňu pod kolená. Pritom sa stále bozkávali. Jedným okom zhodnotil lacný rozkladací gauč, ktorý tam na nich čakal. Buď gauč, alebo dlážka. Nežne ju položil na gauč a vyzliekol sa.

Bol krátky a vŕzgal. Ako matrac im slúžil neveľmi hrubý kus penovej hmoty, zabalený v plachte. Kovové perá nebezpečne vyskakovali.

Ale McDeerovci si to nevšímali.

Keď už zavládla bezpečná čierna tma a prúdy ľudí v nákupnom stredisku sa na chvíľu zmenšili, za BMV zastal ligotavý čierny chevrolet Silverado. Vyskočil z neho nízky chlapík s krátkymi vlasmi a bokombradami, poobzeral sa a vopchal do zámky BMV ostrý hrot skrutkovača. Keď stál o pár mesiacov pred súdom, chválil sa sudcovi, že sa mu už podarilo ukradnúť vyše tristo osobných áut a dodávok v ôsmich štátoch a že sa vie vlámať do auta a naštartovať ho skrutkovačom rýchlejšie ako sudca kľúčom. Vraj priemerne mu to trvá dvadsaťosem sekúnd. Na sudcu to nezapôsobilo.

Ak mal šťastie a nejaký hlupák si zabudol kľúčiky v štartéri, priemerný čas bol ešte výrazne nižší. V tomto aute boli kľúče. S úsmevom naštartoval. Silverado vyrazil a hneď za ním BMV.

Blonďák vyskočil z nákladného auta a len za ním nemo civel. Bol priveľmi rýchly. A on priveľmi pomalý. Práve mu zastrela výhľad tá dodávka – a zrazu frnk, a BMV bolo preč. Ukradli ho! Priamo pred jeho očami. Kopol do náklaďáku. Ako len toto vysvetlí?

Vyštveral sa naspäť do auta a čakal na McDeera.

Po hodine na gauči zabudli na bolestný pocit osamelosti. Chodili po malom byte ruka v ruke a bozkávali sa. V spálni Mitch po prvý raz na vlastné oči zhliadol to, čomu hovorili Bendiniho papiere. Dovtedy videl len Tammine poznámky a súpisy, ale nie skutočné dokumenty. Izba vyzerala ako šachovnica s radmi úhľadných kôpok papiera. Na dve steny Tammy pripevnila dve veľké biele nástenky, pokryté množstvom poznámok, zoznamov a postupových diagramov.

Jedného dňa strávi v izbe dlhé hodiny štúdiom týchto dokumentov a prípravou svojho prípadu. Ale nie dnes večer. O pár minút od nej musí odísť a vrátiť sa do nákupného strediska. Priviedla ho naspäť ku gauču.

32

Chodba na desiatom poschodí Baptist hospital bola prázdna. Videl iba sanitára a ošetrovateľa s chorobopisom v ruke. Návštevné hodiny sa skončili o deviatej, a teraz bolo pol jedenástej. Prešmykol sa po chodbe a prihovoril sa sanitárovi; ošetrovateľ naňho ani nepozrel. Zaklopal na dvere.

„Ďalej,“ ozval sa zvučný hlas.

Z celej sily zatlačil do ťažkých dverí, a stál pri posteli.

„Vitajte, Mitch,“ prehovoril Avery.

„No čo na to poviete?“

„Čo sa vlastne stalo?“

„Keď som sa ráno o šiestej zobudil, myslel som, že mám žalúdočné kŕče. Osprchoval som sa a pocítil som ostrú bolesť tuto hore, na pleci. Ťažko sa mi dýchalo a oblieval ma studený pot. Hovoril som si, nie, to hádam nie. Dočerta, veď mám len štyridsaťštyri, som vo výbornej kondícii, stále robím, rád si zajem a trochu priveľa pijem, ale hádam len ešte nie. Zavolal som lekárovi a ten mi kázal, aby som prišiel za ním na kliniku. Myslí si, že to bol slabý infarkt. Dúfa, že nie veľmi vážny, ale najbližších pár dní ma budú pozorovať a robiť kadejaké testy.“

„Infarkt!“

„Presne to povedal.“

„Ani ma to neprekvapuje, Avery. Je to vlastne zázrak, že sa niekto v tejto firme dožije aj päťdesiatky.“

„To má na svedomí Capps, Mitch. Sonny Capps. Môže si pripísať na účet aj tento infarkt. V piatok mi volal, že si našiel nového právnika vo Washingtone. Vraj aby som mu dal celú dokumentáciu. Je to môj najväčší klient. Minulý rok som mu naúčtoval štyristotisíc dolárov, takmer toľko, ako na dane. Ale tie palmárne účty ho nerozčuľujú, zato dane ho vedia rozzúriť do nepríčetnosti. Ja tomu nerozumiem, Mitch.“

„Nestojí za to, aby ste kvôli nemu umreli.“ Mitch sa kradmo obzeral, či neuvidí nejakú infúziu, ale nikde nič. Nijaké hadičky ani drôtiky. Sadol si na jedinú stoličku a nohy si vyložil na posteľ.

„Viete, že Jean podala žiadosť o rozvod?“

„Počul som. Asi vás to veľmi neprekvapilo, však?“

„Prekvapilo ma, že to neurobila už pred rokom. Ponúkol som jej hotový majetok v rámci manželského vyrovnania. Dúfam, že to prijme. Nerád by som mal škandalózny rozvod.“

Kto by ho aj chcel? Pomyslel si Mitch. „Čo na to Lambert?“

„Tak to bola teda sranda, to vám poviem. Za celých devätnásť rokov som nezažil, že by bol stratil sebakontrolu. Ale teraz ju stratil. Vynadal mi, že veľa pijem, behám za sukňami a bohviečo ešte. Vyhlásil, že som vrhol zlé svetlo na celú firmu. A poradil mi, aby som navštívil psychiatra.“

Avery rozprával ticho, rozvážne, niekedy aj slabým, zachrípnutým hlasom. Znelo to neprirodzene. Pri ďalšej vete už na to zabudol a hovoril normálnym hlasom. Ležal dokonale nehybne ako mŕtvola, úhľadne prikrytý posteľnými prikrývkami. Mal zdravú farbu.

„Myslím, že by sa vám zišiel psychiater. Možno aj dvaja.“

„Ďakujem. Potrebujem stráviť aspoň mesiac na slnku. Lekár sa vyjadril, že o také tri‑štyri dni ma asi prepustí, ale do práce vraj môžem ísť až o dva mesiace. Šesťdesiat dní, Mitch. Vyhlásil, že za žiadnych okolností sa k firme nesmiem ani len priblížiť.“

„Tak to máte šťastie. Myslím, že aj ja dostanem slabší infarkt.“

„Pri vašom tempe zaručene.“

„A čo ste vy? Doktor?“

„Nie. Len som vydesený. Človeku stačí takýto menší šok, a hneď začne ináč rozmýšľať. Dnes som po prvý raz v živote myslel na smrť. Ak človek nemyslí na smrť, nevie si vážiť život.“

„To je už ťažká filozofia.“

„Áno, viem. Ako sa má Abby?“

„Asi dobre. Už som ju dlhší čas nevidel.“

„Radšej choďte za ňou a priveďte ju domov. Šesťdesiat hodín je práve dosť. Ak budete pracovať viac, zničíte si manželstvo a uštvete sa do hrobu. Dožičte aj jej trochu šťastia. Chce deti, tak nech ich má. Je mi ľúto, že som všeličo v živote nerobil ináč.“

„Dočerta, Avery, kedy máte pohreb? Máte štyridsaťštyri a prekonali ste slabší infarkt. Nie ste práve cintľavka.“

Ošetrovateľ nakukol dnu a krivým pohľadom zazrel na Mitcha.

„Návštevné hodiny sa skončili, pane. Musíte odísť.“

Mitch vyskočil na rovné nohy. „Áno, pravdaže.“ Potľapkal Averymu nohy a vyšiel von. „Tak dovidenia o pár dní.“

„Ďakujem za návštevu. A že pozdravujem Abby.“

Výťah bol prázdny. Mitch stisol gombík na šestnáste poschodie a o malú chvíľu vystúpil. Dve poschodia vyletel peši, na osemnástom poschodí chvíľu lapal dych a potom otvoril dvere. Na konci chodby, ďaleko od výťahov, stál Riek Acklin a ticho rozprával do hluchého slúchadla. Kývol na Mitcha, ktorý prichádzal k nemu. Acklin mu naznačil rukou smer a Mitch vstúpil do malej miestnosti, v ktorej čakávali utrápení príbuzní. Bola tmavá a prázdna, s dvoma radmi skladacích stoličiek a nefungujúcim televízorom. Jediné svetlo pochádzalo z automatu na kokakolu. Tarrance sedel pri ňom a listoval v starom časopise. Oblečený mal joggingový dres, modré ponožky, biele plátenky a na hlave čelenku. Jogger Tarrance.

Mitch si sadol vedľa neho, tvárou do chodby.

„Ste čistý. Sledovali vás z práce až na parkovisko, potom odišli. Acklin je na chodbe. Aj Laney je niekde nablízku. Nijaké strachy.“

„Máte super čelenku.“

„Ďakujem.“

„Vidím, že odkaz ste dostali.“

„Očividne. Geniálny nápad, McDeere. Sedím si popoludní v kancelárii, rozmýšľam nad svojimi problémami a pokúšam sa pracovať aj na niečom inom, ako je Bendiniho firma. Mám totiž aj ďalšie prípady, viete? No a vtom mi sekretárka príde povedať, že telefonuje nejaká dáma, ktorá sa chce rozprávať o istom Martym Kozinskom. Vyskočím zo stoličky, schmatnem slúchadlo, no a ozve sa mi vaša priateľka. Hovorí, že je to súrne, ako vždy. Tak jej poviem, okej, môžeme sa o tom porozprávať. Ale nie, to sa jej nepáči. Donúti ma, aby som všetko okamžite odložil, utekal do Peabodyho, vošiel do reštaurácie – ako sa volá? Mallards – a sadol si k stolu. A tak tam sedím a rozmýšľam, aké je to šialenstvo, lebo naše telefóny sú čisté. Došľaka, Mitch, stopercentne viem, že sú čisté. Pokojne sa môžeme porozprávať o všetkom aj telefonicky. Pijem si kávu a zrazu ku mne príde barman a spýta sa, či sa volám Kozinski. Ktorý Kozinski, spýtam sa ho zo srandy. Lebo keď už má byť sranda, nech stojí za to. Marty Kozinski, odpovie zmätene. Aha, áno, to som ja. Cítil som sa hlúpo, Mitch. Potom mi povedal, že mám telefonát. Idem k baru, a tam sa mi ozve znova vaša priateľka. Vraj Tolar mal infarkt alebo čo. A že tu budete okolo jedenástej. Skutočne dômyselné.“

„Ale klaplo to, nie?“

„Áno, ale rovnako dobre by to bolo klaplo, keby mi to zatelefonovala do kancelárie.“

„Mne sa to páči takto. Je to bezpečnejšie. Aspoň sa trochu vyvetráte.“

„To máte teda pravdu. A spolu so mnou aj ďalší traja.“

„Pozrite, Tarrance, budeme to robiť po mojom, dobre? Mne ide o krk, nie vám.“

„Áno, áno. Na čom to, dočerta, jazdíte?“

„Na Celebrity z požičovne. Pekné, čo?“

„Čo sa stalo s vaším parádnym advokátskym skvostom?“

„Bolo hygienicky závadné. Zamorené plošticami. V sobotu večer som ho zaparkoval pri nákupnom stredisku v Nashville a kľúčiky som nechal v štartéri. Niekto si ho požičal. Strašne rád spievam, ale mám príšerný hlas. Odkedy som sa naučil šoférovať, vždy som si v aute vyspevoval – pravda, ak som bol sám. Ale pred tými plošticami som sa hanbil. A už ma to unavovalo.“

Tarrance sa neubránil úsmevu. „To je fakt dobré, McDeere. Fakt dobré.“

„Mali ste dnes ráno vidieť Olivera Lamberta, keď som k nemu prišiel a položil na stôl policajnú správu. Jachtal a zadŕhal sa a len mi opakoval, ako ho to mrzí. Tváril som sa nesmierne skrúšene. Ale veď bolo poistené, utešuje ma starý Oliver, a dáme vám druhé. A vraj zatiaľ mi prenajmú auto z požičovne. Povedal som mu, že už som si požičal. Ešte v sobotu večer v Nashville. Nepáčilo sa mu to, lebo na jeho vkus bolo priveľmi hygienicky neškodné. Rýchlo v mojej prítomnosti zavolal dealerovi firmy BMW, aby mi hneď dodal nové. A vraj akú farbu by som chcel. Povedal som, že čierna sa mi už zunovala a chcel by som vínovočervené auto so škoricovým interiérom. Včera som sa tam bol totiž pozrieť a nemali tam ani jediný model vínovej farby. Povedal chlapíkovi, aké mám želanie, a ten hovorí, že vo vínovej farbe nemajú nič. Či by som nechcel čierne alebo modré alebo sivé alebo červené alebo biele. Nie, nie, nie, trval som na svojom, chcem vínovočervené. Tak potom ho musia objednať, oznámil. Súhlasil som. Ollie zložil a spýtal sa, či určite nechcem nijakú inú farbu. Vínovú, nedal som sa. Chcel ma presviedčať, ale uvedomil si, že by to vyzeralo hlúpo. A tak prvý raz po desiatich mesiacoch môžem vo svojom aute spievať.“

„Ale taký skvelý právnik, a jazdí na Celebrity. Musíte hrozne trpieť.“

„Dá sa to vydržať.“

Tarrance sa ešte vždy usmieval, očividne sa mu to rátalo. „Ktovie, čo povedia chlapci v dielni, keď ho budú rozoberať na súčiastky a nájdu všetky tie ploštice.“

„Možno ich dajú do záložne ako stereoaparatúru. Koľko to mohlo stáť?“

„Naši chlapci hovorili, že to bola špičková technika. Desať‑pätnásťtisíc. Neviem. Ale je to smiešne.“

Prešli okolo nich dve sestričky, zabraté do hlučného rozhovoru. Zašli za roh a znova zavládlo ticho. Acklin sa tváril, že vytáča ďalšie číslo.

„Ako sa má Tolar?“ spýtal sa Tarrance.

„Super. Bodaj by som aj ja dostal taký ľahký infarkt. Niekoľko dní si ho tu nechajú a potom bude dva mesiace vypísaný. Nič vážne.“

„Môžete sa dostať do jeho kancelárie?“

„Načo? Už som z nej okopíroval všetko, čo sa dalo.“

Tarrance na naklonil a čakal na ďalšie podrobnosti.

„Nie, nedostanem sa do jeho kancelárie. Vymenili zámky na treťom aj štvrtom poschodí. Aj v suteréne.“

„Odkiaľ to viete?“

„Mám na to silu, Tarrance. Moja spolupracovníčka bola minulý týždeň v každej kancelárii v budove, vrátane suterénu. Skontrolovala každé dvere, potiahla každú zásuvku, nakukla do každého šatníka. Čítala korešpondenciu, nazerala do spisov a presnorila odpadové koše. Veľa odpadu tam neostáva. V budove je dokopy desať šrotovacích strojov. Z toho štyri v suteréne. Vedeli ste to?“

Tarrance pozorne počúval a nepohol ani svalom. „Ako sa…“

„Nespytujte sa, Tarrance, aj tak vám nepoviem.“

„Ona tam robí! Je to nejaká sekretárka alebo niečo podobné. Pomáha vám na mieste.“

Mitch nespokojne krútil hlavou. „Skvelé, Tarrance. Dnes vám telefonovala dva razy. Raz okolo štvrť na tri a potom znova o hodinu. Povedzte, ako by mohla sekretárka firmy telefonovať dva razy po sebe s hodinovou prestávkou na FBI?“ –

„Možno dnes mala voľno. Možno volala z domu.“

„Mýlite sa, Tarrance, zlý odhad. Nelámte si zbytočne hlavu. Pracuje pre mňa a spolu vám odovzdáme žiadaný tovar.“

„Čo je v suteréne?“

„Jedna veľká miestnosť s dvanástimi kójami, dvanástimi hrozne zapratanými stolmi a tisíckou registračiek. Elektronicky prepojených registračiek. Myslím, že to je operačné centrum všetkých finančných machinácií. Na stenách kojí si všimla mená a telefónne čísla desiatok bánk na karibských ostrovoch. Tam sa nepovaľujú nijaké informácie. Sú pekelne opatrní. Vedľa veľkej miestnosti je jedna menšia, zamknutá na sto západov a plná počítačov väčších ako chladnička.“

„Zdá sa, že to je ono.“

„Asi áno, ale na to zabudnite. Odtiaľ sa nedá nepozorovane vyniesť absolútne nič. Vylúčené. Poznám iba jeden spôsob, ako stadiaľ niečo získať.“

„A to?“

„S povolením na prehliadku.“

„Na to zabudnite. Nepravdepodobná kauza.“

„Počujte, Tarrance. Poviem vám, ako to urobíme, okej? Nemôžem vám zohnať všetky doklady, ktoré chcete. Ale dám vám všetky, ktoré potrebujete. Mám v rukách vyše desaťtisíc dokumentov, a hoci som ich všetky nepreskúmal, videl som dosť na to, aby som vedel, že ak ich budete mať vy v rukách, môžete ich predložiť sudcovi, aby vám vystavil povolenie na prehliadku budovy na Front Street. S dokladmi, ktoré vám odovzdám, môžete obžalovať najmenej polovicu firmy. Ale s tými istými dokladmi môžete získať aj povolenie na prehliadku a plný kamión dôkazových materiálov. Ináč to nejde.“

Tarrance sa vyšiel pozrieť na chodbu a porozhliadal sa. Prázdna. Narovnal si nohy a potom prešiel k automatu na kokakolu. Oprel sa oň a zahľadel sa malým okienkom na východ. „Prečo iba polovicu firmy?“

„Najprv len polovicu. A zopár penzionovaných spoločníkov. Všimol som si, že v dokladoch sa vyskytujú mená zakladateľov falošných kajmanských spoločností s Moroltovými peniazmi. Tieto obvinenia hravo zvládnete. A keď budete mať všetky materiály, vaša teória o finančných machináciách sa potvrdí a môžete obviniť všetkých.“

„Odkiaľ máte tie materiály?“

„Mal som šťastie. Veľké šťastie. Povedal som si, že firma asi má toľko zdravého rozumu, že nenechá všetky kompromitujúce materiály z kajmanských bánk v tejto krajine. Cítil som v kostiach, že by mohli byť na Kajmanoch. Našťastie sa to potvrdilo. Všetky materiály sme okopírovali tam.“

„Sme?“

„Moja spolupracovníčka. A priateľka.“

„Kde sú teraz tie materiály?“

„Ach, tie vaše otázky, Tarrance. Mám ich v rukách. To vám musí stačiť.“

„Chcem aj materiály zo suterénu.“

„Počúvajte, Tarrance. A dávajte dobrý pozor. Tie materiály zo suterénu nedostanete, kým si po ne neprídete s povolením na prehliadku. Je to nemožné, rozumiete?“

„Kto je vlastne v tom suteréne?“

„Neviem. Robím vo firme už desať mesiacov, ale v živote som ich nevidel. Neviem, kde parkujú, kadiaľ vchádzajú do budovy, kadiaľ vychádzajú. Sú neviditeľní. Predpokladám, že tú špinavú prácu robia spoločníci a chlapíci zo suterénu.“

„Aké vybavenie tam je?“

„Dve kopírky, štyri šrotovacie stroje, vysokovýkonné tlačiarne a všetky tie počítače. Hotové umelecké skvosty.“

Tarrance prešiel k oknu, očividne hlboko zamyslený. „To má logiku. Dokonalú logiku. Vždy som sa nevedel vynačudovať, ako môže firma s toľkými sekretárkami, úradníkmi a koncipientmi tak dokonale uchrániť tajomstvo o Moroltovcoch.“

„Jednoducho. Sekretárky, úradníci a koncipienti o tom nič nevedia. Majú plné ruky práce so skutočnými klientmi. Spoločníci a starší členovia firmy si kraľujú vo svojich veľkých kanceláriách, snívajú o tých najexotickejších spôsoboch prania špinavých peňazí a v suteréne majú svojich pešiakov. Majú to dobre vymakané.“

„Takže tých legálnych klientov je dosť veľa?“

„Stovky. Sú tam skutočne talentovaní advokáti s pozoruhodnou klientelou. Vynikajúca fasáda.“

„A vy mi tvrdíte, McDeere, že už teraz máte v rukách doklady, ktorými sa dajú podložiť obvinenia a získať povolenie na prehliadku? Máte ich? Sú vo vašom vlastníctve?“

„Už som vám to povedal.“

„V tomto štáte?“

„Áno, Tarrance, tie doklady sú v tomto štáte. Vlastne pomerne blízko.“

Tarrance znepokojnel. Hojdal sa chvíľu na jednej, chvíľu na druhej nohe, pukal hánkami, dych sa mu zrýchlil.

„Čo ešte môžete vyniesť z Front Street?“

„Nič. Je to priveľmi nebezpečné. Vymenili zámky a mám z toho trochu ťažkú hlavu. Chápete, prečo menili zámky len na treťom a na štvrtom poschodí, a nie aj na prvom a druhom? Pred dvoma týždňami som urobil zopár kópií na štvrtom poschodí a zrejme to nebol najlepší nápad. Mám zlé tušenie. Už nikdy nijaké kópie z Front Street.“

„A čo to dievča?“

„Už tam tiež nemá prístup.“

Tarrance si obhrýzal nechty a pohojdával sa dopredu a dozadu. A stále pozeral von oknom. „Chcem tie doklady, McDeere, a to čím skôr. Napríklad zajtra.“

„Kedy sa Ray dostane na čerstvý vzduch?“

„Dnes je pondelok. Myslím, že je to naplánované na zajtra večer. Neverili by ste, čo som si vypočul od Voylesa. Fakt, nežartujem. Navštívil obidvoch senátorov z Tennessee a tí osobne odleteli do Nashvillu orodovať ku guvernérovi. Páni, ale som dostal, McDeere. A to len a len kvôli vášmu bratovi.“

„Cení si to.“

„Čo bude robiť vonku?“

„O to sa postarám. Vy ho len odtiaľ vytiahnite.“

„Bez záruky. Ak sa mu niečo stane, nebude to naša vina.“

Mitch vstal a pozrel na hodinky. „Už musím bežať. Určite ma vonku niekto čaká.“

„Kedy sa znova stretneme?“

„Ona vám zavolá. Urobte, čo povie.“

„Počujte, Mitch! Dúfam, že ten dnešok sa už nebude opakovať. Pokojne môže hovoriť aj do môjho telefónu. Prisahám. Dávame si na linky poriadny pozor. Prosím vás, len nie ako dnes.“

„Ako sa volá vaša matka, Tarrance?“

„Čože? Doris.“

„Doris?“

„Áno, Doris.“

„Krátke. To nejde. Koho ste si pozvali na prvý školský ples?“

„Ehm, tuším som na ňom ani nebol.“

„To ma neprekvapuje. Ako sa volala vaša prvá frajerka, ak ste nejakú mali?“

„Mary Alice Brennerová. To bol kus. A ako po mne išla.“

„Nepochybujem. Tak teda moja spolupracovníčka bude Mary Alice. Keď vám nabudúce Mary Alice zavolá, urobte presne to, čo vám povie, okej?“

„Už sa neviem dočkať.“

„Urobte mi malú službu, Tarrance. Myslím, že Tolar simuluje a mám veľmi zlý pocit, že ten jeho falošný srdcový infarkt nejako súvisí so mnou. Povedzte chlapcom, nech si to tu trošku omrknú, ako to vlastne bolo s tým infarktom.“

„Jasné. Aj tak nemáme čo robiť.“

33

V utorok ráno to v budove len tak šumelo starosťami o Averyho Tolara. Má sa už celkom dobre. Robia mu testy. Nebudú nijaké trvalé následky. Bol prepracovaný. Vystresovaný. Capps ho má na svedomí. Rozvod mu k tomu pomohol. Ostane na maródke.

Nina mu priniesla na podpis stoh listov. „Rád by sa s vami zhováral pán Lambert, ak nie ste priveľmi zaneprázdnený. Práve telefonoval.“

„Fajn. O desiatej sa mám stretnúť s Frankom Mulhollandom. Viete o tom?“

„Pravdaže o tom viem. Som vašou sekretárkou. Viem všetko. Uňho alebo u vás?“

Mitch pozrel do diára a tváril sa, že to hľadá. U Mulhollanda.

V budove bavlnárskej burzy.

„Uňho,“ oznámil zamračene.

„Tam ste predsa rokovali aj minule, nie? Vás v škole neučili o domácej a nepriateľskej pôde? Nikdy, opakujem, nikdy sa nerokuje dva razy po sebe na pôde nepriateľa. Je to neprofesionálne. Nevhodné. Je to prejavom slabosti.“

„Mohli by ste mi to odpustiť, prosím?“

„Len počkajte, keď o tom poviem dievčatám. Všetkým sa zdáte taký milý a mužný. Budú šokované, keď im poviem, že ste slaboch.“

„Nezaškodilo by ich trochu šokovať, ale ostrohami.“

„Ako sa má Abbina matka?“

„Oveľa lepšie. Tento víkend sa chystám za ňou.“

Vzala zo stola dva spisy. „Lambert už čaká.“

Oliver Lambert ho usadil na tvrdú pohovku a ponúkol mu kávu. Sedel dokonale vystretý v kresle s vysokou opierkou a držal v ruke šálku ako anglický aristokrat. „Ten Avery ma trápi,“ povedal.

„Včera večer som ho bol navštíviť,“ oznámil Mitch. „Lekár chce, aby sa dva mesiace zotavoval.“

„Áno, práve preto som si vás zavolal. Chcem, aby ste najbližšie dva mesiace pracovali pod vedením Victora Milligana. Preberie väčšinu Averyho agendy, takže zostanete na starej známej pôde.“

„Som rád. Už sme sa s Victorom spriatelili.“

„Veľa sa od neho naučíte. Je to daňový génius. Prečíta dve knihy denne.“

Skvelé, pomyslel si Mitch. Vo väzení si možno zlepší výkon na desať denne. „Áno, mimoriadne inteligentný človek. Už dva razy ma vytiahol z kaše.“

„Výborne. Myslím, že spolu budete vychádzať veľmi dobre. Skúste za ním zájsť ešte dnes predpoludním. A teraz ďalšia vec – Averymu ostali na Kajmaních ostrovoch nejaké nedokončené obchody. Ako iste viete, chodieva tam dosť často na rokovanie s bankármi. Aj zajtra tam mal ísť na pár dní. Dnes ráno mi povedal, že vy poznáte všetkých klientov aj ich kontá, preto by sme boli radi, keby ste to mohli vybaviť zaňho.“

Lear, korisť, vila, sklad, kontá. Tisíce myšlienok mu naraz prebleslo mysľou. Bez ladu a skladu. „Zajtra? Na Kajmanie ostrovy?“

„Áno, je to dosť súrne. Traja jeho klienti nutne potrebujú stručný prehľad o stave svojich účtov a nejaké ďalšie právnické záležitosti. Chcel som tam poslať Milligana, ale ten má ísť zajtra do Denveru. Avery povedal, že to zvládnete.“

„Pravdaže, zvládnem to.“

„No dobre. Pôjdete Learom zajtra okolo obeda a vrátite sa pravidelnou linkou v piatok večer. Máte nejaké problémy?“

Áno, kopu problémov. Ray má zajtra vypadnúť z väzenia. Tarrance sa domáha kontrabandu. Treba sa postarať o ďalšieho pol milióna. A čo najskôr sa vypariť.

„Nie, nemám problémy.“

Vrátil sa do kancelárie a zamkol dvere. Zhodil z nôh topánky, ľahol si na dlážku a zatvoril oči.

Výťah zastal na siedmom poschodí a Mitch rýchlo vyletel peši na deviate. Tammy otvorila dvere a zamkla za ním. Prešiel k oknu.

„Pozerala si sa?“ spýtal sa.

„Jasné. Strážnik z parkoviska vyšiel na chodník a sledoval ťa, až kým si nezašiel.“

„Perfektné. Už ma sleduje dokonca aj Dutch. Vyzeráš unavená.“

Obzrel sa a pozorne sa na ňu zahľadel.

„Unavená? Som mŕtva. Za posledné tri týždne som už bola vrátničkou, sekretárkou, právničkou, bankárkou, kurvou, kuriérkou a súkromnou detektívkou. Deväť ráz som letela na Kajmany, nakúpila som deväť súprav nových kufrov a prevliekla naspäť tonu ukradnutých dokumentov. Desať ráz som letela do Nashvillu a štyri razy som tam šla autom. Prečítala som toľko bankových záznamov a kadejakých právnických nezmyslov, že som už takmer oslepla. A keď normálni ľudia zaliezajú do postele, ja si navlečiem svoju upratovačskú košeľu a šesť hodín sa hrám na slúžku. Mám toľko mien, že som si ich musela napísať na ruku, aby som niečo nepoplietla.“

„Mám pre teba ďalšie.“

„To ma ani neprekvapuje. Aké?“

„Mary Alice. Odteraz sa ohlás Tarranceovi vždy ako Mary Alice.“

„Počkaj, zapíšem si to. Ten chlap sa mi nepáči. Vždy keď mu zavolám, správa sa ku mne veľmi hrubo.“

„Mám pre teba radostnú novinu.“

„Neviem sa dočkať.“

„Už nemusíš chodiť upratovať.“

„Tuším sa rozplačem. A prečo?“

„Je to beznádejné.“

„Hovorila som ti to už pred týždňom. Ani superšpión by odtiaľ nemohol nepozorovane uchmatnúť fascikel, okopírovať ho a potajomky vrátiť naspäť.“

„Rozprávala si sa s Abanksom?“ spýtal sa Mitch.

„Áno.“

„Dostal peniaze?“

„Áno. Posielala som mu ich v piatok.“

„Je pripravený?“

„Povedal, že áno.“

„Dobre. A čo ten falšovateľ?“

„Mám sa s ním stretnúť dnes popoludní.“

„Kto je to?“

„Bývalý trestanec. Lomaxov starý kamoš. Eddie vždy hovoril, že robí najlepšie doklady v celých Štátoch.“

„To rád počujem. Koľko?“

„Päťtisíc. Jasné, že na ruku. Nové preukazy, pasy, vodičáky a víza.“

„Kedy to môže byť hotové?“

„Neviem. Kedy to potrebuješ?“

Mitch si sadol na kraj prenajatého stola. Zhlboka sa nadýchol a tvrdo uvažoval. A rátal. „Čo najskôr. Myslel som, že mám ešte týždeň, ale teraz neviem, neviem. Nech ich urobí čo najskôr. Môžeš dnes zájsť autom do Nashvillu?“

„Ale áno. S najväčšou radosťou. Už som tam nebola dva dni.“

„Treba kúpiť videokameru Sony a postaviť na stojan do spálne. Okrem toho balík kaziet. A potrebujem, aby si tam najbližšie dva dni sedela pri telefóne. Znova prejdi tie Bendiniho papiere. Skontroluj všetky zoznamy.“

„Chceš povedať, že tam mám aj spať?“

„Áno. Prečo?“

„Už mi na tej posteli praskli najmenej dva stavce.“

„Ty si ju prenajala.“

„A čo pasy?“

„Ako sa volá ten chlapík?“

„Nejaký doktor XY. Mám jeho číslo.“

„Daj mi ho. Povedz, že mu o jeden‑dva dni zavolám. Koľko peňazí ti ešte ostalo?“

„Dobre, že sa pýtaš. Na začiatku som mala päťdesiattisíc, áno? Desaťtisíc padlo na hotely, letenky, kufre a prenajaté autá. A ešte stále na to idú ďalšie peniaze. Teraz chceš videokameru. A falošné preukazy. Nerada by som na tom prerobila.“

Mitch zamieril k dverám. „Čo by si povedala na ďalších päťdesiattisíc?“

„Prijala by som ich.“

Žmurkol na ňu, zatvoril dvere a prebleslo mu hlavou, či ju ešte niekedy uvidí.

Cela mala dva a pol krát dva a pol metra, v kúte záchod a hneď vedľa poschodové postele. Horná posteľ bola voľná, a to už celý rok. Ray ležal na spodnej a z uší mu trčali drôty. Rozprával sa sám so sebou nezvyčajne cudzím jazykom. Turecky. Na celom poschodí totiž stopercentne nebolo človeka, ktorý by rozumel po turecky. Z chodby ešte sem‑tam doliehal tichý rozhovor, ale zväčša už bolo všade tma. Bol utorok, jedenásť hodín večer.

K jeho cele sa ticho priblížil dozorca. „McDeere,“ zašepkal potajomky cez mreže. Ray si sadol na kraj postele a nemo naňho hľadel. Potom si zložil slúchadlá.

„Chce sa s vami rozprávať veliteľ.“

To určite, pomyslel si, veliteľ sedí za písacím stolom a čaká iba na mňa. „Kam ideme?“ Z jeho otázky bolo cítiť úzkosť.

„Obujte si topánky a poďte.“

Ray prebehol pohľadom po cele a svojom svetskom majetočku. Za osem rokov si tu nazhromaždil čierno‑biely televízor, veľký kazetový magnetofón, dve kartónové škatule plné pások a niekoľko desiatok kníh. Zarábal tri doláre denne vo väzenskej práčovni, ale okrem cigariet ich nemal veľmi na čo minúť. Toto bolo celé jeho imanie. Osem rokov!

Dozorca vsunul do zámky veľký kľúč a pootvoril dvere. Zhasol svetlo. „Len poďte za mnou, a nijaké hlúposti. Neviem, kto ste, vážený, ale musíte mať niekde vysoko poriadne esá.“

Ďalšími kľúčmi poodomykal ďalšie dvere a naraz boli vonku pod basketbalovým košom. „Držte sa za mnou,“ povedal dozorca.

Ray prebehol pohľadom trestanecký tábor zahalený tmou. Múr sa týčil ako hora tam v diaľke za dvorom a prechádzkovým priestorom, po ktorom prešiel hádam aj tisícky kilometrov a vyfajčil tony cigariet. Za svetla bol vysoký päť metrov, ale v noci sa zdal oveľa vyšší.

Strážne veže stáli päťdesiat metrov od seba. Dobre osvetlené a poriadne ozbrojené.

Dozorca sa tváril ľahostajne a nevzrušene. Pravda, on mal uniformu a zbraň. Sebaisto kráčal pomedzi dve budovy zo škvarových blokov a opakoval Rayovi, aby len stále šiel za ním a bol pokojný. Ray sa usiloval byť pokojný. Zastali na rohu budovy a dozorca sa zahľadel na múr vzdialený asi dvadsaťpäť metrov. Svetlomety urobili svoj pravidelný okruh po dvore a obaja ustúpili dozadu.

Prečo sa skrývame? Spytoval sa v duchu Ray. Sú tí po zuby ozbrojení chlapci hore na našej strane, alebo nie? Bol by to rád vedel, prv ako čokoľvek urobí.

Dozorca ukázal presne na to miesto múru, kadiaľ unikol James Earl Ray a jeho banda. Veľmi slávne miesto. Podrobne si ho prezerali a obdivovali takmer všetci obyvatelia Brushy Mountain. Teda takmer všetci bieli. „Asi o päť minút vám odtiaľ hodia rebrík. Na druhej strane nájdete hrubé lano.“

„Môžem sa na niečo spýtať?“

„Ale rýchlo.“

„Čo všetky tie svetlá?“

„Vypnú ich. Budete mať totálnu tmu.“

„A tí ozbrojenci hore?“

„Nijaké strachy. Budú pozerať iným smerom.“

„Dočerta! Nabetón?“

„Počujte, mladý, už som zažil zopár akcií znútra, ale toto je tutovka. Plánoval ju sám veliteľ Lattemer. Stojí hen hore.“

Dozorca ukázal na najbližšiu vežu.

„Veliteľ?“

„No. Aby všetko klaplo.“

„Kto zhodí rebrík?“

„Dvaja dozorcovia.“

Ray si otrel čelo do rukáva a zhlboka sa nadýchol. V ústach mal sucho a kolená sa mu podlamovali.

Dozorca zašepkal: „Na druhej strane vás bude čakať jeden chlapík. Volá sa Bud. Je to beloch. Robte, čo vám prikáže.“

Svetlomety urobili ďalší okruh, a náhle zhasli. „Pripravte sa,“ upozorňoval dozorca. Zavládla hlboká tma a vzápätí hrozivé ticho. Múr bol dokonale čierny. Z najbližšej veže sa ozvali dva krátke hvizdy. Ray sa prikrčil a pozoroval.

Spoza susednej budovy vybehli dva tiene, a rovno k múru. Zdvihli čosi zo zeme a vyhodili to hore.

„Bežte, človeče, bežte,“ súril ho dozorca.

Ray vyrazil vpred so sklonenou hlavou. Po domácky vyrobený rebrík bol na svojom mieste. Dozorcovia Raya schmatli a nadvihli k prvej priečke. Keď stúpal hore, rebrík sa hojdal zo strany na stranu. Múr bol navrchu pol metra široký. V ostnatom pletive bola vyrazená veľká diera. Pretiahol sa cez ňu, a pletiva sa ani nedotkol. Lano bolo presne tam, kde malo byť, a rýchlo sa po ňom zošmykol. Asi tri metre od skládky odpadu zoskočil. Prikrčil sa a rozhliadol okolo seba. Stále bolo tma. Svetlomety boli odstavené.

O tridsať metrov ďalej už začínali husté lesy. „Poďte sem,“ ozval sa pokojný hlas. Ray zamieril k nemu. Bud naňho čakal v prvej húštine čierneho krovia.

„Rýchlo za mnou.“

Ray sa náhlil za ním, až kým nemali múr z dohľadu. Potom zastali na malej čistinke kúsok od cesty, po ktorej sa odvážali smeti. Spoločník podal Rayovi ruku. „Som Bud Riley. Bola to sranda, čo?“

„Neuveriteľná sranda. Som Ray McDeere.“

Bud bol podsaditý chlapík s čiernou bradou a čiernym baretom. Mal na sebe džínsy, maskovaciu bundu a vojenské kanady. Zbraň nebolo vidieť. Ponúkol Rayovi cigaretu.

„Ku komu patríte?“ spýtal sa Ray.

„K nikomu. Občas príležitostne vypomáham veliteľovi. Obyčajne ma zavolajú, keď im niekto ubzikne cez múr. No ale toto je voľačo iné. Normálne chodím so psami. Myslím, že tu môžeme chvíľku počkať, kým nestíchnu sirény, aby ste to mohli v pokoji vychutnať. Patrí sa, aby ste ich počuli. Chápete, budú zavýjať na vašu počesť.“

„Ja viem. Už som ich pár ráz počul.“

„No áno, ale tu vonku sa to počúva ináč. Je to nádherný pocit vychutnávať ich spoza múra.“

„Viete, Bud, ja…“

„Pozrite Ray, máme kopec času. Nebudú po vás veľmi pátrať.“

„Veľmi?“

„No chápete, musia zahrať divadlo, všetkých prebudiť a tak, ako pri skutočnom úteku. Ale nebudú po vás pátrať. Neviem, koho tam hore máte, ale musí to byť kanón.“

Vtom sa rozjačali sirény a Ray vyskočil na rovné nohy. Čiernu oblohu pretínali ostré svetlá a z diaľky slabo doliehali hlasy zo strážnych veží.

„Vidíte? Čo som hovoril?“

„Poďme,“ vyhlásil Ray a vykročil.

„Kúsok odtiaľto mám odstavený náklaďák. Mám tam pre vás niečo na prezlečenie. Veliteľ mi povedal vašu veľkosť. Dúfam, že sa vám to bude páčiť.“

Bud ledva fučal, keď dorazili k autu. Ray si rýchlo natiahol olivovozelené montérky a modrú pracovnú košeľu. „Paráda, Bud,“ vyhlásil.

„Tie väzenské handry odhoďte do kríkov.“

Zo tri kilometre šli po úzkej kľukatej horskej ceste, potom odbočili na širšiu asfaltku. Bud počúval rádio a mlčal.

„Kam ideme, Bud?“ spýtal sa nakoniec Ray.

„Veliteľ povedal, že mu je to jedno a ani to nechce vedieť. Vraj to nechá na vás. Navrhujem, aby sme šli do nejakého väčšieho mesta, kde je autobusová stanica. A odtiaľ už sa môžete vybrať, kam len chcete.“

„Ako ďaleko ma môžete zaviezť?“

„Mám na to celú noc, Ray. Povedzte si.“

„Rád by som sa potĺkal po autobusovej stanici niekde poriadne ďaleko. Čo takto Knoxville?“

„Hovoríte Knoxville, tak ideme do Knoxvillu. A odtiaľ máte kam namierené?“

„Neviem. Musím sa dostať za hranice.“

„Pre vašich priateľov to nemôže byť problém. Ale dajte si pozor. Od zajtra už visí vaša fotka u všetkých šerifov v najbližších desiatich štátoch.“

Spoza kopca sa zrazu blížili tri autá s modrými majákmi. Ray sa vrhol na zem.

„Len pokoj, Ray. Nemohli vás vidieť.“

Cez zadné sklo pozoroval, ako miznú v diaľke. „A čo ak urobia zátarasy?“

„Počujte, Ray. Nikto nijaké zátarasy neurobí, jasné? Spoľahnite sa.“ Bud vopchal ruku do vrecka a vytiahol zvitok bankoviek. „Päť stoviek. Priamo z rúk veliteľa. Tí vaši kamoši sú pasáci, človeče.“

34

Streda ráno. Tarry Ross vyšiel peši na štvrté poschodie Phoenix Park Hotela. Hore zastal a lapal dych. Na obočí sa mu perlil pot. Zložil si tmavé okuliare a rukávom saka si otrel pot z tváre. Prišlo mu zle a oprel sa o zábradlie. Prázdny kufrík si položil na zem a sadol si na schod. Ruky sa mu triasli, akoby mal zimnicu, a chcelo sa mu plakať. Chytil sa za brucho a zo všetkých síl sa usiloval potlačiť vracanie.

Po chvíli nevoľnosť poľavila a dýchalo sa mu voľnejšie. Odvahu, človeče, odvahu. Na konci chodby na teba čaká dvestotisíc. Ak sa nebudeš báť, môžeš si ich vyzdvihnúť a pokojne s nimi môžeš vyjsť von, len musíš mať odvahu. Dýchal zhlboka a ruky sa mu pomaly prestali triasť. Odvahu, človeče, odvahu.

Kolená sa mu podlamovali, ale podarilo sa mu prejsť až k dverám do hotelovej chodby, potom po chodbe, okolo izieb. Ôsme dvere vpravo. Zadržal dych a zaklopal.

Sekundy ubiehali. Díval sa do tmavej chodby cez tmavé okuliare a nevidel nič. „Áno,“ ozvalo sa znútra, len pár centimetrov od dverí.

„To som ja, Alfréd.“ Smiešne meno, pomyslel si. Ktovie, ako k nemu prišli.

Za dverami čosi zašramotilo a spoza tenkej retiazky vykukla tvár. Potom sa zatvorili a nakoniec otvorili dokorán. Alfréd vošiel dnu.

„Dobré ránko, Alfréd,“ privítal ho mimoriadne srdečne Vinnie Cozzo. „Dáš si kávu?“

„Neprišiel som na kávu,“ odsekol Alfréd. Položil kufrík na posteľ a zabodol pohľad do Cozza.

„Ty si vždy taký nervózny, Alfréd. Upokoj sa predsa. Vylúčené, aby ťa prichytili.“

„Mlč už, Cozzo. Kde sú tie peniaze?“

Vinnie ukázal na hnedú tašku. Prestal sa usmievať. „Hovor, Alfréd.“

Znova pocítil nevoľnosť, ale stál pevne na nohách. Díval sa na ne a srdce mu bilo ako zvon. „No dobre. Tak ten váš chlapík, ten McDeere, už dostal milión. Ďalší milión je na ceste. Jednu dávku Bendiniho materiálov už odovzdal a vyhlasuje, že má ešte desaťtisíc ďalších dokumentov.“ V slabinách pocítil ostrú bolesť a sadol si na kraj postele. Zložil si okuliare.

„Pokračuj,“ vyzval ho Cozzo.

„Za posledného pol roka bol McDeere v častom styku s našimi. Bude svedčiť pri procesoch a potom zmizne z dohľadu ako chránený svedok. Aj s manželkou.“

„Kde má tie ostatné dokumenty?“

„Došľaka, odkiaľ to mám vedieť. Nechce to prezradiť. Ale má ich každú chvíľu odovzdať. Chcem svoje peniaze, Cozzo.“

Vinnie hodil tašku na posteľ. Alfréd otvoril tašku aj kufrík. S roztrasenými rukami sa vrhol na kôpky bankoviek.

„Dvestotisíc?“ spýtal sa zúfalo.

Vinnie sa usmial. „Tak sme sa predsa dohodli, Alfréd. O pár týždňov budem mať pre teba ďalší džob.“

„V žiadnom prípade, Cozzo. Viac sa už na to nedám.“ Zabuchol kufrík a utekal k dverám. Potom zastal a usiloval sa upokojiť.

„Čo urobíte s McDeerom?“ spýtal sa s pohľadom upretým na dvere.

„Čo myslíš, Alfréd?“

Zahryzol si do pery, zovrel kufrík a vyšiel z izby. Vinnie sa usmial a zamkol dvere. Potom vytiahol z vrecka vizitku a zatelefonoval do Chicaga pánu Lou Lazarovovi.

Tarry Ross sa v panickom strachu náhlil preč. Cez tmavé okuliare toho veľa nevidel. Pri siedmych dverách, kúsok od výťahu, sa z tmy vynorila obrovská ruka a vtiahla ho do izby. Ruka ho z celej sily plesla po tvári a päsť mu vrazila do brucha. Ďalšia päsť dopadla na nos. Zosypal sa na zem, omráčený a krvavý. Na posteli práve otvárali jeho kufrík.

Hodili ho do kresla a zažali svetlo. Traja agenti FBI, jeho kolegovia, naňho znechutene civeli. Potom k nemu podišiel riaditeľ FBI Voyles a neveriacky krútil hlavou. Agent s mohutnými, ťažkými päsťami stál nebezpečne blízko. Ďalší agent rátal peniaze.

Voyles sa naklonil až k jeho tvári. „Ste zradca, Ross. Najúbohejší špinavec. Zdá sa mi to neuveriteľné.“

Ross si zahryzol do pery a rozvzlykal sa.

„Kto?“ spýtal sa Voyles napäto.

Ozval sa len hlasnejší vzlykot. Nijaká odpoveď.

Voyles zúrivo vyskočil a plesol Rossa po ľavom spánku. Zvrieskol od bolesti. „Kto je to, Ross? Hovorte!“

„Vinnie Cozzo,“ vyjachtal so vzlykotom.

„Viem, že Cozzo! Došľaka! To mi je jasné! Ale čo ste mu povedali?“

Z očí mu vytryskli slzy a z nosa sa valila krv. Celé telo sa mu otriasalo a kymácalo. Neodpovedal.

Voyles ho plesol znova, a potom ešte raz. „Vyklop to, ty bastard smradľavý. Vyklop, čo chcel Cozzo!“ A znova ho plesol.

Ross sa skrúcal od bolesti, s hlavou na kolenách. Ale už nevzlykal.

„Dvestotisíc dolárov,“ oznámil agent.

Voyles si kľakol a takmer zašeptal: „Je to McDeere, Ross? Preboha, len mi nepovedzte, že je to McDeere! Tarry, prosím vás, však to nie je McDeere?“

Tarry sa opieral o kolená a tupo civel na zem. Krv z nosa vytvárala na koberci malú mláčku. „Pozbieraj sa, Tarry. Z tých prachov nič nebude. Poputuješ do väzenia. Je to hanba, Tarry. Si obyčajný smradľavý hajzel, a už je po všetkom. Čo máš z toho, že to neprezradíš? Vzchop sa, Tarry.“

Voyles úpenlivo naliehal: „Prosím vás, len mi nepovedzte, že je to McDeere. Však nie, Tarry?“

Tarry sa vystrel a rukou si utrel slzy. Zhlboka sa nadýchol. Odkašlal si. Zahryzol si do pery, pozrel Voylesovi rovno do očí a prikývol.

DeVasher nemal čas čakať na výťah. Rýchlo zbehol na štvrté poschodie a letel rovno do kúta mocných, k Lockovi. Už tam bola dobrá polovica spoločníkov. Locke, Lambert, Milligan, McKnight, Dunbar, Denton, Lawson, Banahan, Kruger, Welch a Schottz. Ďalší boli na ceste.

V miestnosti vládla tichá panika. DeVasher sedel za vrchstolom a všetci ostatní dookola.

„No dobre, chlapci. Zato ešte netreba hneď baliť kufre a utekať do Brazílie. Aspoň zatiaľ. Dnes ráno sme dostali informáciu, že bol často v styku s tajnými, ktorí mu už vyplatili milión a sľúbili vyplatiť ďalší, a že má isté dokumenty, ktoré by nám mohli byť osudné. Túto informáciu máme priamo z FBI. Kým tu my debatujeme, Lazarov letí do Memphisu s malou armádou. Zdá sa, že zatiaľ sa nestala nijaká veľká škoda. Podľa nášho zdroja – sakramentsky vysokopostaveného tajného – má McDeere v rukách vyše desaťtisíc kompromitujúcich dokumentov a chystá sa ich odovzdať tajným. Doteraz im dal do rúk iba zopár materiálov. Aspoň si myslíme. Podľa všetkého sme tomu prišli na stopu práve včas. Ak sa nám podarí zabrániť ďalším škodám, nemusíme sa ničoho báť. Hovorím to napriek tomu, že už nejaké papiere v rukách majú. Ale zrejme toho nie je veľa, lebo ináč by nám tu už dávno boli urobili prehliadku.“

DeVasher bol ústrednou postavou. Nesmierne sa mu to páčilo. S blahosklonným úsmevom sa obzeral po ustarostených tvárach.

„A kde je vlastne McDeere?“

„Vo svojej pracovni,“ ozval sa Milligan. „Pred chvíľou som sa s ním rozprával. Nič netuší.“

„Výborne. O tri hodiny má odletieť na Kajmany. Je to tak, Lambert?“

„Presne tak. Okolo obeda.“

„Chlapci, to lietadlo tam nikdy nedoletí. Pilot pristane v New Orleanse, kde vyzdvihne istú zásielku. Asi o tridsať minút, niekde nad zálivom, zhasne na obrazovke radaru malá bodka. Navždy. Trosky sa rozletia do okruhu päťdesiatich štvorcových kilometrov a telá sa nikdy nenájdu. Je to smutné, ale nevyhnutné.“

„Lear?“ spýtal sa Denton.

„Tak veru, syn môj, Lear. Nebojte sa, kúpime vám novú hračku.“

„Predpokladáme priveľa vecí, DeVasher,“ ozval sa Locke. „Predpokladáme, že materiály, ktoré majú v rukách, sú neškodné. Pred štyrmi dňami ste si mysleli, že McDeere kopíroval Averyho tajné spisy. Čo je nové v tejto veci?“

„V Chicagu spisy podrobne preskúmali. Áno, je tam kopa inkriminujúcich dôkazov, ale nie zas až toľko, aby mohli niečo podniknúť. Nedá sa z toho vytĺcť jediné obvinenie. Dobre viete, chlapci, že tie usvedčujúce materiály sú na ostrove. No a v suteréne, pravdaže, ale do suterénu neprenikne ani noha. Prezerali sme materiály vo vile a zdalo sa nám, že sú v poriadku.“

Locke nebol spokojný. „Tak potom odkiaľ má tých desaťtisíc dokumentov?“

„To hovoríte vy, že má desaťtisíc dokumentov. Ja o tom pochybujem. Nezabúdajte, že mu ide o to, aby zhrabol ďalší milión a zdúchol. Pravdepodobne ich vodí za nos a zatiaľ len snorí po ďalších materiáloch. Ak by ich mal toľko, ako hovorí, prečo by ich už dávno nemali tajní?“

„Tak potom čoho sa bojíte?“ spýtal sa Lambert.

„Toho, čo nevieme, Ollie. Nevieme, čo má v rukách, jedine to, že má milión. Nie je nijaký ťuťmák a veľmi ľahko by mohol na kadečo naďabiť, keby sme mu to dovolili. Lenže my to nedopustíme. Chápete, Lazarov kázal, citujem: – vystreliť ho do vzduchu – koniec citátu.“

„Vylúčené, aby taký zelenáč vysnoril a okopíroval toľko kompromitujúcich materiálov,“ vyhlásil odvážne Kruger a poobzeral sa dookola, či nájde podporu u kolegov. Viacerí zamračene prikyvovali.

„Načo sem ide Lazarov?“ spýtal sa Dunbar z realitného oddelenia. To meno vyslovil s takým odporom, akoby to bol prinajmenšom Charles Manson.

„To je teda hlúpa otázka,“ vyštekol DeVasher a obzrel sa, ktorý idiot ju položil. „Predovšetkým sa musíme postarať o McDeera a dúfať, že narobil minimálne škody. A potom sa dôkladne zamyslíme nad týmto podnikom a urobíme všetky nevyhnutné opatrenia. Inú voľbu nemáme.“

Locke vstal a zlostne blysol pohľadom na Olivera Lamberta.

„Dozri na to, aby McDeere odletel tým lietadlom.“

Tarrance, Acklin a Laney sedeli v hrobovom tichu a ako omráčení počúvali Voylesa. Telefonoval z Washingtonu a podrobne im opisoval, čo sa stalo. Povedal, že o hodinu letí do Memphisu. Zdalo sa, že je z toho úplne zúfalý.

„Musíte ho odtiaľ vytiahnuť, Tarrance. A to čím skôr. Cozzo netuší, že sme dostali Tarryho Rossa, ale Ross mu prezradil, že McDeere nám chce dať do rúk kompromitujúce materiály. Môžu ho každú chvíľu zlikvidovať. Musíte ho okamžite nájsť. A hneď! Viete, kde je?“

„V práci,“ povedal Tarrance.

„No dobre. Odveďte ho k sebe. O dve hodiny som u vás. Dovidenia.“

Tarrance položil slúchadlo, a hneď znova vytočil číslo.

„Kam voláte?“ spýtal sa Acklin.

„Do advokátskej firmy Bendini, Lambert a Locke.“

„Zbláznili ste sa, Wayne?“ zdesil sa Laney.

„Len počúvajte.“

Telefonistka na ústredni zdvihla slúchadlo. „Mitcha McDeera, prosím,“ povedal Tarrance.

„Okamih, prosím,“ odpovedala. A hneď nato sa ozvala sekretárka: „Kancelária pána McDeera.“

„Chcem sa rozprávať s Mitchellom McDeerom.“

„Prepáčte, prosím. Je na porade.“

„Počujte, mladá dáma, som sudca Henry Hugo a pán McDeere mal byť už pätnásť minút u mňa na súde. Všetci tu naňho čakáme. Je to veľmi súrne.“

„Ale v kalendári nemá nič zapísané.“

„Vy evidujete jeho pracovné povinnosti?“

„No, totiž, áno, pane.“

„Tak potom je to vaša chyba. A teraz mi ho okamžite zožeňte.“

Nina sa rýchlo rozbehla do jeho kancelárie. „Mitch, volá vám nejaký sudca Hugo. Vraj ste už dávno mali byť uňho. Radšej sa s ním porozprávajte.“

Mitch vyskočil a schmatol slúchadlo. Bol biely ako stena.

„Prosím,“ ozval sa.

„Pán McDeere,“ povedal Tarrance, „tu sudca Hugo. Už ste mali byť u mňa na súde. Okamžite sem príďte.“

„Áno, pán sudca.“ Schytil kabát, kufrík a zamračil sa na Ninu.

„Nehnevajte sa,“ ospravedlňovala sa. „Nemáte to zapísané v kalendári.“

Mitch letel po chodbe, dolu schodmi, prebehol okolo vrátnice a von hlavným vchodom. Bežal po Front Street k Union Avenue a okolo budovy bavlnárskej burzy. Potom zamieril k obchodnému stredisku Mid‑America Mail.

V niektorých mestách je možno celkom bežné, ak elegantne oblečený mladý muž uháňa s kufríkom v ruke ako splašený žrebec, ale v Memphise to bežné nebolo. Ľudia sa za ním obzerali.

Na chvíľu sa ukryl za stánkom s ovocím a lapal dych. Nevšimol si, že by bol niekto bežal za ním. Zahryzol do jabĺčka. Dúfal, že ak príde k naháňačke, bude ho prenasledovať Dvojtonový Tony.

Wayne Tarrance naňho nikdy neurobil ktovieaký dojem. V tom kórejskom obchode to bolo fiasko. Kajmanský kurací gril vypálil rovnako hlúpo. Jeho moroltovská kronika by nudila aj malého skauta. Ale to poplašné heslo, pri ktorom sa nemal na nič vypytovať, len utekať, čo mu sily stačia, to bol teda geniálny nápad. Už mesiac Mitch vedel, že ak zavolá sudca Hugo, treba okamžite zmiznúť zo scény. Niečo sa stalo a chlapci z piateho poschodia sú už v akcii. A kde je Abby? Prebleslo mu hlavou.

Na Union Avenue sa prechádzalo len zopár chodcov. Bol by oveľa radšej, keby tam boli davy. Uprene pozoroval roh Front Street, ale nevšimol si nič podozrivé. O dva bloky ďalej nenápadne vkročil do haly hotela Peabody a obzeral sa po nejakom telefóne. Na medziposchodí nad halou, hneď pri pánskych toaletách, našiel jeden zabudnutý automat. Vykrútil číslo memphiskej kancelárie FBI.

„Rád by som hovoril s Waynom Tarranceom. Je to súrne. Pri telefóne Mitch McDeere.“ Tarrance okamžite schytil slúchadlo. „Mitch, kde ste?“

„Okej, Tarrance, čo sa deje?“

„Kde ste?“

„Mimo budovy, pán sudca Hugo. Zatiaľ v bezpečí. Čo sa stalo?“

„Mitch, musíte prísť sem.“

„Nemusím nikam prísť. A ani neprídem, kým mi nepoviete, čo sa deje.“

„No, totiž, viete, ehm, vznikol menší problém. Objavila sa drobná trhlinka. Musíte…“

„Trhlinka, Tarrance? Hovoríte, že trhlinka? Nijaká malá trhlinka neexistuje. Povedzte mi, čo je vo veci, Tarrance, prv ako zložím. Už si zisťujete, odkiaľ volám, však, Tarrance? Radšej rýchlo zložím.“

„Nie! Počujte, Mitch. Už to vedia. Dozvedeli sa, že sme boli v kontakte, a vedia o peniazoch aj dokumentoch.“

Chvíľu bolo ticho. Potom Mitch povedal: „Vraj malá trhlinka, Tarrance?! Skôr sa mi zdá, že sa pretrhla hrádza. Povedzte mi o tom niečo, ale rýchlo.“

„Bože môj, hrozne ma to trápi, Mitch. Chcem, aby ste vedeli, že ma to príšerne mrzí. Voyles je úplne hotový. Jeden z našich starších kolegov sa dal kúpiť. Dnes ráno sme ho prichytili v jednom washingtonskom hoteli. Za tú informáciu zhrabol dvestotisíc. Sme z toho všetci šokovaní, Mitch.“

„Ach, či ste ma dojali! Som z toho vášho šoku a bolesti celkom namäkko, Tarrance. Zrejme chcete, aby som teraz rýchlo utekal k vám a prisadol si do vášho kruhu. A mohli by sme sa pekne všetci navzájom utešovať.“

„Okolo obeda sem príde Voyles. Priletí s tímom špičkových ľudí. Chce sa s vami stretnúť. Dostaneme vás z mesta.“

„To určite. Chcete, aby som sa vám vrhol do náručia a aby ste ma mohli chrániť? Vy ste teda fakt idiot, Tarrance. Aj Voyles je idiot. A ja som tiež dobrý somár, že som vám veril. Už ste vypátrali, odkiaľ hovorím, Tarrance?“

„Nie!“

„Klamete. Radšej zložím, Tarrance. Ani sa nepohnite, a o pol hodiny vám zavolám z iného telefónu.“

„Nie! Mitch, počúvajte. Ak sem neprídete, je po vás.“

„Dopočutia, Wayne. Seďte pri telefóne.“

Mitch zložil slúchadlo a poobzeral sa. Podišiel k mramorovému stĺpu a nakukol do haly pod sebou. Vo fontáne plávali kačky. Pri bare nebolo ani nohy. Pri jednom stolíku popíjali čaj bohaté staré dámy a klebetili. Na recepcii sa práve zapisoval jeden osamelý hosť.

Náhle spoza stromčeka vo veľkom črepníku vykročil blonďák a zabodol doňho pohľad. „Je hore!“ zakričal na svojho komplica.

Obidvaja sústredene pozorovali chvíľu jeho, chvíľu schodište. Barman pozrel hore na Mitcha, potom na blonďáka s komplicom. Staré dámy hľadeli v nemom úžase.

„Zavolajte políciu!“ skríkol Mitch a cúvol od zábradlia. Obaja prenasledovatelia sa vrhli cez halu ku schodom. Mitch päť sekúnd počkal a potom znova pristúpil k zábradliu. Barman sa ani nepohol. Dámy stuhli.

Na schodišti sa už ozývali hlučné zvuky. Mitch si sadol na zábradlie, pustil kufrík, prešvihol nohy ponad zábradlie, na okamih zaváhal a potom skočil o šesť metrov nižšie, do haly vystlanej kobercom. Letel ako balvan, ale dopadol rovno na obidve nohy. V členkoch aj bedrách pocítil prudkú bolesť. Zranené koleno sa tiež ozvalo, ale vydržalo.

Vzadu pri výťahoch si všimol malý obchodík s výkladom plným viazaniek a módnych noviniek Ralpha Laurena. Odkrivkal dnu. Devätnásťročný mládenček s dychtivým pohľadom stál pri pulte. Ale zákazníci tam neboli. Zato tam bol bočný východ na Union Avenue.

„Tie dvere sú zamknuté?“ spýtal sa Mitch pokojne.

„Áno, pane.“

„Chceš si zarobiť tisíc dolárov? Celkom čestne a legálne.“ Mitch rýchlo odrátal desať stodolároviek a hodil ich na pult.

„No jasné. Určite.“

„Nechcem od teba nič nelegálne. Prisahám. Nebudeš mať z toho nijaké problémy. Odomkni tie dvere, a keď sem o chvíľu vbehnú dvaja chlapi, povedz im, že som tadiaľ vybehol a naskočil do taxíka.“

Chlapec sa pobavene usmial a šuchol peniaze do vrecka.

„Jasné. Bez problémov.“

„Kde je prezliekareň?“

„Tamto, pane, hneď vedľa šatníka.“

„Odomkni tie dvere,“ pripomínal mu Mitch, keď šiel do prezliekarne. Sadol si a masíroval si kolená a členky.

Keď z haly pribehol blonďák s kumpánom, chlapec práve starostlivo upravoval kravaty. „Dobrý deň prajem,“ privítal ich srdečne.

„Nevideli ste tadiaľto bežať muža strednej postavy, v sivom obleku s červenou viazankou?“

„Áno, pane. Vybehol tamtými dvermi a skočil do taxíka.“

„Taxík! Došľaka!“ Dvere sa otvorili a zatvorili a v obchodíku zavládlo ticho. Chlapec podišiel k regálu s topánkami neďaleko šatníka. „Už sú preč, pane.“

Mitch si masíroval kolená. „Výborne. Choď k dverám a dávaj dobrý pozor aspoň dve minúty. Ak ich zbadáš, daj mi vedieť.“ O dve minúty bol naspäť. „Sú preč.“

Mitch ostal sedieť a usmial sa na dvere. „Skvelé. Vieš čo, kúpim si tamten zelený kabát, ale poriadne dlhý, a tie biele jelenicové nohavice. Prines mi ich sem, dobre? A stále dávaj pozor.“

„Áno, pane.“ Spokojne si pohvizdoval, keď šiel po kabát a nohavice, aj keď ich posúval popred dvere. Mitch si strhol z krku kravatu a rýchlo sa prezliekol. Potom si sadol. „Koľko som dlžen?“ zakričal z prezliekarne. „Nó, počkajme. Povedzme päťsto?“

„Fajn. Zavolaj mi taxík a povedz, keď bude vonku.“

Tarrance prešiel okolo svojho stola najmenej päť kilometrov. Vystopovali, že telefonuje z Peabodyho, ale keď tam Laney dorazil, už bolo neskoro. A tak sa vrátil a nervózne sedel vedľa Acklina. O štyridsať minút po prvom telefonáte zakričala sekretárka: „Pán Tarrance, volá McDeere.“

Tarrance zareval do telefónu na plné pľúca: „Kde ste?“

„V meste. Ale už tu dlho neostanem.“

„Počujte, Mitch, na vlastnú päsť neprežijete ani dva dni, verte mi. Nasadia sem také obrovské komando gangstrov, že by mohli vyhlásiť aj svetovú vojnu. Musíte nám dovoliť, aby sme vám pomohli.“

„Neviem, Tarrance. Z neznámeho dôvodu vám momentálne nedôverujem. Nechápem prečo. Len mám voľajaký zlý pocit.“

„Prosím vás, Mitch. Bola by to veľká chyba.“

„Chcete, aby som vám uveril, že ma vaši chlapci budú ochraňovať do konca života? Trochu smiešne, nemyslíte, Tarrance? Uzavriem zmluvu s FBI, a takmer ma odbachnú vo vlastnej kancelárii. To je teda dokonalá ochrana!“

Tarrance fučal do telefónu. Chvíľu bolo ticho. „A čo materiály? Zaplatili sme za ne milión.“

„Netárajte, Tarrance. Zaplatili ste milión za moje čisté fascikle. Máte ich, a ja mám milión. Pravda, to bola iba časť zmluvy. Patrila k nej aj ochrana.“

„Dajte nám tie sakramentské fascikle, Mitch. Máte ich tu niekde poruke, sám ste to hovorili. Choďte si, ak chcete, ale tie papiere nám tu nechajte.“

„To nepôjde, Tarrance. Ak teraz zmiznem, Moroltovci možno začnú po mne pátrať, ale možno aj nie. Ak vám nevydám materiály, nezískate podklady na obžalobu. Ak Moroltovcov neobžalujete, možno budem mať šťastie a jedného krásneho dňa na mňa zabudnú. Poriadne som ich vydesil, ale trvalú škodu som nenarobil. Dofrasa, možno ma vezmú aj naspäť do svojich radov.“

„Tomu iste ani sám neveríte. Budú vás dovtedy naháňať, až kým vás nedostanú. Ak nám nevydáte tie materiály, budeme vás naháňať aj my. Tak je to, Mitch.“

„Tak potom vsadím na Moroltovcov. Ak ma dostanú najprv vaši chlapci, asi tam bude nejaká trhlina. Celkom malá trhlinka.“

„Zbláznili ste sa, Mitch. Ak si myslíte, že zhrabnete milión, a pokojne si pôjdete po svojom, ste blázon. Posadia zabijakov aj na ťavy a presnoria celú púšť. Nerobte to, Mitch.“

„Dovidenia, Tarrance. Ray vás srdečne pozdravuje.“

A bolo ticho. Tarrance od zlosti tresol telefón o stenu.

Mitch pozrel na hodiny v letiskovej hale. Vyťukal ďalšie číslo. Ozvala sa Tammy.

„Ahoj, srdiečko. Prepáč, že ťa budím.“

„Netráp sa, posteľ ma budila celú noc. Čo nové?“

„Problém ako delo. Vezmi si ceruzku a pozorne počúvaj. Nemôžem strácať ani sekundu. Utekám a oni za mnou.“

„Tak rýchlo zmizni.“

„Po prvé, zavolaj k Abbiným rodičom. Povedz Abby, nech okamžite nechá všetko tak a vypadne z mesta. Nijaké dlhé lúčenie a balenie. Nech položí slúchadlo, skočí do auta a mastí preč. A nech sa neobzerá. Najprv pôjde medzištátnou šesťdesiatštvorkou do Huntigtonu v Západnej Virgínii a nasadne na lietadlo do Mobilu. V Mobile si prenajme auto a pôjde na východ po medzištátnej desiatke k zálivu a potom na východ po diaľnici, po stoosemdesiatdvojke, na Perdido Beach. V hoteli Perdido Beach Hilton nech sa zapíše pod menom Rachel Jamesová. A nech čaká. Máš to?“

„Áno.“

„Po druhé, potrebujem, aby si skočila na lietadlo do Memphisu. Telefonoval som tomu tvojmu známemu, a pasy ešte nie sú hotové. Vynadal som mu, ale čo z toho? Sľúbil, že ráno budú pripravené. Nemôžem ich vyzdvihnúť, ale ty môžeš. Choď po ne.“

„Rozkaz, šéfe.“

„Po tretie, nasadni na lietadlo a vráť sa do bytu v Nashville. Seď pri telefóne a v žiadnom prípade neodíď ani na chvíľku.“

„Jasné.“

„Po štvrté, zavolaj Abanksovi.“

„Okej. A ty máš kam namierené?“

„Idem do Nashvillu, ale neviem, kedy tam dorazím. Už musím ísť. Počuj, Tammy, povedz Abby, že ak sa okamžite nedá na útek, o hodinu môže byť mŕtva. Tak nech uteká, dočerta, ale rýchlo.“

„Okej, šéfe.“

Rýchlo vykročil k bráne číslo dvadsaťdva a nasadol na let spoločnosti Delta do Cincinnati s odletom 10,04. V ruke zvieral časopis plný jednosmerných leteniek kúpených na kreditnú kartu. Jeden do Tulsy so spoločnosťou American, linka číslo 233 o 10.14, kúpený na meno Mitch McDeere. Druhý do Chicaga so spoločnosťou Northwest, linka číslo 861, s odchodom o 10.15, kúpený na meno Mitchell McDeere. Ďalší do Dallasu so spoločnosťou United, linka číslo 562, s odletom o 10.30, kúpený na meno Mitchell McDeere, a ďalší do Atlanty so spoločnosťou Delta, let číslo 790, s odletom o 11,10 a kúpený na meno Mitchell McDeere.

Lístok do Cincinnati kúpil za hotové na meno Sam Fortune.

Lazarov vkročil do pracovne mocných na štvrtom poschodí a všetky hlavy sa zdrvene sklonili. DeVasher naňho pozeral ako vystrašené, zbité dieťa. Právnici si obzerali šnúrky na topánkach so zovretým žalúdkom.

„Nemôžeme ho nájsť,“ povedal DeVasher.

Lazarov nezvykol robiť krik a zhon. Bol hrdý na to, že vie za každých okolností zachovať chladnú hlavu. „Chcete povedať, že sa jednoducho zdvihol a odišiel odtiaľto?“ spýtal sa ľadovým hlasom.

Nikto sa neozval. Odpoveď nebola nutná.

„No dobre, DeVasher, urobíme to takto. Pošlete všetkých svojich chlapov na letisko. Skontrolujete všetky linky. Kde má auto?“

„Na parkovisku.“

„Výborne. Odišiel teda peši. Pokojne si odkráčal z vašej pevnosti peši. To sa Joeymu bude páčiť. Preverte všetky požičovne áut. A teraz, koľko ctihodných pánov spoločníkov tu máme?“

„Prítomných je šestnásť.“

„Rozdeľte ich do dvojíc a pošlite ich na letiská do Miami, New Orleansu, Houstonu, Atlanty, Chicaga, Los Angeles, San Francisca a New Yorku. Prechádzajte sa po letiskových halách. Žite tam. Jedzte tam. Sledujte všetky medzinárodné lety. Zajtra vám pošleme posily. Vaše ctihodnosti ho dobre poznajú, tak ho môžu aj nájsť. Nemáme veľkú šancu vyhrať, ale ani nemáme čo stratiť. Aspoň budete mať čo robiť, páni. Nerád vám to hovorím, ale tieto hodiny si nemôžete vyúčtovať. A teraz, kde má ženu?“

„V Danesboro, v Kentucky. U rodičov.“

„Rýchlo choďte po ňu. Neubližujte jej, len ju sem priveďte.“

„Začneme šrotovať?“ spýtal sa DeVasher. „Počkáme dvadsaťštyri hodín. Pošlite niekoho na Kajmany, nech zlikviduje archív. Pohyb, DeVasher.“ Pracovňa bola v okamihu prázdna.

Voyles s dupotom obchádzal okolo Tarranceovho stola a štekal príkazy. Zo desať dôstojníkov FBI si zapisovalo každý jeden povel. „Postarajte sa o letisko. Preverte každú jednu linku. Upozornite všetky naše pobočky vo všetkých väčších mestách. Spojte sa s colnicou. Máme jeho fotku?“

„Nemôžeme nijakú nájsť, pane.“

„Nájdite ju, a rýchlo. Ešte dnes musí byť vylepená vo všetkých pobočkách FBI, na všetkých colniciach. Zdúchol. Sviniar!“

35

Autobus odišiel z Birminghamu v stredu ráno krátko pred druhou. Ray si sadol dozadu a podrobne si prezeral každého nového cestujúceho, ktorý nastúpil a hľadal si miesto. Bol oblečený športovo. Taxíkom sa zaviezol do obchodného strediska Birminghamu a v priebehu pol hodiny si kúpil jedny nové svetlé džínsy, kárované golfové tričko s krátkymi rukávmi a červeno‑biele tenisky. Okrem toho stihol zjesť jednu pizzu a dať sa ostrihať nakrátko, po námornícky. Na očiach mal slnečné okuliare a na hlave hnedú čiapku.

Prisadla si k nemu nízka, tučná dáma tmavej pleti. Usmial sa na ňu. „De dónde es usted? Odkiaľ ste?“

Tvár sa jej rozžiarila neopísateľnou radosťou. V širokom úsmeve naňho vycerila pár zubov. „México,“ vyhlásila hrdo.

„Habla espaňol?“ spýtala sa dychtivo. „Si.“

A kým autobus uháňal do Montgomery, dve hodiny trkotali po španielsky. Občas mu musela niečo zopakovať, ale aj tak bol sám milo prekvapený. Predsa len, nehovoril po španielsky už osem rokov a slovná zásoba bola zapadnutá prachom.

V autíčku značky dodge Aries sledovali autobus tajní agenti Jenkins a Jones. Jenkins šoféroval, Jones spal. Odkedy vyšli z Knoxvillu, bola to nuda. Príkaz znel – rutinné sledovanie. Ak ho stratíte, nič sa nedeje. Ale radšej ho nestraťte.

Lietadlo do Atlanty malo z Huntingtonu odlet o dve hodiny a Abby sedela v ústraní tmavej haly a pozorovala. Iba pozorovala.

Na vedľajšom sedadle mala položenú príručnú tašku. V rozpore s prísnymi inštrukciami si zbalila zubnú kefku, mejkap a zopár vecí na prezlečenie. Okrem toho napísala rodičom odkaz, že musí nakrátko odísť do Memphisu, aby aspoň chvíľu bola s Mitchom, všetko je v poriadku, srdečne objíma a bozkáva, Abby. Držala v ruke šálku kávy, a len pozorovala prichádzajúce a odchádzajúce davy.

Nevedela, či je živý, alebo mŕtvy. Tammy povedala, že z jeho hlasu bolo cítiť strach, ale ovládal sa dokonale. Ako vždy. Povedala, že Mitch letí do Nashvillu a ona, Tammy, do Memphisu. Trochu pomotané, ale on určite vie, čo robí. Choď na Perdido Beach a čakaj.

Abby v živote nepočula o Perdido Beach. A bola presvedčená, že ani on tam nikdy nebol.

To čakanie v hale bolo vyčerpávajúce. Každých desať minút sa k nej dotackal nejaký opitý biznismen a obťažoval ju nemravnými návrhmi. Odpáľ, povedala najmenej desať ráz.

Po dvoch hodinách Abby konečne nastúpila do lietadla. Usadila sa na kraji, pri uličke. Zapla si bezpečnostný pás a vydýchla si. A vtedy ju zbadala.

Bola to nápadná blondínka s vystupujúcimi lícnymi kosťami a výraznou čeľusťou, ktorá pôsobila takmer neženský, a predsa mocne a príťažlivo. Túto časť tváre už Abby videla. Preto iba časť tváre, lebo oči boli ukryté za okuliarmi, tak ako prvý raz. Pozrela na Abby a hneď šla ďalej, na svoje sedadlo niekde vzadu.

Shipwreck Bar! To je tá blondína z baru! Naťahovala uši pri susednom stole, keď tam sedeli s Mitchom a Abanksom. Našli ju.

A ak našli ju, čo je s jej manželom? Čo mu vykonali? Spomenula si na tú dvojhodinovú jazdu z Danesboro do Huntingtonu po kľukatých horských cestách. Rezala zákruty ako šialená. Nemohli ju sledovať až sem.

Lietadlo začalo rolovať a o pár minút už smerovalo do Atlanty.

Už druhý raz v priebehu troch týždňov Abby pozorovala letisko v Atlante z paluby boeingu 727. Ona a blondína. Pol hodiny tam postáli a potom zamierili do Mobilu.

Z Cincinnati odletel Mitch do Nashvillu. Prišiel tam v stredu o šiestej večer, keď už všetky banky boli dávno zavreté. V telefónnom zozname si našiel adresu požičovne nákladných áut a zaviezol sa tam taxíkom.

Prenajal si jedno menšie, asi päťmetrové auto. Zaplatil v hotovosti, ale musel predložiť vodičský preukaz a kreditnú kartu. Ak ho DeVasher vystopuje až do nashvillskej požičovne, čo sa dá robiť. Kúpil dvadsať obrovských kartónových škatúľ a pobral sa do bytu.

Od utorka nemal nič v ústach, ale našťastie Tammy nechala v chladničke dve pivá a vrecko pukancov. Napchával sa ako divý. O ôsmej prvý raz zavolal do hotela Perdido Beach Hilton. Žiadal si k telefónu Leeho Stevensa. Neprišiel, povedala recepčná. Natiahol sa na zem a premýšľal, čo všetko sa mohlo stať Abby. Možno je mŕtva niekde v Kentucky a on sa o tom ani nedozvie. Zavolať nemôže.

Gauč bol rozložený a lacné plachty prevísali až na zem. Tammy nebola bohvieaká gazdinka. Zablúdil pohľadom k tomu krátkemu dočasnému lôžku a znova si spomenul na Abby. Iba pred piatimi dňami na tej posteli takmer vypustili dušu. Pevne veril, že sedí v lietadle. Sama.

V spálni si sadol na neotvorenú škatuľu s filmovacou aparatúrou značky Sony a obdivným pohľadom blúdil po izbe plnej dokumentov. Po celom koberci boli rozostavené úhľadné stohy papiera, krvopotne porozdeľované podľa jednotlivých kajmanských bánk a spoločností. Na samom vrchu každého stohu bol žltý právnický blok a za menom každej spoločnosti vždy nasledovali dlhé strany dátumov. A mien!

V tom sa vyzná dokonca aj Tarrance. A veľká porota to zhltne ako malinu. Generálny prokurátor zvolá tlačovú konferenciu. A súdne poroty len budú vznášať nové a nové obvinenia.

Tajný agent Jenkins zazíval do telefónu a potom vyťukal číslo memphiskej pobočky Dvadsaťštyri hodín nespal. Jones v aute chrápal.

„FBI,“ ozval sa mužský hlas.

„No dobre, a kto je pri telefóne?“ preveroval si Jenkins rutinne.

„Acklin.“

„Hej, Riek. Tu Jenkins. Sme…“

„Jenkins! Kde ste boli? Vydržte chvíľu!“

Jenkins dožíval a obzrel sa po autobusovej stanici. Vtom sa v slúchadle ozval prenikavý zlostný hlas.

„Jenkins! Kde ste?“ Bol to Wayne Tarrance.

„Na autobusovej stanici v Mobile. Stratili sme ho.“

„Čože? Ako ste ho mohli stratiť?“

Jenkins sa hneď prebral a oprel sa o telefónny automat.

„Tak moment, Wayne. Mali sme za úlohu sledovať ho osem hodín, aby sme zhruba vedeli, kam má namierené. Čistá rutina.“

„To je neuveriteľné, že ste ho stratili.“

„Wayne, nepovedali ste nám, že ho máme sledovať do konca života. Kázali ste osem hodín, Wayne. Sledovali sme ho dvadsať hodín a teraz sa nám stratil. Čo je na tom strašné?“

„Prečo ste sa neozvali skôr?“

„Volali sme dva razy. Z Birminghamu a z Montgomery. Obidva razy bolo obsadené. Čo sa deje, Wayne?“

„Moment.“

Jenkins zovrel slúchadlo pevnejšie a čakal. „Haló, Jenkins?“ ozval sa ďalší hlas.

„Áno.“

„Tu Voyles, riaditeľ FBI. Dopekla, čo sa stalo?“

Jenkinsovi vyrazilo dych a zúfalo behal pohľadom po autobusovej stanici. „Stratili sme ho, pane. Sledovali sme ho dvadsať hodín, a keď vystupoval z autobusu tu v Mobile, stratil sa nám v dave.“

„No dobre, tak počúvajte. Zúfalo ho potrebujeme nájsť. Jeho brat zhrabol peniaze a zdúchol. Spojte sa s miestnou políciou. Povedzte im, kto ste a že tam v okolí sa pohybuje vrah, ktorý utiekol z väzenia. Zrejme už majú na stenách vylepenú fotku aj s menom Ray McDeere. Jeho matka žije v Panama City Beach, tak zburcujte všetky policajné stanice od Mobilu až potiaľ. Posielam vám posily.“

„Okej. Mrzí ma to, pane. Ale nepovedali nám, aby sme ho sledovali doživotne.“

„O tom sa porozprávame neskôr.“

O desiatej Mitch po druhý raz zavolal do hotela Perdido Beach Hilton. Pýtal si Rachel Jamesovú. Neprišla. Potom si žiadal Leeho Stevensa. Moment, povedala recepčná. Mitch sedel na zemi a sústredene čakal. Počul, ako telefón vyzváňa v hotelovej izbe. Po dvanástich zazvoneniach ktosi zdvihol.

„Áno,“ ozval sa krátko. „Lee?“ spýtal sa Mitch. Pauza. „Áno.“

„Tu Mitch. Blahoželám.“

Ray sa zvalil na posteľ a zavrel oči. „Išlo to ako po masle, Mitch. Ako sa ti to podarilo vybaviť?“

„To ti poviem, keď bude viac času. Ale teraz po mne ide banda chlapíkov, čo ma chcú zabiť. Aj Abby. Sme na úteku.“

„Kto je to, Mitch?“

„To by som ti vysvetľoval aj pol dňa. Tak radšej inokedy. Teraz si zapíš toto číslo: 615-889-4380.“

„To nie je Memphis.“

„Nie, to je Nashville. Som v jednom byte, ktorý je naším kontrolným stanovišťom. Nauč sa to číslo naspamäť. Ak tu nebudem ja, telefón zdvihne isté dievča menom Tammy.“

„Tammy?“

„To je dlhá história. Rob, ako ti kážem. Niekedy večer by sa tam v hoteli mala ubytovať Abby pod menom Rachel Jamesová. Príde na prenajatom aute.“

„Ona príde sem?“

„Počuj, Ray. Tí kanibali po nás idú, ale sme o chlp pred nimi.“

„Pred kým?“

„Pred mafiou. A FBI.“

„To je všetko?“

„Zrejme áno. Teraz ma počúvaj. Je možné, že Abby sledujú. Musíš ju nájsť, pozorovať a na sto percent zistiť, či sa niekto na ňu nenalepil.“

„A čo ak áno?“

„Zavolaj mi a dohodneme sa.“

„Bez problémov.“

„Nikam nevolaj, iba sem. A nemôžeme hovoriť dlho.“

„Mám na teba kopec otázok, braček.“

„A ja mám kopec odpovedí, ale to počká. Postaraj sa mi o ženu a zavolaj, keď príde.“

„Vybavím. Muchas gracias, Mitch.“

„Adios.“

O hodinu neskôr odbočila Abby z diaľnice na kľukatú príjazdovú cestu k Hiltonu. Zaparkovala štvordverový Cutlass s alabamskou poznávacou značkou a nervózne prešla cez krytú verandu k prednému vchodu. Na okamih zastala, obzrela sa na príjazdovú cestu a potom vošla.

O dve minúty zastal za nákladnými autami pred verandou žltý taxík s poznávacou značkou mesta Mobil. Ray z neho ani na chvíľku nespustil pohľad. Vzadu sedela nejaká žena, ktorá sa nakláňala k vodičovi a čosi mu hovorila. Chvíľu čakali. Potom vytiahla peniaze a zaplatila. Vystúpila a počkala, kým neodišiel. Ako prvé si všimol, že je to blondína. A pekne urastená, v priliehavých čiernych menčestrových nohaviciach. A čiernych slnečných okuliaroch, čo bolo dosť zarážajúce, vzhľadom na to, že bola polnoc. Podozrievavo zamierila ku vchodu, asi minútu počkala a potom vošla dnu. Pozorne ju sledoval. Pomaly sa presúval k hale.

Blondína pristúpila k jedinému recepčnému za pultom a požiadala: „Jednoposteľovú izbu, prosím.“

Recepčný jej prisunul tlačivo. Blondína napísala svoje meno a potom sa len tak mimochodom spýtala: „Ako sa volá tá dáma, čo sa zapisovala predo mnou? Myslím, že je to moja dávna priateľka.“

Recepčný prebehol registračné prihlášky a povedal: „Rachel Jamesová.“

„Áno, to je ona. Odkiaľ je?“

„Udala memphiskú adresu,“ oznámil hotelový pracovník.

„Aké má číslo izby? Rada by som ju pozdravila.“

„Nemôžem prezrádzať čísla izieb našich hostí.“

Blondínka okamžite vyčarila z peňaženky dve dvadsaťdolárovky a posunula ich k recepčnému. „Len ju chcem pozdraviť.“

„Číslo 622,“ oznámil a vzal peniaze.

Blondína zaplatila za ubytovanie v hotovosti. „Kde tu máte telefóny?“

„Za rohom,“ povedal recepčný. Ray sa prešmykol za roh a zbadal štyri automaty. Rýchlo sa postavil k jednému z tých dvoch stredných a začal sa rozprávať sám so sebou.

Blondína išla až k poslednému telefónu a obrátila sa chrbtom k nemu. Hovorila veľmi ticho. Iba občas zachytil nejaké slovo.

„… ubytovala sa… číslo 622… Mobile… pomoc… nemôžem… hodinu?… áno… pohni sa…“

Zložila a Ray ďalej nahlas rozprával do hluchého slúchadla.

O desať minút ktosi zaklopal na dvere. Blondína vyskočila z postele, schmatla revolver a zastrčila si ho pod blúzku za pás nohavíc. Nemala zapnutú bezpečnostnú retiazku a odchýlila dvere.

Rozleteli sa a pritlačili ju k stene. Ray jej zasadil tvrdý hák, vytrhol jej revolver a priklincoval ju na zem tvárou ku kobercu. Hlaveň jej priložil k uchu a vyhlásil: „Ak čo len pípneš, zabijem ťa!“

Prestala zápasiť a zatvorila oči. Nepovedala ani slovo.

„Kto si?“ domáhal sa Ray. Pritlačil hlaveň ešte dôraznejšie. Znova nijaká odpoveď.

„Ani sa nepohni, ani nepípni. Rozumela si? Najradšej by som ti hlavu odstrelil.“

Pustil ju, ale ešte vždy na nej sedel. Otvoril jej kabelku, vysypal obsah na zem a vylovil odtiaľ pár bielych ponožiek. „Otvor ústa,“ rozkázal.

Ani sa nepohla. Hlaveň revolvera sa jej znova zabodla do ucha a pomaly otvorila ústa. Ray jej napchal ponožky medzi zuby, potom jej pevne previazal oči hodvábnou nočnou košeľou. Ruky aj nohy jej zviazal pančuchami, potom natrhal posteľné plachty na dlhé pásy. Žena sa ani nepohla. Keď skončil, vyzerala ako múmia.

Zastrčil ju pod posteľ.

V peňaženke mala šesťsto dolárov a vodičský preukaz vystavený v štáte Illinois. Karen Adairová z Chicaga. Dátum narodenia 4. marca 1962. Vzal preukaz a revolver.

Telefón zazvonil o jednej v noci, ale Mitch nespal. Bol až po uši zahrabaný vo výpisoch z bankových účtov. Boli to fascinujúce záznamy. A mimoriadne kompromitujúce.

„Haló,“ ohlásil sa obozretne.

„Je tam kontrolné stanovište?“ ozval sa hlas, podľa všetkého z tesnej blízkosti hulákajúceho džuboksu.

„Kde si, Ray?“

„V jednom podniku, čo sa volá Floribama. Priamo na hraniciach.“

„Kde je Abby?“

„V aute. Je v poriadku.“

Mitchovi sa hneď ľahšie dýchalo a usmial sa do telefónu.

„Museli sme vypadnúť z hotela. Abby sledovala nejaká ženská – vraj ste ju už videli v bare na Kajmanoch. Abby ma už trochu zorientovala. Tá ženská na ňu bola nalepená celý deň a ubytovala sa aj v hoteli. Ale postaral som sa o ňu a vyparili sme sa.“

„Postaral si sa o ňu?“

„Áno, dočasne som ju odstavil, aby zbytočne netárala.“

„Abby sa cíti dobre?“

„Áno. Len sme obidvaja unavení na smrť. Čo máš v pláne?“

„Teraz ste asi tri hodiny od Panama City Beach. Je mi jasné, že ste unavení na smrť, ale musíte odtiaľ zmiznúť. Choďte do Panama City Beach, zašite auto a ubytujte sa v Holiday Inne. Potom sa mi ohláste.“

„Dúfam, že vieš, čo robíš.“

„Ver mi, Ray.“

„Verím, ale už mi je pomaly ľúto, že nie som v base.“

„Tam sa už viac nedostaneš, Ray. Buď zmizneme, alebo je po nás.“

36

Taxík zastavil na červenú v centre Nashvillu a Mitch vystúpil a odkrivkal na boľavých nohách. Pomaly krivkal cez rušnú križovatku a uhýbal pred uháňajúcimi autami.

Southeastern Bank sídlila v tridsaťposchodovom sklenom valci, navrhnutom zrejme podľa škatule na tenisové loptičky. Budova bola tmavá, takmer čierna. Týčila sa do výšky ďaleko od cesty, uprostred spleti chodníkov, fontán a dokonale upravenej zelene.

Mitch vstúpil do otáčavých dverí spolu s prúdom zamestnancov, náhliacich sa do práce. V mramorovom átriu zistil, že vedenie banky má kancelárie na treťom poschodí, a vyviezol sa tam pohyblivými schodmi. Otvoril ťažké sklené dvere a vstúpil do priestrannej kruhovej miestnosti. Spoza skleného písacieho stola naňho uprela pohľad príťažlivá, asi štyridsaťročná žena. Ani sa neusmiala.

„Idem za pánom Masonom Laycookom, prosím,“ oznámil.

„Sadnite si,“ a rukou mu naznačila, kam si ma sadnúť.

Pán Laycook nestrácal čas. Vynoril sa spoza rohu a tváril sa rovnako kyslo ako jeho sekretárka. „Čo si želáte?“ spýtal sa nosovým hlasom.

Mitch sa postavil. „Rád by som telegraficky predisponoval peniaze.“

„Aha. Máte v našej banke konto?“

„Áno.“

„Ako sa voláte?“

„Je to číselné konto.“ Inými slovami, nijaké meno vám nepoviem, pán Laycook. Nepotrebujete ho.

„V poriadku. Poďte za mnou.“ Jeho kancelária nemala okná ani výhľad. Na skrinkách za skleným písacím stolom boli rady klávesníc a monitorov. Mitch si sadol.

„Číslo účtu, prosím.“

„214-31-35,“ vysypal spamäti.

Laycook vyťukal číslo na klávesnici a pozoroval monitor.

„To je číslo účtu, otvoreného istou T. Hemphillovou, ku ktorému má prístup iba ona a istý muž zodpovedajúci tomuto opisu: približne stoosemdesiat centimetrov vysoký, váha okolo šesťdesiatpäť až sedemdesiat kilogramov, modré oči, hnedé vlasy, vek okolo dvadsaťpäť‑dvadsaťšesť rokov. Vyhovujete daným kritériám, pane.“ Laycook pozorne študoval obrazovku. „A ešte posledné štyri číslice vašej poistky, prosím?“

„8585.“

„Výborne. Môžete s účtom disponovať. Takže čo môžem pre vás urobiť?“

„Rád by som si predisponoval na konto zopár finančných čiastok z banky na Veľkom kajmaňom ostrove.“

Laycook sa zamračil a vytiahol z vrecka ceruzku.

„Z ktorej banky, prosím?“

„Royal Bank of Montreal.“

„O aké konto ide?“

„Je to číselné konto.“

„Predpokladám, že číslo máte.“

„499DFH2122.“

Laycook si zapísal číslo a vstal. „Okamih, prosím.“ A vyšiel von.

Prešlo desať minút. Mitch poklopkával netrpezlivo boľavou nohou a pozoroval monitory za stolom.

Laycook sa vrátil so svojím nadriadeným, pánom Nokesom, viceprezidentom ktoviečoho. Nokes sa mu predstavil spoza stola.

Obaja muži pôsobili dosť nervózne. Pozerali zhora na Mitcha.

Hlavné slovo mal Nokes. V ruke držal výstup z počítača. „Toto je tajné konto, pane. Prv ako peniaze predisponujeme, musíte nám prezradiť určité informácie.“

Mitch sebaisto prikývol.

„Presný dátum a výška posledných troch vkladov, prosím?“

Pozorne sa naňho zahľadeli, presvedčení, že to nebude vedieť.

Znova vysypal údaje spamäti. „Tretieho februára tohto roku šesť a pol milióna. Štrnásteho decembra minulého roku deväť celých dve desatiny milióna. A ôsmeho októbra minulého roku jedenásť miliónov.“

Laycook s Nokesom civeli na svoj kus papiera. Nokes nasilu vytlačil náznak profesionálneho úsmevu. „V poriadku. Môžete disponovať týmto kontom.“

Laycook stál pripravený s ceruzkou v ruke.

„Aké je číslo vášho konta, prosím?“ spýtal sa Nokes.

Mitch sa usmial a prekrížil si boľavé nohy na druhú stranu. „72083.“

„A konkrétne podmienky?“

„Desať miliónov okamžite previesť do tejto banky na konto 214-31-35. Počkám.“

„Nemusíte čakať, pane.“

„Počkám. Keď uskutočníte tento prevod, požiadam vás ešte o pár ďalších.“

„Chvíľu to potrvá. Môžeme vám ponúknuť kávu?“

„Nie, ďakujem. Nemáte náhodou noviny?“

„Prirodzene,“ povedal Laycook. „Tamto na stole.“

Vytrielili z kancelárie a Mitchovi sa konečne znížil pulz.

Otvoril nashvillské noviny Tennessean, a až na tretej strane našiel krátky odsek o úteku z Brushy Mountain. Bolo tam len zopár detailov, a fotka žiadna. Dobre, že už sú v bezpečí motela Holiday Inn na Miracle Stripe v Panama City Beach na Floride.

Zatiaľ to šlo bez problémov. Myslel si. Dúfal.

Laycook sa vrátil sám. Už sa správal priateľsky. Takmer žoviálne. „Hotovo. Peniaze sú už u nás. Čím vám ešte môžeme poslúžiť?“

„Rád by som ich zase previedol inde. Teda aspoň väčšiu časť.“

„O koľko bankových operácií pôjde?“

„O tri.“

„Môžete mi zadať prvý údaj.“

„Milión dolárov do Coast National Bank v Pensacole, na číselné konto prístupné iba jednej osobe, asi päťdesiatročnej žene bielej pleti. Oznámim jej toto exkluzívne číslo.“

„To konto je už založené?“

„Nie, chcem, aby ste ho založili telegraficky.“

„Výborne. Druhý prevod?“

„Milión dolárov do Dane County Bank v Danesboro, v štáte Kentucky, na ľubovoľné konto na meno Harolda alebo Maxine Sutherlandovej, alebo obidvoch. Je to malá banka, ale je v úzkom obchodnom styku s United Kentucky v Louisville.“

„V poriadku. A tretí transfer?“

„Sedem miliónov do Deutschebank v Zürichu. Na číslo konta 772-03BL‑600. Zvyšok peňazí ostane tu.“

„Potrvá to zhruba hodinu,“ oznámil Laycook, kým si zapisoval posledné údaje.

„Zavolám vám asi o hodinu, aby ste mi potvrdili všetky prevody.“

„Výborne.“

„Ďakujem vám, pán Laycook.“

Každý krok bol bolestný, ale on bolesť necítil. Miernym poklusom zišiel po pohyblivých schodoch a von z budovy.

Na najvyššom poschodí veľkej kajmanskej pobočky Royal Bank of Montreal položila sekretárka z oddelenia telegrafických prevodov výstup z počítača priamo pod špicatý nos Randolpha Osgooda. Práve uzavrela nezvyčajný desaťmiliónový transfer. Nezvyčajný bol preto, lebo peniaze z tohto konta sa obvykle do Štátov nevracali. A okrem toho boli prevedené do banky, s ktorou doteraz nespolupracovali. Osgood chvíľu študoval výstup a potom zavolal do Memphisu. Pán Avery Tolar je na zdravotnej dovolenke, informovala ho sekretárka. Tak mi teda dajte Nathana Locka, požiadal ju. Pán Locke je mimo mesta. A čo Milligan? Ani pán Milligan nie je prítomný.

Osgood uložil výstup na kôpku papierov, ktoré bude treba vybaviť na druhý deň.

Pozdĺž celého Smaragdového pobrežia Floridy a Alabamy, od Mobilu cez Pensacolu, Fort Walton Beach, Destin a Panama City, vládol v tú teplú noc pokoj. Za celú noc bol hlásený iba jeden násilný trestný čin. Istú mladú ženu okradli, zbili a znásilnili v izbe hotela Perdido Beach Hilton. Jej priateľ, vysoký plavovlasý muž s výraznými severskými črtami, ju našiel ležať na zemi zviazanú a so zapchatými ústami v jej hotelovej izbe. Volal sa Rimmer, Aaron Rimmer, a bol z Memphisu.

Skutočné vzrušenie však zažili obyvatelia Mobilu, ktorí sa stali svedkami poľovačky na istého Raya McDeera, vraha, utečenca z väzenia. Ktosi ho videl vystúpiť po zotmení na autobusovej stanici. Jeho fotka bola na titulnej strane novín a do desiatej hodiny sa prihlásili traja svedkovia, ktorí ho videli na rôznych miestach. Ako vyplynulo z ich výpovedí, presúval sa cez Alabamu na pobrežie Floridy.

Keďže Hilton bol iba trinásť kilometrov od pobrežia a tesne pri diaľnici a keďže jediný hľadaný zločinec sa pohyboval v najbližšom okolí v čase, keď sa stal ten jediný násilný trestný čin, vyplýval z toho jednoznačný záver. Recepčný identifikoval istého Leeho Stevensa ako Raya McDeera. Lee Stevens sa ubytoval v ich hoteli okolo pol desiatej a zaplatil v hotovosti. Neskôr sa u nich ubytovala aj obeť, ktorú zrejme potom prepadol. Obeť takisto identifikovala Raya McDeera.

Recepčný si ešte spomenul, že obeť sa spytovala na istú Rachel Jamesovú, ktorá sa ubytovala v hoteli asi päť minút pred obeťou a zaplatila v hotovosti. Rachel Jamesová zmizla z hotela niekedy v priebehu noci, a ani sa neobťažovala odhlásiť na recepcii. A Ray McDeere alias Lee Stevens takisto. Strážca parkoviska takisto identifikoval Raya McDeera a vyhlásil, že nastúpil do bieleho štvordverového Cutlassa s akousi ženou približne medzi dvanástou a jednou hodinou v noci. Za volant si sadla tá istá žena a očividne mala veľmi naponáhlo. Vyšla na diaľnicu smerom na východ.

Aaron Rimmer anonymne zatelefonoval zo svojej izby na šiestom poschodí v hoteli Hilton zástupcovi šerifa baldwinského okresu a odporúčal mu, aby si v Mobile preveril všetky požičovne áut, či si u nich neprenajala auto istá Abby McDeerová. To je tá v tom bielom Cutlasse.

Od Mobile po Miami sa rozbehlo pátranie po Cutlasse, ktorý si od spoločnosti Avis prenajala Abby McDeerová. Šerifov zástupca sľúbil priateľovi obete, Aaronovi Rimmerovi, že ho bude o postupe pátrania priebežne informovať.

Pán Rimmer ho ubezpečil, že bude čakať na všetky správy v Hiltone. Bol ubytovaný s Tonym Verklerom. Susednú izbu obýval ich šéf, DeVasher, Na siedmom poschodí sedelo v izbách ďalších štrnásť priateľov a kolegov. Všetci čakali.

Sedemnásť ráz musel prejsť od domu k nákladnému autu a späť, ale okolo polnoci boli Bendiniho papiere pripravené na odvoz. Potom Mitch doprial svojim spuchnutým nohám chvíľku oddychu. Sadol si na gauč a napísal pokyny pre Tammy. Podrobne jej opísal celú bankovú transakciu a kládol jej na srdce, aby týždeň počkala a potom sa spojila s jeho matkou. Čoskoro sa stane milionárkou.

Položil si telefón na kolená a duševne sa pripravil na tu nemilú povinnosť. Zatelefonoval do Dane County Bank a chcel hovoriť s Haroldom Sutherlandom. Povedal, že je to súme.

„Haló,“ ozval sa svokor zlostným hlasom.

„Pán Sutherland, to som ja, Mitch. Už ste…“

„Kde je moja dcéra? Je v poriadku?“

„Áno. Má sa dobre. Onedlho pravdepodobne odídeme do zahraničia. Možno na pár dní, možno na pár týždňov alebo aj mesiacov.“

„Aha,“ povedal pomaly. „A kam máte namierené?“

„Ešte nevieme. Chvíľu sa budeme túlať po svete.“

„Stalo sa niečo, Mitch?“

„Áno, pane. Stala sa jedna nepríjemná vec, ale teraz vám to nemôžem vysvetľovať. Možno o pár dní. Pozorne čítajte noviny. O také dva týždne budú plné pozoruhodnej udalosti z Memphisu.“

„Hrozí vám nejaké nebezpečenstvo?“

„Dá sa to tak povedať. Nezaznamenali ste v priebehu predpoludnia zaujímavý telegrafický prevod peňazí?“

„Zhodou okolností áno. Niekto nám asi pred hodinou uložil na konto milión.“

„Ten niekto som bol ja a ten milión je váš.“

Na dlhšiu chvíľu zavládlo ticho. „Mitch, myslím, že by ste mi to mali vysvetliť.“

„Áno, pane, mal by som. Ale obávam sa, že teraz to nejde. Ak sa zdraví dostaneme za hranice, o taký týždeň sa vám ozveme. Užite si tie peniaze. Už musím bežať.“

Mitch chvíľu počkal a potom zavolal na izbu číslo 1208 v Holiday Inne na Panama City Beach.

„Haló.“ Bola to Abby.

„Ahoj, srdce moje. Ako sa máš?“

„Hrozne, Mitch. Rayova fotka je tu na juhu na titulných stránkach všetkých novín. Najprv sa písalo len o tom úteku a o svedkoch, ktorí ho kdesi zazreli. Ale teraz hlásili v televíznych správach, že je dôvodne podozrivý aj zo znásilnenia.“

„Čože? Kde? Kedy?“

„Dnes v noci v hoteli Perdido Beach Hilton. Ray si všimol, že tá blondína ma sledovala až do hotela. Zaskočil ju v jej izbe a spútal. Ale nič iné jej neurobil. Vzal jej revolver a peniaze, a tá beštia teraz vyhlasuje, že ju zbil a znásilnil Ray McDeere. Celá Florida pátra po aute, ktoré som si včera prenajala v Mobile.“

„Kde je auto?“

„Nechali sme ho asi kilometer odtiaľto na západ v jednej veľkej vilovej štvrti. Hrozne sa bojím, Mitch.“

„Kde je Ray?“

„Od rána leží na pláži. Tá fotka v novinách je stará. Má na nej dlhé vlasy a vyzerá veľmi bledo. Nie je to vydarený záber. Teraz je ostrihaný ako námorník a pokúša sa nachytať bronz. Myslím, že by to mohlo pomôcť.“

„Obidve izby sú na tvoje meno?“

„Na Rachel Jamesovú.“

„Počuj, Abby. Zabudnite na Rachel a na Leeho, aj na Abby a Raya. Počkajte, kým sa trochu zotmi, a potom odtiaľ zmiznite. Pekne‑krásne odkráčajte preč. Asi pol kilometra na východ je malý motel Blue Tide. Aspoň sa s Rayom trochu prejdete po pláži. Choď na recepciu a požiadaj o dve izby vedľa seba. Zaplať v hotovosti. Predstav sa ako Jackie Nagelová. Rozumieš? Jackie Nagelová. Rozhodne sa zapíš pod týmto menom, lebo ťa pod ním budem hľadať, keď tam prídem.“

„A čo ak nebudú mať dve izby vedľa seba?“

„No dobre, ak by to náhodou nevyšlo tam, skúste o kus ďalej v Seaside. Zapíš sa pod tým istým menom. Odídem odtiaľto zhruba o jednej a o desať hodín by som mal byť tam.“

„Určite ho nájdu a rozhodia siete po celom Panama City Beach. Musíte byť opatrní. Pokús sa podvečer vykradnúť do drogérie a kúp si odfarbovač. Ostrihaj si vlasy nakrátko a odfarbi si ich na blond.“

„Na blond?!“

„Alebo na červeno. Mne je to jedno. Ale niečo si s nimi urob. Rayovi odkáž, aby ani za svet nevychádzal von. Nič neriskujte.“

„Ray má zbraň, Mitch.“

„Povedz mu, že ju rozhodne nesmie použiť. Budú sa tam rojiť tisícky policajtov, zrejme už dnes večer. Nemá proti nim šancu.“

„Milujem ťa, Mitch. Ale strašne sa bojím.“

„To nie je na škodu, srdiečko. Ale uvažuj. Nevedia, kde ste, a ak sa presťahujete, jednoducho vás nemôžu chytiť. O polnoci som tam.“

Lamar Quin, Wally Hudson a Kendall Mahan sedeli v konferenčnej miestnosti na treťom poschodí a uvažovali nad ďalším krokom. Ako starší členovia firmy už boli informovaní o piatom poschodí aj o suteréne, o pánu Lazarovovi aj pánu Moroltovi, o Hodgeovi a Kozinskom. Vedeli, že ak raz človek podpíše zmluvu s touto firmou, viac neodíde.

Rozprávali sa o tom dni D. Prežili ho zhruba s rovnakým pocitom, ako keď sa dozvedeli smutnú pravdu o Ježiškovi. Boli to smutné a hrozné chvíle, keď si ich k sebe predvolal Nathan Locke a prezradil im pravdu o ich najväčšom klientovi. A potom ich zoznámil s DeVasherom. Zamestnávala ich rodina Moroltovcov a očakávala od nich tvrdú prácu, pokojné užívanie štedrých platov a absolútnu mlčanlivosť. Všetci traja plnili tieto príkazy do bodky. Občas aj uvažovali o odchode, ale nikdy to neboli vážne plány. Boli to rodinne založení muži. A po čase ich to celkom prešlo. Veď pracovali pre toľkých čistých klientov. Bolo tam toľko tvrdej, legálnej práce.

Väčšinu špinavej práce vybavovali spoločníci, ale s pribúdajúcimi skúsenosťami čoraz väčšmi zaťahovali do komplotu aj ich. Všetci ich neúnavne presviedčali, že ich nikdy nikto nedostane. Sú priveľmi rafinovaní. Majú priveľa peňazí. A majú perfektnú fasádu.

V tejto chvíli venovali všetci traja najväčšiu pozornosť skutočnosti, že spoločníci sú mimo mesta. V celom Memphise neostal jediný. Dokonca aj Avery Tolar zmizol. Jednoducho odišiel z nemocnice.

Potom sa rozhovor preniesol na Mitcha. Teraz sa tam niekde bojí, uteká, čo mu sily stačia, a zachraňuje si holý život. Ak ho dolapí DeVasher, je na mieste mŕtvy a pochovajú ho ako Hodgeaa Kozinského. Ale ak ho dostanú tajní, dostanú aj dokumenty, dostanú firmu, a to znamená, že aj ich troch.

A čo ak ho nechytí nikto, špekulovali. Čo ak sa mu podarí zmiznúť bez stopy? Spolu s materiálmi, prirodzene. Čo ak si teraz niekde s Abby vylihuje na pláži, popíja rum a počíta peniažky? Táto predstava sa im zapáčila a chvíľu ju vychutnávali.

Nakoniec sa rozhodli, že počkajú do ďalšieho dňa. Ak Mitcha tam niekde odbachnú, ostanú v Memphise. Ak ho nechytia, ostanú v Memphise. A ak ho dostanú tajní, vezmú nohy na plecia a pôjdu kadeľahšie.

Utekaj, Mitch, utekaj!

Izby v moteli Blue Tide boli tesné a ošumelé. Koberec mal najmenej dvadsať rokov a bol poriadne vydratý. V posteľných prikrývkach boli vypálené diery od cigariet. Ale pre nich nebol luxus dôležitý.

Po tom čiernom štvrtku teraz Ray stál za Abby s nožnicami v rukách a opatrne nimi šibrinkoval okolo jej úst. Dva uteráky pod stoličkou boli husto pokryté jej tmavou hrivou. Pozorne sledovala každý zásah v zrkadle vedľa predpotopného farebného televízora a dala Rayovi voľnú ruku. Vyšiel z toho výrazne chlapčenský strih s ofinou. Poodstúpil a obdivoval svoje dielo.

„Nie je to zlé,“ vyhlásil.

Usmiala sa a okefovala si vlasy z pliec. „Teraz by som si ich zrejme mala odfarbiť,“ poznamenala smutne. Pobrala sa do malej kúpeľne a zatvorila dvere.

O hodinu vyšla von ako blondínka. Blondína s nádychom do žlta. Ray medzičasom zaspal na neodostlanej posteli. Kľakla si na špinavý koberec a pozametala vlasy.

Dôkladne ich vyzbierala zo zeme a hodila do igelitového vreca na odpadky. Prázdne fľaštičky od odfarbovača a balzamu prihodila k vlasom a poriadne vrece zaviazala. Vtom ktosi zaklopal na dvere.

Abby skamenela a načúvala. Závesy boli pevne zastreté. Potľapkala Raya po nohe. Ďalšie klopkanie. Ray skočil na rovné nohy a schmatol revolver.

„Kto je?“ zašepkala ticho pri okne.

„Sam Fortune,“ zašepkal návštevník.

Ray odomkol a Mitch vstúpil dnu. Privinul si Abby a objal Raya. Okamžite znova zamkli, zhasli a potme sedeli na posteli. Mitch celý čas pevne zvieral Abby v náručí. Všetci traja si mali veľa čo rozprávať, ale mlčali.

Popod závesy prenikol dnu jemný pásik svetla a postupne zalieval skriňu a televízor. Nikto nevydal ani hláska. Aj celý motel bol ponorený do ticha. Parkovisko bolo takmer prázdne.

„Je mi pomerne jasné, čo tu robím ja,“ nevydržal napokon Ray, „ale namojveru nechápem, čo tu robíte vy dvaja.“

„Musíme zabudnúť, prečo sme tu,“ odpovedal Mitch, „a sústrediť sa na to, že odtiaľto musíme odísť. Všetci spolu a bezpečne.“

„Abby mi už všetko porozprávala,“ poznamenal Ray.

„Všetko neviem,“ namietla. „Napríklad neviem, kto nás vlastne naháňa.“

„Predpokladám, že úplne všetci,“ povedal Mitch. „DeVasher so svojou bandou je niekde tu. Najskôr v Pensacole. Tam je najbližšie letisko. Tarrance niekde na pobreží diriguje pátranie po násilníkovi Rayovi McDeerovi a jeho spolupáchateľke Abby McDeerovej.“

„A čo bude ďalej?“ spýtala sa Abby.

„Nájdu auto, ak ho náhodou už aj nenašli, a zatiahnu siete okolo Panama City Beach. Noviny písali, že polícia pátra od Mobile po Miami, takže teraz majú široký záber. Keď nájdu auto, zletia sa sem ako osy. Lenže na okolí sú tisícky takýchto lacných motelov. Pozdĺž celej pätnásťkilometrovej pláže iba motely, vily a stánky s handrami. To je poriadne kvantum ľudí, a všetko samí turisti v tričkách, šortkách a sandáloch, a zajtra budeme aj my turistami ako sa patrí – v tričkách, šortkách a sandáloch. Som presvedčený, že aj keby na nás nasadili sto chlapov, ešte vždy máme nejaké tri‑štyri dni.“

„A čo ak si definitívne povedia, že sme tu,“ spýtala sa Abby.

„Vy dvaja s Rayom ste to auto mohli jednoducho odstaviť a pokračovať v ceste iným autom. Nevedia stopercentne, či sme na Miracle Stripe, ale rozhodne to tu poriadne presnoria. Lenže nie ako gestapo. Nemôžu mlátiť na každé dvere a prehľadávať domy a hotely bez súdneho povolenia.“

„DeVasher môže,“ ozval sa Ray.

„No jasné, lenže tých dverí sú tu milióny. Postavia zátarasy na cestách a sústredia pozornosť na obchody a reštaurácie. Všetkých recepčných sa budú vypytovať na Raya a šermovať im pred nosom fotkou. Niekoľko dní sa tu budú hmýriť ako mravce, a pri troche šťastia nás nenájdu.“

„Na čom si prišiel, Mitch?“ spýtal sa Ray.

„Na náklaďáku.“

„Nechápem, prečo doň jednoducho nenaskočíme a nezdvihneme kotvy. Stojí tam niekde pri ceste, čaká, kedy ho niekto nájde, a my zas čakáme, kedy nájdu nás. Vypadnime na ňom preč.“

„Počúvaj, Ray, možno tie zátarasy stavajú už teraz. Ver mi. Dostal som ťa z väzenia? No tak!“

Po celom Stripe sa rozľahlo húkanie sirény. Všetci traja stuhli a počúvali, ako sa vzďaľuje.

„No dobre, mládež, ide sa,“ vyhlásil Mitch. „Vôbec sa mi tu nepáči. Parkovisko je prázdne a je rovno pri diaľnici. Náklaďák stojí o pár domov pri elegantnom moteli Sea Gull’s Rest. Čakajú na nás dve krásne izby. Šváby sú tam oveľa menšie. Pekne sa prejdeme po pláži a potom vybalíme náklad. Vzrušujúce, nie?“

37

Joey Morolto so svojím komandom priletel do Pensacoly v piatok pred svitaním v prenajatom DC‑9. Lazarov naňho čakal s dvoma limuzínami a ôsmimi prenajatými dodávkami. Stručne poinformoval Joeyho o vývoji za posledných dvadsaťštyri hodín a kolóna áut sa medzitým vydala z Pensacoly po diaľnici číslo deväťdesiatosem na východ. Keď po hodine skončil s rozborom situácie, práve zastávali pred dvanásťposchodovým hotelom Sandpiper asi v strede Miracle Stripu, v Destine. Hodinu cesty od Panama City Beach. Celý podstrešný apartmán s terasou za mizerných štyritisíc dolárov na týždeň si Lazarov zabezpečil pre seba. V rámci mimosezónnej zľavy. Zvyšné izby na dvanástom a jedenástom poschodí prenajal pre svojich hrdlorezov a ostrostrelcov.

Morolto štekal príkazy ako rozčúlený veliteľ na vojenskom cvičení. Veliteľský stan si rozložili v najväčšej miestnosti apartmánu s výhľadom na pokojné smaragdovozelené vody oceána. Nič mu nebolo po vôli. Chcel raňajky, a Lazarov poslal chlapcov s dvoma dodávkami do neďalekej samoobsluhy. Chcel McDeera, a Lazarov mu dohováral, aby bol trpezlivý.

Na svitaní sa vo svojich apartmánoch ubytovali aj členovia komanda.

O štyri kilometre ďalej, na dohľad zo Sandpipera, sedeli na balkóne hotela Hilton v Sandestine na ôsmom poschodí F. Denton Voyles a Wayne Tarrance. Pili kávu, pozorovali pomalý východ slnka a rozoberali strategické plány. Nemali za sebou veľmi úspešnú noc. Auto sa nenašlo. Po Mitchovi nebolo ani stopy. Vzhľadom na to, že do akcie bolo zapojených šesťdesiat tajných agentov FBI a stovky miestnych policajtov, prečesávajúcich pobrežie, mohli nájsť aspoň to auto. McDeerovci znásobovali svoj náskok každou hodinou.

Vo fascikli pri kávovom stolíku boli uložené zatykače. V zatykači na Raya McDeera stálo: útek z väzenia, protizákonné unikanie pred spravodlivosťou, lúpežné prepadnutie a znásilnenie. Abby bola obvinená iba zo spolupáchateľstva. Vymyslieť vhodnú zámienku na zatknutie Mitcha si vyžadovalo viac tvorivej fantázie. Nakoniec naňho zosmolili bránenie vo výkone spravodlivosti a hmlisté obvinenie z vydierania. A samozrejme, klasickú starú fintu s daňovými podvodmi. Tarrance o nej síce nebol celkom presvedčený, ale robil už dosť dlho v FBI, a ešte sa nestretol s prípadom, v ktorom by niekoho neobvinili z daňových podvodov.

Zatykače boli vystavené, pripravené a prediskutované s desiatkami novinárov a televíznych reportérov z celého juhovýchodu. Tarrance, vycvičený s kamennou tvárou premáhať nechuť k tlači, prežíval s novinármi horúce chvíle.

Ibaže publicita bola potrebná. A verejná mienka kritická. Štátne orgány musia vypátrať McDeerovcov prv ako mafia.

A vtom pribehol na balkón Riek Acklin. „Našlo sa auto!“

Tarrance aj Voyles vyskočili na rovné nohy. „Kde?“

„V Panama City Beach. Na jednom parkovisku vysoko na kopci.“

„Zavolajte sem našich mužov, všetkých do jedného!“ zavelil Voyles. „Prestaňte pátrať inde. Každý tajný agent nech príde do Panama City Beach. Obrátime to tu hore nohami. Zaangažujte do pátrania celú miestnu políciu. Nech postavia zátarasy na všetkých okolitých diaľniciach a cestu pred nimi aj za nimi vysypú drobným štrkom. Nech z auta stiahnu odtlačky prstov. Ako vyzerá to mesto?“

„Asi ako Destin. Pätnásťkilometrová šnúra hotelov, motelov, víl a neviem čoho ešte pozdĺž pobrežia,“ odpovedal Acklin.

„Nech naši chlapci okamžite začnú obiehať všetky hotely. Jej identikit je hotový?“

„Mal by byť,“ odpovedal Acklin.

„Všetci agenti aj policajti musia mať v rukách jej, Mitchov a Rayov identikit, a okrem toho Rayovu fotku. Nech sa prechádzajú s tými obrázkami hore‑dolu po Miracle Stripe a mávajú nimi ľuďom pred nosmi.“

„Áno, pane.“

„Ako ďaleko ja Panama City Beach?“

„Asi päťdesiat minút na východ.“

„Pripravte moje auto.“

Telefón zobudil Aarona Rimmera zo spánku v hoteli Perdido Beach Hilton. Detektív z baldwinského okresu mu chcel oznámiť len toľko, že sa konečne našlo auto. V Panama City Beach. Iba pred pár minútami. Taký kilometer od Holiday Innu. Na diaľnici číslo deväťdesiatosem. Ešte raz sa ospravedlnil za prepad priateľky pána Rimmera. Dúfa, že sa už z toho trochu spamätala.

Pán Rimmer mu poďakoval a okamžite to oznámil Lazarovovi do Sandpipera. O desať minút už so svojím spolupracovníkom Tonym, s DeVasherom a štrnástimi ďalšími uháňali na východ. Mestečko Panama City Beach bolo vzdialené asi tri hodiny cesty.

Lazarov v Destine ihneď zmobilizoval svoje komando. Zabijaci okamžite naskákali do dodávok a uháňali na východ. Blesková vojna sa začala.

Bolo len otázkou minút, kedy sa náklaďák stane žeravou témou dňa. Zástupcom riaditeľa požičovne áut v Nashville bol istý Billy Weaver. V piatok skoro ráno otvoril svoj podnik, uvaril si kávu a prebehol pohľadom noviny. Na spodku titulnej strany ho upútal článok o pátraní po Rayovi McDeerovi. Spomínala sa v ňom aj Abby A nakoniec sa hovorilo aj o bratovi utečenca, istom Mitchovi McDeerovi. A pri čítaní toho mena sa mu rozsvietilo v hlave.

Billy otvoril zásuvku a prelistoval evidenčné listy nevrátených áut. No jasné, nejaký McDeere si v stredu neskoro večer prenajal päťmetrový náklaďák. Podpísal sa M. Y. McDeere, ale vo vodičskom preukaze mal uvedené iba Mitchell Y. Z Memphisu.

Ako správny vlastenec a riadny daňový poplatník Billy bez váhania zatelefonoval bratancovi na mestské policajné riaditeľstvo. Bratanec zavolal na miestnu pobočku FBI a o pätnásť minút sa nákladné auto stalo stredobodom pozornosti. Acklin šoféroval, a tak telefonát prebral Tarrance. Voyles sedel na zadnom sedadle. Nákladné auto? Načo by mu bolo nákladné auto? Z Memphisu odišiel bez auta, bez oblečenia, bez topánok, bez zubnej kefky. Ani len psa nenakŕmil. Nezobral si so sebou celkom nič, tak načo mu je nákladné auto?

No samozrejme, Bendiniho papiere. Buď odišiel z Nashvillu s autom plným papierov, alebo si šiel práve po ne. Ale čo robil v Nashville?

Mitch bol hore na svitaní. Venoval dlhý, vášnivý pohľad svojej spiacej manželke s krátkymi blond vlasmi, a vzápätí zabudol na sex. To ešte počká. Nech sa len vyspí. Obišiel hromadu škatúľ, ktoré zapratali skoro celú izbu, a zamieril do kúpeľne. Rýchlo sa osprchoval a natiahol na seba sivú športovú súpravu, čo si kúpil ešte v Montgomery. Pokojne sa vybral na prechádzku po pláži a o necelý kilometer ďalej natrafil na obchodík s rozličným tovarom, kde nakúpil plné vrece koly, koláčov, hranolkov, slnečných okuliarov a čiapok. A okrem toho troje novín.

Keď sa vracal, Ray ho už čakal pri aute. Rozložili si noviny na Rayovej posteli. Bolo to horšie, ako sa obávali. Všetky miestne noviny z Mobile, Pensacoly a Montgomery mali titulné strany plné článkov o pátraní aj s kombinovanými kresbami Raya a Mitcha a s Rayovou fotografiou. Pensacolské noviny písali, že Abbin obrázok ešte nie je k dispozícii.

Ako to už s takýmito kresbami býva, kde‑tu boli pomerne výstižné, a inde zasa celkom mimo. Ale oni dvaja to nevedeli objektívne posúdiť. Mitch uprene civel na približný nákres svojej tváre a pokúšal sa nestranne odhadnúť, nakoľko je podobný skutočnosti. Články sa len tak hmýrili neuveriteľnými vyhláseniami istého Wayna Tarrancea, tajného agenta FBI. Tarrance hovoril, že Mitcha ktosi videl v oblasti zálivu a Pensacoly. Ďalej sa vyjadril, že Mitch s Rayom sú po zuby ozbrojení a mimoriadne nebezpeční, vraj sa zaprisahali, že živých ich nedostanú, vraj čoskoro bude vypísaná odmena za pomoc pri pátraní, a ak by ktosi náhodou uvidel muža, ktorý by čo len trochu pripomínal niektorého z McDeerovcov, nech láskavo zavolá na miestnu políciu.

Chrúmali keksy, pili kolu a nakoniec sa dohodli, že obrázky nie sú vôbec vydarené. A tá fotka je úplne smiešna. Vkĺzli do vedľajšej izby a zobudili Abby. Začali vybaľovať Bendiniho papiere a pripravovať videokameru.

O deviatej zavolal Mitch Tammy. Už mala pre nich nové preukazy aj pasy. Kázal jej, aby ich poslala expresnou zásielkovou službou na meno Sam Fortune, Sea Gull’s Rest Motel, 16694 Highway 98, West Panama City Beach, Florida. Prečítala mu titulný článok z nashvillských novín o ňom a jeho malom gangu. Nákresy tam neboli.

Kázal jej odoslať pasy a vypadnúť z Nashvillu. Mala ísť do Knoxvillu, ubytovať sa v niektorom väčšom moteli a potom zavolať do Sea Gull’s Rest na izbu číslo 39.

Dvaja agenti FBI zaklopali na dvere starého ošarpaného prívesu s číslom 486 na ulici San Luis. Pán Ainsworth im otvoril v spodnej bielizni. Zablýskali naňho svojimi odznakmi.

„No a čo odo mňa chcete?“ zahučal.

Jeden z nich mu strčil pod nos ranné noviny. „Poznáte tých dvoch?“

Pozorne skúmal obrázky. „Tuším sú to chlapčiská mojej starej. Jakživ som ich nevidel.“

„Ako sa volá vaša pani manželka?“

„Eva Ainsworthová.“

„Kde by sme ju našli?“

Pán Ainsworth si naďalej prezeral noviny. „V robote. V oblátkovom bufete. Takže sa motajú niekde tu, čo?“

„Áno, pane. Nevideli ste ich náhodou?“

„Nie, dopekla. Ale pripravím si pušku.“

„Vaša manželka sa s nimi nestretla?“

„Pokiaľ viem, nestretla.“

„Ďakujem, pán Ainsworth. Máme príkaz hliadkovať tu na ulici, ale nebudeme vás obťažovať.“

„No dobre. Tie chlapčiská sú blázni. Vždycky som jej to hovoril.“

O kilometer ďalej iná dvojica agentov diskrétne zaparkovala pred oblátkovým bufetom a začala držať stráž.

Okolo poludnia boli všetky diaľnice aj hradské v okolí Panama City Beach nepriedušne uzavreté. Na Miracle Stripe stáli na každom piatom kilometri policajti a zastavovali okoloidúce autá. Policajti chodili z jedného obchodíka s tričkami do druhého a všade ukazovali tie dva kreslené obrázky. Vylepili ich na informačné tabule v pizzerii, Taco Belli a desiatke ďalších snack‑barov. Pokladníčkam aj čašníčkam kládli na srdce, aby mali oči otvorené. Tí McDeerovci sú mimoriadne nebezpeční.

Lazarov so svojimi chlapmi si rozložil stan v moteli Best Western, ani nie tri kilometre od Sea Gull’s Rest. Prenajal si veľkú konferenčnú sieň a ujal sa hlavného velenia. Štyroch členov komanda vypravil do obchodu s turistickými potrebami, ktorý takmer dokonale vyplienili a vrátili sa s najrozmanitejšími druhmi turistického oblečenia, s množstvom slamených klobúkov a čiapok. Prenajal dva fordy Escorty a dal do nich namontovať policajné radary. Autá mali za úlohu patrolovať po Miracle Stripe a ich osádky mali pozorne sledovať každé pípnutie a správu. Okamžite zachytili vyhlásenie pátrania po nákladnom aute a zapojili sa do jeho hľadania. DeVasher strategicky rozmiestnil prenajaté dodávky po Stripe. A jeho chlapci nevinne sedeli na parkoviskách a čakali s vysielačkami v rukách.

Okolo druhej Lazarovovi urgentne zatelefonoval pracovník z piateho poschodia Bendiniho budovy. Išlo o dve veci. Po prvé, jeden ich človek, ktorý snoril na Kajmanoch, vypátral istého starého zámočníka, ktorý si – keď mu dobre zaplatil – nakoniec spomenul, že okolo polnoci prvého apríla robil duplikáty jedenástich kľúčov. Jedenásť kľúčov vo dvoch zväzkoch. Vravel, že tá mladá dáma, veľmi príťažlivá Američanka, brunetka s krásnymi nohami, mu zaplatila v hotovosti a mala veľmi naponáhlo. Vraj to boli celkom jednoduché kľúče, okrem toho od mercedesu. A po druhé, volal istý bankár z Veľkého kajmanieho ostrova, že vo štvrtok o deviatej hodine tridsiatej tretej minúte niekto telegraficky previedol desať miliónov dolárov z Royal Bank of Montreal do Southeastern Bank v Nashville.

Medzi štvrtou a pol piatou policajné vysielačky len tak prašťali a chrapčali. Recepčný v Holiday Inne identifikoval Abby ako ženu, ktorá vo štvrtok ráno o štvrť na päť zaplatila v hotovosti za dve izby. Zaplatila za tri noci, ale odvtedy ju nevideli a izby boli okolo jednej prázdne. V posteliach očividne nikto nespal. Tá mladá dáma sa neodhlásila a izby boli zaplatené až do soboty. Recepčný nevidel nijakého mužského spoločníka. Policajti, tajní agenti aj Moroltovi zabijaci obrátili Holiday Inn hore nohami. Recepčného vyspovedal Wayne Tarrance osobne.

Boli tam! Kdesi v Panama City Beach. Raya a Abby už mali istých. Predpokladali, že je s nimi aj Mitch, ale to zatiaľ nikto nepotvrdil. Až do piatkového popoludnia.

O 16,58 vybuchla bomba! Zástupca miestneho šerifa zaparkoval pred lacným motelom a všimol si sivo‑bielu kapotu nákladného auta. Zašiel medzi dve budovy a usmial sa na malé nákladné auto, úhľadne schované za jednoposchodovou budovou motela a veľkým smetiarskym autom. Zapísal si poznávaciu značku a oznámil svoj nález.

Bolo to ono! O päť minút bol motel obkľúčený. Majiteľ vybehol z kancelárie a domáhal sa vysvetlenia. Pozrel sa na obrázky a pokrútil hlavou. Strčili mu pod nos päť odznakov FBI, a hneď bol ochotný spolupracovať.

Vzal kľúče a v sprievode pol tucta tajných agentov chodil od dverí k dverám. Dokopy ich bolo štyridsaťosem.

Iba sedem izieb bolo obsadených. Majiteľ vysvetľoval, že uňho v Beachcomber Inne je teraz slabšia sezóna. Všetky menšie motely do konca mája len živoria.

O päť kilometrov na západ živoril aj Sea Gull’s Rest.

Andyho Patricka po prvý raz odsúdili v devätnástich a vo väzení si odkrútil štyri mesiace za falšovanie šeku. S nálepkou trestanca sa mu ťažko hľadalo slušné miesto a ďalších dvadsať rokov sa pretĺkal ako príležitostný zlodej a podvodník. Chodil z mesta do mesta a raz vykradol obchod, inokedy sfalšoval šek a potom sa zas vlámal do jedného‑dvoch domov. Tohto drobného, krehkého muža s odporom k násiliu raz bezohľadne zmlátil vypasený, arogantný zástupca šerifa v Texase. Mal vtedy dvadsaťsedem rokov a nielenže prišiel o oko, ale stratil akýkoľvek rešpekt pred zákonom.

Pred pol rokom sa usadil v Panama City Beach a našiel si slušnú prácu. Za štyri doláre na hodinu robil nočného recepčného v moteli Sea Gull’s Rest. V piatok večer okolo deviatej práve pozeral televíziu, keď sa pretlačil cez dvere vypasený, arogantný zástupca šerifa.

„Poľujeme tu na zbeha,“ oznámil a položil na špinavý pult kópie obrázkov a fotky. „Mrknite na to. Títo traja sa potĺkajú niekde na okolí.“

Andy si pozorne prezrel obrázky. Ten, pod ktorým bolo napísané Mitchell Y. McDeere, sa mu zdal povedomý. Kolieska jeho príležitostného zlodejského mozgu sa rozkrútili na plné obrátky.

Zdravým okom pozrel na vypaseného, arogantného zástupcu šerifa a povedal: „Jakživ som ich nevidel. Ale budem mať oko na stopke.“

„Sú nebezpeční,“ vyhlásil zástupca šerifa.

Ty si nebezpečný, pomyslel si Andy.

„Toto si tu niekde vylepte,“ rozkázal zástupca šerifa.

Myslíš, že si tu doma, alebo čo? Jedoval sa v duchu Andy.

„Je mi ľúto, ale nemám právo nič vylepovať na steny.“

Zástupca šerifa stuhol, pohodil hlavou a zlostne blysol na Andyho cez hrubé slnečné okuliare. „Počuj, ty škrečok, ja som ťa tým poveril.“

„Nehnevajte sa, prosím, ale bez dovolenia šéfa nesmiem nič vylepovať na steny.“

„A kde máš šéfa?“

„Netuším. Najskôr v niektorom bare.“

Zástupca šerifa pedantne pozbieral obrázky, prešiel za pult a prilepil ich na informačnú vývesnú tabuľu. Keď bol hotový, zabodol pohľad do Andyho a vyhlásil: „O pár hodín sa vrátim. Ak tie obrázky strhneš, zatknem ťa pre marenie výkonu spravodlivosti.“

Andy sa nedal. „To ťažko. Raz ma za to zabásli v Kansase, takže o tom voľačo viem.“

Šerifov zástupca očervenel a zaškrípal zubami. „Ty si taký veľký mudrák, čo?“

„Áno, prosím.“

„Opováž sa to dať dolu, a uvidíš, že ťa dostanem do chládku.“

„Už som mal tú česť, a nebolo to také strašné.“

Po Stripe, pár metrov od motela, sa prehnali autá so zapnutými sirénami a červenými svetlami. Šerifov zástupca okamžite zbystril pozornosť a vychutnával vzrušujúce chvíle. Čosi zahundral a pretlačil sa von dverami. Andy odhodil obrázky do smetí. Pár minút sledoval, ako sa hliadkovacie autá predbiehajú na ceste, a potom vyšiel cez parkovisko k zadnej budove. Zaklopal na dvere izby číslo tridsaťosem.

Počkal a potom znova zaklopal.

„Kto je?“ ozval sa ženský hlas.

„Správca,“ odpovedal Andy, hrdý na svoj titul. Dvere sa otvorili a muž, ktorý zodpovedal podobizni Mitchella Y. McDeera, vykĺzol von.

„No prosím,“ povedal. „Čo si želáte?“

Andy hneď videl, že je nervózny. „Práve tu boli poliši. Chápete, nie?“

„A čo chceli?“ spýtal sa akoby nič.

Tvoju riť, pomyslel si Andy. „Len sa na kadečo vypytovali a pchali mi pod nos dáke obrázky. Tak som si ich poriadne omrkol, rozumiete?“

„Aha.“

„Celkom vydarené ciferníky,“ poznamenal Andy.

McDeere si Andyho tvrdo premeriaval.

„Jeden vraj zdrhol z basy,“ pokračoval Andy. „A viete, čo si o tom myslím? Ja som už v base sedel a podľa mňa by mali všetci zdrhnúť. Rozumiete?“

McDeere sa usmial, ale nervozita ho očividne neprechádzala. „Ako sa voláte?“ spýtal sa.

„Andy.“

„Čo by ste povedali na takýto obchod, Andy? Teraz vám dám na ruku tisícku, a ak ani zajtra nikoho nespoznáte, dostanete ďalšiu tisícku. A pozajtra takisto.“

To teda fakt nie je zlý obchod, pomyslel si Andy. Ale ak môže zaplatiť tisícku na deň, pokojne si môže dovoliť aj päťtisíc. Bola to jeho životná šanca.

„Nie‑nie,“ rozhodne vyhlásil. „Päťtisíc na deň.“

McDeere ani na okamih nezaváhal. „Platí. Počkajte, skočím po peniaze.“ Zašiel do izby a vrátil sa s kôpkou bankoviek.

„Takže päťtisíc, Andy. Platí?“

Andy vzal peniaze a poobzeral sa dookola. Spočíta ich neskôr. „Tak sa zdá, že chcete, aby som odstavil upratovačky,“ spýtal sa.

„Vynikajúci nápad. To by bolo od vás milé.“

„Tak potom ďalších päťtisíc.“

McDeere chvíľu akoby váhal, a potom súhlasil: „Okej, mám pre vás takýto návrh. Zajtra ráno vám expresná zásielková služba doručí balíček na meno Sam Fortune. Keď mi ho prinesiete a odstavíte upratovačky, dostanete ďalších päťtisíc.“

„To nepôjde. Ja robím nočné.“

„No dobre, Andy. A čo keby ste to tu potiahli celý víkend, od rána do večera a od večera do rána, postarali sa o upratovačky a doručili mi ten balíček? Išlo by to?“

„Jasné. Môj šéf je ožran. Väčšiu radosť mu ani nemôžem urobiť.“

„Tak koľko, Andy?“

Teraz nezaváhaj, hovoril si Andy. „Ďalších dvadsaťtisíc.“

„Sú vaše,“ usmial sa McDeere.

Andy sa uškrnul a vopchal peniaze do vrecka. Bez slova odišiel a Mitch zmizol za dverami izby číslo tridsaťosem.

„Kto to bol?“ okamžite vyzvedal Ray.

Mitch vykukol von pomedzi žalúzie a usmial sa.

„Vedel som, že budeme potrebovať z pekla šťastie. A myslím, že sme naň natrafili.“

38

Pán Morolto v čiernom obleku a červenej kravate sedel na čele konferenčného stola s umakartovým povrchom v spoločenskej sále hotela Best Western na Miracle Stripe a spolu s ním tam sedelo dvadsať jeho najlepších a najšikovnejších chlapcov. Ďalší dôveryhodní členovia jeho komanda stáli popri stenách. Hoci to boli samé ťažké väzby a chladnokrvní zabijaci, v tých svojich pestrofarebných košeliach, krikľavých šortkách a pozoruhodnej zmesi slamených klobúkov vyzerali teraz skôr ako zbierka klaunov. Inokedy by sa bol ich hlúposti vysmial, ale v tejto ťažkej chvíli nebol čas na smiech. Pán Morolto počúval.

Po pravici mu sedel Lou Lazarov a po ľavici DeVasher a všetky uši v tej malej miestnosti napäto počúvali slovný ping‑pong dvoch pohlavárov.

„Sú tu. Viem, že sú tu,“ vyhlásil DeVasher dramaticky a pri každej slabike plesol dlaňami po stole. Mal rytmus v tele.

„Súhlasím,“ odpálil loptičku Lazarov. „Sú tu. Dvaja prišli osobným autom, jeden nákladným. Obe vozidlá sme našli opustené, a na nich kopu odtlačkov prstov. Áno, sú tu.“

„Ale prečo Panama City Beach?“ pokračoval DeVasher. „Nedáva mi to zmysel.“

„Zrejme aj preto, lebo tu už bol,“ vrátil uder Lazarov. „Na Vianoce, pamätáte? Pozná to tu a predpokladá, že to množstvo motelov je ideálne na dočasný úkryt. A naozaj to nie je zlý nápad. Ale má smolu. Vzal si so sebou priveľa batožiny. Napríklad brata, ktorého každý hľadá. Okrem toho ženu. A podľa všetkého aj za nákladné auto dokumentov. Typicky školácke myslenie. Keď už musím utiecť, tak prečo nie so všetkými, čo ma majú radi. Lenže potom braček znásilní v hoteli blondínku – aspoň tak sa to všeobecne tvrdí – a zrazu po nich idú policajti z celej Alabamy a Floridy. To je teda fakt smola.“

„A čo jeho matka?“ spýtal sa pán Morolto.

Lazarov aj DeVasher uznanlivo prikyvovali, akú inteligentnú otázku položil ten veľký muž.

„Zrejme sú tu len zhodou okolností,“ ujal sa odpovede Lazarov.

„Je to celkom jednoduchá žena, stará sa jedine o svoje oblátky a nič nevie. Sledujeme ju, odkedy sme sem prišli.“

„To je fakt,“ pridal sa DeVasher. „Neboli v kontakte.“

Morolto inteligentne prikyvoval a zapálil si cigaretu.

„Takže ak sú tu,“ pokračoval Lazarov, „a my vieme, že sú tu, potom aj FBI a polícia vie, že sú tu. Lenže my tu máme šesťdesiat ľudí, a oni stovky. Majú väčšie šance.“

„Viete určite, že všetci traja sú spolu?“ spýtal sa pán Morolto.

„Stopercentne,“ vyhlásil DeVasher. „Vieme, že tá ženská a trestanec sa ubytovali v Perdide v tú istú noc, onedlho odtiaľ zmizli a o tri hodiny sa tá žena už zapísala na recepcii Holiday Innu, kde zaplatila v hotovosti za dve izby. Okrem toho mala prenajaté auto, na ktorom sme našli aj odtlačky toho chlapa. Nad všetky pochybnosti. Vieme, že Mitch si v stredu prenajal v Nashville náklaďák, vo štvrtok ráno telegraficky predisponoval našich desať miliónov do nashvillskej banky a potom zdúchol. Náklaďák sa pred štyrmi hodinami našiel tu. Myslím, že rozhodne sú všetci pokope.“

„Ak odišiel z Nashvillu, len čo previedol tie peniaze, potom tu mohol byť už niekedy večer,“ pokračoval Lazarov. „Náklaďák bol prázdny, čiže ho niekde tu neďaleko museli vyložiť a potom ukryť. Najskôr asi včera v noci. Nezabúdajme, že niekedy museli aj spať. Predpokladajme, že tu v noci prespali a ráno sa chceli presunúť ďalej, lenže zistili, že všetky noviny sú plné ich obrázkov, policajtov je tu ako kobyliek a cesty sú zablokované. Takže sa ocitli v klepci.“

„Ak by chceli odtiaľto ubziknúť,“ nadviazal DeVasher, „museli by si požičať, prenajať alebo ukradnúť auto. Zatiaľ si tu nikto z nich nič neprenajal. Mitch si prenajal auto v Nashville na svoje meno. Na svoj pravý preukaz. Jeho žena si prenajala auto v Mobile na svoje meno. Takže predsa len nie sú až takí rafinovaní.“

„To znamená, že nemajú falošné preukazy,“ dodal Lazarov. „Ak by chceli utiecť na prenajatom aute, museli by si ho požičať na vlastné meno. A v nijakej požičovni ich nemajú v záznamoch.“

Morolto rozladene mávol rukou. „No dobre, dobre. Tak sú teda tu. Ste geniálni, chlapci. Som na vás hrdý. A teraz čo?“

„Kým tu obsmŕdajú tajní, nemôžeme pohnúť ani prstom,“ odvrátil útok DeVasher. „Majú všetko pod palcom, takže nám iné neostáva, len sedieť na zadku a čakať, kedy vypadnú.“

„Dnes som hovoril s Memphisom,“ pokračoval v obrane Lazarov. „Všetci starší členovia firmy sú na ceste sem. Poznajú McDeera aj jeho ženu najlepšie, takže ich nasadíme na pláže, do reštaurácií a hotelov. Možno ich niekde objavia.“

„Podľa mňa sú v nejakom malom moteli,“ ozval sa znova DeVasher. „Môžu sa zapísať pod falošnými menami, zaplatiť v hotovosti a nikto nič nezistí. Je tam menej hostí, teda aj menšia šanca, že si ich niekto všimne. Najprv sa usadili v Holiday Inne, ale dlho tam neostali. Stavím sa, že sa presunuli o pár dverí ďalej.“

„Najprv sa zbavíme tajných a polície,“ prevzal štafetu Lazarov. „Oni o tom ešte nevedia, ale onedlho zdvihnú kotvy a vyprázdnia nám pole. A potom hneď ráno nabehneme do motelov a rad‑radom si ich pekne prejdeme. Väčšinou nemajú ani päťdesiat izieb. Odhadujem, že dvaja chlapi môžu mať jeden motel prezretý za pol hodiny. Je mi jasné, že to chvíľu potrvá, ale aspoň nebudeme sedieť a čakať ako na spasenie. Možno keď tajní odtiahnu, McDeerovci si vydýchnu a urobia nejakú chybu.“

„Chcete povedať, že naši chlapi budú prehľadávať hotelové izby?“ spýtal sa Morolto.

„Jasné, že všade sa nedostanú, ale za pokus to stojí,“ vysvetľoval DeVasher.

Morolto vstal a poobzeral sa po miestnosti: „A čo voda?“ spýtal sa Lazarova a DeVashera.

Obaja sa na seba pozreli, dokonale zmätení otázkou.

„Voda!“ zreval Morolto. „Čo voda?“

Všetky oči bezradne blúdili okolo stola a upreli sa na Lazarova. „Nehnevajte sa, prosím, ale celkom vám nerozumiem.“

Morolto sa naklonil k Lazarovovi a zahučal mu priamo do tváre: „Čo voda, Lou? Sme na pobreží, nie? Na jednej strane máme diaľnice, železnice, letiská, a na druhej vodu a lode. Povedzte, ak sú cesty zablokované a letiská ani železnice neprichádzajú do úvahy, kam asi pôjdu? Podľa mňa je veľmi pravdepodobné, že sa pokúsia nájsť nejaký čln a uniknúť za tmy. Logické, čo poviete, chlapci?“

Všetky hlavy v sále rýchlo prikyvovali. „Pekelne logické,“ ozval sa DeVasher.

„Výborne,“ poznamenal Morolto. „Tak teda kde máme člny?“

Lazarov vyskočil na rovné nohy, obrátil sa k stene a začal štekať povely na svojich podriadených. „Rýchlo do prístavu! Požičajte na celú noc a celý deň každú voľnú rybársku loď alebo čln. Zaplaťte im, čo budú chcieť. Na nijaké otázky neodpovedajte, len zaplaťte a choďte. A potom nech chlapi do tých člnov rýchlo naskáču a idú hliadkovať na more. Zhruba kilometer od brehu.“

V piatok večer krátko pred deviatou stál Aaron Rimmer pri pumpe s celonočnou prevádzkou v Tallahassee a platil za malinovku a päťdesiat litrov benzínu. Okrem toho potreboval drobné do telefónneho automatu. Potom zalistoval v telefónnom zozname a zavolal na miestnu políciu. Súrne. Predstavil sa a spojovateľka ho prepojila na veliteľa.

„Počujte!“ ozval sa nástojčivo. „Práve som tankoval tuná na pumpe a videl som tých troch trestancov, čo po nich všetci pátrajú! Nabetón to boli oni!“

„Akých trestancov?“ spýtal sa veliteľ.

„Tých McDeerovcov. Dvoch chlapov a jednu ženu. Pred dvoma hodinami som odchádzal z Panama City Beach a boli ich plné noviny. Potom som sa zastavil tuná, a zrazu len prefrnkli rovno okolo mňa.“

Rimmer presne opísal, kde sa práve nachádza, a o tridsať sekúnd už pri ňom zastalo prvé hliadkovacie auto s rozsvieteným majákom. O chvíľu prišlo druhé, potom tretie a štvrté. Rimmera usadili na predné sedadlo a uháňali s ním na policajnú stanicu, kde naňho netrpezlivo čakal veliteľ s malou suitou. S veľkou pompou ho zaviedli do veliteľovej kancelárie a tam už boli na stole rozložené tri kresby a jedna fotka.

„To sú oni!“ vykríkol rozrušene. „Práve som ich videl, ani nie pred desiatimi minútami. Sedeli v zelenom forde, dodávke s tennesseeskou poznávacou značkou a s vlečkou.“

„Kde ste boli v tej chvíli?“ spýtal sa veliteľ. Všetci prítomní dychtivo hltali každé slovo.

„Tankoval som pri pumpe číslo tri bezolovnatý špeciál a zrazu som zbadal, ako tá dodávka zastala na parkovisku, poriadny kus od pumpy, čo mi bolo dosť čudné, vystúpila z nej nejaká žena a vošla dnu.“ Vzal do ruky Abbinu kresbu a pozorne ju skúmal. „No jasné, to je ona. Jednoznačne. Vlasy má teraz oveľa kratšie, ale tmavé. O malú chvíľu vyšla, ale zrejme nič nekúpila. Vyzerala nervózne a veľmi podozrivo sa náhlila k tej dodávke. Práve som dotankoval, tak som šiel dnu zaplatiť. Keď som otváral dvere, prefrnkli ani nie meter odo mňa. Všetkým trom som videl do tváre. Boli to oni.“

„Kto sedel za volantom?“ spýtal sa veliteľ. Rimmer si sústredene prezrel Rayovu fotku a potom rozhodne vyhlásil: „Tento nie. Šoféroval ten druhý,“ a ukázal na Mitchov obrázok.

„Dovolíte vodičský preukaz, prosím?“ požiadal ho seržant.

Rimmer mal pri sebe tri sady preukazov. Seržantovi podal vodičský, vystavený v Illinois na meno Frank Temple.

„Kam mali namierené?“ spýtal sa veliteľ.

„Na východ.“

V tej istej chvíli, o päť kilometrov ďalej, Tony Verkler zložil slúchadlo verejného automatu, usmial sa popod nos a vrátil sa do snack baru Burger King.

Veliteľ telefonoval. Seržant si odpisoval údaje z vodičského preukazu Rimmera/Templa a zo desať policajtov vzrušene debatovalo, keď do miestnosti vtrielil policajt z hliadkovacieho auta. „Práve ich videli pri snack bare Burger King! Opis auta aj ľudí sa zhoduje. Všetci traja sedeli v zelenom forde, dodávke s vlečkou, zatiahli k okienku, kúpili tri vrecká jedla a uháňali preč. Ten telefonujúci neudal meno, ale vraj videl ich obrázky v novinách.“

„Stopercentne sú to oni!“ zvolal víťazoslávne veliteľ.

Okresný šerif chlipkal kávu z umelohmotného pohára s nohami vyloženými na konferenčnom stole spoločenskej sály Holiday Innu. Agenti FBI prichádzali a odchádzali, nalievali si kávu a šepkali si o vývoji situácie. Ich hrdinský šéf, sám veľký riaditeľ FBI F. Denton Voyles, sedel z druhej strany stola a študoval mapu s tromi najbližšími spolupracovníkmi. V sále to len tak bzučalo aktivitou. Členovia floridského policajného zboru sa tam premávali takmer v zástupoch. V provizórnom veliteľskom stanovišti v kúte miestnosti vytrvalo vyzváňali telefóny a pípali vysielačky. Boli tu zástupcovia šerifa a mestskí policajti z troch okolitých okresov, do krajnosti vzrušení z celej udalosti, naháňačky a zo všetkých tých agentov FBI. Ale najmä z Voylesa.

Vtom sa vrútil do miestnosti ďalší zástupca šerifa a s divým leskom v očiach vzrušene oznamoval: „Práve mi volali z Tallahassee! V priebehu posledných pätnástich minút zaznamenali dve nezávislé hlásenia o pohybe hľadaných osôb! Všetci traja sedeli v zelenom forde s tennesseeskou značkou!“

Voyles pustil z ruky mapu a podišiel k zástupcovi šerifa. „Kde ich videli?“ V miestnosti zavládlo ticho, šum sa ozýval iba z vysielačiek.

„Prvý raz ich identifikovali v samoobsluhe na pumpe. A druhý raz ich videli o päť kilometrov ďalej pri snack bare Burger King. Obidvaja svedkovia uvádzali rovnaké údaje.“

Voyles sa obrátil k šerifovi. „Šerif, zavolajte do Tallahassee a preverte hlásenia. Ako je to ďaleko?“

Čierne čižmy boli okamžite v pozore. „Hodinu a pol. Priamo po medzištátnej číslo desať.“

Voyles si kývnutím prsta privolal Tarrancea a spolu zašli do menšej miestnosti, kde si zriadili bar. Veliteľské stanovište znova ožilo.

„Ak sú tie hlásenia pravdivé,“ povedal Voyles ticho Tarranceovi rovno do tváre, „strácame tu zbytočne čas.“

„Áno, pane. Zdá sa, že sú pravdivé. Jedno hlásenie by sme mohli pokladať za podfuk alebo zlý vtip, ale dve tak tesne vedľa seba vyzerajú dosť reálne.“

„Dopekla, ako nám mohli utiecť rovno spred nosa?“

„Zrejme v tom má prsty tá ženská. Pomáha mu už aspoň mesiac.“

„Neviem, kto to je, alebo ako sa k nej dostal, ale ona asi všetko sleduje z diaľky a stará sa o potrebné veci.“

„Myslíte, že je s nimi?“

„Pochybujem. Najskôr niekde mimo epicentra prijíma jeho povely a inštrukcie.“

„Je perfektný, Wayne. Musel to mať naplánované už pár mesiacov dopredu.“

„Zrejme áno.“

„Raz ste tuším spomínali Bahamské ostrovy.“

„Áno, pane. Ten milión, čo od nás dostal, sme mali telegraficky poslať do banky vo Freeporte. Neskôr mi povedal, že sa tam dlho nezohriali.“

„Nemyslíte, že by mohol mať namierené tam?“

„Ktovie. Jednoznačne sa potrebuje dostať za hranice. Dnes som sa rozprával s veliteľom väznice. Povedal, že Ray McDeere plynne ovláda päť jazykov. Môžu ísť kamkoľvek.“

„Tuším by sme mali presunúť hlavný stan.“

„A mali by sme urobiť zátarasy okolo Tallahassee. S takým podrobným opisom auta ich musíme dostať raz‑dva. Najneskôr do rána.“

„Nech všetci policajti centrálnej Floridy okamžite nastúpia na diaľnice. Nech rýchlo všade postavia zátarasy a podrobne prehľadajú každú dodávku značky ford, okej? Naši chlapci tu ostanú do rána, a potom zbalíme kufre.“

„Áno, pane,“ prikývol Tarrance s unaveným úsmevom.

Po Smaragdovom pobreží sa okamžite rozniesol chýr o hláseniach z Tallahassee. Panama City Beach si vydýchol. McDeerovci odišli. Z neznámych dôvodov zamierili do vnútrozemia. Dva razy pozitívne identifikovaná trojica sa na tmavej diaľnici zúfalo rútila v ústrety nevyhnutnej konfrontácii.

Policajné hliadky sa z pobrežia vrátili k svojim rodinám. Na cestách však ešte ostalo zopár zátarasov. V sobotu tesne pred úsvitom bola situácia vcelku normalizovaná. Miracle Strip bol z oboch strán síce ešte zablokovaný a policajti zbežne kontrolovali vodičské preukazy, ale cesty na sever už boli voľné. Pátranie sa presunulo na východ.

V okrajovej štvrti mesta Oscala na Floride neďaleko Silver Springs Tony Verkler vhodil štvrťdolár do verejného automatu a oznámil na miestnej polícii dôležitú informáciu, že práve pred chvíľou videl tých troch, po ktorých pátrajú v celom Paname City Beach. Tých McDeerovcov! Včera, keď prechádzal cez Pensacolu, si všimol v novinách ich portréty, a teraz ich videl na vlastné oči. Dispečer mu oznámil, že všetky hliadkovacie autá sú na mieste nejakej veľkej havárie, a požiadal ho, či by láskavo neprišiel na policajnú stanicu, aby mohli spísať zápisnicu. Tony poznamenal, že sa veľmi ponáhľa, ale uvedomuje si, aké je to dôležité, a preto o chvíľu príde.

Keď dorazil na miesto, veliteľ policajnej stanice ho už čakal vo dverách v tričku a džínsoch. Oči mal červené a opuchnuté, vlasy rozstrapatené. Zaviedol Tonyho do svojej kancelárie a poďakoval sa mu, že sa k nim obťažoval. Podrobne si zapísal Tonyho rozprávanie, ako tankoval na pumpe a zrazu neďaleko zastala zelená dodávka s vlečkou, vyskočila z nej nejaká žena a išla telefonovať. Tony práve ide z Mobile do Miami a bol svedkom naháňačky v okolí Panama City. Čítal noviny, počúval rádio a o hľadanej trojici vedel všetko. No a keď natankoval a šiel zaplatiť k pokladnici, vŕtalo mu v hlave, kde už tú ženu videl. Potom si spomenul, že v novinách. Prešiel tesne k výkladu a poriadne si obzrel obidvoch mužov. Jednoznačne to boli oni. Keď dotelefonovala, nasadla do auta medzi tých dvoch a odišli. Bola to zelená dodávka s tennesseeskou značkou.

Veliteľ sa mu poďakoval a zavolal šerifovi okresu Marion. Tony sa rozlúčil a vrátil sa k svojmu autu, kde na zadnom sedadle tvrdo spal Aaron Rimmer.

Zamierili na sever, do Panama City Beach.

39

V sobotu ráno o siedmej sa Andy Patrick poobzeral doľava‑doprava po Miracle Stripe a potom rýchlo vykročil k izbe číslo tridsaťdeväť. Chvíľku načúval, potom zaklopal.

Po krátkej chvíli sa ozval ženský hlas: „Kto je?“

„Správca,“ odpovedal. Dvere sa otvorili a muž, ktorý zodpovedal opisu Mitchella McDeera, vykĺzol von. Vlasy mal teraz veľmi krátke, s nádychom do zlatista. Andy od nich nevedel odtrhnúť pohľad.

„Dobré ráno, Andy,“ pozdravil zdvorilo a obzeral sa po parkovisku.

„Dobré ráno. Len som bol zvedavý, či ste ešte tu.“

McDeere prikývol a stále len behal pohľadom po parkovisku.

„Veď viete, v televízii ráno hlásili, že ste v noci prešli pol Floridy“

„Áno, sledovali sme správy. To sú ale finty, čo poviete, Andy?“

Andy kopol do kameňa. „V televízii hovorili, že vás identifikovali na troch miestach. Povedal som si, že to je čudné, veď tu trčím celú noc, makám ako najatý a sledujem, kde sa čo šuchne, a vás som odchádzať nevidel! Ešte pred svitaním som sa na chvíľu vyparil hen do kaviarne na druhej strane cesty a ako vždy tam sedeli aj poliši. Tak som si prisadol čo najbližšie a dopočul som sa, že pátranie v týchto končinách odvolali. Tajní vraj zdvihli kotvy hneď po poslednom hlásení okolo štvrtej nadránom. A odišla aj väčšina policajtov. Do obeda má byť Miracle Strip ešte zablokovaný, a potom už bude voľný. Rozchýrilo sa, že vám pomáha niekto zvonku a že sa chcete dostať na Bahamy.“

McDeere pozorne počúval a sústredene pozoroval parkovisko.

„Čo ešte hovorili?“

„Stále mleli o nejakom náklaďáku s nakradnutým tovarom, ktorý sa našiel prázdny, a opakovali dookola, ako sa všetci nevedia vynačudovať, že ste to všetko preložili do vlečky a ubzinkli im rovno pred nosom. Normálne vás obdivovali. Jasné, že som držal jazyk za zubami, ale napadlo mi, že hovoria o náklaďáku, na ktorom ste sem prišli vo štvrtok.“

McDeere sústredene rozmýšľal a mlčal. Ale nevyzeral nervózne. Andy ho bez slova pozoroval.

„Netvárite sa veľmi natešene,“ poznamenal nakoniec. „Polícia odchádza a odvoláva pátranie. To je predsa dobre, nie?“

„Môžem vám niečo povedať, Andy?“

„Jasné.“

„Teraz to bude ešte nebezpečnejšie.“

Andy sa nad tým hlboko zamyslel a potom sa spýtal: „A to už ako?“

„Poliši ma chceli iba zavrieť, Andy. Ale istí ľudia ma chcú zabiť. Sú to profíci, Andy. Samí zabijaci. A sú tu.“

Andymu sa zúžilo zdravé oko a zahľadelo sa na McDeera. Profesionálni zabijaci? Tu v okolí? Na Stripe? Andy mierne cúvol. Chcel sa spýtať, čo sú to za zabijaci a prečo po ňom idú, ale bolo mu jasné, že by sa aj tak veľa nedozvedel. Ale dostal nápad.

„Prečo neutečiete?“

„Prečo neutečieme? Ako by sme mohli utiecť?“

Andy odkopol ďalší kameň a kývol hlavou k starému pontiacu za svojou kanceláriou. „No, napríklad mojím autom. Naložím vás všetkých troch do kufra a vyveziem von z mesta. Zrejme nie ste práve najchudobnejší, tak môžete skočiť na lietadlo a zmiznúť. Je to predsa úplne jednoduché.“

„Koľko by to stálo?“

Andy sa zahľadel na nohy a poškrabal sa za uchom. Mladý je zrejme pašerák a tie škatule má nabité kokaínom a prachmi. A najskôr po ňom pasú Kolumbijčania. „No, tak to by bolo dosť drahé. Chápete, za tých päťtisíc sa môžem tváriť ako nepozorný recepčný. Zatiaľ som sa ešte do ničoho nenamočil, veď viete. Ale ak vás odtiaľto odlifrujem, veziem sa v tom s vami a môžu ma obžalovať a strčiť za mreže. A tam som už bol, rozumiete. Takže to bude dosť mastné.“

„Tak koľko, Andy?“

„Stotisíc.“

McDeere sa nestrhol, ba ani okom nemihol, len pokojne hľadel do diaľky na oceán. Andymu bolo okamžite jasné, že to nie je celkom vylúčené.

„Ešte nad tým pouvažujem, Andy. Zatiaľ len majte oči otvorené. Polícia vyčistila pole, a teraz nastúpia zabijaci. Dnes je veľmi nebezpečný deň, Andy, a potrebujem vašu pomoc. Len čo zbadáte, že sa tu potulujú podozrivé osoby, hneď nám zavolajte. Neodídeme odtiaľto ani na chvíľu, okej?“

Andy sa vrátil na recepciu. Aj ten najväčší hlupák by naskočil do kufra a zdúchol. Lenže ich tu držia tie škatule, ten nakradnutý tovar. Preto nechcú odísť.

McDeerovci sa zľahka naraňajkovali. Každý zjedol pár stuchnutých keksov a vypil hlt teplej malinovky. Ray umieral od túžby po studenom pive, ale ďalší výlet do obchodu by bol nebezpečný. Rýchlo jedli a pozerali ranné správy. Občas sa na miestnom kanáli ukázali ich tváre. Spočiatku boli dosť vydesení, ale už si zvykli.

V sobotu po deviatej Mitch vypol televíziu a usadil sa na dlážke medzi škatuľami. Vzal do ruky kôpku dokumentov a kývol na kameramanku Abby. Pokračoval vo svojej svedeckej výpovedi.

Lazarov počkal, kým do služby nastúpili upratovačky, a potom rozoslal celé komando po Stripe. Chodili v dvojiciach od dverí k dverám, nakúkali cez okná a zakrádali sa po tmavých chodbách. V menších moteloch zamestnávali väčšinou dve‑tri upratovačky, ktoré poznali každú izbu a každého hosťa. Postup bol jednoduchý a zvyčajne zabral. Vyhliadli si upratovačku, strčili jej do ruky sto dolárov a ukázali jej obrázky hľadanej trojice. Ak váhala, dovtedy jej pchali peniaze, až kým nebola ochotná spolupracovať. Ak povedala, že tých troch nevidela, spýtali sa jej, či si náhodou ne‑všimla nákladné auto, alebo izbu plnú škatúľ, alebo dvoch podozrivých mužov a jednu ženu, alebo čokoľvek podozrivé. Ak z nej nič nedostali, spýtali sa, ktoré izby sú obsadené, a klopkali na dvere.

Začnite upratovačkami a od pláže, inštruoval ich Lazarov. Recepcii sa vyhýbajte. Tvárte sa, že ste policajti. Ak na nich náhodou naďabíte, okamžite ich zlikvidujte a utekajte k telefónu.

DeVasher rozmiestnil pozdĺž Stripu štyri prenajaté nákladné autá. Lamar Quin, Kendall Mahan, Wally Hudson a Jack Aldrich sa hrali na šoférov a striehli na prechádzajúce autá. Prileteli o polnoci súkromným lietadlom spolu s desiatimi ďalšími staršími členmi firmy Bendini, Lambert a Locke. Mitchovi bývalí kolegovia sa premieľali medzi turistami v suvenírových obchodoch a kaviarničkách a tajne dúfali, že ho neuvidia. Spoločníkov odvolali z letísk a predpoludním už pochodovali po pláži, pátrali v bazénoch a hotelových halách. Nathan Locke s Moroltom sa držali v úzadí, ale ostatní spoločníci sa zamaskovali golfovými čiapkami a slnečnými okuliarmi a plnili rozkazy generála DeVashera. Chýbal iba Avery Tolar. Odkedy zmizol z nemocnice, nikto o ňom nepočul. Spolu s tridsiatimi tromi právnikmi mal teraz Morolto k dispozícii takmer sto ľudí.

Vrátnik v hoteli Blue Tide zobral stovku, pozrel na obrázky a povedal, že tá žena a jeden z mužov sa u nich ubytovali vo štvrtok podvečer. Lepšie si obzrel Abby a vyhlásil, že to bola určite ona. Pod nosom mu zašuchorili ďalšie bankovky, a tak sa šiel pozrieť na zápis v knihe hostí. Keď sa vrátil, oznámil, že žena sa zapísala ako Jackie Nagelová a zaplatila v hotovosti za dve izby na štvrtok, piatok a sobotu. Vopchal si do vrecka ďalšiu bankovku, a dvaja zabijaci už pochodovali za ním do izieb. Zaklopal na dvere. Ani z jednej izby sa nikto neohlásil. Odomkol ich a pustil svojich nových priateľov dnu, aby si ich obzreli. Jeden z nich rýchlo zavolal Lazarovovi a o päť minút už DeVasher snoril po kútoch a hľadal stopy. Nič nenašiel, ale pátranie sa zúžilo na päťkilometrový úsek medzi Blue Tidom a Beachcomberom, kde sa našlo nákladné auto.

Nákladné autá dopravili celé komando bližšie. Spoločníci a starší členovia firmy prečesávali pláž a reštaurácie. A zabijaci klopali na dvere.

Andy podpísal príjem balíčka zásielkovej služby Federal Express o 10,35 a dôkladne zásielku preskúmal. Odosielateľom bola istá Doris Greenwoodová, bytom 4040 Poplar Avenue, Memphis, Tennessee. Telefónne číslo sa tam neuvádzalo. Bol stopercentne presvedčený, že balíček je veľmi cenný, a blyslo mu hlavou, že by na ňom mohol dobre zarobiť, ale doručenie už bolo v dohode zarátané. Obzrel sa napravo‑naľavo po Stripe a vykročil von aj so vzácnou zásielkou.

Po dlhých rokoch zakrádania a skrývania sa Andy vycvičil chodiť v tieni, popri múroch, nikdy nie krížom cez otvorené plochy. Keď zahol za roh a chcel prejsť cez parkovisko, zbadal dvoch chlapíkov klopkať na dvere číslo dvadsaťjeden. Izba bola voľná a tí dvaja mu hneď začali byť podozriví. Obidvaja mali rovnaké smiešne biele šortky, ktoré im padali takmer pod kolená, hoci sa dalo ťažko rozoznať, kde sa končia šortky a kde začínajú snehobiele nohy. Jeden mal na nohách tmavé ponožky a polorozpadnuté plátenky, druhý lacné sandále a očividne pri chôdzi premáhal bolesť. Na bravčových hlavách im trónili biele panamské klobúky.

Za toho pol roka, čo žil na Stripe, Andy rozoznal falošného turistu na prvý pohľad. Ten, čo klopal na dvere, zaklopal ešte raz a Andy zbadal, ako mu zo zadného vrecka šortiek vytŕča mohutný revolver.

Rýchlo sa vrátil do kancelárie a zatelefonoval na izbu číslo tridsaťdeväť Samovi Fortunovi.

„Tu Sam.“

„Sam, tu Andy. Nepozerajte sa von, ale na druhej strane parkoviska klopú na dvere izieb dvaja veľmi pochybní chlapíci.“

„Policajti?“

„Pochybujem. Neohlásili sa u mňa.“

„Kde sú upratovačky?“ spýtal sa Sam.

„V sobotu chodia až po jedenástej.“

„Fajn. Zhasneme všetky svetlá. Keď odídu, dajte nám vedieť.“

Cez okienko v šatníku Andy sledoval, ako tie indivíduá chodia od dverí k dverám, klopú a čakajú, a občas im niekto aj otvorí. Zo štyridsiatich dvoch izieb bolo obsadených len jedenásť. Na číslach tridsaťosem a tridsaťdeväť im neotvoril nikto. Profesionálni zabijaci! V jeho moteli.

Na druhej strane Stripu, na parkovisku malého golfového klubu, si Andy všimol dvoch tiež turistov, ako sa rozprávajú s nejakým chlapíkom v bielej dodávke. Ukazovali sem a tam a zdalo sa, že sa hádajú.

Zavolal Samovi. „Počujte, Sam, už odišli. Ale je ich tu na okolí ako kobyliek.“

„Koľko?“

„Na druhej strane Stripu som videl ďalších dvoch. Mali by ste radšej čím skôr vypadnúť.“

„Len pokoj, Andy. Ak ostaneme vnútri, nenájdu nás.“

„Ale nemôžete tam trčať večne. Každú chvíľu na vás môže naďabiť môj šéf.“

„Už sa tu dlho nezdržíme, Andy. Čo balíček?“

„Je tu.“

„Fajn. Prineste ho. Andy, a nemohli by ste nám priniesť aj niečo pod zub? Čo keby ste nám šli naproti do reštaurácie kúpiť niečo teplé?“

Andy bol správca motela, a nie čašník. Ale za päťtisíc na deň môže Sea Gull’s Rest poskytnúť aj donáškovú službu. „Jasné. O chvíľu som u vás.“

Wayne Tarrance schmatol slúchadlo a zvalil sa na posteľ vo svojej izbe v Ramada Inne v Orlande. Bol uťahaný, zúrivý, rozladený a zničený z F. Dentona Voylesa. Bola sobota, pol druhej popoludní. Zavolal do Memphisu. Sekretárka preňho nemala nič nové, iba to, že volala akási Mary Alice a chcela sa s ním rozprávať. Zistila, že telefonovala z búdky v Atlante. Mary Alice povedala, že sa ohlási znova o druhej, či sa náhodou Wayne – hovorila mu Wayne – neozve. Tarrance nechal u sekretárky číslo svojej izby a zložil. Mary Alice. V Atlante. McDeere v Tallahassee, potom v Ocale. Potom nijaký McDeere. Ani zelená dodávka s tennesseeskou poznávacou značkou a vlečkou. Znova akoby sa pod zem prepadol.

Telefón zazvonil a Tarrance pomaly zdvihol slúchadlo. „Mary Alice,“ povedal takmer nečujne.

„Wayne, srdiečko! Ako ste to vedeli?“

„Kde je?“

„Kto?“ zachichotala sa Tammy.

„McDeere. Kde je?“

„No, viete, že ste boli chvíľku na dobrej stope? Ale potom ste sa z nej dali odlákať. A teraz ste úplne mimo, nehnevajte sa.“

„Za posledných štrnásť hodín sme dostali tri hlásenia, že ich tu niekto pozitívne identifikoval.“

„Na to radšej zabudnite. Pred pár minútami som sa od Mitcha dozvedela, že v živote nebol v Tallahassee. V živote nepočul o Ocale.

V živote nesedel v zelenej dodávke. V živote nejazdil s vlečkou. To ste teda strelili capa, Wayne.“

Tarrance sa poškrabal na nose a zafučal do telefónu.

„Ako sa vám páči Orlando?“ spýtala sa. „Pôjdete si obzrieť aj Disneyvvorld, keď ste už tam?“

„Dopekla, kde je?“

„Ale no tak, Wayne, len pokoj. Dostanete svoje papiere.“

Tarrance si sadol ako vystrelený. „A kedy?“

„No, mohli by sme byť chamtiví a nástojiť na zvyšných peniazoch. Wayne, počujte, som v búdke, tak nie aby ste sa pokúšali ma vystopovať. Ale aby som to dokončila – nie sme chamtiví a dostanete do rúk svoje dokumenty do dvadsiatich štyroch hodín. Ak všetko dobre pôjde.“

„Kde sú tie materiály?“

„Zavolám vám, srdiečko, budem vám volať každé štyri hodiny, až kým mi Mitch nepovie, kde ich nájdete. Ale ak mi zmiznete z tohto čísla, Wayne, nemala by som vám to ako oznámiť. Tak tam radšej pekne seďte na zadku.“

„Budem tu. Ešte je v Štátoch?“

„Myslím, že nie. Podľa všetkého je už v Mexiku. Jeho brat totiž vie výborne po španielsky, chápete.“

„Chápem.“ Tarrance sa natiahol na posteli a povedal si, že mu je to jedno. Pokojne si môže ostať hoci aj v Mexiku, len nech mu dá tie papiere.

„Ani sa nepohnite z miesta, srdiečko. Zdriemnite si. Musíte byť už unavený. Zavolám medzi piatou a šiestou.“

Tarrance položil telefón na nočný stolík a zdriemol si.

V sobotu popoludní záťah v okolí Panama City Beach začal strácať paru, keď na miestne policajné veliteľstvo prišla štvrtá oficiálna sťažnosť majiteľov motelov. Policajti sa dostavili do motela Breakers, kde sa im rozčúlený majiteľ sťažoval na ozbrojené indivíduá, ktoré obťažujú hostí. Ďalších policajtov vyslali na Strip a čoskoro už celý policajný zbor pátral po ozbrojencoch, ktorí zasa pátrali po McDeerovcoch. Nad Smaragdovým pobrežím visela hrozba vojny.

DeVasherovi chlapi, unavení a spotení, boli nútení pracovať na vlastnú päsť. Roztrúsili sa po pláži a prestali chodiť od dverí k dverám. Posedávali na laminátových stoličkách pri bazénoch a sledovali prichádzajúcich a odchádzajúcich turistov. Vylihovali na pláži, opekali sa na slnku, alebo sa ukrývali v tieni a sledovali prichádzajúcich a odchádzajúcich turistov.

Na súmraku sa armáda zabijakov, hrdlorezov, pištoľníkov a právnikov utiahla do tmy a čakala. Ak sa McDeerovci pohnú z miesta, tak určite v noci. A tak vonku už na nich ticho čakala celá armáda.

DeVasher stál na balkóne svojej izby a nepohodlne sa opieral o zábradlie. Slnko sa pomaly strácalo za obzorom a pláž sa vyprázdňovala. Aaron Rimmer vstúpil na balkón cez posúvacie sklené dvere a zastal za šéfom bezpečnostného oddelenia firmy Bendini a spol. „Našli sme Tolara,“ oznámil mu.

DeVasher sa ani nepohol. „Kde?“

„Skrýval sa u frajerky v Memphise.“

„Bol sám?“

„Áno. Odfajčili ho. Všetko rozhádzali, aby to vyzeralo ako vlámanie.“

V izbe číslo tridsaťdeväť Ray už najmenej po stý raz prezeral pasy, víza, vodičské preukazy a rodné listy. Mitch aj Abby mali na pasových fotografiách tmavé vlasy, ale keď všetko dobre pôjde, blond vlasy im časom vyrastú. Rayova fotka bola prerobená z Mitchovej zo študentských čias. Mal na nej dlhé vlasy, strnisko a drsný pohľad nádejného právnika. Po podrobnej analýze zistil, že oči, nosy a lícne kosti vyzerajú dosť podobne, ale nič viac. Dokumenty boli vystavené na meno Leeho Stevensa, Rachel Jamesovej a Sama Fortuna, všetci bytom v Murfreesboro, Tennessee. Bola to dobrá práca a Ray ich študoval znova a znova so spokojným úsmevom.

Abby zabalila videokameru do škatule. Stojan zložila a oprela o stenu. Na televízore odpočívala úhľadná kôpka štrnástich videokaziet označených nálepkami.

Po štrnástich hodinách nakrúcania sa videovýpoveď skončila. Na začiatku prvej pásky sa Mitch postavil čelom ku kamere, zdvihol pravú ruku a prisahal, že bude hovoriť pravdu, a nič len pravdu. Stál pri bielizníku a dlážka okolo neho bola pokrytá rozličnými dokumentmi. S pomocou Tamminých poznámok, súčtov a diagramov metodicky prebral najprv bankové záznamy. Identifikoval vyše dvestopäťdesiat tajných kont v jedenástich kajmanských bankách. Niektoré boli na meno, ale väčšinou išlo o číselné kontá. Na základe kópií počítačových výstupov vypracoval podrobnú genézu týchto kont. Deponovanie v hotovosti, telegrafické prevody, čerpanie peňazí. Na spodku každého dokumentu napísal čiernou fixkou svoje iniciálky MM a podľa poradia, v akom sa uvádzali, pripísal číslo: MM1, MM2, MM3 a tak ďalej. Po uvedení dokumentu číslo MM1485 mal odhalených už deväťsto miliónov dolárov, rafinovane ukrytých v kajmanských bankách.

Po zdokumentovaní bankových záznamov sa pustil do krvopotného odkrývania štruktúry moroltovského impéria. V priebehu dvadsiatich rokov Moroltovci a ich neuveriteľne skorumpovaní a neuveriteľne bohatí advokáti založili na Kajmaních ostrovoch viac ako štyristo obchodných združení. Mnohé združenia vlastnili iné združenia, alebo aspoň ich časti, a banky aj s ich adresami využívali ako svojich obchodných zástupcov. Mitch si veľmi rýchlo uvedomil, že má iba zlomok všetkých materiálov, a pred objektívom kamery vyslovil domnienku, že väčšina materiálov je ukrytá v suteréne Bendiniho budovy. Zároveň v záujme poroty naznačil, že aj celej armáde pracovníkov daňového odboru ministerstva financií potrvá najmenej rok, kým sa prehryzie cez zložitú spleť obchodných združení moroltovského klanu. Pomaly a zrozumiteľne objasňoval každý exemplár svojho dôkazového materiálu osobitne, označil ho a zaradil do fascikla. Abby všetko filmovala a Ray zatiaľ pozoroval parkovisko a študoval pasy.

Šesť hodín sa Mitch venoval vo svojej svedeckej výpovedi rozličným metódam, ktoré Moroltovci využívali pri praní špinavých peňazí. Vzhľadom na ustavičný prílev drog zvonku sa americkí colníci veľmi netrápia nad tým, čo sa z krajiny vyváža. Firma to mala vymyslené dokonale. Lietadlá odchádzali špinavé a vracali sa čisté. Keď raz peniaze dorazili na Veľký kajmaní ostrov, poverený advokát odovzdal dohodnutú sumu kajmanským colníkom a niektorému konkrétnemu bankárovi. Pri niektorých zásielkach padlo na úplatky aj dvadsaťpäť percent celkovej sumy.

Keď už boli peniaze uložené v banke, obyčajne na číselnom konte, ďalej nebolo možné sledovať ich púť. Ale mnohé bankové transakcie sa nápadne časovo prelínali s obdobím vzniku nových obchodných združení. Peniaze sa väčšinou deponovali na jedno z desiatich či dvanástich kont holdingových spoločností. Alebo „superkont“, ako im hovoril Mitch. Poskytol porote čísla kont a názvy bánk. A keď sa potom založilo spomínané obchodné združenie, peniaze sa previedli zo superkonta na konto tohto združenia, neraz v rámci tej istej banky. Len čo dostala špinavé peniaze do rúk legitímna kajmanská obchodná spoločnosť, začalo sa veľké pranie. Najjednoduchším a najbežnejším spôsobom prania bol nákup nehnuteľností a iných čistých aktív v Spojených štátoch. Tieto transakcie uskutočňovali činorodí advokáti firmy Bendini, Lambert a Locke a všetky platby uhrádzali telegrafickým prevodom. Často sa stávalo, že kajmanské obchodné združenie kúpilo iné kajmanské združenie, ktoré zhodou okolností vlastnilo panamské obchodné združenie, ktoré bolo majiteľom holdingovej spoločnosti v Dánsku. Dáni kúpili továreň na tvorbu guľôčkových ložísk v Tolede a telegraficky previedli peniaze z pridruženej banky v Mníchove. A špinavé peniaze boli dokonale preprané.

Po predvedení a zdokumentovaní evidenčného čísla MM4292 Mitch uzavrel prehliadku dôkazového materiálu. Šestnásťhodinová svedecká výpoveď práve stačila. Súd ju síce neuzná ako platnú svedeckú výpoveď, ale napriek tomu poslúži svojmu účelu. Tarrance aj s parťákmi môže predviesť videokazety pred veľkou porotou a obžalovať najmenej tridsiatich advokátov Bendiniho firmy. Môže ukázať videokazety najvyšším zástupcom federálneho policajného súdu a získať vytúžené povolenie na prehliadku.

Mitch dodržal svoju časť zmluvy. Nebude síce môcť svedčiť osobne, ale ani nedostal plnú sumu, takže im dá vlastne viac, ako sa dohodli. Bol psychicky aj fyzicky vyčerpaný a sedel potme na kraji postele. Abby sedela v kresle s privretými očami.

Ray vykukol von pomedzi žalúzie. „Zišlo by sa chladené pivo,“ vyhlásil.

„Na to zabudni,“ zahriakol ho Mitch.

Ray sa k nemu obrátil a prekvapene naňho pozeral. „Neboj sa, braček. Je tma a do obchodu je len kúsok. Viem sa o seba postarať.“

„Na to zabudni, Ray. Netreba nič riskovať. O pár hodín odchádzame a ak všetko vyjde, celý život môžeš mať piva, koľko sa ti zachce.“

Ray ho nepočúval. Nasadil si baseballovú čiapku hlboko do čela, vopchal si do vrecka nejaké drobné a vzal do ruky revolver.

„Ray, prosím ťa, aspoň tu nechaj ten revolver,“ dohováral mu Mitch.

Ray si zastrčil zbraň pod košeľu a vykĺzol z dverí. Rýchlo kráčal pomedzi malé motely a obchodíky s jedinou túžbou – napiť sa studeného piva. Zastal za obchodom s rozličným tovarom, rýchlo sa poobzeral dookola a bol presvedčený, že ho nikto nevidí. Vošiel do obchodu a zamieril dozadu k pultu s chladeným pivom.

Na parkovisku tesne pri ceste si Lamar Quin posunul veľký slamený klobúk hlbšie do čela a pustil sa do reči s chlapcami z Indiany. Všimol si Raya, keď vchádzal do obchodu, a zdal sa mu povedomý. Tá nenútená chôdza mu bola akási známa. Lamar pristúpil k výkladu a pozrel sa k chladiacemu pultu. Muž mal na očiach slnečné okuliare, ale ten nos a lícne kosti už rozhodne videl. Lamar vošiel do obchodu a kúpil si vrecko zemiakových lupienkov. Čakal pri pokladničnom pulte a o chvíľu sa ocitol zoči‑voči človeku, ktorý síce nebol Mitchell McDeere, ale nápadne sa naňho podobal.

Bol to Ray. Musel to byť on. Tvár mal spálenú a vlasy ostrihané až priveľmi nakrátko. Oči mal ukryté za okuliarmi. Ale výšku mal rovnakú. Váhu rovnakú. Chôdzu rovnakú.

„Tak ako sa darí?“ spýtal sa ho Lamar.

„Ujde to. A vám?“ Aj hlas mal veľmi podobný.

Lamar zaplatil za lupienky a vrátil sa na parkovisko. Pokojne pustil plné vrecko lupienkov do odpadového koša pri telefónnej búdke a rýchlo zamieril do obchodíka so suvenírmi, kde pokračoval v pátraní po McDeerovcoch.

40

So súmrakom sa zniesol na pobrežie aj chladivý vánok. Slnko rýchlo zapadlo a mesiac sa neukazoval. Obloha bola zatiahnutá neškodnými tmavými oblakmi a voda bola dokonale čierna.

So súmrakom sa začali na mólo uprostred Miracle Stripu trúsiť aj prví rybári. Postávali v skupinkách po troch či štyroch pozdĺž betónového výbežku a mlčky sledovali, ako sa ich lanká ponárajú do čiernej vody šesť metrov pod nimi. Meravo sa opierali o zábradlie, len občas si odpľuli do vody alebo prehodili slovko‑dve so susedom. Z toho vánku, ticha a nehybnej hladiny mali oveľa väčšiu radosť ako z nejakej rybky, ktorá sa im občas priplietla na háčik. Boli to pravidelní dovolenkári zo severu. Každý rok sem chodili v rovnaký týždeň do rovnakého hotel a každú noc prichádzali na mólo loviť ryby a obdivovať more. Vedľa seba mali vedierka plné návnad a malé vedierka s ľadom plné piva.

Raz za čas zavítal na mólo aj romantický turista či párik zaľúbencov a zašiel až na samý koniec, tridsať metrov od brehu. Chvíľu hľadel na čiernu, zamatovú vodu a potom sa obrátil a obdivoval tisícky svetiel, blikotajúcich pozdĺž Miracle Stripu. Potom pozoroval nehybných, schúlených rybárov, opretých o zábradlie. Rybári mu však nevenovali pozornosť. Nevenovali pozornosť ani Aaronovi Rimmerovi, keď okolo jedenástej nenáhlivo prechádzal poza ich chrbty. Na konci móla vyfajčil cigaretu, a ohorok odhodil do vody. Blúdil pohľadom po pobreží a myslel na tie tisícky motelových izieb a víl.

Mólo Dana Russella bolo najzápadnejšie zo všetkých troch miestnych mól. Bolo aj najnovšie, najdlhšie a jediné, postavené výlučne z betónu. Druhé dve boli staršie a drevené. Zhruba uprostred stál malý obchodík s rybárskymi potrebami, snack barom a toaletami. V noci však boli otvorené iba toalety.

Mólo bolo asi pol kilometra na východ od motela Sea Gull’s Rest. O pol dvanástej vyšla z izby číslo tridsaťdeväť Abby, prekĺzla okolo špinavého bazéna a pustila sa po pláži na východ. Mala šortky, biely slamený klobúk a koženú bundu s golierom vyhrnutým až po uši. Kráčala pomaly, s rukami hlboko vo vreckách ako skúsená, rozvážna zberačka vyplavených pokladov mora. O päť minút vyšiel z izby Mitch, prekĺzol okolo špinavého bazéna a kráčal v jej stopách. Pohľad upieral na oceán. Z protismeru sa k nim blížili dvaja bežci, rozstrekovali vodu na všetky strany a zadychčane sa zhovárali. Na šnúrke, ktorá mu visela na krku a bola schovaná pod čiernym bavlneným tričkom, mal pre prípad potreby píšťalku. Do všetkých štyroch vreciek si natlačil šesťdesiattisíc dolárov. Chvíľu hľadel na oceán a chvíľu nervózne pozoroval Abby pred sebou. Keď ubehol asi sedemdesiat metrov, dvere na izbe číslo tridsaťdeväť sa otvorili naposledy a vyšiel z nich Ray. Zamkol a kľúč vložil do vrecka. Okolo pása mal omotané dvanásťmetrové čierne nylonové lano. Za ním mal zastrčený revolver. Mohutná kožená bunda však všetko dokonale ukryla. Za oblečenie a ostatné drobnosti im Andy naúčtoval ďalšie dve tisícky.

Ray vybehol na pláž. Sledoval Mitcha, no Abby už ani poriadne nevidel. Pláž bola pustá.

Bola sobota, schyľovalo sa k polnoci a väčšina rybárov už odišla do svojich motelov. Abby si všimla, že pri toaletách stojí ešte osamelá trojica, a nenútene prešla popri nej na koniec móla, oprela sa o zábradlie a zahľadela sa do šírej temnoty zálivu. Všade dookola svietili červené bójky. Modro‑biele svetlá kanála sa úhľadne vinuli na východ. Blikotavé žlté svetielko sa po centimetroch strácalo na obzore. Stála na konci móla celkom sama.

Mitch sa nenápadne usadil na plážovej stoličke pod zloženým slnečníkom pri vstupe na mólo. Nedovidel na Abby, ale mal dokonalý výhľad na oceán. O pätnásť metrov ďalej sedel na tehlovom múriku Ray. Nohami sa pohrával s pieskom. Čakali.

Presne o dvanástej si Abby nervózne rozopla bundu a vytiahla veľkú baterku. Pozrela na vodu a pevne zovrela baterku. Pritlačila si ju k bruchu, zakryla bundou, namierila na more a tri razy zablikala. Zapla, vypla. Zapla, vypla. Zapla, vypla. Zelená žiarovka sa tri razy zablysla. Pevne zvierala baterku a pozorovala oceán.

Nič. Čakala celú večnosť a o dve minúty zablikala znova. Tri razy. Nič. Zhlboka sa nadýchla a nahlas si hovorila: „Len pokoj, Abby, len pokoj. Určite tam niekde je.“ Znova tri razy zablikala. Nič.

Mitch sedel na kraji kresla a napäto pozoroval more. Kútikom oka si všimol, že od západu sa ktosi blíži takmer behom. Jedným skokom sa vyšvihol na mólo. Bol to blonďák. Mitch sa rozbehol cez pláž za ním.

Aaron Rimmer prešiel dlhým krokom okolo rybárov, obchodíka a nespúšťal pohľad zo ženy v bielom klobúku na konci móla. Nahýnala sa cez zábradlie a niečo zvierala. A znova zablikala. Tri razy. Ticho sa k nej priblížil.

„Abby.“

Strhla sa a chcela vykríknuť. Zapchal jej ústa a pritlačil ju k zábradliu. Vtom sa z tmy vynoril Mitch a hlavou vrazil blonďákovi do nôh. Všetci traja spadli na kĺzkom betóne. Mitch nahmatal zbraň na blonďákovom chrbte a poriadne sa rozohnal, ale netrafil.

Rimmer sa zvrtol a zasadil Mitchovi tvrdý úder do ľavého oka. Abby sa odplazila preč. Mitch bol oslepený a omráčený. Rimmer rýchlo vyskočil a siahol po zbrani, ale nevytiahol ju. Ray doňho vrazil ako baranidlo a blonďák odletel až k múru. Potom mu zasadil štyri dunivé údery do očí a nosa, a hneď sa mu z nich pustila krv. Užitočné grify, získané vo väzení. Blonďák dopadol na všetky štyri a vtedy ho Ray štyri razy z celej sily kopol do hlavy. Bolestne zachrčal a spadol na tvár.

Ray mu vzal revolver a podal ho Mitchovi, ktorý už stál a pokúšal sa zaostriť zdravé oko. Abby pozorovala mólo. Nikde nikto.

„Začni signalizovať,“ zavelil Ray a odmotával si z pása nylonové lano. Abby sa postavila tvárou k oceánu, zatienila baterku a začala signalizovať ako divá.

„Čo chceš robiť?“ spýtal sa Mitch, keď pozoroval Raya s lanom v ruke.

„Môžeš si vybrať. Buď mu vpálime guľku do hlavy, alebo ho utopíme.“

„Panebože!“ zhrozila sa Abby, ale pokračovala v signalizovaní.

„Radšej nestrieľaj,“ zašepkal Mitch.

„Ďakujem,“ povedal Ray. Chytil kus lana, pevne ho omotal blonďákovi okolo krku a zatiahol. Mitch sa odvrátil a postavil sa medzi to telo a Abby. Ani kútikom oka nezablúdila tým smerom.

„Mrzí ma to. Ale nemali sme na výber,“ zamrmlal si Ray skôr sám pre seba.

Muž v bezvedomí nekládol nijaký odpor. Po troch minútach sa ozval Rayov hlasný výdych. „Je po ňom,“ oznámil. Druhý koniec lana priviazal k stĺpu, prešmykol telo popod zábradlie a ticho ho spustil do vody.

„Idem dole prvý,“ vyhlásil Ray, keď prekĺzol popod zábradlie a spustil lano. Asi dva a pol metra pod mólom kovová podpera spájala dva hrubé betónové piliere, ktoré sa strácali vo vode. Bol to šikovný úkryt. Po Rayovi zišla dolu Abby. Ray ju chytil za nohy a pomohol jej zliezť. Mitch s tým zraneným okom stratil rovnováhu a takmer sa okúpal.

Ale podarilo sa. Sedel na kovovej podpere tri metre nad studenou, tmavou hladinou. Tri metre nad rojmi rýb a nad blonďákom. Ray presekol lano, aby telo kleslo až na dno, prv ako sa o jeden‑dva dni vynorí.

Sedeli tam ako tri sovy na konári, neodtŕhali zraky zo svetiel bóji a čakali na spasiteľa, ktorý ide po mori po nich. Počuli iba jemný špľachot vĺn a pravidelné šťukanie baterky.

A náhle sa zhora ozvali hlasy. Nervózne, vydesené hlasy ľudí, ktorí niekoho hľadali. Potom zanikli.

„Tak čo teraz, braček?“ zašepkal Ray.

„Plán B,“ povedal Mitch.

„To znamená?“

„Začneme plávať.“

„Veľmi vtipné,“ poznamenala Abby a len šťukala a šťukala.

Prešla hodina. Kovová podpera bola síce umiestnená veľmi výhodne, ale bola nepohodlná.

„Všimli ste si tamtie člny?“ ozval sa Ray ticho.

Dva malé člnky asi kilometer od brehu už celú hodinu pomaly a podozrivo križovali more. „Myslím, že sú to rybárske člny,“ povedal Mitch.

„Kto by lovil ryby o jednej v noci?“ vyhlásil Ray.

Všetci traja nad tým chvíľu uvažovali. Ale nič nevymysleli.

Abby si to všimla prvá a pevne dúfala, že to nie je mŕtvola, ktorú nedávno hodili do mora. „Pozrite sem,“ ukazovala na čierny bod asi päťdesiat metrov od nich. Pohojdával sa na hladine a len veľmi pomaly sa približoval k nim. Všetci traja zbystrili pozornosť a zahľadeli sa tým smerom. A potom začuli zvuk, pripomínajúci šum šijacieho stroja.

„Len ďalej signalizuj,“ prikázal Mitch. Čierny predmet bol čoraz bližšie a bližšie.

Bol to malý čln a v ňom muž.

„Abanks!“ zašepkal Mitch nahlas. Šum utíchol.

„Dopekla, kde ste?“ ozvalo sa zdola.

„Tu hore. Pod mólom. Rýchlo, dočerta!“

Šum opäť zosilnel a Abanks zastal so svojím gumeným plavidlom rovno pod mólom. Poskákali z podpery dolu a popadali na jednu radostnú kopu. Ticho sa objali a potom vyobjímali Abanksa. Rýchlo zapol malý elektromotor s výkonom päť koní a zamieril na šíre more.

„Kde ste boli?“ spýtal sa Mitch.

„Križoval som po mori,“ odpovedal, akoby sa nič nedialo.

„Prečo ste prišli tak neskoro?“

„Lebo som sa vyhýbal tým turisticky vystrojeným idiotom, čo sa hrajú na rybárov.“

„Moroltovci, alebo tajní?“ spýtala sa Abby.

„Idioti sú jedni aj druhí, takže je to jedno.“

„Čo je s vaším zeleným svetlom?“ Abanks ukázal na baterku pri motore. „Vybila sa batéria.“

Ten dvanásťmetrový škuner objavil Abanks na Jamajke a stál iba dvestotisíc. Hore pri rebríku stál priateľ a pomohol im na palubu. Volal sa George, nijako ináč, iba George. Hovoril po anglicky s výrazným prízvukom. Abanks ich ubezpečil, že mu môžu dôverovať.

„Je tam whisky, ak máte chuť. V kajute,“ povedal Abanks. Ray sa hneď po ňu vybral. Abby našla plachtu a ľahla si na malý gauč. Mitch stál na palube a obdivoval svoju novú loď. Keď Abanks s Georgeom vytiahli gumené plavidlo hore, Mitch povedal: „Poďme už odtiaľto. Môžeme odísť?“

„Ako si želáte,“ vyblafol George zdvorilo. Mitch sa zahľadel na svetlá lemujúce pobrežie a rozlúčil sa s pevninou. Potom zišiel dolu a nalial si plnú šálku whisky.

Wayne Tarrance zaspal oblečený krížom cez posteľ. Od posledného telefonátu pred šiestimi hodinami sa ani nepohol. Vtom sa telefón znova rozdrnčal. Po štyroch zazvoneniach ho našiel. „Haló,“ ohlásil sa pomaly zachrípnutým hlasom. „Wayne, srdce moje. Tuším som vás zobudila?“

„Pravdaže.“

„Môžete si ísť po tie svoje dokumenty. Izba číslo tridsaťdeväť, motel Sea Gull’s Rest, pri diaľnici číslo deväťdesiatosem, v Panama City Beach. Recepčný sa volá Andy a otvorí vám. Ale zaobchádzajte s tými materiálmi opatrne. Náš priateľ ich všetky dôkladne označkoval a nakrútil šestnásťhodinový videozáznam. Takže pozor na ne.“

„Môžem sa na niečo spýtať?“ povedal Tarrance. „Ale iste, miláčik. Na čokoľvek.“

„Kde vás objavil? Bez vás by to nedokázal.“

„Páni, vďaka za uznanie, Wayne. Našiel ma v Memphise. Spriatelili sme sa a ponúkol mi malý balíček peňazí.“

„Koľko?“

„Je to dôležité, Wayne? Toľko, že nikdy v živote nebudem musieť robiť. Ale už letím, srdce moje. Bola to sranda.“

„Kde je?“

„Práve letí do južnej Ameriky. Ale nestrácajte čas, aj tak ho nechytíte. Milujem vás, Wayne, ale veď ste ho nevedeli chytiť ani v Memphise. Pá‑pá.“ A bola preč.

41

Je nedeľa. Svitá. Dvanásťmetrový škuner s napätými plachtami a pod jasnou oblohou uháňa na juh. Abby spí hlbokým spánkom v kapitánskej kajute. Ray leží v alkoholickej kóme na gauči. Abanks niekde dolu tiež drieme.

Len Mitch sedí na palube, pije studenú kávu a počúva Georgeov obšírny výklad o základoch plachtenia. Pomaly mu ide na šesťdesiatku, má dlhé, sivé vlasy a tmavú, slnkom a vetrom ošľahanú pleť. Je nízky a šľachovitý, celkom ako Abanks. Pochádza z Austrálie, ale pred dvadsiatimi ôsmimi rokmi odtiaľ utiekol po najväčšej bankovej lúpeži v dejinách krajiny. Rozdelil si s priateľom ukoristených jedenásť miliónov v hotovosti a striebre a každý si šiel svojou cestou. Jeho priateľ však už medzitým umrel, ako sa dopočul.

V skutočnosti sa nevolá George, ale to meno používa dvadsaťosem rokov a na svoje pôvodné už aj zabudol. Karibské more objavil koncom šesťdesiatych rokov, a keď prebrúsil tisícky jeho drobných ostrovov, kde sa rozpráva primitívnou angličtinou, rozhodol sa, že konečne objavil svoj domov. Peniaze si uložil do bánk na Bahamách, v Belize, Paname, a samozrejme, na Kajmaních ostrovoch. Na opustenej pláži Malého kajmanieho ostrova si postavil osamelý tábor a posledných dvadsaťjeden rokov života križuje Karibské more na deväťmetrovom škuneri. V lete a začiatkom jesene sa zdržiava pri brehu. Ale od októbra do júna žije na lodi a plaví sa z ostrova na ostrov. Pochodil ich už vyše tristo. Raz dokonca strávil celé dva roky na Bahamách.

„Sú tu tisícky ostrovov a nikdy vás nenájdu, ak sa budete stále presúvať z miesta na miesto.“

„A vás ešte vždy hľadajú?“ spýtal sa Mitch.

„Neviem. Nemôžem nikomu zavolať a spýtať sa na to. Ale pochybujem.“

„Kde je najbezpečnejší úkryt na svete?“

„Na tejto lodi. Je to pekná malá jachta, a keď sa na nej naučíte plachtiť, stane sa vaším domovom. Nájdete si malý ostrovček, možno Malý kajman alebo Brac – obidva sú ešte stále dosť primitívne – a postavíte si domček. Tak ako ja. A väčšinu života môžete prežiť na tejto lodi.“

„Kedy sa prestanete trápiť, či po vás pátrajú?“

„Ach, nemôžem povedať, že by som na to nemyslel. Ale netrápim sa pre to. Koľko ste vzali?“

„Osem miliónov hore‑dolu.“

„Pekné. Máte peňazí, aby ste si mohli dovoliť, čo len chcete, takže na ne nemusíte vôbec myslieť. A môžete chodiť z ostrova na ostrov ako ja. Sú na svete aj horšie veci, to vám poviem.“

Niekoľko dní plachtili smerom na Kubu, potom na Jamajku. Sledovali Georgea a dávali pozor na jeho ponaučenia. Po dvadsiatich rokoch plavby po Karibskom mori mal obrovské vedomosti a trpezlivosť. Lingvista Ray sústredene počúval a vštepoval si do pamäti výrazy ako spinaker, stožiar, kormidlo, navijak, kosatka, čeleň. Mitch vnímal techniku.

Abby ostávala zavretá v kajute, nič nehovorila a usmievala sa, iba keď to bolo nutné. Život na lodi nemal nič spoločné s jej vysnívanými predstavami. Bolo jej ľúto za ich domom a uvažovala, čo sa s ním stane. Pán Rice možno občas pokosí trávu a vytrhá burinu. Bolo jej ľúto za tienistými uličkami, úhľadne pokosenými trávnikmi, skupinkami detí na bicykloch. Spomínala na svojho psa a dúfala, že pán Rice sa ho ujme. Trápila sa, čo bude s rodičmi. Uvidí ich ešte niekedy? Určite to potrvá dobrých pár rokov, kým sa s nimi stretne, ale zmierila by sa aj s tým, len keby vedela, že sú v bezpečí a nič im nehrozí.

Nevedela sa odpútať od minulosti. A budúcnosť si nevedela vôbec predstaviť.

V druhý deň svojho nového života začala písať listy. Listy rodičom, listy Kay Quinovej, pánu Riceovi a niekoľkým priateľkám. Nikdy ich nepošle, to jej bolo jasné, ale aj tak jej dobre padlo, že sa môže vyrozprávať na papier.

Mitch ju ustarostene pozoroval, ale nechal ju na pokoji. Nebol schopný nič povedať. Možno o pár dní sa im bude ľahšie rozprávať.

V podvečer štvrtého dňa, v stredu, sa priblížili k brehom Veľkého kajmana. Pomaly ho oboplávali a zakotvili kilometer od brehu. Po zotmení sa s nimi Barry Abanks rozlúčil. McDeerovci sa len jednoducho poďakovali, a už sa ticho vzďaľoval na svojom gumenom plavidle. Pristane v inom potápačskom stredisku asi päť kilometrov od Bodden Town a zavolá si niektorého zo svojich inštruktorov, aby ho prišiel vyzdvihnúť. A hneď sa aj dozvie, či sa v jeho stredisku nemotal niekto podozrivý. Ale nepredpokladal, že by mohli vzniknúť komplikácie.

Georgeov obytný komplex pozostával z malého dreveného domčeka natretého nabielo a dvoch menších prístavkov. Stál v maličkom zálive, zasahujúcom asi pol kilometra do vnútrozemia. A široko‑ďaleko neboli na dohľad nijaké iné domy. V najmenšom prístavku bývala domorodá žena, ktorá sa mu starala o domácnosť. Volala sa Fay.

McDeerovci sa usadili v hlavnej budove, kde sa mali pokúsiť začať nanovo. Trestanec Ray sa celé hodiny prechádzal po okolitých plážach a mlčal. Bol vo vytržení, ale nemohol to dať najavo. Každý deň na pár hodín vyrazili s Georgeom na more, popíjali spolu whisky a skúmali okolité ostrovy. Obyčajne sa vrátili opití.

Abby trávila prvé dni v izbičke na poschodí s výhľadom na záliv. Písala ďalšie a ďalšie listy a začala si písať denník. Spávala sama.

Fay dva razy do týždňa chodievala autobusom značky Volkswagen do mestečka na nákupy a na poštu. Jedného dňa sa vrátila s balíčkom od Barryho Abanksa. George ho odovzdal Mitchovi. V balíčku bol menší balíček, ktorý poslala Abanksovi Doris Greenwoodová z Miami. Mitch roztrhol veľkú obálku a vytiahol z nej troje novín, dvoje z Atlanty a jedny z Miami.

Na titulných stranách všetkých oznamovali palcové titulky senzačné správy o masovom zatýkaní v Bendiniho firme v Memphise. Obžalovaných bolo päťdesiatjeden súčasných aj minulých členov firmy a tridsaťjeden členov moroltovského zločineckého klanu z Chicaga. A generálny prokurátor vyhlasoval, že to ešte zďaleka nie je všetko. Je to len špička ľadovca. Riaditeľ FBI F. Denton Voyles sa vyjadril, že ide o najväčší úder proti organizovanému zločinu v Amerike. A mal by byť hrozivým mementom pre všetkých podnikateľov, ktorí by sa chceli dať zlákať na pranie špinavých peňazí.

Mitch zložil noviny a vybral sa na dlhú prechádzku po pobreží. Napokon si sadol do tieňa paliem. Atlantské noviny uvádzali podrobný zoznam všetkých obvinených právnikov Bendiniho firmy. Pomaly čítal meno za menom. Nemal ani najmenšiu radosť z toho, že ich tam vidí. Takmer mu bolo ľúto Nathana Locka. Takmer. Aj Wallyho Hudsona, Kendalla Mahana, Jacka Aldricha a napokon Lamara Quina. Pred očami sa mu vynárali ich tváre. Spomínal si na ich ženy a deti… Zahľadel sa do diaľky ponad trblietavú hladinu oceána a spomínal na Lamara a Kay. Mal ich rád, a zároveň ich nenávidel. Aj oni ho svojím spôsobom zlákali do firmy a neboli celkom bez viny. Ale boli to ich priatelia. Škoda! Možno Lamara odsúdia iba na pár rokov a potom mu udelia milosť. Možno to Kay s deťmi nejako vydržia. Možno.

„Ľúbim ťa, Mitch.“ Za chrbtom mu stála Abby s umelohmotným džbánom a dvoma šálkami.

Usmial sa na ňu a naznačil, aby si prisadla k nemu do piesku. „Čo to máš v tom džbáne?“

„Rumový punč. Fay nám ho namixovala.“

„A je dosť silný?“

Sadla si do piesku. „Takmer čistý rum. Povedala som Fay, že by sa nám zišlo trochu opiť, a vrelo súhlasila.“

Pevne ju objal okolo pliec a napil sa punču. Obdivovali malý rybársky čln, ako sa po centimetroch kĺže po trblietavej hladine.

„Bojíš sa, Mitch?“

„Príšerne.“

„Aj ja. Je to šialenstvo.“

„Ale zvládli sme to, Abby. Sme živí. Sme v bezpečí. Sme spolu.“

„Ale čo zajtra? A pozajtra?“

„Neviem, Abby. Ale mohlo to dopadnúť aj horšie, veď vieš. Mohol som byť v tých novinách uvedený spolu s ostatnými obžalovanými. Alebo sme už mohli byť mŕtvi. Sú na svete aj horšie veci ako plavba po Karibskom mori a osem miliónov v banke.“

„Myslíš, že mojim rodičom nehrozí nijaké nebezpečenstvo?“

„Určite nie. Čo by z toho Morolto mal, keby ubližoval tvojim rodičom? Nemusíš sa o nich báť.“

Znova naliala punč sebe aj jemu a pobozkala ho na líce. „Ja sa z toho dostanem, Mitch. Pokiaľ si pri mne, zvládnem všetko.“

„Abby,“ oslovil ju Mitch váhavo, s pohľadom upretým na hladinu. „Musím sa ti k niečomu priznať.“

„Počúvam.“

„Vieš, ja som v skutočnosti nikdy nechcel byť právnikom.“

„Ale čo?“

„Vážne. V kútiku srdca som odjakživa túžil byť námorníkom.“

„Naozaj? Už si sa niekedy miloval na pláži?“

Mitch na okamih zaváhal. „Nie.“

„Tak sa napi, námorník. Opime sa a sploďme dieťa.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai