Král advokátu

John Grisham

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Mladý washingtonský právník Clay Carter už pět dlouhých let trčí ve špatně placeném zaměstnání v Úřadu veřejného obhájce. Den za dne obhajuje před soudy ty nejchudší klienty, kteří si nemohou dovolit za advokáta zaplatit, a přitom sní o lepší a významnější práci. Palčivě si uvědomuje, že v příjmech i prestiži zaostává za bývalými kolegy z právnické fakulty a jeho chudoba mu navíc působí problémy i v partnerství. Když se neochotně ujme případu mladého černocha obviněného ze zastřelení jiného mladíka, zpočátku to považuje jen za další z mnoha nesmyslných vražd, které jsou v hlavním městě Spojených států na denním pořádku. Jakmile však Clay začne zkoumat minulost svého klienta, narazí na neuvěřitelné tajemství a rychle zjistí, že někomu velice záleží na tom, aby tajemstvím zůstalo. Znenadání se mu totiž dostane do rukou případ proti jedné z největších farmaceutických firem na světě a nabízí se mu milionový honorář. Stačí, když obětuje své zásady… Dokážou mu však peníze vynahradit ztrátu iluzí? Bude schopen se prosadit v oboru advokacie, kde úspěch zaručuje spíše drzost a hamižnost než právo a etika?

JOHN GRISHAM

KRÁL

ADVOKÁTŮ

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Petra Diestlerová

JOHN GRISHAM: THE KING OF TORTS

Copyright © 2003 by Belfry Holdings, Inc.

Copyright of the Czech edítion © Euromedia Group k. s., 2004

Translation © Petra Diestlerová, 2004

ISBN 80-242-1108-4

1

Výstřely z pistole, které roztříštily Pumpkinovi hlavu, slyšelo nejméně osm lidí. Tři z nich instinktivně zavřeli okna, zkontrolovali zámky na dveřích a stáhli se do bezpečí, či alespoň samoty svých malých bytů. Dva další, kteří měli s takovými věcmi zkušenosti, vyrazili pryč stejně rychle jako střelec sám, ne-li rychleji. Jeden, místní fanatik třídění odpadu, se právě hrabal v nějaké popelnici a hledal hliníkové plechovky, když velmi blízko zaslechl ostré štěkavé zvuky každodenní přestřelky. Skočil za hromadu lepenkových krabic, a jakmile střelba ustala, vyklouzl do uličky, kde spatřil to, co z Pumpkina zbylo.

A dva viděli skoro všechno. Seděli na plastových přepravkách od mléka na rohu Georgia a Lamont Street, před obchodem s alkoholickými nápoji, částečně skrytí zaparkovaným vozem, takže si jich útočník, který se kolem sebe krátce rozhlédl, než vyrazil za Pumpkinem do uličky, vůbec nevšiml. Oba později vypověděli, že viděli, jak ten kluk sahá do kapsy a vytahuje pistoli; jo, zbraň viděli jasně, malá černá pistole. O vteřinu později zaslechli výstřely, ačkoli už neviděli, jak střely pronikají Pumpkinovi do hlavy. O další vteřinu později vyběhl kluk s pistolí z uličky a z nějakého důvodu se hnal přímo k nim. Utíkal v hlubokém předklonu, jako vyděšený pes; vypadal jako provinilost sama. Na nohou měl červenožluté boty na basket, které mu musely být dobře o pět čísel větší a při běhu hlasitě pleskaly o chodník.

Když běžel kolem nich, držel pořád v ruce pistoli, podle všeho osmatřicítku, a prudce sebou trhnul, když je spatřil a uvědomil si, že viděli příliš mnoho. Na jeden děsivý okamžik se zdálo, že zvedá zbraň, aby zlikvidoval svědky, kteří se naráz zvrátili z přepravek dozadu a rychle se škrabali na nohy ve snaze uniknout. A pak byl pryč.

Jeden z těch dvou otevřel dveře obchodu s nápoji a zakřičel, aby někdo zavolal policii, protože se tu střílelo.

O půl hodiny později kdosi na policii oznámil, že mladík odpovídající popisu muže, který zabil Pumpkina, byl dvakrát spatřen na Deváté ulici – pistoli držel v ruce a choval se ještě podivněji než většina osob, které se po Deváté pohybovaly. Nejméně jednoho člověka se pokusil vlákat na opuštěnou parcelu, ale vybrané oběti se podařilo uniknout a incident nahlásila.

Policisté muže zadrželi o hodinu později. Jmenoval se Tequila Watson, černoch, věk dvacet let, se záznamem v rejstříku – většina přečinů měla vztah k drogám. Žádní blízcí příbuzní. Žádná adresa. Posledním známým místem pobytu byla protidrogová léčebna na W Street. Pistoli se mu podařilo někde zahodit, a pokud Pumpkina oloupil, zbavil se i peněz, drog či jakékoli jiné kořisti. Kapsy měl prázdné a pohled jasný. Policisté soudili, že v době svého zatčení nebyl Tequila pod vlivem žádné návykové látky. Hned na ulici proběhl rychlý a drsný výslech, pak dostal zadržený náramky a strčili ho na zadní sedadlo policejního vozu.

Odvezli ho zpátky na Lamont Street a zařídili setkání s očitými svědky. Odvedli Tequilu do uličky, kde nechal Pumpkina mrtvého. „Byl jste tu už někdy?“ zeptal se jeden z policistů.

Tequila neřekl nic, jen tupě hleděl na kaluž čerstvé krve na špinavém betonu. Pak přivedli do uličky ty dva a nasměrovali je k místu nedaleko Tequily.

„To je on,“ prohlásili unisono.

„Má stejný šaty, stejný boty, všechno kromě tý pistole.“

„Je to on.“

„Určitě.“

Tequilu posadili zpátky do auta a odvezli ho do vězení. Byl obviněn z vraždy a vsazen do vazby bez jakékoli naděje na propuštění na kauci. Ať ze zkušenosti, nebo čistě ze strachu, neřekl Tequila policistům ani slovo, když ho vyslýchali, přemlouvali, a dokonce zastrašovali. Nic, co by svědčilo proti němu, nic, co by pomohlo při vyšetřování. Žádný náznak motivu k Pumpkinově vraždě. Nic ohledně jejich společné minulosti, pokud se vůbec znali. Jeden zkušený detektiv udělal do spisu krátkou poznámku, že tohle zabití se zdá ještě náhodnější, než je obvyklé.

Obviněný si nevyžádal telefonní hovor, na nějž měl nárok. Nezmínil se o právníkovi nebo ručiteli za kauci. Tequila vypadal otřeseně, ale zdálo se, že sedět v přeplněné cele a zírat na podlahu mu nevadí.

Pumpkinův otec byl neznámý, ale jeho matka pracovala jako strážná v suterénu velké kancelářské budovy na New York avenue. Policistům trvalo tři hodiny, než odhalili pravé jméno jejího syna – Ramón Pumphrey zjistili jeho adresu a našli souseda ochotného jim prozradit, jestli má dotyčný matku.

Adelfa Pumphreyová seděla za psacím stolem hned u vchodu do suterénu, s dlouhou řadou obrazovek před sebou. Byla to vysoká mohutná žena v těsné khaki uniformě, s pistolí u pasu a výrazem naprostého nezájmu v obličeji. Policisté, kteří za ní přišli, už podobné věci dělali stokrát. Oznámili jí, co se stalo, a poté vyhledali jejího nadřízeného.

Ve městě, kde se mladí lidé vzájemně zabíjeli den co den, kůže zdrsněly a srdce se zatvrdila proti násilí. Každá matka znala mnoho jiných, které ztratily své děti. Každá taková ztráta přivedla smrt o krůček blíž a každá matka věděla, že kterýkoli den může být poslední. Matky sledovaly, jak ty ostatní přežívají své rány. Když Adelfa Pumphreyová seděla za stolem s hlavou v dlaních, myslela na to, že tělo jejího syna leží bez života někde ve studené márnici a prohlížejí je cizí lidé.

Přísahala si, že se pomstí tomu, kdo ho zabil.

Proklínala jeho otce za to, že dítě opustil.

Plakala pro svého chlapečka.

A věděla, že to přežije. Nějak tu bolest přežije.

V den, kdy mělo být vzneseno obvinění, se šla Adelfa podívat k soudu. Policisté jí sdělili, že se tam má poprvé objevit ten lump, co jí zavraždil syna. Šlo o rychlé, rutinní soudní jednání, při němž měl obviněný prohlásit, že je nevinný, a požádat o přidělení obhájce. Seděla v poslední řadě, mezi svým bratrem a jednou sousedkou, a smáčela slzami vlhký kapesník. Chtěla toho chlapce vidět. Chtěla se ho také zeptat, proč to udělal, ale věděla, že nedostane příležitost.

Obžalované přiváděli ve skupinách, jako dobytek na dražbu. Všechno to byli černoši, všichni měli oranžové kombinézy a pouta, všichni byli mladí. Tolik zmarněných životů.

Kromě náramků na rukou měl Tequila ještě řetězy kolem pasu a kotníků, neboť spáchal mimořádně násilný čin, ačkoli vypadal docela neškodně, když se s další vlnou zadržených šoural dovnitř. Krátce se rozhlédl kolem, jestli neuvidí někoho známého, s chabou nadějí, že třeba někdo přišel kvůli němu. Když ho usadili na jednu z dlouhé řady židlí, jeden z ozbrojených strážných se k němu naklonil a řekl: „Ten kluk, cos ho zabil. Tamhle vzadu, v těch modrých šatech, to je jeho máma.“

Se sklopenou hlavou se Tequila pomalu obrátil a pohlédl přímo do vlhkých, napuchlých očí Pumpkinovy matky, ale jen na vteřinu. Adelfa hleděla na hubeného chlapce ve vězeňské kombinéze, která mu byla příliš velká, a přemýšlela, kde je asi jeho matka a jak ho vychovala a jestli má otce a především, jak a proč se jeho cesta zkřížila s cestou jejího syna. Oba dva byli asi stejně staří, podobně jako zbytek obviněných – mohlo jim být kolem dvaceti let. Policisté jí prozradili, že ten útok, jak se alespoň zpočátku zdálo, nesouvisel s drogami. Ale ona tomu nevěřila. Drogy byly součástí každé úrovně života na ulici, to Adelfa věděla až příliš dobře. Pumpkin kouřil trávu a bral crack a jednou ho zatkli za držení drog, i když nikdy neměl sklony k násilí. Policisté říkali, že to vypadá na náhodné zabití. Všechna zabití na ulici jsou náhodná, tvrdil její bratr, ale každé má nějaký důvod.

Na jedné straně soudní síně stál stůl, u nějž se shromažďovaly úřední osoby. Policisté si šeptali se žalobci, kteří listovali spisy a protokoly a hrdinsky se pokoušeli udržet v papírování krok s přísunem zločinců. U stolu naproti se s každou otočkou soukolí justičního systému střídali obhájci. Soudce chrlil jedno obvinění související s drogami za druhým; v mnoha případech šlo o porušení pravidel podmínečného propuštění. Když zaznělo jméno obžalovaného, strážní ho předvedli před soudce, kde zůstal mlčky stát. Jakmile se vyřídily potřebné dokumenty a soudní příkazy, strážní dotyčného odvedli zpátky do vězení.

„Tequila Watson,“ ohlásil soudní zřízenec. Jiný zřízenec pomohl Tequilovi vstát a ten klopýtavě, za chřestění pout, popošel vpřed.

„Pane Watsone, jste obžalován z vraždy,“ prohlásil soudce zvučným hlasem. „Kolik je vám let?“

„Dvacet,“ odpověděl Tequila se svěšenou hlavou.

Obvinění z vraždy vyvolalo v soudní síni náhlé ticho. Ostatní zločinci v oranžových kombinézách obdivné přihlíželi. V právnících a policistech se probudila zvědavost.

„Můžete si dovolit právního zástupce?“

„Ne.“

„To jsem si myslel,“ zamumlal soudce a krátce pohlédl ke stolu obhajoby. Žírná pole trestního soudu města Washington D. C., oddělení závažných trestných činů, obdělávali den co den zaměstnanci Úřadu veřejného obhájce, který tvořil záchrannou síť pro všechny nemajetné obžalované. Sedmdesát procent případů, které se u tohoto soudu projednávaly, vyřizovali úředně přidělení obhájci, takže se tu při každém řízení obvykle pohybovalo půl tuctu advokátů z Úřadu veřejného obhájce, v laciných oblecích a prošlapaných mokasínech, s aktovkami plnými spisů. V tuto chvíli však byl přítomen pouze jeden, Ctihodný Clay Carter II., který se tu zastavil ohledně dvou svých mnohem méně závažných případů a nyní zjistil, že je úplně sám a všechny únikové cesty má uzavřené. Rozhlédl se kolem sebe a uvědomil si, že se Jeho Ctihodnost dívá přímo na něj. Kam se poděli všichni ostatní veřejní obhájci?

Právě před týdnem pan Carter uzavřel případ vraždy, který se vlekl téměř tři roky, než jeho klienta poslali do vězení, které už nikdy v životě neopustí, přinejmenším oficiální cestou. Clay Carter byl docela rád, že je jeho klient za mřížemi, a těšilo ho, že momentálně nemá na stole žádnou vraždu.

To se však očividně mělo změnit.

„Pane Cartere?“ obrátil se k němu soudce. Nebyl to rozkaz, ale výzva, aby postoupil kupředu a udělal to, co se očekávalo od každého veřejného obhájce – hájil chudého člověka bez ohledu na to, čeho se dopustil. Pan Carter nemohl dát najevo slabost, zejména v přítomnosti policistů a žalobců. Ztěžka polkl, potlačil zachvění a přistoupil k soudní stolici, jako by se chystal na místě požádat o trestní proces před porotou. Přebral od soudce spis, rychle prošel jeho poměrně chudý obsah, vyhnul se prosebnému pohledu Tequily Watsona a prohlásil: „Žádáme, aby bylo zaznamenáno, že obžalovaný se cítí nevinen, Vaše Ctihodnosti.“

„Děkuji vám, pane Cartere. A máme vás v záznamech uvést jako zástupce obžalovaného?“

„Prozatím ano.“ Pan Carter už v duchu hledal výmluvu, která by mu umožnila přehodit tenhle případ na nějakého kolegu z Úřadu.

„Výborně. Děkuji vám,“ opakoval soudce, zatímco už sahal po složce s dalším případem.

Právník a klient se na chvilku zastavili u stolu obhajoby. Carter získal tolik informací, kolik byl Tequila ochotný poskytnout, což nebylo mnoho. Slíbil, že nazítří zajde do vazební věznice na delší rozhovor. Zatímco si špitali, kolem stolu se náhle vyrojila spousta mladých právníků z Úřadu veřejného obhájce, Carterových kolegů, kteří jako by spadli z nebe.

Byla to past? ptal se Carter sám sebe. Vytratili se, protože věděli, že v soudní síni je muž obžalovaný z vraždy? V posledních pěti letech podobné triky dělal taky. Vyhýbat se ošklivým případům se v ÚVO považovalo za umění.

Chopil se své aktovky a vyrazil pryč prostřední uličkou mezi diváky, kolem ustaraných příbuzných, kolem Adelfy Pumphreyové a malé skupinky těch, kdo jí přišli poskytnout oporu, do chodby, která se hemžila spoustou dalších zločinců a jejich matek, přítelkyň a právníků. Někteří právníci z ÚVO přísahali, že milují chaos soudní budovy Carla H. Moultrieho – milují náročné procesy, náznak nebezpečí plynoucí z přítomnosti tolika násilníků, bolestné střety mezi oběťmi a útočníky, beznadějně přecpané soudní pořádky a své poslání, jímž je ochraňovat chudé a zajistit jim, že s nimi bude systém nakládat spravedlivě.

Jestli Claye Cartera vůbec někdy přitahovala kariéra v ÚVO, nyní si nevzpomínal proč. Za týden tomu bude přesně pět let, co tam nastoupil – výročí, které rozhodně nepovažoval za důvod k oslavě a na které si, jak doufal, nikdo jiný nevzpomene. V jednatřiceti letech byl Clay vyhořelý, trčel v kanceláři, kterou se styděl ukazovat přátelům, a nikde neviděl cestu ven. Teď měl k tomu všemu na krku další případ nesmyslné vraždy, který ho tížil každou minutou víc a víc.

Ve výtahu se proklínal za to, že se nechal takhle hloupě uvrtat na vraždu. Byla to začátečnická chyba; při svých zkušenostech neměl padnout do takové pasti, a už vůbec ne na známém území. Dám výpověď, sliboval si jako téměř každý den v uplynulém roce.

Ve výtahu mu dělali společnost dva další lidé – nějaká soudní úřednice s rukama plnýma spisů a zhruba čtyřicetiletý muž ve značkovém černém oblečení – džíny, tričko, sako, boty z krokodýlí kůže. Před sebou držel noviny a předstíral, že si v nich čte s pomocí malých brýlí posazených na špičce poměrně dlouhého a ušlechtilého nosu; ve skutečnosti si prohlížel Claye, který si toho vůbec nevšiml. Proč by měl někdo ve výtahu v téhle budově věnovat pozornost komukoli jinému?

Kdyby Clay Carter dával pozor a nebyl pohroužený v pochmurných úvahách, postřehl by, že ten člověk je na obžalovaného oblečený příliš dobře, ale na právníka příliš neformálně. Kromě novin s sebou neměl vůbec nic, což bylo trochu divné, neboť soudní síň H. Carla Moultrieho neproslula zrovna jako místo vhodné k poklidné četbě. Nevypadal jako soudce, úředník, oběť ani obžalovaný, ale Clay ho vůbec nevzal na vědomí.

2

Ve městě, kde působilo 76000 advokátů, mnozí z nichž se shromažďovali v megafirmách sídlících na dostřel od Kapitolu – v bohatých a mocných advokátních kancelářích, kde nejchytřejší partneři dostávali neuvěřitelně vysoké bonusy, nejhloupější kongresmani uzavírali lukrativní lobbovací dohody a nejžádanější právníci měli vlastní agenty –, patřil Úřad veřejného obhájce k daleko nižší lize. Úplně jiná kategorie.

Někteří advokáti z ÚVO byli fanaticky oddaní obhajobě chudých a utlačovaných a práce pro ně neznamenala jen předstupeň k jiné kariéře. Bez ohledu na to, jak málo vydělávali a jak napjatý měli rozpočet, si užívali svou osamělou nezávislost a uspokojení z toho, že bojují na straně outsiderů.

Jiní veřejní obhájci si říkali, že tohle zaměstnání je pouze dočasné, jen únavný výcvik, kterým musejí projít, než se jim otevřou dveře ke slibnější kariéře. Začněte od píky, ušpiňte si ruce, spatřete a dělejte věci, k nimž se žádný společník významné advokátní kanceláře nikdy ani nepřiblíží, a jednoho dne vás nějaká firma, která to dokáže ocenit, za vaši snahu odmění. Obrovské zkušenosti z praxe, kontakty se soudci, úředníky a policisty, zvládání obrovské pracovní zátěže, umění jednat i s těmi nejobtížnějšími klienty – to bylo jen několik z výhod, které mohli veřejní obhájci nabídnout zaměstnavatelům už po několika letech v Úřadě.

V ÚVO pracovalo osmdesát právníků, namačkaných v malých stísněných kancelářích na dvou podlažích Budovy veřejné správy Washingtonu D. C., světlé, čtverhranné betonové stavby známé jako Krychle, která stála na Massachusetts avenue poblíž Thomasova okruhu. V bludišti kancelářiček oddělených pouze přepážkami se pohybovalo rovněž čtyřicet mizerně placených sekretářek a tři tucty advokátních asistentů. Ředitelkou byla žena jménem Glenda, která trávila většinu času za zamčenými dveřmi své kanceláře, protože si tam připadala v bezpečí.

Nástupní plat právníka v ÚVO dělal 36 000 dolarů ročně. Zvyšoval se jen nepatrně a pomalu. Služebně nejstarší právník, vyčerpaný třiačtyřicetiletý stařec, vydělával 57 600 dolarů ročně a už devatenáct let vyhrožoval výpovědí. Pracovní zátěž byla drtivá, protože město svůj boj se zločinností prohrávalo. Počet nemajetných zločinců stále stoupal. V minulých osmi letech Glenda každoročně podávala návrh rozpočtu, v němž žádala deset právníků a tucet advokátních asistentů navíc. V posledních čtyřech letech pravidelně dostávala nižší rozpočet než v předchozím roce. Teď musela řešit otázku, které advokátní asistenty bude muset propustit a které obhájce přemluvit, aby začali pracovat na částečný úvazek.

Jako většina ostatních veřejných obhájců, ani Clay Carter nešel na práva s úmyslem zasvětit svůj život obhajobě nemajetných zločinců, nebo tím strávit byť jen několik let. Vůbec ne. Když Clay studoval na právnické fakultě v Georgetownu, jeho otec měl v D. C. vlastní firmu. Clay tam během studií celá léta pracoval na částečný úvazek a měl dokonce vlastní kancelář. Jejich představy tehdy neznaly hranic – otec a syn společně provozují advokátní praxi a peníze se jenom sypou.

Jenže firma zkrachovala, když byl Clay v posledním ročníku, a jeho otec musel opustit město. To byl zase jiný příběh. A> Clay se stal veřejným obhájcem, protože takhle na poslední chvíli se prostě žádné jiné místo nenabízelo.

Trvalo tři roky, než si naléháním a intrikami zajistil samostatnou kancelář, o niž se nemusel dělit s dalším právníkem nebo advokátním asistentem. Velká byla jako průměrná komora na smetáky v domku na předměstí, neměla okna a psací stůl zabíral polovinu místnosti. Jeho kancelář v otcově bývalé firmě byla čtyřikrát větší, s výhledem na Washingtonův památník, a přestože se Clay pokoušel na ten pohled z okna zapomenout, nedokázal si ho vymazat z paměti. O pět let později ještě pořád občas sedával u stolu, hleděl na stěny, které jako by se každý měsíc stahovaly blíž, a ptal se sám sebe, jak se mohlo stát, že se zřítil z tamté kanceláře do téhle.

Nyní hodil spis Tequily Watsona na svůj velmi čistý a uklizený stůl a svlékl si sako. V takovém neutěšeném prostředí by bylo snadné začít to místo zanedbávat, připustit, aby se spisy a papíry nahromadily, zaneřádit si kancelář a svádět to na přepracovanost a nedostatek personálu. Ale jeho otec pevně věřil, že dobře uspořádaný stůl odráží dobře uspořádanou mysl. Když člověk nedokáže najít to, co potřebuje, do třiceti vteřin, přichází o peníze, říkával s oblibou. A dalším pravidlem, které se Clay naučil dodržovat, bylo okamžité odpovídání na telefonické vzkazy.

Takže o svůj stůl a kancelář úzkostlivě pečoval, ke značnému pobavení uštvaných kolegů. Diplom z georgetownské právnické fakulty si pověsil v pěkném rámu doprostřed stěny. Během prvních dvou let v ÚVO odmítal ten diplom vystavovat z obavy, že by se ostatní právníci divili, proč někdo, kdo má tak prestižní školu, pracuje za minimální mzdu. Kvůli zkušenostem, říkal si, jsem tady, abych nasbíral zkušenosti. Každý měsíc soudní řízení – náročné procesy vedené proti protřelým žalobcům před přísnými porotami. Takovýhle výcvik v terénu, ve špíně skutečného světa, by nemohla nabídnout žádná velká firma. Peníze přijdou později, až se z něj ve velmi mladém věku stane ostřílený obhájce.

Zadíval se na Watsonův tenký spis uprostřed stolu a zauvažoval, jestli by se to nedalo hodit na někoho jiného. Těžké případy, skvělá průprava a všechny ty ostatní sračky, s nimiž se musel jako špatně placený veřejný obhájce potýkat, ho už unavovaly.

Na stole měl šest růžových papírků se vzkazy; pět bylo pracovních, šestý od Rebeky, jeho dlouholeté přítelkyně. Zavolal jí okamžitě.

„Mám spoustu práce,“ informovala ho po povinné krátké výměně zdvořilostí.

„Ty jsi volala mně,“ připomněl jí Clay.

„Jo, ale mám na tebe jen minutku.“ Rebecca pracovala jako asistentka poměrně bezvýznamného kongresmana, který byl předsedou nějakého zcela zbytečného podvýboru. Ale protože byl předseda, získal další kancelář, a tu musel obsadit lidmi jako Rebecca, kteří mu celé dny hekticky připravovali další a další projevy určené k tomu, aby je nikdo neposlouchal. Rebečin otec zatahal za nějaké nitky, aby jí tohle místo sehnal.

„Já mám taky všeho až nad hlavu,“ podotkl Clay. „Právě jsem dostal další případ vraždy.“ Podařilo se mu vpravit do toho výroku stopu pýchy, jako by stát se právním zástupcem Tequily Watsona bylo nějaké vyznamenání.

Často spolu hráli tuhle hru. Kdo má víc práce? Kdo je důležitější? Kdo pracuje usilovněji? Kdo je ve větším stresu?

„Máma má zítra narozeniny,“ řekla Rebecca a na zlomek vteřiny se odmlčela, jako by předpokládala, že to Clay ví. Nevěděl to. Nezajímalo ho to. Neměl její matku rád. „Pozvali nás na večeři do klubu.“

Už tak mizerný den se rázem ještě zhoršil. Jediná odpověď, kterou Clay mohl nabídnout, zněla: „Samozřejmě.“ A měl by to udělat rychle.

„Kolem sedmé. Ve společenském.“

„Samozřejmě.“ Radši bych večeřel s Tequilou Watsonem ve vězení, pomyslel si.

„Už musím běžet,“ oznámila Rebecca. „Uvidíme se tam. Miluju tě.“

„Miluju tě.“

Šlo o typický rozhovor mezi těmi dvěma; jen několik rychlých replik, než každý vyrazí jiným směrem zachraňovat svět. Podíval se na její fotografii na stole před sebou. Jejich vztah byl zatížený tolika komplikacemi, že by dokázaly potopit deset manželství. Jeho otec kdysi žaloval jejího otce a nikdy se úplně nevyjasnilo, kdo ten spor vyhrál. Její rodina měla údajně kořeny mezi smetánkou Alexandrie; on byl armádní spratek, co se s rodiči stěhoval z místa na místo. Oni byli pravicoví republikáni, on ne. Jejímu otci se přezdívalo Buldozer Bennett kvůli tomu, jak neúnavně likvidoval všechno, co mu stálo v cestě, aby mohl na předměstích v severní Virginii kolem D. C. stavět další a další ohavné řadové domy. Clayovi vadilo, jak se ta severovirginská výstavba rozlézá, a tajně přispíval dvěma ekologickým skupinám, které proti bezohledným stavitelům bojovaly. Její matka myslela jen na vylepšení svého společenského postavení a ze všech sil se snažila zařídit, aby se její dvě dcery opravdu výhodně provdaly. Clay svou matku neviděl jedenáct let. Pokud jde o postavení, postrádal jakékoli ambice. A neměl žádné peníze.

Téměř čtyři roky jejich vztah přežíval každoměsíční hádku, z nichž většinu vyvolala její matka. Držela ho při životě láska a touha a rozhodnutí uspět navzdory překážkám. Ale Clay už cítil na Rebečině straně únavu, plíživé ochabování způsobené věkem a neustálým tlakem ze strany příbuzných. Bylo jí osmadvacet. Nechtěla dělat kariéru. Chtěla mít manžela a rodinu a trávit dlouhé dny v soukromém venkovském klubu, kde by mohla rozmazlovat své děti, hrát tenis a obědvat se svou matkou.

Paulette Tullosová se před Clayem vynořila tak nečekaně, že sebou trhnul leknutím. „Dostali tě, co?“ prohodila s úšklebkem. „Další vražda.“

„Tys tam byla?“ zeptal se Clay.

„Všechno jsem viděla. Poznala jsem, co se chystá, sledovala jsem, jak se to děje, nemohla jsem tě zachránit, kámo.“

„Díky. Máš to u mě.“

Nabídl by jí židli, ale v kanceláři měl pouze jednu. Na další tam nezbývalo místo a každopádně ani nebyly nutné, protože všichni Clayovi klienti byli ve vězení. V ÚVO nepatřilo k běžné rutině sedět a povídat si.

„Jakou mám naději, že se toho zbavím?“ zeptal se.

„Minimální až žádnou. Komu bys to chtěl vrazit?“

„Myslel jsem na tebe.“

„Je mi líto. Už mám na krku dvě vraždy. A Glenda s tím kvůli tobě hýbat nebude.“

Paulette byla v ÚVO jeho nejlepší přítelkyně. Vyrostla v drsnější části města, brala každou práci, aby mohla po večerech vystudovat střední školu a práva, a zdálo se, že skončí jako typická příslušnice střední třídy, dokud nepotkala jistého postaršího řeckého džentlmena se zálibou v mladých černoškách. Oženil se s ní a zařídil jí pohodlný byt v severozápadním Washingtonu, načež se vrátil do Evropy, kde se mu líbilo víc. Paulette tušila, že tam má taky jednu nebo dvě manželky, ale velké starosti jí to nedělalo. Žila si pohodlně a jen zřídka byla sama. Po deseti letech fungovalo tohle uspořádání docela dobře.

„Slyšela jsem, jak se o tom žalobci baví,“ řekla. „Další pouliční přestřelka, ale s nejasným motivem.“

„V dějinách našeho krásného města rozhodně není první.“

„Ale stejně, žádný zjevný motiv.“

„Vždycky se najde nějaký motiv – prachy, drogy, násilí, nové značkové boty.“

„Jenže ten kluk vypadal docela mírumilovně a zatím neměl v rejstříku nic násilného, ne?“

„První dojmy často klamou, Pauletto, to přece moc dobře víš.“

„Jermaine dostal přede dvěma dny dost podobný případ. Taky bez zjevného motivu.“

„O tom jsem neslyšel.“

„Mohl by ses ho zeptat. Je tu nový, má spoustu ctižádosti, a kdo ví, třeba se ti podaří mu to šoupnout.“

„Už za ním letím.“

Jermaina v jeho kanceláři nenašel, ale dveře Glendiny kanceláře byly kupodivu pootevřené. Clay na ně zaťukal a bez vyzvání vstoupil. „Měla byste pro mě minutku?“ zeptal se s plným vědomím, jak strašně Glenda nesnáší, když musí věnovat minutku komukoli ze svých zaměstnanců. Úřad se jí dařilo vést docela dobře, zvládala rozdílení úkolů, lepila rozpočet, jak se dalo, a především se vyznala v politikaření na radnici. Ale neměla ráda lidi. Raději pracovala za zavřenými dveřmi.

„Jistě,“ odpověděla stroze a nepřesvědčivě. Bylo jasné, že se jí to vyrušení vůbec nezamlouvá, a přesně takovou reakci Clay očekával.

„Čistě náhodou jsem byl dneska dopoledne u soudu v nesprávnou chvíli a strčili mi případ vraždy, kterého bych se raději vzdal. Právě jsem dotáhl do konce ten Taxelův případ, který se, jak víte, vlekl skoro tři roky. Potřebuju si od vražd odpočinout. Co kdyby si to vzal některý z těch mladších?“

„Chcete se toho vzdát, pane Cartere?“ opáčila s povytaženým obočím.

„S radostí. Pár měsíců jen na drogách a vloupáních. Nic jiného si nepřeju.“

„A kdo by podle vás měl převzít toho – ehm koho že se ten případ týká?“

„Tequily Watsona.“

„Tequila Watson. Komu bychom ho měli podle vás dát, pane Cartere?“

„To je mi celkem jedno. Jenom potřebuju pauzu.“

Opřela se na otáčivé židli jako nějaká moudrá stará předsedkyně správní rady a začala zamyšleně žvýkat konec tužky. „To asi všichni, ne, pane Cartere? Všichni bychom potřebovali pauzu, nemyslíte?“

„Ano, nebo ne?“

„Máme tady osmdesát právníků, pane Cartere, a jen zhruba polovina z nich má dostatečnou kvalifikaci, aby mohla pracovat na vraždách. Všichni už obhajují nejméně dva obžalované. Jestli se vám podaří někoho z nich přesvědčit, aby váš případ dobrovolně převzal, vaše věc, ale ode mě to nikdo za úkol nedostane.“

Na odchodu Clay prohodil: „Docela bych ocenil zvýšení platu, kdybyste na tom mohla zapracovat.“

„Napřesrok, pane Cartere. Napřesrok.“

„A advokátního asistenta.“

„Napřesrok.“

Spis Tequily Watsona tedy zůstal ležet v pečlivě uklizené a uspořádané kanceláři Jarretta Claye Cartera II., právního zástupce.

3

Přece jenom to byla věznice, ačkoli ji postavili teprve nedávno a při svém slavnostním otevření se stala zdrojem velké pýchy pro hrstku městských radních, pořád to byla věznice. Přestože ji navrhovali špičkoví bezpečnostní poradci a vybavená byla nejmodernějším technickým zabezpečením, stejně to byla věznice. Výkonná, bezpečná, humánní a navzdory tomu, že ji vybudovali pro nové století,už v den svého otevření přeplněná. Zvenčí připomínala obrovskou červenou škvárobetonovou tvárnici postavenou na výšku, bez oken, bez naděje, plnou zločinců a nespočetných osob, které je měly střežit. Aby to působilo lépe, budova dostala název Centrum trestního práva, moderní eufemismus, který architekti podobných projektů s oblibou používali. Byla to věznice.

A Clay Carter v ní trávil velkou část své pracovní doby. Téměř se všemi svými klienty se scházel zde, poté, co byli zatčeni, a předtím, než byli propuštěni na kauci, pokud ji byli schopni složit. Mnozí na ni neměli. Mnozí byli zatčeni za nenásilné trestné činy, a ať už byli vinní, nebo nevinní, drželi je pod zámkem až do vynesení rozsudku. Tigger Banks strávil ve vězení téměř osm měsíců za vloupání, jehož se nedopustil. Přišel o obě svá zaměstnání na částečný úvazek. Přišel o byt. Přišel o důstojnost. Když Tigger Clayovi zavolal naposledy, úpěnlivě ho prosil o peníze. Ten kluk byl zase na cracku, žil na ulici a čekaly ho jenom problémy.

Každý washingtonský obhájce ve věcech trestních znal nějakého Tiggera Bankse, všechny ty příběhy končily špatně a nedalo se s tím nic dělat. Náklady na jednoho vězně činily 40 000 dolarů ročně. Proč se systém tolik snažil vyhazovat peníze oknem?

Claye už tyhle otázky unavovaly, unavovalo ho, kolik Tiggerů během své kariéry potkal, unavovala ho věznice a pořád stejní nabručení strážní, kteří ho vítali u suterénního vchodu, kudy advokáti obvykle chodili dovnitř. A unavoval ho zápach toho místa a idiotské procedury zaváděné papírožrouty, co příliš horlivě četli příručky, jak udržet věznice bezpečné. Byla středa, devět hodin ráno, ačkoli Clayovi připadaly všechny dny stejné. Přistoupil k přepážce s posuvným sklem pod nápisem OBHÁJCI, a jakmile se úřednice ujistila, že ho nechala čekat dost dlouho, odsunula sklo a neřekla nic. Nemusela nic říkat, neboť ona a Clay se na sebe bez pozdravu mračili už téměř pět let. Zapsal se do knihy, postrčil ji zpátky a žena opět uzavřela okénko, bezpochyby z neprůstřelného skla, které ji mělo zřejmě chránit před běsnícími advokáty.

Glenda se už dva roky marně pokoušela zavést jednoduchou metodu spočívající v tom, že by právníci z ÚVO, a nejen oni, mohli zatelefonovat hodinu před plánovaným příchodem a domluvit si, aby se ve stanovenou dobu jejich klienti nacházeli někde poblíž místnosti určené k poradám s advokáty. Byla to prostá žádost, a právě kvůli tomu se nejspíš propadla kamsi do hlubin byrokratického pekla.

U stěny stála řada židlí, kde měli advokáti čekat, zatímco jejich požadavky kdosi šnečím tempem předával výš. V devět ráno tam vždycky posedávalo pár obhájců, nervózně listovali ve spisech, šeptali do mobilních telefonů a ostatní nebrali na vědomí. Kdysi, na počátku své kariéry, si s sebou Clay nosil tlusté právnické příručky, které studoval a podtrhával si v nich žlutým zvýrazňovačem, aby na kolegy udělal dojem svou pracovitostí. Dneska si vytáhl Post a začetl se do sportovních stránek. Jako vždycky sledoval hodinky, aby zjistil, kolik času promarní čekáním na Tequilu Watsona.

Čtyřiadvacet minut. To není nejhorší.

Strážný ho odvedl po chodbě do dlouhé místnosti rozdělené tlustým plexisklem. Ukázal na čtvrtou kóji od konce a Clay se tam posadil. Druhá polovina kóje, za přepážkou, zela prázdnotou. Další čekání. Vytáhl si z aktovky dokumenty a zamyslel se nad otázkami, které by měl Tequilovi položit. V kóji napravo seděl právník pohroužený do naléhavé, ale tlumené konverzace s klientem, jehož Clay neviděl.

Strážný se vrátil a šeptem Claye oslovil, jako by takové rozhovory byly zakázané. „Váš hoch měl špatnou noc,“ sdělil mu v podřepu a nejisté se ohlédl po bezpečnostních kamerách.

„Co se stalo?“ zeptal se Clay.

„Asi tak ve dvě ráno se z ničeho nic vrhl na nějakýho kluka, pěkně ho zmlátil, rozpoutal docela slušnou výtržnost. Šest našich chlapů mělo co dělat, aby je dostali od sebe. Je na tom dost bledě.“

„Tequila?“

„Watson, jo, to je on. Ten druhej skončil v nemocnici. Můžete asi čekat pár dalších obvinění.“

„Tohle víte určitě?“ zeptal se Clay a také se ohlédl přes rameno.

„Máme to na videu.“ Konec diskuse.

Oba vzhlédli, když dva dozorci přivedli Tequilu k jeho židli; každý ho pevně držel za jeden loket. Na rukou měl pouta, a přestože vězňům při hovorech s obhájci obvykle želízka snímali, Tequilova zůstala na místě. Posadil se. Dozorci trochu ustoupili, ale zůstali nablízku.

Levé oko měl tak oteklé, že se změnilo v tenkou škvírku; v obou koutcích mu zaschla krev. Pravé dokázal otevřít, ačkoli bělmo měl jasně červené. Uprostřed čela měl přilepený čtvereček gázy a na bradě náplast. Rty i čelisti byly napuchlé do takové míry, že Clay chvilku váhal, zda má před sebou vůbec správného klienta. Někdo se nedávno pokoušel z člověka, který seděl naproti němu za plexisklovou přepážkou, vymlátit duši.

Clay sáhl po černém telefonním sluchátku a gestem Tequilovi naznačil, že má udělat totéž. Klient vzal sluchátko neobratně do spoutaných rukou.

„Jste Tequila Watson?“ zeptal se Clay a snažil se chlapci hledět do očí.

Klient přikývl, velmi pomalu, jako by se mu při tom pohybu v hlavě přesouvaly uvolněné kosti.

„Byl jste u lékaře?“

Přikývnutí, ano.

„Tohle váni udělali dozorci?“

Bez váhání zavrtěl hlavou. Ne.

„Ostatní vězni z cely?“

Přikývnutí, ano.

„Řekli mi, že jste tu rvačku rozpoutal vy, zmlátil jste někoho tak, že skončil v nemocnici. Je to pravda?“

Přikývnutí, ano.

Bylo těžké představit si Tequilu Watsona, který mohl vážit maximálně pětašedesát kilo, jak se pokouší zastrašovat lidi v přecpané cele washingtonské vazební věznice.

„Znal jste toho člověka?“

Pohyb hlavou do stran. Ne.

Clay sluchátko zatím nepotřeboval a už měl téhle znakové řeči plné zuby. „Proč přesně jste toho člověka ztloukl?“

Oteklé rty se s velkou námahou konečně rozevřely. „Nevím,“ vypravil ze sebe Tequila pomalu; mluvení mu zjevně působilo bolest.

„To je skvělé, Tequilo. S tím můžu fakt pracovat. Co takhle sebeobrana? Zaútočil na vás ten muž? Uhodil vás jako první?“

„Ne.“

„Byl zfetovaný nebo opilý?“

„Ne.“

„Nadával, vyhrožoval nebo tak něco?“

„Spal.“

„Spal?“

„Jo.“

„Chrápal moc nahlas? Zapomeňte na to.“

Dívali se na sebe a jako první uhnul očima právník, který náhle pocítil potřebu zapsat si něco do svého žlutého poznámkového bloku. Clay tam naškrabal datum, čas, místo a jméno klienta, čímž vyčerpal veškerá důležitá fakta, která by mohl uvést. V hlavě měl stovku otázek a po nich následovala další stovka. Při těchto úvodních pohovorech byly prakticky pokaždé stejné; pouze základní údaje o ubohém životě jeho klienta a o tom, co vedlo k jejich setkání. Pravda se střežila jako drahokamy a procházela plexisklem jen v případě, že se klient necítil ohrožen. Na otázky o rodině, škole, práci a přátelích se obvykle odpovídalo poměrně upřímně. Ale dotazy ohledně trestného činu samotného už znamenaly další úroveň hry. Každý obhájce jen trochu zběhlý v trestním právu věděl, že při úvodních pohovorech nemá smysl příliš zkoumat čin samotný. Podrobnosti je třeba hledat jinde. Použít vodítka, která klient nabídne. Pravda možná vyjde najevo později.

Ale zdálo se, že Tequila je jiný. Zatím neprojevil sebemenší strach z pravdy. Clay se rozhodl, že si ušetří spoustu, velkou spoustu hodin svého vzácného času. Naklonil se blíž a ztlumil hlas. „Říkají, že jste zabil nějakého kluka. Prý jste ho pětkrát střelil do hlavy.“

Opuchlý obličej se nepatrně pohnul na znamení souhlasu.

„Šlo o jistého Ramóna Pumphreye, rovněž známého pod přezdívkou Pumpkin. Znal jste toho člověka?“

Přikývnutí, ano.

„Střelil jste po něm?“ Clay nyní téměř šeptal. Dozorci pospávali, ale takovéhle otázky obhájci přesto obvykle nekladli, každopádně ne ve vězení.

„Ano,“ řekl Tequila tiše.

„Pětkrát?“

„Myslel jsem, že šestkrát.“

Takže proces jde k čertu. Tenhle případ uzavřu do dvou měsíců, pomyslel si Clay. Rychlá dohoda o přiznání viny. Výměnou za doživotí.

„Šlo o obchod s drogami?“ zeptal se.

„Ne.“

„Okradl jste ho?“

„Ne.“

„Pomozte mi trochu, Tequilo. Měl jste k tomu přece nějaký důvod, ne?“

„Znal jsem ho.“

„To je všechno? Znal jste ho? To je váš nejlepší argument?“

Vězeň přikývl, ale neřekl nic.

„Šlo o holku, ne? Přistihl jste ho se svou holkou? Máte přece přítelkyni, ne?“

Tequila zavrtěl hlavou. Ne.

„Souvisela ta střelba nějak se sexem?“

Ne.

„Mluvte se mnou, Tequilo, jsem váš obhájce. Jsem jediný člověk na téhle planetě, který se vám teď snaží pomoct. Dejte mi něco, s čím bych mohl pracovat.“

„Dřív jsem si od Pumpkina kupoval drogy.“

„No, to je řeč. Kdy to bylo?“

„Před pár lety.“

„Dobrá. Dlužil vám nějaké peníze nebo drogy? Dlužil jste mu něco vy?“

„Ne.“

Clay se zhluboka nadechl a poprvé si všiml Tequilových rukou. Byly poseté drobnými šrámy a tak naběhlé, že se téměř nedaly rozeznat klouby. „Hodně se perete?“

Možná přikývnutí, možná nesouhlas. „Teď už ne.“

„Ale dřív ano?“

„Dětský rvačky. Jednou jsem se popral s Pumpkinem.“

Konečně. Clay se opět zhluboka nadechl a zvedl propisku. „Á, děkuji pěkně, pane. Kdy přesně jste se popral s Pumpkinem?“

„To už je dlouho.“

„Kolik vám bylo let?“

Pokrčení rameny byla jediná možná odpověď na hloupou otázku. Clay ze zkušenosti věděl, že jeho klienti nemají žádnou představu o čase. Oloupili je včera nebo je zatkli minulý měsíc, ale jakmile zkusíte zapátrat v minulosti vzdálenější než třicet dní, všechny události se slévají. Život na ulici znamenal boj o přežití dnešního dne, na vzpomínky nebyl čas a minulost koneckonců neobsahovala nic, po čem by se dalo tesknit. Budoucnost neexistovala, takže tento referenční bod byl podobně neurčitý.

„Děcka,“ pronesl Tequila. Držel se jednoslovných odpovědí, možná ze zvyku, který neměl nic společného s rozbitou čelistí.

„Kolik vám bylo?“

„Asi dvanáct.“

„Stalo se to ve škole?“

„Hráli jsme basket.“

„Byla to ošklivá rvačka, na nože, s přeraženýma rukama a nohama nebo tak něco?“

„Ne. Velký kluci nás od sebe odtrhli.“

Clay na chvilku sluchátko odložil a v duchu shrnul možnou obhajobu. Dámy a pánové porotci, můj klient střelil pana Pumphreye (jenž byl beze zbraně) pětkrát nebo šestkrát zblízka do hlavy v zapadlé uličce ukradenou pistolí ze dvou důvodů: zaprvé ho znal a zadruhé se asi tak před osmi lety poprali na hřišti. Možná to nevypadá jako moc dobrý důvod, dámy a pánové, ale všichni víme, že ve Washingtonu D. C. jsou tyto dva důvody stejně dobré jako každý jiný.

Do sluchátka se zeptal: „Vídal jste Pumpkina často?“

„Ne.“

„Kdy jste ho před tou střelbou viděl naposledy?“

Pokrčení rameny. Opět problém s vnímáním času.

„Vídal jste ho jednou týdně?“

„Ne.“

„Jednou měsíčně?“

„Ne.“ ?

„Dvakrát do roka?“

„Možná.“

„Když jste ho potkal přede dvěma dny, pohádali jste se? Zkuste mi trochu pomoct, Tequilo, potřeboval bych od vás nějaké podrobnosti.“

„Nepohádali jsme se.“

Tequila položil sluchátko a začal pohybovat hlavou dopředu a dozadu, aby se zbavil nějakých křečí. Očividně trpěl bolestmi. Zdálo se, že se mu pouta zařezávají do kůže. Jakmile znovu zvedl sluchátko, řekl: „Povím vám pravdu. Měl jsem pistoli a chtěl jsem někoho zastřelit. Kohokoli, bylo mi jedno koho. Odešel jsem z toho Tábora a jen tak jsem bloumal po ulicích, bez cíle, hledal jsem někoho, koho bych mohl oddělat. Málem jsem dostal jednoho Korejce před jeho krámem, ale kolem se motalo moc lidí. Zahlídnul jsem Pumpkina. Znal jsem ho. Chvilku jsme mluvili. Řekl jsem mu, že mám něco u sebe, jestli chce dávku. Zašli jsme do uličky. Zastřelil jsem ho. Nevím proč. Prostě jsem chtěl někoho zabít.“

Když bylo jasné, že vyprávění skončilo, Clay se zeptal: „Co je Tábor?“

„Léčebna. Tam jsem bydlel.“

„Jak dlouho jste tam byl?“

Zase ten čas. Ale klientova odpověď ho překvapila. „Sto patnáct dní.“

„Byl jste sto patnáct dní čistý?“

„Byl jste čistý, když jste zastřelil Pumpkina?“

„Jo. Pořád jsem. Sto šestnáct dní.“

„Zastřelil jste už někdy někoho?“

„Ne.“

„Kde jste vzal tu pistoli?“

„Ukradl jsem ji z bratrancova bytu.“

„Tábor je uzavřená léčebna?“

„Jo.“

„Utekl jste odtamtud?“

„Dostal jsem dvouhodinovou vycházku. Po sto dnech můžete jít na dvě hodiny ven a pak se vrátit.“

„Takže jste odešel z Tábora, zamířil do domu svého bratrance, ukradl tam pistoli, poté jste začal chodit po ulicích a hledat někoho, koho byste mohl zastřelit, a našel Pumpkina?“

Než Clay dokončil větu, Tequila už přikyvoval. „Přesně tak to bylo. Neptejte se mě proč. Nevím to. Prostě to nevím.“

Zdálo se, že se v Tequilově zarudlém pravém oku objevuje nějaká vlhkost, možná způsobená pocitem viny a výčitkami svědomí, ale Clay si nemohl být jistý. Vytáhl z aktovky pár papírů a prostrčil je otvorem v přepážce. „Podepište to tam, kde jsou červené křížky. Za pár dní přijdu znovu.“

Tequila si dokumentů nevšímal. „Co se mnou bude?“ zeptal se.

„O tom si promluvíme později.“

„Kdy mě odsud pustí?“

„To bude možná trvat dost dlouho.“

4

Lidé, kteří vedli tábor osvobození, necítili potřebu uhýbat před problémy. Nepokusili se dostat co nejdál od válečné zóny, která jim dodávala oběti. Žádná rehabilitační farma v srdci poklidného venkova. Žádná odlehlá protidrogová léčebna v lepší části města. Táborníci přicházeli z ulice a na ulici se zase vraceli.

Vchod do areálu Tábora se nacházel na W Street v severním Washingtonu, na dohled od řady zabedněných, opuštěných dvojdomků, které čas od času využívali překupníci cracku. Nedaleko bylo rovněž nechvalně proslulé parkoviště u zrušené benzinové pumpy. Tady se dealeři drog scházeli se svými dodavateli a obchody uzavírali bez sebemenší snahy o utajení. Podle neoficiálních policejních zpráv z tohoto parkoviště odváželi víc prostřílených mrtvol než z jakéhokoli jiného místa v D. C.

Clay pomalu projížděl po W Street, dvířka auta zamčená, obě ruce pevně na volantu. Očima těkal kolem sebe, uši nastražené, zda neuslyší zvuky střelby. V tomhle ghettu představoval bílý muž neodolatelný terč v kteroukoli denní dobu.

Tábor sídlil v bývalém skladišti, které poslední majitel dávno opustil, takže propadlo městu, a to ho na oplátku za pár dolarů prodalo neziskové organizaci, jež ze záhadného důvodu soudila, že by pro ten prostor mohla mít využití. Byla to masivní stavba z červených cihel, od chodníku po střechu hnědě omítnutá, přičemž spodní část se usilovně pokoušeli přemalovat sprejeři z okolí. Táhla se podél ulice a do hloubky zabírala celý jeden blok domů. Všechny dveře i okna na bočních stranách byly zazděné a přemalované, takže se vedení léčebny obešlo bez plotů a ostnatých drátů. Kdyby se odtud někdo pokoušel uprchnout, potřeboval by kladivo, dláto a celý den nepřerušované usilovné práce.

Clay zaparkoval svou Hondu Accord přímo před vchodem do budovy a chvilku se rozhodoval, jestli má ujet, nebo vystoupit. Nad bytelnými dvoukřídlými vraty visela malá tabulka s nápisem: Tábor osvobození. Soukromý pozemek. Vstup zakázán. Jako by dovnitř mohl někdo náhodou zabloudit nebo tam chtít proniknout. Kolem se potulovala obvyklá sbírka místních týpků: několik mladíků, kteří u sebe bezpochyby měli drogy a dost střelných zbraní, aby odrazili i policejní jednotku, párek opilců, kteří společně vrávorali kamsi do dálky, a osoby, které vypadaly jako rodinní příslušníci chystající se na návštěvu k pacientům Tábora. Práce už Claye zavedla do většiny nepříjemnějších částí Washingtonu a naučil se jednat tak, jako by vůbec neznal strach. Jsem právník. Jsem tady pracovně. Uhněte mi z cesty. Nemluvte na mě. Během téměř pěti let strávených v ÚVO na něj ještě nikdo nevystřelil.

Zamknul hondu a nechal ji u obrubníku. Už když to dělal, smutně si přiznal, že jeho autíčko by nejspíš nezaujalo ani chuligány z téhle ulice. Vůz byl dvanáct let starý a měl najeto skoro tři sta tisíc kilometrů. Klidně si ho vemte, řekl si v duchu Clay.

Zhluboka se nadechl a zvědavých pohledů gangsterů na chodníku si nevšímal. V okruhu tří kilometrů se nevyskytuje jediný další běloch, pomyslel si. Stiskl zvonek u dveří a z reproduktoru pod ním se vzápětí chraptivě ozvalo: „Kdo je tam?“

„Jmenuju se Clay Carter. Jsem advokát. V jedenáct hodin mám schůzku s Talmadgem X.“ Jméno pronesl velmi zřetelně, stále přesvědčený, že jde o nějaký omyl. Do telefonu se sekretářky zeptal, jak se příjmení pana X píše, a ona celkem hrubě opáčila, že to vůbec není příjmení. Tak co to je? Je to X. Přeberte si to sám. Nic na tom nezměníte.

„Moment,“ řekl hlas v reproduktoru a Clay čekal. Upřeně hleděl na dveře a ze všech sil se snažil ignorovat všechno kolem sebe. Koutkem oka postřehl, jak se někde nalevo od něho, dost blízko, cosi pohnulo.

„Páni, čéče, ty jseš advokát?“ zeptal se jeden mladý černoch pronikavým hlasem určeným pro co nejširší okruh posluchačů.

Clay se obrátil a pohlédl do zrcadlových brýlí svého mučitele. „Jo,“ odpověděl tak klidně, jak dokázal.

„Ty nejseš žádnej advokát,“ oznámil mu černoch. Za ním se už začal tvořit malý dav čumilů.

„Bohužel ano,“ řekl Clay.

„Ty přece nemůžeš bejt advokát, čéče.“

„V žádným případě,“ přidal se někdo z ostatních.

„Víš určitě, že jseš advokát?“

„Jo,“ přistoupil Clay na jejich hru.

„Jestli jseš advokát, proč jezdíš tak mizernou károu?“

Clay nevěděl, co se ho dotklo víc – smích okolostojících, nebo pravdivost toho prohlášení. Ještě situaci zhoršil.

„Mercedesem jezdí manželka,“ odsekl v chabém pokusu o vtip.

„Dyť nejseš ženatej. Nemáš prstýnek.“

Čeho dalšího si asi všimli? napadlo Claye. Ještě pořád se chechtali, když na dveřích cvakl zámek a ty se vzápětí otevřely. Potlačil touhu vrazit dovnitř, jako by mu hořelo za patami, a vstoupil klidným, nonšalantním krokem. Recepci tvořil jakýsi bunkr s betonovou podlahou, stěnami ze škvárobetonových tvárnic, kovovými dveřmi, nízkým stropem a matným osvětlením, samozřejmě bez oken. Chyběly už jen pytle s pískem a zbraně. Za nízkým erárním stolkem se dvěma telefonními přístroji seděla recepční. Aniž zvedla hlavu, prohlásila: „Hned tu bude.“

Talmadge X byl šlachovitý energický muž kolem padesátky; na vysoké postavě ani gram tuku, na vrásčitém, předčasně zestárlém obličeji ani náznak úsměvu. Ve velkých očích se zračil smutek a bolest vyvolané desetiletími života na ulici. Kůži měl velmi černou a oblečení velmi bílé – silně naškrobenou bavlněnou košili a plátěné kalhoty. Černé vojenské kanady se dokonale leskly. Lebka se rovněž blýskala; nezůstal mu na ní jediný vlas.

Ve své provizorní kanceláři ukázal na jedinou židli a zavřel dveře. „Máte papíry?“ zeptal se příkře. Nezávazná společenská konverzace očividně nepatřila k jeho silným stránkám.

Clay mu předal nutné dokumenty, všechny s nečitelným podpisem, který Tequila Watson vyhotovil se spoutanýma rukama. Talmadge X si přečetl každičké slovo na každé stránce. Clay postřehl, že nenosí hodinky a nejspíš nemá vůbec v oblibě měření času. Čas neměl do této instituce přístup.

„Kdy to podepsal?“

„Je tam dnešní datum. Navštívil jsem ho asi přede dvěma hodinami ve vězení.“

„A vy jste jeho určený státní zástupce?“ zeptal se Talmadge X. „Oficiálně?“

Tenhle muž prošel systémem trestního soudnictví rozhodně víc než jednou. „Ano. Jmenovaný soudem, určený Úřadem veřejného obhájce.“

„Glenda je tam pořád?“

„Ano.“

„Známe se už dlouho.“ To byla nejméně oficiální věta, kterou Talmadge X dosud pronesl.

„Věděl jste o té vraždě?“ zeptal se Clay a vytáhl si z aktovky poznámkový blok.

„Ne, dokud jste asi před hodinou nezavolal. Věděli jsme, že v úterý odešel a nevrátil se, a bylo nám jasné, že se něco zvrtlo, jenže my jsme zvyklí na to, že se věci zvrtávají.“ Mluvil pomalu a zřetelně, často mrkal, ale neuhýbal pohledem. „Povězte mi, co se stalo.“

„Tohle je všechno důvěrné, ano?“ ujišťoval se Clay.

„Jsem jeho poradce. A také jeho duchovní. Vy jste jeho právník. Všechno, co se tady řekne, zůstane mezi námi. Stačí?“

„Dobře.“

Clay ho informoval o všem, co se mu dosud podařilo odhalit, včetně Tequilovy verze událostí. Podle předpisů – a z etického hlediska – by neměl nikomu prozrazovat, co mu jeho klient sdělil. Ale koho to zajímá? Talmadge X ví o Tequilovi Watsonovi víc, než Clay kdy zjistí.

V průběhu vyprávění, když Talmadge X pochopil, co se stalo, konečně odtrhl od Claye pohled a zavřel oči. Zvrátil obličej nahoru ke stropu, jako by se chtěl zeptat boha, proč k tomu došlo. Uzavřel se do sebe, ztracený v myšlenkách a velmi ustaraný.

Jakmile Clay domluvil, Talmadge X se zeptal: „Co pro vás můžu udělat?“

„Rád bych viděl jeho záznamy. Dal mi k tomu svolení.“

Složka ležela na stole přímo před Talmadgem X. „Později,“ řekl. „Nejdřív si promluvíme. Co byste chtěl vědět?“

„Začněme Tequilou. Odkud sem přišel?“

Talmadge se soustředil; jeho pohled byl už zase jasný a pronikavý. „Z ulice, stejně jako všichni ostatní. Doporučila ho sociálka, protože šlo o beznadějný případ. Neměl žádné příbuzné. Otce nikdy nepoznal a matka umřela na AIDS, když mu byly tři roky. Vychovávaly ho nějaké tety, příbuzní si ho předávali mezi sebou, střídal pěstouny a pak soudy pro mladistvé, diagnostické ústavy a polepšovny. Nedokončil školu. Pro nás typický klient. Víte něco o Táboru osvobození?“

„Ne.“

„Bereme ty nejhorší případy, těžce závislé feťáky. Celé měsíce je držíme pod zámkem v prostředí připomínajícím výcvikový tábor. Je nás tu osm, osm poradců, a všichni jsme narkomani, jednou narkoman, vždycky narkoman, ale to určitě víte. Čtyři z nás jsou teď duchovní; Odseděl jsem si třináct let za drogy a loupežné přepadení, pak jsem objevil Ježíše. Každopádně se specializujeme na mladé narkomany závislé na cracku, kterým nikdo jiný pomoct nedokáže.“

„Jenom crack?“

„Crack je zabiják, kamaráde. Je laciný, je ho hodně, zbaví člověka na pár minut myšlenek na život. Jakmile jednou začnete, už nemůžete přestat.“

„O svém trestním rejstříku mi toho moc neprozradil.“

Talmadge X otevřel složku a obrátil pár stránek. „Nejspíš proto, že si toho moc nepamatuje. Tequila prožil řadu let na drogách. Tady to je: jako mladistvý několikrát odsouzen za vloupání, krádeže aut a podobně. To jsme dělali všichni, abychom sehnali prachy na fet. V osmnácti si odseděl čtyři měsíce za krádež v obchodě. Loni ho zatkli za držení drog, dostal tři měsíce. Na jednoho z nás to není tak zlé. Nic násilného.“

„Kolik závažných trestných činů?“

„Žádný tu nevidím.“

„To by možná mohlo trochu pomoct,“ podotkl Clay. „Nějak.“

„Vypadá to, že tady nepomůže nic.“

„Vím, že mají nejméně dva očité svědky. Moc optimisticky to nevidím.“

„Přiznal se policii?“

„Ne. Řekli mi, že když ho zadrželi, okamžitě odmítl mluvit a nic z něj nedostali.“

„To je neobvyklé.“

„Ano,“ přitakal Clay.

„Vypadá to na doživotí bez možnosti propuštění,“ prohlásil Talmadge X tónem znalce.

„Přesně tak.“

„Víte, pane Cartere, pro nás to neznamená konec světa. V mnoha ohledech je život ve vězení lepší než život na ulici. Mám dost známých, kteří tomu dávají přednost. Jenom mě mrzí, že Tequila patřil k těm pár klukům, co to fakt mohli dokázat.“

„Proč?“

„Myslí mu to. Jakmile byl čistý a zdravý, získal sebejistotu. Poprvé za svůj dospělý život byl střízlivý. Neuměl číst, tak jsme ho to naučili. Rád kreslil, takže jsme ho k tomu vedli. Snažíme se nedělat si nikdy velké naděje, ale na Tequilu jsme byli pyšní. Dokonce uvažoval o tom, že si nechá změnit jméno, z pochopitelného důvodu.“

„Nikdy si neděláte velké naděje?“

„Šestašedesát procent pacientů ztratíme, pane Cartere. Dvě třetiny. Přijdou sem, jsou nemocní, zfetovaní, tělo i mozek zničený crackem, jsou podvyživení, prakticky vyhladovělí, mají vyrážky, padají jim vlasy, jsou to ti nejhorší feťáci, jaké byste v D. C. našel, a my je vykrmíme, zbavíme je drog a zavedeme jim přísný režim, kdy vstávají v šest ráno, dokonale uklidí své pokoje a počkají na inspekci, snídaně v šest třicet, pak nonstop vymývání mozku od party drsných poradců, kteří si všichni prošli tím samým, nic na nás nezkoušejte a ať vás ani nenapadne, že byste nás mohli podfouknout, protože to všechno jsme dělali sami a moc dobře to známe. Po měsíci jsou čistí a jsou na sebe hrdí. Svět venku jim nechybí, protože tam na ně nečeká nic dobrého – nemají práci, rodinu, nikdo o ně nestojí. Dají se snadno zpracovat a my jsme neúnavní. Po třech měsících můžeme, podle toho, jaké dělají pokroky, začít některé pacienty vypouštět zpět na ulici, na hodinu nebo dvě denně. Devět z deseti se vrátí, nemůžou se dočkat, až budou zpátky ve svých malých pokojích. Necháváme si je tu rok, pane Cartere. Dvanáct měsíců, ani o den méně. Snažíme se jim dát nějaké vzdělání, některé učíme aspoň základy práce s počítačem. Velice se snažíme opatřit jim zaměstnání. Dokončí léčbu a všichni si popláčeme. Odejdou, a do roka jsou dvě třetiny z nich zase na cracku a míří do stoky.“

„Berete je zpátky?“

„Jen zřídka. Kdyby věděli, že se můžou vrátit, bylo by pravděpodobnější, že selžou.“

„Co se stane s tou poslední třetinou?“

„Kvůli ní tady jsme, pane Cartere. Proto dělám poradce. Tihle lidi, stejně jako já, dokážou na světě přežít, a potřebujou k tomu sílu, jakou nikdo jiný nepochopí. Prošli jsme peklem a vrátili jsme se zpátky a je to ošklivá cesta. Hodně z těch, kdo to dokázali, pak pomáhá dalším narkomanům.“

„Kolik pacientů můžete najednou ubytovat?“

„Máme tu osmdesát lůžek, všechna obsazená. Prostorově bychom mohli kapacitu zdvojnásobit, ale chybějí nám peníze.“

„Kdo vás financuje?“

„Z osmdesáti procent federální granty, ale u těch není žádná záruka, že nám dají peníze i v dalších letech. Zbytek vyškemráme od soukromých nadací. Máme příliš mnoho práce, abychom se mohli víc věnovat shánění sponzorů.“

Clay obrátil stránku a udělal si poznámku. „Takže neexistuje žádný člen rodiny, s nímž bych si mohl promluvit?“

Talmadge X zalistoval složkou a zavrtěl hlavou. „Možná někde nějaká teta, ale moc bych si od toho nesliboval. I kdybyste ji našel, jak by vám mohla pomoct?“

„Nijak. Ale vždycky je milé mít možnost kontaktovat příbuzné.“

Talmadge X stále listoval složkou, jako by něco hledal. Clay měl podezření, že pátrá po poznámkách či záznamech, které chce odstranit, než mu složku předá.

„Kdy to můžu vidět?“ zeptal se Clay.

„Co takhle zítra? Rád bych si to nejdřív přečetl sám.“

Clay pokrčil rameny. Když Talmadge X říká zítra, bude to zítra. „Takže, pane Cartere, pořád nechápu, jaký měl motiv. Vysvětlete mi, proč to udělal.“

„Nevím. Povězte mi to vy. Znal jste ho skoro čtyři měsíce. V minulosti nikdy neprojevoval sklony k násilí, nehrál si se zbraněmi. Nezdálo se, že by byl agresivní. Podle všeho šlo o vzorného pacienta. Vy už jste přece viděl všechno. Tak mi řekněte, co se stalo.“

„Viděl jsem všechno,“ řekl Talmadge X a jeho pohled ještě víc posmutněl. „Ale tohle jsem nikdy neviděl. Ten mládenec měl z násilí hrůzu. My tady netrpíme rvačky, ale kluci jsou kluci a pořád dochází k nějakým rituálním pokusům o zastrašování. Tequila patřil k těm slabým. Nikdy by odsud neodešel, aby vzápětí ukradl pistoli, vybral si náhodnou oběť a zabil ji. A nikdy by nenapadl spoluvězně a neztloukl ho tak, že ten člověk skončil v nemocnici. Prostě tomu nevěřím.“

„Takže co mám podle vás říct porotě?“

, Jaké porotě? Tohle je přece evidentní přiznání viny a vy to víte. Pošlou ho do vězení na zbytek života. Určitě tam má spoustu známých.“

V rozhovoru nastala dlouhá pauza a zdálo se, že Talmadgeovi X to ani v nejmenším nevadí. Zavřel složku a odstrčil ji stranou. Schůzka se chýlila ke konci. Ale na návštěvě tu byl Clay. Musel se zvednout první.

„Zítra se vrátím,“ řekl. „V kolik?“

„Po desáté,“ odpověděl Talmadge X. „Vyprovodím vás.“

„To není nutné,“ namítl Clay, ale potají ho potěšilo, že bude mít eskortu.

Dav venku se rozrostl a zdálo se, že jenom čeká, až ten advokát vyjde z Tábora ven. Opírali se o jeho hondu, posedávali na kapotě, postávali kolem. Auto bylo stále na místě a podle všeho celé. Ať už plánovali jakoukoli zábavu, jakmile spatřili Talmadge X, rázem na ni zapomněli. Stačilo, aby kývl hlavou, gang se rozprchl a Clay odjel plnou rychlostí pryč, nezraněný a s hrůzou z představy, že by se tam měl zítra vrátit.

Minul osm odboček, než dojel na Lamont Street a poté na roh Georgia avenue, kde se krátce zastavil a rychle se rozhlédl kolem. Rozhodně tu nechyběly tmavé uličky, kde by někdo mohl někoho zastřelit, a on neměl chuť pátrat po stopách krve. Čtvrť to byla stejně zlověstná jako ta, kterou právě opustil. Vrátí se sem později s Rodneym, černým advokátním asistentem, který se ve městě vyznal – trochu se v tom povrtají a položí pár otázek.

5

Klub Potomac v McLeanu ve státě Virginie založili před sto lety jistí zámožní lidé, nad nimiž jiné soukromé venkovské kluby ohrnuly nos. Boháči se smíří téměř se vším, ale s odmítnutím nikdy. Vyvrženci investovali své nezanedbatelné zdroje do Potomaku a postavili si ten nejluxusnější klub v oblasti D. C. Svým rivalům odlákali pár senátorů a několik dalších záviděníhodně důležitých členů a zanedlouho si klub Potomac obstaral prestiž. Jakmile získal dost velkou členskou základnu, aby se udržel, začal také, jak je v kraji zvykem, ohrnovat nos nad jinými. Přestože byl pořád známý jako nový venkovský klub, vypadal, cítil se a choval se přesně jako všechny starobylé instituce.

V jednom významném ohledu se však od nich lišil. Klub Potomac se nikdy netajil s tím, že členství v něm si lze bez problémů koupit, pokud má zájemce dost peněz. Zapomeňte na seznamy čekatelů, prověřovací výbory, doporučení a tajná hlasování přijímací komise. Jestliže jste se do D. C. přistěhovali nebo jste nečekaně přes noc zbohatli, pak jste si mohli status a respekt pořídit ze dne na den – stačilo nabídnout dost vysokou částku. Následkem toho měl Potomac nejlepší golfové hřiště, tenisové kurty, bazény, klubovny, jídelnu a všechno ostatní, co si jen ctižádostivý venkovský klub může přát.

Pokud to Clay dokázal posoudit, Bennett Van Horn určitě vypsal pořádně tučný šek. Ať už Clay momentálně vypouštěl jakoukoli kouřovou clonu, nemohl zastřít, že jeho rodiče nemají peníze a do Potomaku by je v žádném případě nepřijali. Jeho otec žaloval Bennetta před osmnácti lety kvůli jistému pochybnému kšeftu s pozemky v Alexandrii. V té době byl Bennett užvaněný obchodník s nemovitostmi, který měl spoustu dluhů a jen málo nezatížených aktiv. Tenkrát ještě rozhodně nepatřil ke členům klubu Potomac, ačkoli nyní se choval, jako by se tam narodil.

Buldozer Bennett narazil na zlatou žílu koncem osmdesátých let, když zaútočil na zvlněné pahorky virginské krajiny. Uzavíraly se smlouvy. Nacházeli se partneři. Bennett sice bezohledně ničivý styl předměstské výstavby nevynalezl, ale každopádně ho zdokonalil. V neposkvrněné krajině stavěl supermarkety. Poblíž slavného bojiště z občanské války vybudoval rezidenční čtvrť. Srovnal se zemí celou vesnici kvůli jednomu plánovanému komplexu – byty, řadové domky, velké domy, malé domy, uprostřed park s mělkým bahnitým rybníčkem, dva tenisové kurty a roztomilé malé nákupní středisko. V architektově kanceláři to vypadalo hezky, ale nakonec se to nikdy nepostavilo. Ironicky, ačkoli Bennett sám tu ironii nevnímal, dával svým vydřidušským projektům názvy podle krajiny, kterou ničil – Zelené louky, Šeptající duby, Borový háj a tak dál. Připojil se k partě jemu podobných a lobboval u státní správy v Richmondu za víc peněz na výstavbu silnic, které by urychlily dopravu a umožnily budování dalších a dalších příměstských obytných zón. Díky tomu se stal známou postavou v politických kruzích a jeho ego pořádně zbytnělo.

Na začátku devadesátých let se jeho firma B VH Group prudce rozrůstala, přičemž příjmy stoupaly nepatrně rychleji než splátky za půjčky. Společně s manželkou Barb si koupili dům v prestižnější části McLeanu. Vstoupili do klubu Potomac a stali se jeho častými návštěvníky. Usilovně se snažili udržet iluzi, že se vždycky topili v penězích.

V roce 1994, podle burzovních údajů, které Clay pečlivě studoval a ty zajímavé si schovával, se Bennett rozhodl nabídnout akcie své firmy k veřejnému obchodování, s úmyslem získat tak dvě stě milionů dolarů. Peníze chtěl využít ke smazání některých dluhů, ale zejména „… k investování do neomezeného potenciálu severní Virginie“. Jinými slovy: další buldozery, další nevkusná, necitlivá výstavba. Představa, že Bennett Van Horn disponuje takovým kapitálem, musela nesmírně potěšit tamější prodejce těžké stavební techniky. A měla vyděsit místní samosprávy, jenže ty tvrdě spaly.

Nabídka zaujala jednu solidní investiční banku a akcie BVHG se začaly obchodovat v ceně deset dolarů za jednu a stouply až na 16,50 $, což nebylo vůbec špatné, ale zdaleka se to neblížilo úspěchu, jaký předpokládal zakladatel a ředitel firmy. Týden předtím, než akcie nabídl, v místním ekonomickém plátku vytruboval, že „…hoši z Wall Streetu jsou přesvědčení, že se dostaneme na čtyřicet dolarů za akcii“. Při obchodování na trhu OTC se však akcie vrátily zpátky na zem a s rachotem dopadly na hodnotu kolem šesti dolarů. Bennett umíněně odmítal zbavit se části akcií, jak by to udělal každý rozumný podnikatel. Ponechal si celý svůj podíl v hodnotě čtyř milionů a jen přihlížel, jak tržní hodnota jeho společnosti klesá ze šedesáti šesti milionů prakticky na nulu.

Každý všední den ráno, čistě pro potěšení, Clay zjišťoval hodnotu akcií pouze jedné jediné společnosti. Akcie BVHG se v současnosti prodávaly za 0,87 $ za jednu.

„Jak si stojí vaše akcie?“ byla skvělá rána pod pás, kterou se Clay zatím nikdy neodvážil Bennettovi zasadit.

„Možná dneska,“ zamumlal si pro sebe, když projel hlavní branou klubu Potomac. Jelikož byl na obzoru možný sňatek, považovaly se Clayovy nedostatky za přijatelné konverzační téma u večeře. Nikoli však slabiny pana Van Horna. „Hej, gratuluju, Bennette, vaše akcie v minulých dvou měsících stouply o dvanáct centů,“ řekl si Clay nahlas. „Jdete do nich tvrdě, co? Není čas koupit si další mercedes?“ Všechno tohle si hrozně přál vyslovit.

Aby nemusel dát spropitné za zaparkování vozu, ukryl Clay svou hondu na odlehlém parkovišti za nějakým tenisovým kurtem. Když pak pěšky mířil k hlavní budově, narovnal si kravatu a dál si tiše mumlal. Tohle místo nenáviděl – nenáviděl ho kvůli všem těm idiotům, kteří tvořili členskou základnu, nenáviděl ho, protože on sám nemohl na členství ani pomyslet, nenáviděl ho, protože šlo o území Van Hornových a oni chtěli, aby se zde cítil jako vetřelec. Snad posté se už ten den, stejně jako každý jiný den, ptal sám sebe, proč se zamiloval do dívky, která má tak nesnesitelné rodiče. Jestli měl vůbec nějaký plán, pak chtěl s Rebekou uprchnout na Nový Zéland, daleko od Úřadu veřejného obhájce a co nejdál od jejích příbuzných.

Mrazivý pohled servírky mu naznačil, že dotyčná ví, že není členem, ale navzdory tomu se přemůže a doprovodí ho ke stolu. „Pojdte za mnou, prosím,“ vyzvala ho s náznakem neupřímného úsměvu. Clay neřekl nic. Ztěžka polkl, pohled upřel přímo před sebe a snažil se nevnímat náhlé křeče v břiše. Jak by si v tomhle prostředí mohl vychutnat nějaké jídlo? S Rebekou tu zatím jedli pouze dvakrát – jednou v přítomnosti pana a paní Van Hornových, jednou bez nich. Jídlo bylo drahé a docela dobré, jenže Clay se obvykle živil sendviči s krůtím masem, takže neměl velké nároky a dobře to věděl.

Bennett u stolu neseděl. Clay opatrně objal paní Van Hornovou, což byl rituál, který se jim oběma příčil, a dost mdle jí popřál: „Všechno nejlepší k narozeninám.“ Rebece dal krátké políbení na tvář. Byl to dobrý stůl, s panoramatickým výhledem na jamkoviště u osmnácté jamky golfového hřiště. Mezi členy se velmi cenil, neboť člověk mohl při jídle sledovat, jak se hráči motají mezi pískovými bunkry a kazí údery ze třiceti centimetrů.

„Kde je pan Van Horn?“ zeptal se Clay s tajnou nadějí, že musel odjet z města kvůli obchodům, nebo ještě lépe, leží v nemocnici s vážnou chorobou.

„Už jede,“ řekla Rebecca.

„Byl celý den v Richmondu, kde měl schůzku s guvernérem,“ vysvětlila paní Van Hornová pyšně. Byli prostě neúnavní. Clay dostal chuť vykřiknout: „Vyhráváte! Vyhráváte! Jste důležitější než já!“

„Na čem pracuje?“ prohodil zdvořile a samotného ho ohromilo, jak upřímně ta otázka zní. Clay věděl naprosto přesně, proč jel Buldozer Bennett do Richmondu. Státní pokladna byla na mizině a neměla na výstavbu nových silnic v severní Virginii, kde by je Bennett a jemu podobní rádi viděli. Rozhodující voličská základna byla právě v severní Virginii. Místní správa uvažovala o lokálním referendu ohledně daně z obratu, aby si města a okresy v okolí D. C. mohly stavět vlastní dálnice. Víc silnic, víc domů, víc nákupních center, víc dopravy, víc peněz pro chřadnoucí firmu BVHG.

„Politické záležitosti,“ odvětila Barb. Nejspíš ani nevěděla, o čem se její manžel s guvernérem baví. Clay pochyboval, že vůbec zná momentální hodnotu akcií BVHG. Pamatovala si, kdy se schází její bridžový klub, a věděla, jak málo Clay vydělává, ale většinu ostatních detailů nechávala na Bennettovi.

„Jaký jsi měl den?“ zeptala se Rebecca. Znělo to vlídně, ale účelem otázky bylo odvést rozhovor od politiky. Při diskusi s jejími rodiči Clay dvakrát nebo třikrát použil výraz „nekoncepční výstavba“ a věci vzaly obrat k horšímu.

„Jako obvykle,“ odpověděl. „A ty?“

„Zítra se zahajuje zasedání našeho podvýboru, takže v kanceláři byl frmol.“

„Rebecca se zmínila, že jste dostal další případ vraždy,“ ozvala se Barb.

„Ano, to je pravda,“ potvrdil Clay a napadlo ho, o jakých dalších aspektech jeho práce veřejného obhájce asi hovořily. Každá měla před sebou sklenku bílého vína, z poloviny vypitou. Svým příchodem přerušil nějaký rozhovor, patrně o něm. Nebo že by byl už trochu přecitlivělý? Možná.

„Kdo je váš klient?“ zeptala se Barb.

„Kluk z ulice.“

„Koho zabil?“

„Obětí byl jiný kluk z ulice.“

Ta zpráva ji jistým způsobem uklidnila. Černoši vraždí černochy. Koho zajímá, jestli se všichni pozabíjejí navzájem? „Udělal to?“ zeptala se.

„Prozatím platí presumpce neviny. Takhle systém funguje.“

„Jinými slovy, udělal to.“

„Už to tak vypadá.“

„Jak vůbec můžete hájit takové lidi? Když víte, že jsou vinní, proč se tak hrozně snažíte jim pomoct?“

Rebecca si dala pořádný doušek vína a rozhodla se, že se nebude vměšovat. V poslední době mu v podobných situacích přicházela na pomoc stále řidčeji. V Clayovi úporně hlodala myšlenka, že ačkoli život s ní by byl pohádka, život s nimi by znamenal noční můru. A noční můry vítězily.

„Naše ústava zaručuje každému právo na právního zástupce a spravedlivý proces,“ prohlásil shovívavě, jako by tohle přece věděl každý pitomec. „Jenom dělám svou práci.“

Barb zakroutila očima a pohlédla k osmnácté jamce. Hodně dam navštěvujících klub Potomac využívalo služeb plastického chirurga, jehož specialitou byl podle všeho asijský vzhled. Po druhé operaci se oči v koutcích protahovaly a neobklopovaly je sice žádné vrásky, ale vypadaly neuvěřitelně uměle. Barb se nechávala řezat, dloubat a odsávat bez jakéhokoli dlouhodobého plánu a viditelně to příliš nefungovalo.

Rebecca se opět zhluboka napila vína. Když tady poprvé obědvali s jejími rodiči, sundala si pod stolem botu a hladila ho prsty po lýtku, jako by říkala: „vypadneme odsud a skočíme do postele.“ Ale dneska ne. Chovala se chladně a zdálo se, že se něčím užírá. Clay věděl, že si rozhodně neláme hlavu s tím zasedáním bezvýznamného kongresového podvýboru, které bude muset zítra přetrpět. Těsně pod povrchem tu plula spousta naléhavých otázek a jeho napadlo, jestli tahle večeře nemá být nějakým způsobem klíčová, zda nepůjde o vážnou diskusi o budoucnosti.

Bennett dorazil v chvatu a zmatku a chrlil neupřímné omluvy za své zpoždění. Poplácal Claye po zádech, jako by se po letech setkal se spolužákem z vysoké, a obě svá děvčata políbil na tváře.

„Jak se má guvernér?“ zeptala se Barb dost hlasitě, aby to slyšeli i lidé na druhém konci restaurace.

„Skvěle. Pozdravuje tě. Příští týden má do města přijet korejský prezident. Guvernér nás pozval na galavečer ve svém sídle.“ I tyhle informace se podávaly s nejvyšší hlasitostí.

„Opravdu?“ vydechla Barb a její vyžehlený obličej se stáhl do výrazu nadšení.

Mezi Korejci si bude určitě připadat jako doma, pomyslel si Clay.

„Velká akce,“ dodal Bennett, zatímco vytahoval z kapsy sbírku mobilních telefonů a rovnal je před sebou na stole do řady. V patách mu běžel číšník přinášející dvojitou skotskou jen s jedinou kostkou ledu, jako obvykle.

Clay si objednal ledový čaj.

„Jak se vede mému kongresmanovi?“ zakřičel Bennett na Rebeku, která seděla přímo naproti němu, a pak stočil pohled doprava, aby se ujistil, že ho dvojice u vedlejšího stolu slyšela. Mám svého vlastního kongresmana!

„Dobře, tati. Pozdravuje tě. Má spoustu práce.“

„Vypadáš unaveně, zlato, špatný den?“

„Nebylo to tak zlé.“

Tři Van Hornové zároveň upili ze svých skleniček. Rebečina únava byla oblíbeným tématem jejích rodičů. Domnívali se, že příliš pracuje. Domnívali se, že by neměla pracovat vůbec. Táhlo jí na třicet a měla nejvyšší čas vdát se za nějakého příjemného mladého muže s dobře placeným zaměstnáním a skvělou budoucností, aby mohla porodit jejich vnoučata a strávit zbytek svého života v klubu Potomac.

Claye by moc netrápilo, co si sakra ti dva přejí, kdyby Rebecca nesnila o tom samém. Kdysi mluvila o tom, že by chtěla udělat kariéru ve státních službách, ale po čtyřech letech na Kapitolu měla byrokratických machinací plné zuby. Toužila po manželovi a dětech a velkém domě na předměstí.

Kolovaly jídelní lístky. Bennettovi zazvonil telefon a on ten hovor neomaleně a bez omluvy vyřídil rovnou u stolu. Nějaká smlouva byla v ohrožení. Budoucnost americké finanční svobody visela na vlásku.

„Co bych si měla vzít na sebe?“ zeptala se Barb Rebeky, zatímco se Clay schovával za jídelním lístkem.

„Něco nového,“ řekla Rebecca.

„Máš pravdu,“ nadšeně souhlasila Barb. „Půjdeme v sobotu nakupovat.“

„Dobry nápad.“

Bennett ten obchod zachránil, takže si mohli objednat. Oblažil je podrobnostmi ohledně svého telefonátu – nějaká banka nepracovala dost rychle, musel je popohnat, kecy, kecy. V tomto duchu to pokračovalo až do předkrmu.

Po pár soustech Bennett prohlásil, jako vždycky s plnými ústy: „Když jsem byl tam dole v Richmondu, zaskočil jsem na oběd se svým starým známým lanem Ludkinem, mluvčím sněmovny reprezentantů. Ten člověk by se vám líbil, Clayi, vážně skvělý chlap. Opravdový virginský džentlmen.“

Clay žvýkal a přikyvoval, jako by se nemohl dočkat, až se seznámí se všemi Bennettovými dobrými přáteli.

„Každopádně, Ian mi dluží pár službiček, jako většina jeho kolegů, takže jsem se ho zeptal.“

Clayovi vteřinu trvalo, než si uvědomil, že ženy přestaly jíst. Jejich vidličky zůstaly viset ve vzduchu a obě s očekáváním přihlížely a naslouchaly.

„Na co?“ zeptal se Clay, neboť měl dojem, že všichni čekají až něco řekne.

„No, vyprávěl jsem mu o vás, Clayi. Schopný mladý advokát, chytrý a šikovný, hodně pracovitý, vystudoval v Georgetownu, hezký mladý muž, bystrý jako liška. Prohlásil, že pořád hledá nové talenty. A těch je poskrovnu. Zmínil se, že se u nich uvolnilo místo právníka. Řekl jsem mu, že vůbec nevím, jestli byste měl zájem, ale že se vás velice rád zeptám. Co si o tom myslíte?“

Že jde o přepadení ze zálohy, málem vyhrkl Clay. Rebecca ho pozorovala; čekala, jak zareaguje.

Přesně podle scénáře Barb vydechla: „Zní to báječně.“

Talentovaný, chytrý, pracovitý, s dobrou školou, dokonce hezký. Clay žasl nad tím, jak rychle jeho akcie stouply. „Je to zajímavé,“ řekl, do jisté míry po pravdě. V každém ohledu to bylo zajímavé.

Bennett se chystal k útoku. Samozřejmě měl na své straně moment překvapení. „Je to skvělé místo. Fascinující práce. Setkal byste se s každým, kdo tam dole něco znamená. Ani vteřina nudy. Znamenalo by to pochopitelně spoustu přesčasů, alespoň v době, kdy zasedá státní zákonodárný sbor, ale řekl jsem Ianovi, že vy máte široká ramena. Unesete tu odpovědnost.“

„Co přesně bych tam měl dělat?“ vypravil ze sebe Clay.

„No, já se v těch právnických záležitostech moc nevyznám. Ale jestli vás to zaujalo, Ian slíbil, že rád zařídí, aby vás pozvali na pohovor. I když zájem je obrovský. Prý pořád dostávají spoustu žádostí. Muselo by se jednat rychle.“

„Richmond není tak daleko,“ prohodila Barb.

Je zatraceně o moc blíž než Nový Zéland, pomyslel si Clay. Barb už v duchu plánovala svatbu. Nedokázal odhadnout, co si myslí Rebecca. Čas od času jí připadalo, že ji rodiče příliš ovládají, ale málokdy projevila touhu vymanit se z jejich vlivu. Bennett používal své peníze, pokud mu vůbec nějaké zbyly, jako vějičku, aby udržel obě své dcery co nejblíž k domovu.

„Ehm, teda, vážně děkuju,“ zamumlal Clay, zhroucený pod vahou svých nově nabytých širokých ramenou.

„Nástupní plat je čtyřiadevadesát tisíc dolarů ročně,“ dodal Bennett o oktávu nebo dvě nižším hlasem, aby to ostatní lidé v restauraci nezaslechli.

Devadesát čtyři tisíc dolarů představovalo víc než dvojnásobek toho, co Clay momentálně vydělával, a předpokládal, že to všichni u stolu vědí. Van Hornovi zbožňovali peníze a byli posedlí srovnáváním výše platu a čistých příjmů.

„Páni,“ řekla Barb, jako by čekala na svou narážku.

„To je slušný plat,“ připustil Clay.

„Pro začátek to nezní špatně,“ potvrdil Bennett. „Ian se zmínil, že byste se seznámil se všemi důležitými hráči ve městě. Kontakty jsou otázka života a smrti. Můžete to dělat pár let a pak se prosadit ve firemním právu sám o sobě. Víte, právě v téhle oblasti se točí největší peníze.“

Nebylo moc uklidňující, že se Bennett Van Horn náhle rozhodl začít plánovat zbytek Clayova života. A tohle plánování samozřejmě vůbec nesouviselo s Clayem, ale týkalo se výhradně Rebeky.

„Copak se dá taková nabídka odmítnout?“ naléhala Barb s taktem slona v porcelánu.

„Mami, netlač na něj.“

„Jen si myslím, že je to úžasná příležitost,“ vysvětlovala Barb, jako by Clay nebyl schopen něco takového pochopit.

„Rozmyslete si to, vyspěte se na to,“ doporučil mu Bennett. Dar byl předán. Uvidíme, jestli má ten kluk dost rozumu, aby ho přijal.

Clay se s obnovenou energií vrhl na svůj salát. Přikyvoval, jako by měl neustále plná ústa a nemohl mluvit. Bennettovi donesli další skotskou a příchod číšníka trochu uvolnil napjatou atmosféru té chvíle. Bennett se s nimi pak podělil o poslední richmondské drby ohledně možnosti získat licenci na založení nového profesionálního baseballového klubu v oblasti D. C. Šlo o jedno z jeho oblíbených témat. Pohyboval se na okraji jedné ze tří investičních skupin, které o tu licenci soupeřily a jedna z nichž ji měla získat, jakmile a pokud vůbec bude schválena, a těšilo ho ověřovat si nejnovější vývoj situace. Podle jednoho nedávného článku v Postu byla Bennettova skupina až na třetím místě a rychle ztrácela body. Nejmenovaný zdroj prohlašoval, že jejich financování je nejasné až pochybné, a v celém textu se ani jednou neobjevilo jméno Bennett Van Horn. Clay věděl, že Bennett má obrovské dluhy. Několik jeho projektů zarazily ekologické skupiny a místní ochranářské spolky pokoušející se uchovat ten zbytek neporušené krajiny, který v severní Virginii zůstal. Se svými bývalými společníky vedl soudní spory. Jeho akcie byly prakticky bezcenné. A přesto tady seděl, lil do sebe skotskou a žvanil o novém stadionu za čtyři sta milionů a licenčním poplatku ve výši dvě stě milionů a provozních nákladech dosahujících nejméně sta milionů.

Steaky jim přinesli, hned jak dojedli předkrmy, což Claye ušetřilo další mučivé chvíle, kdy by musel přispívat k rozhovoru a neměl si co nacpat do úst. Rebecca ho ignorovala a on ze všech sil ignoroval ji. Hádka na sebe nenechá dlouho čekat.

Bennett vykládal historky o guvernérovi, svém blízkém osobním příteli, který právě rozjíždí kampaň, aby se dostal do Senátu, a samozřejmě chce mít Bennetta uprostřed dění. Zmínil se o několika svých nejnovějších projektech. Také prohodil, že si chce pořídit letadlo, ale to už plánuje nějaký čas a jenom pořád nedokáže sehnat ten správný stroj. Clayovi se zdálo, že oběd trvá nejméně dvě hodiny, ale než odmítli moučník a začali se zvedat, uplynulo teprve devadesát minut.

Clay poděkoval Bennettovi a Barb za pozvání a opět slíbil, že se ohledně toho místa v Richmondu rozhodne rychle. „Je to životní příležitost,“ prohlásil Bennett důrazně. „Tak to neprošvihněte.“

Jakmile se Clay ujistil, že ti dva skutečně odjeli, požádal Rebeku, aby s ním na chvilku zašla do baru. Mlčky čekali, až jim donesou pití. Kdykoli mezi nimi zavládlo napětí, oba měli sklon vyčkávat a nutit toho druhého, aby zaútočil jako první.

„O tom místě v Richmondu jsem nevěděla,“ řekla nakonec Rebecca.

„Tomu nedokážu uvěřit. Vypadalo to, že se na tom podílela celá rodina. Tvoje matka to věděla určitě.“

„Táta si o tebe jenom dělá starosti, to je všechno.“

Tvůj táta je idiot, chtělo se mu říct. „Ne, dělá si starosti o tebe. Nemůže připustit, aby sis vzala někoho, kdo nemá žádnou budoucnost, a tak nám tu budoucnost prostě zařídí. Nepřipadá ti trochu neomalené, že jen tak usoudil, že se mu nezamlouvá moje práce, a tak mi opatří jinou?“

„Třeba se vážně jen snaží pomoct. Tenhle systém služeb a protislužeb miluje.“

„Ale proč si myslí, že potřebuju pomoc?“

„Možná ji potřebuješ.“

„No vida. Konečně se ukázala pravda.“

„Nemůžeš tam přece strávit zbytek života, Clayi. To, co děláš, děláš dobře a máš o své klienty zájem, ale třeba už přišel čas přesunout se jinam. Pět let v ÚVO je hodně dlouhá doba. Sám jsi to říkal.“

„Co když se mi nechce žít v Richmondu? Co když mě vůbec nenapadlo, že bych se někdy odstěhoval z D. C.? Co když nemám zájem pracovat pro jednoho z kamarádíčků tvého táty? Dejme tomu, že se mi nezamlouvá představa, že zůstanu trčet mezi partou místních politiků. Já jsem právník, Rebeko, ne úředník.“

„Jak myslíš. Mně je to jedno.“

„Měla tahle nabídka znamenat ultimátum?“

„V jakém ohledu?“

„Ve všech. Co když řeknu ne?“

„Podle mě jsi už řekl ne, což je mimochodem dost typické. Rozhoduješ se bez přemýšlení.“

„Rozhodnout se bez přemýšlení je snadné, pokud možnosti vypadají tak, jak vypadají. Já si dokážu práci najít sám a rozhodně jsem tvého tátu neprosil, aby kvůli mně tahal za nitky. Ale co se stane, když řeknu ne?“

„No, slunce kvůli tomu nezhasne.“

„A tvoji rodiče?“

„Určitě budou zklamaní.“

„A ty?“

Pokrčila rameny a napila se. Několikrát spolu mluvili o manželství, ale ke konkrétní dohodě nedospěli. Nedošlo k oficiálnímu zasnoubení, neměli žádné přesné plány. Kdyby to chtěl některý z nich skončit, měl dost prostoru vyklouznout, ačkoli by si asi trochu odřel uši. Ale vzhledem k tomu, že čtyři roky 1) nechodili s nikým jiným, 2) neustále opakovali, že jeden druhého milují, a 3) spali spolu nejméně pětkrát týdně, jejich vztah získával do jisté míry trvalý status.

Jenže Rebecca nebyla ochotna přiznat, že si chce dát pauzu od práce, že chce manžela a děti a pak se možná do zaměstnání už vůbec nevrátit. Stále spolu soupeřili, stále hráli hru, v níž šlo o to, kdo z nich je důležitější. Nedokázala připustit, že chce manžela, který by ji živil.

„Mně je to jedno, Clayi,“ prohlásila nakonec. „Vždyť je to jen pracovní příležitost, ne jmenování do vlády. Klidně řekni ne.“

„Díky.“ A najednou si připadal jako blbec. Co když se Bennett vážně jenom snažil pomoct? Nesnášel její rodiče natolik, že ho rozčilovalo všechno, co dělali. To je jeho problém, ne? Mají právo dělat si starosti ohledně budoucího manžela své dcery, otce svých budoucích vnoučat.

A Clay neochotně přiznával, že jako potenciální zeť nevypadá dvakrát lákavě.

„Už bych chtěla jít,“ řekla Rebecca.

„Jistě.“

Když za ní vycházel z klubu a sledoval zezadu její postavu, málem navrhl, že by měl čas zaskočit k ní domů na krátké pomilování. Ale očividně neměla náladu a podle toho, jak večer probíhal, nejspíš by si rázné odmítnutí dost vychutnala. Pak by se cítil jako hlupák, který se nedokáže ovládat, a přesně tak se v podobných situacích taky choval. Takže se zarazil, zaťal zuby a potlačil svou touhu.

Když jí otvíral dvířka jejího BMW, zašeptala: „Co kdyby ses na pár minut zastavil u mě?“ Clay se rozběhl ke svému vozu.

6

S Rodneym na sedadle spolujezdce se Clay cítil trochu bezpečnější, a navíc devět hodin ráno bylo na ty horší týpky z Lamont Street přece jen moc brzy. Pořád ještě vyspávali jedy, které do sebe nacpali večer předtím. Obchody pomalu otvíraly. Clay zaparkoval nedaleko uličky, kde k vraždě došlo.

Rodney byl advokátní asistent z povolání. Už deset let studoval s přestávkami večerně práva a pořád mluvil o tom, že jednoho dne školu dokončí a složí advokátní zkoušky. Ale doma měl čtyři dospívající děti, takže mu chyběly jak peníze, tak čas. Protože sám vyrostl v ulicích D. C., dobře je znal Součástí jeho každodenní rutiny byly žádosti právníků ÚVO, obvykle vyděšených a ne moc zkušených bělochů, aby je laskavě doprovodil do válečné zóny a pomohl jim prošetřit nějaký odporný zločin. Byl však advokátní asistent, nikoli vyšetřovatel, takže někdy přijal a jindy odmítl.

Clayovi však nikdy neřekl ne. Během let spolupracovali na mnoha případech. Objevili v uličce místo, kde leželo Ramónovo tělo, a pečlivě prohlédli okolí, s plným vědomím, že policie to tam už několikrát pročesala. Vypotřebovali celý jeden film a pak se vydali hledat svědky.

Žádné neobjevili, což nebylo vůbec překvapivé. Stačilo, aby se tam Clay s Rodneym pohybovali čtvrt hodiny, a zpráva o jejich příjezdu se už stihla rozšířit. Jsou tady cizí lidi, zajímají se o tu poslední vraždu, takže zamkněte dveře a nic neříkejte. Ti dva očití svědci z beden od mléka před obchodem, muži, kteří každý den trávili na tom samém místě mnoho hodin, popíjeli laciné víno a sledovali cvrkot, byli dávno pryč a nikdo je nikdy neviděl.

Prodavače v obchodě zjevně zaskočilo, že se tam vůbec střílelo.

„Tady v okolí?“ ujišťoval se jeden z nich, jako by vlna zločinnosti k jejich ghettu ještě nedorazila.

Po hodině to vzdali a zamířili do Tábora osvobození. Clay řídil a Rodney upíjel z vysokého papírového kelímku vychladlou kávu. A podle toho, jak se tvářil, také dost špatnou. „Jermaine dostal před pár dny podobný případ,“ řekl. „Kluk v léčebně, pár měsíců byl pod zámkem, nějak se dostal ven, nevím, jestli utekl, nebo ho pustili, ale do čtyřiadvaceti hodin si sehnal pistoli a postřelil dva lidi. Jeden z nich zemřel.“

„Náhodné oběti?“

„Kdo je v tomhle městě náhodná oběť? Dva chlápci v nepojištěných autech se srazí na křižovatce a začnou po sobě pálit. Je to náhodný, nebo mají motiv?“

„Šlo o drogy, loupež, sebeobranu?“

„Myslím, že to byly náhodně vybrané oběti.“

„Ve které léčebně ten člověk byl?“ zeptal se Clay.

„V Táboře osvobození ne. Mám dojem, že jde o nějaké centrum nedaleko Howard Street. Ten spis jsem neviděl. Víš přece, jak pomalu Jermaine pracuje.“

„Takže na tom neděláš?“

„Ne. Jenom jsem to slyšel v kanceláři.“

Rodney měl přístup ke všem zvěstem a klepům v Úřadě veřejného obhájce a o tamějších právnících a jejich případech věděl víc než Glenda, která všechno řídila. Když odbočili na W Street, Clay se zeptal: „Už jsi v tom Táboře osvobození někdy byl?“

„Jednou nebo dvakrát. Je to pro těžký závisláky, poslední zastávka před hřbitovem. Drsný místo a vedou ho drsný týpci.“

„Znáš tam chlapa, co si říká Talmadge X?“

„Ne.“

Dneska se nemuseli prodírat žádným pouličním davem. Clay zaparkoval před budovou a pospíšili si dovnitř. Talmadge X nebyl přítomen, kvůli něčemu naléhavému musel odjet do nemocnice. Jeho kolega, který je vítal, se zdvořile představil jako Noland a sdělil jim, že je zde hlavním poradcem. Ve své kanceláři jim u malého stolku předložil složku Tequily Watsona a vybídl je, aby si ji prohlédli. Clay mu poděkoval, v duchu přesvědčen, že obsah složky před jeho návštěvou důkladně probrali a vyčistili.

„Podle našich interních předpisů musím zůstat v místnosti, zatímco budete složku studovat,“ vysvětlil Noland. „Pokud budete chtít kopie, jedna stránka stojí pětadvacet centů.“

„Jasně,“ řekl Clay. Nemělo smysl přít se s interními předpisy. A kdyby měl zájem o celou složku, mohl si ji kdykoli vyžádat na základě soudního příkazu. Noland se usadil za svým stolem, kde na něj čekala působivá hromada dokumentů k vyřízení. Clay začal listovat složkou. Rodney si dělal poznámky.

Tequilova minulost byla smutná a nepřekvapující. Přijali ho v lednu na základě doporučení sociální správy, poté co skončil v nemocnici s předávkováním nebo něčím podobným. Vážil čtyřiapadesát kilo a měřil sto sedmdesát sedm centimetrů. V Táboře osvobození mu udělali vstupní lékařskou prohlídku. Měl zvýšenou teplotu, zimnici, bolesti hlavy, u narkomana nic neobvyklého. Kromě podvýživy, lehké chřipky a těla zpustošeného drogami na něm podle lékaře nebylo nic pozoruhodného. Jako všechny pacienty ho prvních třicet dní drželi pod zámkem a dobře ho krmili.

Podle záznamů podepsaných šifrou TX začal Tequilův pád ve věku osmi let, kdy s bratrem ukradli z rozvážkového vozu bednu piva. Polovinu vypili, polovinu prodali a za výtěžek si koupili spoustu laciného vína. Vyhodili ho z nejrůznějších škol a někdy kolem dvanácti let, zhruba v době, kdy objevil crack, přestal do školy chodit úplně. Krádeže se mu staly prostředkem přežití.

Paměť mu fungovala, pouze dokud nezačal brát crack, takže posledních několik let si vybavoval jen mlhavě. TX si podrobnosti ověřoval a e-maily i dopisy potvrzovaly několik úředních zastávek na Tequilově bídné cestě. Když mu bylo čtrnáct, strávil měsíc v oddělení pro drogově závislé v diagnostickém ústavu Washingtonu D. C. Jakmile ho propustili, okamžitě vyrazil shánět drogu. Dva měsíce v Sadovém domě, nechvalně proslulé odvykací léčebně pro závislé na cracku, mu také moc neprospěly. Tequila svému poradci přiznal, že během pobytu v léčebně bral stejné množství drog, jako když byl venku. V šestnácti ho přijali do Projektu Čisté ulice, léčebny s velmi tvrdým režimem, hodně podobné Táboru osvobození. Vzorné chování mu tam vydrželo třiapadesát dní, poté beze slova odešel. V poznámce TX stálo: „… byl na cracku do dvou hodin po odchodu.“ Soud pro mladistvé ho v sedmnácti letech poslal do letního tábora pro problémovou mládež, ale bezpečnostní opatření tam nebyla nejlepší a Tequila si dokázal přivydělávat prodejem drog svým kolegům. Posledním pokusem zbavit se závislosti před Táborem osvobození byl církevní protidrogový program vedený reverendem Jolleym, dobře známým poradcem pro narkomany. Jolley napsal Talmadgeovi X dopis, v němž vyjádřil názor, že Tequila patří k těm tragickým případům, které jsou „patrně beznadějné“.

Šlo sice o deprimující četbu, ale nápadně v ní chybělo jakékoli násilí. Tequila byl pětkrát zatčen a odsouzen za vloupání, jednou za krádež v obchodě a dvakrát za držení drog. Nikdy při žádném trestném činu nepoužil zbraň, alespoň ne při těch, při nichž ho dopadli. TX si toho rovněž povšiml, neboť v záznamu z 39. dne poznamenal: „… má sklon vyhýbat se sebemenší hrozbě fyzického střetu. Zdá se, že se větších chlapců skutečně bojí, a většiny těch menších rovněž.“

V 45. den jeho pobytu ho vyšetřil lékař. Tequila vážil zdravých dvaašedesát kilo. Na kůži neměl žádné „zhmožděniny ani zanícené rány“. Byly tam poznámky o jeho pokrocích ve výuce čtení a o zájmu o výtvarné umění. Jak dny míjely, komentáře se výrazně zkracovaly. Život v Táboře osvobození byl prostý a po čase zřejmě monotónní. V některých dnech chyběly poznámky úplně.

Komentář z 80. dne se trochu lišil: „Uvědomuje si, že potřebuje duchovní vedení shůry, aby vydržel čistý. Sám to nezvládne. Říká, že by chtěl v Táboře zůstat navždycky.“

100. den: „Oslavili jsme stý den jeho pobytu sušenkami a zmrzlinou. Tequila měl krátký projev. Plakal. Dostal povolení k dvouhodinové vycházce.“

104. den: „Dvouhodinová vycházka. Odešel, za dvacet minut se vrátil s lízátkem.“

107. den: „Poslali jsme ho s dopisem na poštu, byl pryč téměř hodinu, vrátil se.“

110. den: „Dvouhodinová vycházka, bez problémů, vrátil se.“

Závěrečná poznámka byla u 115. dne: „Dvouhodinová vycházka, bez návratu.“

Noland přihlížel, když dospěli až na konec složky. „Nějaké otázky?“ zeptal se, jako by ho připravili o hodiny vzácného času.

„Je to docela smutné,“ prohodil Clay a s hlubokým povzdechem složku zavřel. Měl spoustu otázek, ale na žádnou z nich by Noland patrně nemohl ani nechtěl odpovědět.

„Ve světě plném trápení, pane Cartere, tohle opravdu patří k těm nejsmutnějším věcem. Málokdy mě něco pohne k slzám, ale nad Tequilou jsem plakal.“ Noland se začal zvedat. „Chtěli byste si něco okopírovat?“

„Možná později,“ odpověděl Clay. Poděkovali mu, že se jim tak věnoval, a vrátili se s ním do recepce.

V autě si Rodney zapnul bezpečnostní pás a krátce se rozhlédl po okolí. Velmi tiše pak řekl: „Bacha, kámo, máme novýho přítele.“

Clay sledoval ukazatel paliva a doufal, že mu zbylo dost benzinu na cestu zpět do úřadu. „Jakého přítele?“

„Vidíš ten fialový džíp půl bloku za námi, na druhý straně ulice?“

Clay se podíval a zeptal se: „No a?“

„Za volantem sedí černoch, velký ramena, na hlavě má baseballovou čepici s logem Redskins, aspoň myslím. Řekl bych, že nás sleduje.“

Clay napínal zrak, ale stěží rozeznával siluetu řidiče, rasu ani čepici na tu dálku vůbec neviděl. „Jak víš, že nás sleduje?“

„Když jsme se rozhlíželi na Lamont Street, byl tam taky. Zahlídnul jsem ho dvakrát, pokaždý jen projížděl a koukal na nás, ale dělal, že se nekouká. Když jsme tady parkovali, mihnul se ten džíp tři bloky za námi. A teď je zase tady.“

„Jak jsi poznal, že jde o ten samý džíp?“

„Fialová je divná barva. A má promáčknutý pravý přední nárazník, vidíš to?“

„Jo, možná.“

„Je to ten džíp, nabeton. Projeď kolem něj, chci se podívat zblízka.“

Clay otočil vůz a projel kolem fialového džípu. Řidič si před obličej rychle zvedl rozložené noviny. Rodney si poznamenal státní poznávací značku.

„Proč by nás měl někdo sledovat?“ zeptal se Clay.

„Drogy. Vždycky v tom jsou drogy. Možná Tequila kšeftoval. Možná ten kluk, co ho oddělal, měl nepříjemný kamarády. Kdo ví?“

„Rád bych to zjistil.“

„Teď se v tom vrtat nemůžeme. Ty se soustřeď na řízení a já nám budu hlídat zadek.“

Třicet minut jeli po Puerto Rico avenue k jihu, než zastavili u čerpací stanice kousek od řeky Anacostia. Zatímco Clay tankoval, Rodney bedlivě sledoval projíždějící vozy. „Nechali toho,“ řekl, když se opět rozjeli. „Vrátíme se do kanceláře.“

„Proč toho tak najednou nechali?“ zeptal se Clay. Byl ochoten přijmout jakékoli vysvětlení.

„Můžu jen hádat,“ odpověděl Rodney s pohledem stále upřeným do zpětného zrcátka na své straně. „Třeba je jen zajímalo, jestli pojedeme do Tábora osvobození. Nebo jim došlo, že jsme si jich všimli. Až teď budeš jezdit po světě, radši se často koukej dozadu.“

„To je bezva. Ještě nikdy mě nikdo nesledoval.“

„Hlavně doufej, že se nerozhodnou tě chytit.“

Jermaine Vance se dělil o kancelář s dalším nezkušeným mladým právníkem, který byl zrovna náhodou pryč, takže se Clay mohl posadit na volnou židli. Porovnali si poznámky ohledně svých nejnovějších klientů obžalovaných z vraždy.

Jermainův klient byl čtyřiadvacetiletý recidivista jménem Washad Porter, který měl za sebou na rozdíl od Tequily dlouhou a děsivou řadu násilných trestných činů. Washad v minulosti patřil k největšímu washingtonskému pouličnímu gangu a v přestřelkách mezi gangy dvakrát utrpěl vážné zranění. Jednou byl odsouzen za pokus o vraždu. Sedm ze čtyřiadvaceti let svého života strávil za mřížemi. Nejevil velkou touhu zbavit se závislosti na drogách, jediný odvykací program absolvoval ve vězení a očividně šlo o neúspěšný pokus. Čtyři dny před zabitím Ramóna Pumphreyho byl obžalován z postřelení dvou lidí. Jeden na místě zemřel, druhý ležel v kritickém stavu v nemocnici.

Washad strávil šest měsíců zavřený v Projektu Čisté ulice a očividně tamější přísný režim dodržoval. Jermaine mluvil s jeho poradcem a rozhovor se velmi podobal tomu, jaký Clay vedl s Talmadgem X. Washad přestal brát crack, byl to vzorný pacient, těšil se dobrému zdraví a každým dnem získával větší sebejistotu. Jediným problémem byl incident na počátku léčby, kdy utekl, venku se zfetoval, ale sám se vrátil a prosil o odpuštění. Pak proběhly čtyři měsíce bez jakýchkoli potíží.

Z Projektu ho propustili v dubnu a den po propuštění střelil ukradenou pistolí po dvou lidech. Zdálo se, že si oběti vybral náhodně. První byl závozník, který vezl zboží do nějakého obchodu poblíž Nemocnice Waltera Reeda. Došlo k hádce a nějakému postrkování, následovaly čtyři střely do hlavy a svědci viděli Washada utíkat pryč. Závozník byl stále v komatu. O hodinu později a o šest ulic dál použil Washad zbývající dva náboje na pouličního dealera drog, s nímž se znal z minulosti. Vrhli se na něj dealerovi kamarádi, a místo aby ho zabili sami, předali ho policii.

Jermaine mluvil s Washadem jen jednou, velmi krátce, v soudní síni, kde byla formálně vznesena žaloba. „Neznal se k tomu,44 řekl Jermaine. „V obličeji měl úplně prázdný výraz a pořád opakoval, že nemůže uvěřit, že by někoho zastřelil. Tvrdil, že to byl ten starý Washad, ne ten nový.“

7

Pokud si Clay vzpomínal, v uplynulých čtyřech letech telefonoval – nebo se pokoušel telefonovat – Buldozeru Bennettovi jen jednou. Pokus skončil neslavně, neboť se mu nepodařilo proniknout ochrannými valy, které toho skvělého muže obklopovaly. Pan BVH chtěl, aby si lidé mysleli, že tráví většinu času „v terénu“, což v jeho případě znamenalo pohybovat se mezi těžkou technikou, kde mohl řídit stavební práce přímo a zblízka vdechovat vůni neomezeného potenciálu severní Virginie. V domě Van Hornových visela spousta fotografií Bennetta „v terénu“, jak v na zakázku zhotovené ochranné helmě s monogramem ukazuje sem a tam, zatímco stroje kolem obracejí půdu a dělníci stavějí nové supermarkety a obytné domy. Tvrdil, že nemá čas na plané řeči, a prohlašoval, že nesnáší telefony, ačkoli v jednom kuse tahal po kapsách celou sbírku mobilů.

Ve skutečnosti Bennett hlavně hrál golf, a hrál ho špatně, alespoň podle otce jednoho Clayova spolužáka z práv. Rebece několikrát uklouzlo, že její otec hraje v klubu Potomac nejméně čtyřikrát do týdne a jeho tajným snem je vyhrát klubový šampionát.

Pan Van Horn byl muž činu, který nesnášel vysedávání v kanceláři. Skoro se tam nevyskytuje, opakoval často. Nevrlá telefonistka, která do telefonu vyštěkla „BVH Group“, se dala jen neochotně přesvědčit, aby Claye přepojila na jinou sekretářku, sedící hlouběji ve vnitřní síti společnosti. „Konstrukční,“ ohlásila se druhá dívka úsečně, jako by se firma skládala z nekonečného množství oddělení a sektorů. Trvalo nejméně pět minut, než se Clay probojoval až k Bennettově osobní sekretářce. „Není tady,“ oznámila mu.

„Jak se s ním mohu spojit?“ zeptal se Clay.

„Je v terénu.“

„Ano, to jsem pochopil. Jak se s ním můžu spojit?“

„Nechte mi vaše číslo a já ho přidám k ostatním vzkazům,“ navrhla sekretářka.

„Mockrát vám děkuju,“ řekl Clay a nadiktoval jí své číslo do práce.

O třicet minut později mu Bennett zavolal zpátky. Podle šumu v mobilním telefonu byl v nějaké budově, patrně v pánském salonku klubu Potomac, dvojitou skotskou v ruce, v ústech tlustý doutník a před sebou rozehranou partii karet. „Clayi, chlapče, jak se vám pořád vede?“ zahřměl, jako by se neviděli celé měsíce.

„Dobře, pane Van Horne, a vám?“

„Výborně. Včera to byla moc příjemná večeře.“ Clay v pozadí neslyšel žádné řvoucí dieselové motory, žádný stavební ruch.

„Ano, jistě. Vždycky vás rád vidím,“ lhal Clay.

„Co pro vás můžu udělat, synku?“

„Chtěl bych, abyste věděl, že si opravdu vážím vaší snahy sehnat mi to místo v Richmondu. Nečekal jsem to a bylo od vás velice laskavé, že jste na mě myslel.“ Clay se odmlčel a ztěžka polkl. „Ale upřímně řečeno, pane Van Horné, nemám v úmyslu se v nejbližší budoucnosti stěhovat do Richmondu. Vždycky jsem bydlel ve Washingtonu a tady je můj domov.“

Clay měl mnoho důvodů tu nabídku odmítnout. Přání zůstat v D. C. figurovalo až někde uprostřed seznamu. Nejsilnějším motivem bylo nepřipustit, aby mu život plánoval Bennett Van Horn. Nechtěl mu za nic vděčit.

„To nemyslíte vážně,“ řekl Van Horn.

„Ano, myslím to naprosto vážně. Děkuji, ale děkuji nechci.“ Clay byl rozhodnut nenechat se od toho chlapa zastrašovat. V takových situacích vždycky děkoval za existenci telefonu; pomáhal trochu vyrovnávat poměr sil.

„Děláte velkou chybu, synku,“ prohlásil Van Horn. „Vy prostě nedokážete myslet v dlouhodobé perspektivě, co?“

„Možná ne. Ale nejsem si jist, že vy to dokážete.“

„Máte svoji hrdost, Clayi, to se mi na vás líbí. Jenže taky jste ještě pořád zelenáč. Musíte se naučit, že v životě platí já na bráchu, brácha na mě, a když se vám někdo pokusí pomoct, musíte tu službičku přijmout. Jednoho dne možná dostanete příležitost ji oplatit. Děláte teď velkou chybu, Clayi, a mohla by mít dost závažné následky.“

„Jaké následky?“

„Mohla by skutečně ovlivnit vaši budoucnost.“

„Každopádně je to moje budoucnost, ne vaše. Já se rozhodnu sám, kde budu pracovat. A momentálně jsem docela spokojený tam, kde jsem.“

„Jak můžete být spokojený, když celé dny hájíte lumpy a kriminálníky? Já to nechápu.“

Tohle bylo oblíbené téma, a pokud se bude rozhovor vyvíjet jako obvykle, debata se hodně rychle zvrhne v urážky. „Myslím, že na to jste se mě už ptal. Nemusíme to znovu rozebírat.“

„Mluvíme tu o obrovském zvýšení platu, Clayi. Víc peněz, lepší práce, pohyboval byste se mezi slušnými lidmi, ne mezi násilníky z ulice. Proberte se, chlapče!“ V pozadí se ozýval šum hlasů. Ať už byl Bennett kdekoli, hrál pro galerie.

Clay zaskřípal zuby a toho „chlapce“ přešel bez povšimnutí. „Nechci se s vámi hádat, pane Van Horne. Volám, jen abych vám řekl, jak jsem se rozhodl.“

„Měl byste si to ještě rozmyslet.“

„Už jsem si to rozmyslel. Děkuji, nechci.“

„Jste ztroskotanec, Clayi, a dobře to víte. Já to poznal už dávno a teď jste mi to jenom potvrdil. Odmítáte slibné místo, abyste mohl zůstat sedět v té díře a makat za minimální mzdu. Nemáte v sobě kouska ctižádosti, žádnou odvahu, chuť něco dokázat.“

„Včera večer jsem byl pracovitý mladý muž – široká ramena, spousta schopností a bystrý jako liška.“

„Beru to zpátky. Jste ztroskotanec.“

„A taky jsem byl skvěle vzdělaný a dokonce hezký.“

„Lhal jsem. Jste ztroskotanec.“

Clay zavěsil jako první. S úsměvem praštil sluchátkem, docela pyšný, že se mu podařilo velkého Bennetta Van Horna tak naštvat. Trval na svém a dal jasně najevo, že se od těch lidí nenechá postrkovat.

S Rebekou si promluví později a nebude to asi moc příjemný rozhovor.

Clayova třetí a poslední návštěva v Táboře osvobození byla dramatičtější než první dvě. S Jermainem vedle sebe a Rodneym na zadním sedadle jel za policejním vozem a opět zaparkoval přímo před budovou. Dva policisté, oba mladí, černí a znudění vyřizováním soudních příkazů, vyjednali vstup. Za několik minut už probíhala napjatá diskuse s Talmadgem X, Nolandem a dalším poradcem, prchlivým mužem jménem Samuel.

Částečně proto, že byl mezi návštěvníky jediný běloch, ale hlavně proto, že právě on požádal o soudní příkaz, soustředili tři poradci svůj hněv na Claye. Bylo mu to úplně jedno. Už nikdy ty lidi neuvidí.

„Tu složku jsme vám přece ukázali, člověče!“ hulákal na Claye Noland.

„Viděl jsem složku, kterou jste mi ukázat chtěli,“ rezolutně odsekl Clay. „Teď jsem si přišel pro ten zbytek.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Talmadge X.

„Chci všechno, co má na sobě Tequilovo jméno.“

„Na to nemáte právo.“

Clay se obrátil k policistovi, který měl u sebe dokumenty, a požádal ho: „Mohl byste laskavě přečíst soudní příkaz?“

Policista podržel listinu tak, aby ji všichni viděli, a přečetl: „Veškeré dokumenty týkající se přijetí, lékařských vyšetření, léčby, odvykacího procesu, poradenství, rehabilitace a propuštění Tequily Watsona. Z příkazu Ctihodného F. Floyda Sackmana, vyšší soud okresu Washington D. C., oddělení závažných trestných činů.“

„Kdy to podepsal?“ zeptal se Samuel.

„Asi před třemi hodinami.“

„Ukázali jsme vám všechno,“ řekl Clayovi Noland.

„O tom pochybuju. Dokážu poznat, jestli někdo nějaký spis cenzuroval.“

„Je to až moc úhledné,“ dodal Jermaine, aby kolegovi konečně trochu pomohl.

„Nechceme se s vámi prát,“ prohlásil mohutnější policista tónem naznačujícím, že by proti pořádné rvačce nic neměl. „Kde začneme?“

„Jeho lékařské záznamy jsou důvěrné,“ namítl Samuel. „Myslím, že pořád ještě platí lékařské tajemství.“

To byl vynikající postřeh, ale poněkud nepřesný. „Záznamy lékaře jsou důvěrné,“ vysvětlil Clay. „Ale nikoli záznamy pacienta. Mám od Tequily Watsona podepsané svolení k nahlédnutí do všech jeho záznamů, včetně lékařských.“

S prohlídkou začali v místnosti bez oken, kde všechny stěny lemovaly nesourodé kartotéční skříně. Po několika minutách se Talmadge X se Samuelem vytratili a napětí trochu povolilo. Policisté si přitáhli židle a přijali kávu, kterou jim nabídla recepční. Pánům z Úřadu veřejného obhájce žádné občerstvení nepřinesla.

Po hodině hledání neobjevili nic užitečného. Clay a Jermaine nechali dokončení prohlídky na Rodneym. Měli schůzku s dalšími policisty.

Razie v Projektu Čisté ulice proběhla v dosti podobném duchu. Dva právníci napochodovali dovnitř v doprovodu dvou policistů. Ředitelku odvolali z nějaké porady. Když si četla soudní příkaz, zamumlala cosi o tom, že soudce Sackmana zná a tohle si s ním vyřídí. Velmi ji to podráždilo, nicméně dokument byl jednoznačný. Stejný příkaz – veškeré spisy a záznamy týkající se Washada Portera.

„To nebylo nutné,“ řekla ředitelka Clayovi. „Vždycky s advokáty spolupracujeme.“

„Já slyšel něco jiného,“ podotkl Jermaine. Projekt Čisté ulice byl skutečně pověstný svou neochotou vyhovět sebemenší žádosti z ÚVO.

Když ředitelka pročítala soudní příkaz podruhé, jeden z policistů poznamenal: „Nemáme na to celý den.“

Odvedla je do prostorné kanceláře a požádala sekretářku, aby záznamy donesla. „Kdy nám je vrátíte?“ zeptala se.

„Až s nimi skončíme,“ odpověděl Jermaine.

„A kde budou?“

„V Úřadu veřejného obhájce, dobře zamčené.“

Jejich vztah začal v bistru U Abeho. Rebecca tam tenkrát seděla v oddělené kóji se dvěma přítelkyněmi, Clay kolem ní prošel cestou na toaletu. Setkali se pohledem a oba se na chvilku zarazili, jako by si nebyli jistí, co mají dělat dál. Přítelkyně se brzy vytratily. Clay opustil svoje kumpány. Dvě hodiny spolu seděli u baru a bez přestávky mluvili. První rande měli druhý den večer. Do týdne se spolu poprvé vyspali. Dva měsíce se jí dařilo tajit jeho existenci před rodiči.

Nyní, o čtyři roky později, nebyla na obzoru žádná změna a rodiče na Rebeku bez ustání naléhali, že by měla se svým životem trochu pohnout. Zdálo se vhodné, aby to celé ukončili zase U Abeho.

Clay tam dorazil jako první a postavil se k baru obklopenému úředníky z Kapitolu, kteří do sebe házeli pivo a všichni najednou hlasitě a rychle mluvili o záležitostech nesmírného významu, které musejí vyřešit. Clay tohle město miloval i nenáviděl. Miloval jeho dějiny, energii a důležitost. A nesnášel ty nesčetné poskoky, kteří se předháněli v zuřivé snaze mít nad ostatními navrch. Ve skupince pijáků, kteří stáli nejblíž, probíhala vášnivá diskuse o zákonech ohledně odpadních vod na Central Plains.

Bistro U Abeho bylo v podstatě hlavně putyka, postavená na strategickém místě poblíž návrší Capitol Hill, aby zachytila žíznivé davy ubírající se po práci domů na předměstí. Skvěle udržované ženy. Dobře oblečené. Mnohé z nich na lovu. Clay zachytil pár vstřícných pohledů.

Rebecca se chovala zkrotle, energicky a chladně. Usadili se v jednom boxu a oba si objednali skleničku něčeho tvrdého, aby se připravili na to, co je čeká. Položil jí pár bezvýznamných otázek o jednání toho podvýboru, které bylo zahájeno bez valného zájmu, alespoň podle novinářů z Postu. Jakmile jim číšník přinesl pití, šli přímo k věci.

„Mluvila jsem s tátou,“ začala.

„Já taky.“

„Proč jsi mi neřekl, že tu práci v Richmondu nevezmeš?“

„Proč jsi mi neřekla, že tvůj táta tahá za drátky, aby mi sehnal práci v Richmondu?“

„Měl jsi mi to povědět.“

„Dal jsem to jasně najevo.“

„U tebe není nikdy nic jasné.“

Oba se napili.

„Tvůj táta si myslí, že jsem ztroskotanec. Je to ve vaší rodině převládající názor?“

„Momentálně ano.“

„A ty ho sdílíš?“

„Mám své pochybnosti. Někdo tady musí uvažovat realisticky.“

V jejich vztahu zatím došlo jen k jediné vážnější roztržce, která skončila přinejmenším neúspěchem. Asi tak před rokem se rozhodli, že si dají pauzu, zůstanou důvěrnými přáteli a poohlédnou se trochu kolem, možná zase začnou chodit s jinými lidmi, aby si ověřili, zda neexistuje někdo, kdo by se k nim hodil líp. Ten rozchod iniciovala Barb, protože, jak Clay zjistil později, jednomu velmi bohatému mladému muži z klubu Potomac právě zemřela manželka na rakovinu vaječníků. Bennett byl blízký rodinný přítel atd., atd. Nachystali s Barb past, ale vdovec vycítil, že se ho pokoušejí lapit. Stačil mu měsíc častějších styků s rodinou Van Hornových, a odstěhoval se do Wyomingu.

Tentokrát to však bylo vážnější. Tentokrát to téměř nepochybně znamenalo konec. Clay si objednal další skleničku a v duchu si slíbil, že ať mezi nimi dojde k čemukoli, neřekne za žádných okolností nic, co by ji mohlo ranit. Ona může dávat rány pod pás, jestli bude chtít. On to neudělá.

„Co chceš, Rebeko?“

„Já nevím.“

„Ale víš. Chceš to skončit?“

„Asi ano,“ zašeptala a oči jí okamžitě zvlhly.

„Objevil se někdo jiný?“

„Ne.“

Alespoň zatím ne. Jen dejte Barb a Bennettovi pár dní.

„Já jenom, že tohle nikam nevede, Clayi,“ vysvětlovala. „Jsi chytrý a talentovaný, ale nemáš žádnou ctižádost.“

„Páni, tak rád slyším, že jsem najednou zase chytrý a talentovaný. Před pár hodinami jsem byl ztroskotanec.“

„Snažíš se vtipkovat?“

„Proč ne, Rebeko? Proč bychom se tomu nezasmáli? Je konec, přiznejme si to. Milujeme jeden druhého, ale já jsem ztroskotanec, který to nikdy nikam nedotáhne. To je tvůj problém. Můj problém jsou tvoji rodiče. Toho chudáka, co si ho nakonec vezmeš, rozžvýkají a vyplivnou.“

„Chudáka?“

„Přesně tak. Lituju toho chudáka, co si ho vezmeš, protože tvoji rodiče jsou nesnesitelní. A ty to víš.“

„Chudáka, co si ho vezmu?“ Teď už v očích neměla vláhu. Blýskal v nich hněv.

„Nerozčiluj se.“

„Chudáka, co si ho vezmu?“

„Podívej, něco ti navrhnu. Můžeme se okamžitě vzít. Oba dáme výpověď, uspořádáme rychlou svatbu, kam nikoho nepozveme, prodáme všechno, co máme, a odletíme dejme tomu do Seattlu nebo do Portlandu, někam daleko odsud, a budeme se chvíli živit láskou.“

„Do Richmondu nechceš, ale do Seattlu by ses odstěhoval?“

„Richmond je pořád zatraceně moc blízko tvým rodičům, chápeš?“

„A potom co?“

„Pak si najdeme zaměstnání.“

„Jaké zaměstnání? Copak je na Západě nedostatek právníků?“

„Na něco jsi zapomněla. Ty snad od včerejška nevíš, že jsem chytrý, talentovaný, dobře vzdělaný, bystrý jako liška a dokonce hezký? Velké firmy mě budou nahánět. Do roka a půl ze mě udělají společníka. Budeme mít děti.“

„A pak přijedou moji rodiče.“

„Ne, protože jim nedáme vědět, kde jsme. A jestli nás najdou, změníme si jména a odstěhujeme se do Kanady.“

Číšník před ně postavil další skleničky a oni s dopitím těch předchozích neotáleli.

Okamžik lehkého žertování rychle pominul. Ale oběma připomněl, proč jeden druhého milují a jak dobře jim spolu bylo. Zažívali víc smíchu než smutků, ačkoli věci se měnily. Méně smíchu. Víc nesmyslných hádek. Větší nátlak ze strany jejích rodičů.

„Na Západním pobřeží se mi nelíbí,“ prohlásila Rebecca nakonec.

„Tak si místo vyber sama,“ navrhl Clay a ukončil tu fantazii. Ona už měla místo vybrané a nikdy se od maminky a od tatínka nedostane moc daleko.

Konečně přišla chvíle, aby řekla to, kvůli čemu přišla. Dlouze se napila, pak se předklonila a podívala se mu přímo do očí. „Clayi, já vážně potřebuju pauzu.“

„Nekomplikuj si to, Rebeko. Uděláme to, jak budeš chtít.“

„Děkuju.“

„Jak dlouhou pauzu?“

„Já se nechystám vyjednávat, Clayi.“

„Měsíc?“

„Delší.“

„Ne, s tím nesouhlasím. Prostě si třicet dní nezavoláme, jo? Dneska je sedmého května. Sejdeme se tu šestého června, přímo u tohohle stolu, a promluvíme si o prodloužení.“

„O prodloužení?“

„Říkej tomu, jak chceš.“

„Díky. Já tomu říkám rozchod, Clayi. Konec. Finito. Ty si půjdeš svou cestou a já taky. Za měsíc si můžeme popovídat, ale nečekej, že se to změní. Během posledního roku se nic moc neměnilo.“

„Kdybych kývl na tu hroznou práci v Richmondu, bavili bychom se tu teď takhle?“

„Nejspíš ne.“

„Znamená to něco jiného než ne?“

„Ne.“

„Takže to byla past, co? Ta práce, to ultimátum? Včera večer se odehrálo přesně to, co jsem si myslel, útok ze zálohy. Vezmi tu práci, chlapče, nebo…“

Nepopřela to. Místo toho řekla: „Clayi, já už se nechci hádat, jo? Třicet dní mi nevolej.“

Sáhla po kabelce a vstala. Cestou od stolu se jí nějak podařilo dát mu suchý a bezvýznamný polibek kamsi na pravý spánek, ale on to nevzal na vědomí. Nedíval se na ni, když odcházela. Neohlédla se.

8

Clayův byt se nacházel v chátrajícím komplexu činžovních domů v Arlingtonu. Když si ho před čtyřmi lety pronajal, netušil, že existuje nějaká BVH Group. Později měl zjistit, že právě tato společnost komplex na počátku osmdesátých let postavila; šlo o jeden z Bennettových prvních projektů. Podnik nakonec zkrachoval, komplex několikrát vystřídal majitele, takže ani dolar z Clayova nájmu nešel do kapsy pana Van Horna. Po pravdě řečeno, nikdo z té rodiny nevěděl, že Clay bydlí v něčem, co postavili oni. Dokonce ani Rebecca ne.

O byt se dvěma ložnicemi se dělil s Jonahem, bývalým spolužákem z práv, kterého čtyřikrát vyhodili od advokátních zkoušek, než je konečně udělal, a který dnes prodával počítače. Dělal to na částečný úvazek, a přesto vydělával víc peněz než Clay, což byla skutečnost, která v jejich vzájemném vztahu plula neustále těsně pod povrchem.

Ráno po rozchodu s Rebekou si Clay vyzvedl za dveřmi Post a usadil se s prvním šálkem kávy ke kuchyňskému stolu. Jako obvykle nalistoval nejdřív finanční stránku, aby se potěšil pohledem na katastrofální výkon akcií BVHG. Téměř se s nimi neobchodovalo a ti nepočetní investoři, kteří je kdysi nedopatřením koupili, byli nyní ochotni zbavit se jich za pouhých 0,75 $ za akcii.

Kdo je tady ztroskotanec?

O klíčovém jednání Rebečina podvýboru se nikde neobjevila jediná zmínka.

Když skončil se svými drobnými hony na čarodějnice, začetl se do sportovních stránek a v duchu si řekl, že je načase na Van Hornovy zapomenout. Na všechny.

Dvacet minut po sedmé, v době, kdy obvykle snídal misku cereálií, zazvonil telefon. Bezděčně se usmál. To bude ona. Už je zpátky.

Nikdo jiný by nevolal takhle brzy ráno. Nikdo kromě přítele či manžela té dámy, která momentálně v ložnici nahoře vyspávala s Jonahem kocovinu. Během let absolvoval Clay podobných telefonátů několik. Jonah zbožňoval ženy, zejména ty, které už patřily k někomu jinému. Vždycky tvrdil, že je to tak pro něj zajímavější a větší výzva.

Ale nebyla to Rebecca ani nějaký partner či manžel.

„Pan Clay Carter?“ otázal se neznámý mužský hlas.

„U telefonu.“

„Pane Cartere, jmenuji se Max Pace. Pracuji jako náborář pro advokátní kanceláře ve Washingtonu a New Yorku. Vaše jméno upoutalo naši pozornost a já mám dvě velmi žádoucí nabídky zaměstnání, které by vás mohly zajímat. Nechtěl byste se mnou dneska poobědvat?“

Clay se úžasem nezmohl na slovo a později, ve sprše, si vzpomněl, že kupodivu první, co ho napadlo, byla lákavá vyhlídka na příjemný oběd.

„Ehm, jistě,“ vypravil ze sebe. Lovci mozků se v advokacii vyskytovali stejně jako v každé jiné profesi, ale málokdy lovili malé rybky v takovém bahně u dna, jako byl Úřad veřejného obhájce.

„Výborně. Můžeme se tedy sejít ve vestibulu hotelu Willard, dejme tomu v poledne?“

„Poledne se mi hodí,“ odpověděl Clay s pohledem upřeným na hromadu špinavého nádobí ve dřezu. Ano, tohle se vážně děje. Není to sen.

„Děkuji, takže se uvidíme tam. Pane Cartere, slibuji vám, že se vám vyplatí věnovat mi svůj čas.“

„Ehm, jistě.“

Max Pace rychle zavěsil a Clay zůstal na okamžik stát se sluchátkem v ruce, díval se na špinavé nádobí a přemýšlel, kdo z jeho bývalých spolužáků může mít tenhle kanadský žertík na svědomí. Nebo že by se mu ještě na poslední chvíli mstil Buldozer Bennett?

Neměl na Maxe Pace žádné telefonní číslo. Dokonce ho ani nenapadlo zeptat se na jméno jeho firmy.

A taky neměl čistý oblek. Vlastnil celkem dva, oba šedé, jeden zimní a jeden letní, oba velmi staré a často nošené. Šaty určené k soudu. Naštěstí se v ÚVO neprosazovala žádná pravidla ohledně oblečení zaměstnanců, takže Clay většinou chodil do práce v plátěných kalhotách a tmavomodrém saku. Když se chystal k soudu, přidal k tomu úboru kravatu, kterou sundaval okamžitě, jakmile se vrátil do kanceláře.

Ve sprše dospěl k závěru, že na jeho oděvu nezáleží. Max Pace přece věděl, kde pracuje, a musel mít přibližnou představu o tom, jak málo vydělává. Pokud se Clay dostaví k pohovoru v odřených khaki kalhotách, bude aspoň moct žádat víc peněz.

Když seděl v autě uvězněném v dopravní zácpě na mostě Arlington Memoriál, usoudil, že za tím musí být jeho otec. Z D. C. ho sice vyštvali, ale pořád tu měl kontakty. Konečně zmáčkl správný knoflík, požádal o poslední laskavost, sehnal synovi slušnou práci. Když špičková právnická kariéra Jarretta Cartera skončila dlouhým a šťavnatým skandálem, dohnal svého syna do Úřadu veřejného obhájce. Teď jsou učňovská léta u konce. Po pěti letech v zákopech přišel čas na opravdovou práci.

Jaké firmy by se o něj ale mohly zajímat? Ta záhada mu nedávala pokoj. Jeho otec nenáviděl velké advokátní kanceláře specializované na firemní právo a lobbování, které sídlily jedna vedle druhé na Connecticut a Massachusetts Avenue. A přehlížel troškaře, kteří si dělali reklamu na autobusových zastávkách či na billboardech a ucpávali justiční systém řadou bezdůvodných žalob. V Jarrettově staré firmě pracovalo deset právníků, deset ostřílených bojovníků ze soudních síní, kteří vyhrávali své případy a byla po nich poptávka.

„A mezi ně mám namířeno,“ mumlal si Clay s pohledem upřeným na hladinu řeky Potomac pod sebou.

Poté, co si protrpěl nejméně produktivní dopoledne za celou dobu svého zaměstnání, odjel Clay v půl dvanácté z kanceláře a pomalu zamířil k Willardu, který se nyní oficiálně jmenoval Willard International Hotel. Ve vestibulu mu okamžitě vyšel vstříc svalnatý mladík, který Clayovi připadal mlhavě povědomý. „Pan Pace čeká nahoře,“ vysvětlil. „Rád by se s vámi sešel tam, pokud vám to nevadí.“ Kráčeli k výtahům.

„Samozřejmě,“ řekl Clay. Nechápal, jak je možné, že ho ten člověk tak rychle poznal.

Ve výtahu si jeden druhého nevšímali. V devátém patře vystoupili a Clayův průvodce zaklepal na dveře Apartmá Theodora Roosevelta. Rychle se otevřely a Max Pace pozdravil Claye s věcným, obchodnickým úsměvem. Mohlo mu být kolem pětačtyřiceti, měl tmavé vlnité vlasy, tmavý knírek, tmavé všechno. Černé džíny, černé tričko, černé špičaté boty. Hollywood ve Willardu. Rozhodně nevypadal jako profesionální náborář pro advokátní firmy, jakého Clay čekal. Když si podali ruce, poprvé začal tušit, že všechno není tak, jak se původně zdálo.

Pace rychlým pohledem poslal bodyguarda pryč.

„Děkuji, že jste přišel,“ prohlásil, když Claye odváděl do oválné místnosti plné mramoru.

„Jistě.“ Clay si prohlížel apartmá; luxusní kožené čalounění, drahé látky, ve všech směrech dveře do dalších pokojů. „Hezké místo.“

„Ještě na pár dní je moje. Říkal jsem si, že bychom se mohli najíst tady, využít pokojovou službu a promluvit si v naprostém soukromí.“

„V pořádku.“ Clayovi se v hlavě vynořila otázka, první z mnoha. Proč si washingtonský lovec mozků najímá příšerně drahé hotelové apartmá? Proč nemá někde v okolí kancelář? A opravdu potřebuje osobního strážce?

„Máte chuť na něco určitého?“

„Nejsem vybíravý.“

„Dělají tu skvělé capellini s lososem. Měl jsem je včera. Vynikající.“

„Zkusím to.“ V tu chvíli by Clay zkusil cokoli; umíral hlady.

Max zamířil k telefonu, zatímco Clay obdivoval výhled na Pennsylvania avenue. Jakmile Pace objednal jídlo, posadili se nedaleko okna a rychle vyřídili nezávazná společenská témata – počasí, nevalné výsledky baseballového týmu Orioles v poslední době a mizernou hospodářskou situaci. Pace byl výmluvný a zdálo se, že je ochoten hovořit o čemkoli, pokud o to Clay bude stát. Očividně hodně posiloval a chtěl, aby si toho lidé všímali. Tričko mu těsně obepínalo mohutnou hruď a paže a s oblibou se popotahoval za knírek. Kdykoli to udělal, svaly na pažích mu jen hrály.

Možná tak kaskadér, ale rozhodně ne náborář pro elitní advokátní kanceláře.

Po deseti minutách povídání Clay navrhl: „Co kdybyste mi řekl něco o těch dvou firmách?“

„Neexistují,“ odpověděl Max. „Přiznávám, že jsem vám lhal. A slibuji, že to bylo naposledy, co jsem vám lhal.“

„Vy nejste lovec mozků, že ne?“

„Ne.“

„Takže co jste?“

„Jsem hasič.“

„Díky, tím se to skutečně vyjasnilo.“

„Nechte mě prosím chvilku mluvit. Bude to potřebovat nějaké vysvětlování, a až skončím, určitě budete spokojen.“

„Doporučuju, abyste mluvil opravdu rychle, Maxi, protože jinak odcházím.“

„Uklidněte se, pane Cartere. Mohu vám říkat Clayi?“

„Ještě ne.“

„Dobrá. Jsem agent, poradce, specialista na volné noze. Najímají mě velké společnosti, abych pro ně hasil požáry. Něco zvorají, přijdou na tu chybu dřív než právníci, a tak mě najmou, abych se tiše vynořil na scéně, uklidil po nich nepořádek, a pokud to půjde, ušetřil jim spoustu peněz. Po mých službách je velká poptávka. Možná se jmenuji Max Pace a možná se jmenuji jinak. Na tom nesejde. Není podstatné, kdo jsem a odkud pocházím. Důležité je, že si mě najala jistá velká korporace, abych uhasil požár. Otázky?“

„Až příliš mnoho, abych je mohl položit teď.“

„Jen vydržte. Momentálně vám nemohu prozradit jméno svého klienta a možná to neudělám nikdy. Jestliže dospějeme k dohodě, budu vám moci sdělit mnohem víc informací. Ten příběh vypadá zhruba takto: Mým klientem je nadnárodní společnost, která vyrábí léčiva. Její jméno byste nepochybně poznal. Distribuují celou řadu preparátů, od běžných volně prodejných léků, z nichž máte některé jistě také doma, po složité medikamenty proti rakovině a obezitě. Je to stará, dobře zavedená a výnosná firma s neposkvrněnou pověstí. Asi přede dvěma lety přišla s přípravkem, který by mohl pomáhat při léčbě závislosti na drogách, jejichž základem je opium či kokain. Jde o mnohem pokročilejší lék než metadon, který sice mnoha narkomanům pomůže, ale sám je návykový a hojně se zneužívá. Říkejme tomu zázračnému léku třeba Tarvan – jeden čas to byla jeho přezdívka. Objevili ho vlastně omylem a rychle ho vyzkoušeli na všech dostupných laboratorních zvířatech. Výsledky byly mimořádné, ale je dost těžké napodobit závislost na cracku u skupiny krys.“

„Potřebovali lidi,“ řekl Clay.

Pace se zatahal za knírek a bicepsy se mu zavlnily. „Ano. Tarvan měl takový potenciál, že to velkým šéfům nedávalo spát. Představte si, že devadesát dní berete jednu pilulku denně a pak jste čistý. Touha po droze úplně zmizela. Zbavil jste se kokainu, heroinu, cracku – jako mávnutím proutku. A jakmile se to stane, stačí brát Tarvan obden a máte pokoj do konce života. Téměř okamžité uzdravení pro miliony narkomanů. Pomyslete na možné zisky – za ten lék si můžete účtovat, co budete chtít, protože někdo někde to rád zaplatí. Pomyslete na zachráněné životy, na zločiny, k nimž nedojde, rodiny, které se nerozpadnou, miliardy dolarů, které se nebudou muset vynakládat na odvykací programy. Čím víc tihle šéfové přemýšleli o tom, jak báječný by Tarvan mohl být, tím rychleji ho chtěli dostat na trh. Ale jak říkáte, pořád ho potřebovali vyzkoušet na lidech.“

Pauza, doušek kávy. Vypracované svaly pod tričkem se opět rozvlnily. Pace mluvil dál.

„A tak začali dělat chyby. Vybrali si tři místa – Mexico City, Singapur a Bělehrad – místa daleko mimo dosah jurisdikce amerického FDA, Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv. Pod zástěrkou nějaké mlhavě definované mezinárodní neziskové nadace postavili rehabilitační kliniky, opravdu hezké uzavřené instituce, kde měli nad narkomany naprostou kontrolu. Posbírali ty nejhorší feťáky, jaké dokázali sehnat, hospitalizovali je, dali je dohromady a začali jim ordinovat Tarvan, ačkoli pacienti o tom neměli ani tušení. A i kdyby, bylo by jim to jedno – všechno bylo zadarmo.“

„Lidské laboratoře,“ podotkl Clay. Zatím to byl fascinující příběh a hasič Max měl vypravěčské nadání.

„Nic jiného než lidské laboratoře. Daleko od amerického justičního systému. A amerického tisku. A amerických kontrolních mechanismů. Vypadalo to jako skvělý plán. A lék účinkoval výborně. Po třiceti dnech Tarvan utlumil touhu po drogách. Po šedesáti dnech se zdálo, že narkomanům vyhovuje žít bez drogy, a po devadesáti se už nebáli návratu do ulic. Všechno se pečlivě sledovalo – jídelníček, tělesné cvičení, terapie, dokonce i rozhovory. Můj klient zajistil nejméně jednoho zaměstnance na jednoho pacienta a v každé z těch klinik bylo sto lůžek. Po třech měsících pacienty propustili se slibem, že si budou obden docházet na kliniku pro Tarvan. Devadesát procent z nich se k drogám nevrátilo, zůstali čistí. Devadesát procent! Jen dvě procenta opět upadla do závislosti.“

„A těch zbylých osm procent?“

„Z nich se mělo stát jádro problému, ale můj klient tehdy ještě netušil, jak vážné to bude. Každopádně udržovali kliniky plně obsazené a během osmnácti měsíců léčili pomocí Tarvanu přibližně tisíc narkomanů. Výsledky působily neuvěřitelně. Můj klient větřil miliardové zisky. A konkurence neexistovala. Žádná jiná společnost se vážně nezabývala výzkumem a vývojem přípravků pomáhajících při léčbě drogové závislosti. Většina farmaceutických firem to vzdala už před lety.“

„A další chyba?“

Max se na vteřinu zarazil a pak řekl: „Bylo jich až příliš mnoho.“ Ozval se zvonek; pokojová služba s obědem. Číšník přivezl jídlo na servírovacím stolku a pět minut je před nimi pečlivě rozkládal. Clay stál u okna, díval se na vrcholek Washingtonova památníku, ale natolik se pohroužil do myšlenek, že nic před sebou nevnímal. Max dal číšníkovi spropitné a nakonec se mu podařilo vystrkat ho ze dveří.

„Máte hlad?“ zeptal se.

„Ne. Mluvte dál.“ Clay si sundal sako a posadil se. „Myslím, že se dostáváte k tomu nejlepšímu.“

„Nejlepší, nejhorší, záleží na úhlu pohledu. Další chybou bylo přesunout celý ten cirkus sem. V tu chvíli to začalo být opravdu ošklivé. Můj klient si pečlivě prohlédl glóbus a vybral si jedno místo pro bělochy, jedno místo pro hispánce, jedno místo pro Asiaty. Aby byly testy kompletní, potřebovali i nějaké Afričany.“

„Těch je v D. C. spousta.“

„To napadlo i mého klienta.“

„Vymýšlíte si, že ano? Řekněte mi, že je to lež.“

„Lhal jsem vám jen jednou, Clayi. A slíbil jsem, že už to neudělám.“

Clay se pomalu postavil, obešel svou židli a opět se vrátil k oknu. Max ho upřeně sledoval. Jídlo zvolna chladlo, ale ani jednomu z nich na tom nezáleželo. Čas jako by se zastavil.

Clay se otočil a řekl: „Tequila?“

Max pokýval hlavou. „Ano.“

„A Washad Porter?“

„Ano.“

Uplynula minuta. Clay si založil ruce na hrudi a opřel se o zeď naproti Maxovi, který si zase uhlazoval knírek. „Pokračujte,“ vyzval ho Clay.

„U přibližně osmi procent pacientů se něco zvrtne,“ vysvětlil Max. „Můj klient netuší, co se děje, jak k tomu dochází a vlastně ani kdo by mohl být ohrožen. Ale Tarvan nutí ty lidi zabíjet. Prostě a jednoduše. Asi po sto dnech léčby někde v mozku něco přeskočí a oni pocítí neodolatelné nutkání prolít krev. Nesejde na tom, zda měli v minulosti sklony k násilí. Věk, rasa, pohlaví, nic není pro ty zabijáky charakteristické.“

„To znamená osmdesát mrtvých lidí?“

„Nejméně. Ale ve slumech v Mexico City se informace shánějí dost špatně.“

„A tady ve Washingtonu kolik?“

To byla první otázka, která Maxovi moc neseděla, a rychle ji obešel. „Na to vám odpovím za několik minut. Nechte mě nejdřív dovyprávět celý příběh. Neposadíte se, prosím? Nerad se dívám nahoru, když s někým mluvím.“

Clay mu vyhověl a vrátil se na židli.

„Další chybou byl pokus vyhnout se FDA.“

„Samozřejmě.“

„Můj klient má v tomhle městě hodně mocných přátel. Je to zkušený profík, dokáže si kupovat politiky pomocí sponzorských darů a poskytovat zaměstnání jejich manželkám, milenkám a bývalým sekretářkám, obvyklá hra, co se tu hraje o velké peníze. Uzavřeli špinavou dohodu. Zapletlo se do ní pár hlavounů z Bílého domu, z DEA a z FBI a z několika dalších federálních agentur. Nikde se neobjevilo nic písemně. Žádné peníze nepřešly z ruky do ruky; neuplácelo se. Mému klientovi se pouze podařilo hezky přesvědčit dost lidí, že Tarvan by mohl spasit svět, kdyby ho směli vyzkoušet ještě v jedné laboratoři. Protože FDA trvá dva až tři roky, než nějaký nový přípravek odsouhlasí, a protože ten úřad beztak nemají v Bílém domě právě v lásce, k dohodě došlo. Tihle hlavouni, jejichž jména jsou nyní navždy zapomenuta, našli způsob, jak propašovat Tarvan do několika pečlivě vybraných protidrogových klinik v D. C., financovaných z federálních peněz. Kdyby se to osvědčilo i tady, Bílý dům a mnozí důležití lidé by vyvíjeli na FDA neúnavný tlak a nechali by Tarvan rychle schválit.“

„Když se ta dohoda uzavírala, věděl váš klient o těch osmi procentech pacientů?“

„To netuším. Klient mi nesdělil všechno a nikdy to neudělá. A já se také moc nevyptávám. Můj úkol spočívá v něčem jiném. Nicméně mám podezření, že klient o těch osmi procentech nevěděl. Jinak by pro něj bylo příliš riskantní pustit se do toho experimentu tady. Tohle všechno se seběhlo velice rychle, pane Cartere.“

„Teď už mi můžete říkat Clayi.“

„Díky, Clayi.“

„Není zač.“

„Jak jsem říkal, nešlo o úplatky. Alespoň podle sdělení mého klienta. Ale uvažujme realisticky. Předpokládaný odhad zisků z Tarvanu za příštích deset let činil třicet miliard dolarů. Zisk, nikoli obrat. Předpokládaný odhad částky, kterou by Tarvan za stejné období ušetřil daňovým poplatníkům, dělal sto miliard. Nějaké peníze pochopitelně musely změnit majitele.“

„Ale to všechno je minulost?“

„Pochopitelně. Před šesti dny preparát stáhli. Ty báječné kliniky v Mexico City, Singapuru a Bělehradě zavřely uprostřed noci dveře a všichni ti milí poradci se vypařili jako duchové. Na všechny experimenty se zapomnělo. Záznamy se zlikvidovaly. Můj klient o Tarvanu nikdy neslyšel. A byli bychom rádi, kdyby to tak zůstalo.“

„Začínám tušit, že v tuhle chvíli přicházím na scénu já.“

„Jen pokud budete chtít. Jestliže odmítnete, jsem připraven se sejít s jiným právníkem.“

„Jestliže odmítnu co?“

„Dohodu, Clayi, dohodu. Dosud narkomani na Tarvanu zabili v D. C. pět lidí. Jeden nešťastník je v komatu a nejspíš se neprobere. První oběť Washada Portera. To dělá celkem šest. Víme, jak se jmenují, jak zemřeli, kdo je zabil, víme všechno. Chceme, abyste zastupoval jejich příbuzné. Najmou si vás, my jim vyplatíme odškodné a všechno se rychle a potichu uzavře, bez procesu, bez publicity, nikde ani známka potíží.“

„Proč by si mě najímali?“

„Protože vůbec nevědí, že mají důvod k žalobě. Pokud jde o ně, jejich blízcí se stali obětí náhodného pouličního násilí. Tohle s sebou nese zdejší život. Vaše dítě zastřelí nějaký chuligán, pohřbíte je, chuligána zatknou, vy chodíte k soudu a doufáte, že vraha zavřou na doživotí. Ale ani vás nenapadne se soudit. Žalovat toho chuligána? Takový případ by nevzal ani ten nejzoufalejší právník. Najmou si vás, protože za nimi zajdete, povíte jim, že mají důvod k žalobě, a řekněme, že jim dokážete pomocí velmi rychlé, velmi tiché dohody o odškodném zajistit čtyři miliony dolarů.“

„Čtyři miliony dolarů,“ opakoval Clay a nebyl si jistý, jestli je to příliš mnoho, nebo příliš málo.

„V tomhle je naše riziko, Clayi. Kdyby Tarvanu přišel na stopu nějaký advokát, a upřímně řečeno, vy jste první, kdo vůbec pojal sebemenší podezření, došlo by k procesu. Dejme tomu, že ten právník je ostřílený harcovník, který si tady v D. C. dokáže obstarat porotu složenou výhradně z černochů.“

„To by bylo snadné.“

„Samozřejmě že je to snadné. A dejme tomu, že ten právník nějak sežene správné důkazy. Například nějaké dokumenty, které se nepodařilo zničit. Nebo spíš nějakého nespokojeného zaměstnance mého klienta, který se rozhodne všechno prozradit. Každopádně, proces by se pro rodinu zesnulého vyvíjel báječně. Odškodné by mohlo dosáhnout astronomické výše. A co hůř, alespoň pro mého klienta, přineslo by to obrovskou negativní publicitu. Ceny akcií by se mohly propadnout do hlubin. Představte si ten nejhorší scénář, Clayi, dejte dohromady svou vlastní noční můru, a věřte mi, tihle lidé si ji dokážou představit taky. Udělali něco špatného. Vědí to a chtějí to napravit. Ale zároveň se pokoušejí omezit své ztráty.“

„Čtyři miliony jsou jako nic.“

„Ano a ne. Vezměte si Ramóna Pumphreyho. Dvaadvacet let, pracoval na částečný úvazek, vydělával šest tisíc dolarů ročně. Podle statistik měl před sebou ještě asi tak třiapadesát let života, a počítáme-li s ročními příjmy odpovídajícími dvojnásobku minimální mzdy, činila by tržní hodnota jeho života, kalkulovaná při současném stavu měny, zhruba půl milionu dolarů. Tolik stál.“

„Bylo by snadné domáhat se náhrady škody s trestní funkcí.“

„Jak se to vezme. Tohle obvinění by se velmi obtížně dokazovalo, Clayi, neboť neexistují žádné doklady. Složky, které jste si včera opatřil, vám neprozradí nic. Poradci z Tábora osvobození a z Projektu Čisté ulice netušili, jaké léky pacientům podávají. Ve FDA o Tarvanu nikdy neslyšeli. Můj klient by utratil miliardu za právníky, experty a kohokoli jiného, kdo by mohl pomoci. Z procesu by se stala válka – právě proto, že můj klient je tak velice vinen!“

„Šestkrát čtyři dělá čtyřiadvacet milionů.“

„Připočtěte k tomu deset pro právníka.“

„Deset milionů?“

„Ano. Tak zní nabídka, Clayi. Deset milionů pro vás.“

„Děláte si legraci.“

„Mluvím smrtelně vážně. Celkem čtyřiatřicet milionů. A šeky vám mohu vypsat na místě.“

„Potřebuju se jít trochu provětrat.“

„Co oběd?“

„Ne, díky.“

9

Bezcílně se loudal kolem Bílého domu. Na okamžik uvízl v hloučku holandských turistů, kteří fotili jako o život a čekali, jestli jim prezident zamává. Pak se prošel Lafayettovým parkem, odkud bezdomovci přes den mizeli, a nakonec se posadil na lavičku na náměstí Farragut Square, kde snědl nějaký studený sendvič, jehož chuť ani nevnímal. Všechny smysly měl otupělé, myšlenky pomalé a zmatené. Byl květen, ale vzduch se ještě nevyčistil. Všudypřítomná vlhkost mu v přemýšlení příliš nepomáhala.

Viděl před sebou dvanáct tmavých obličejů na lavici porotců, dvanáct rozzlobených lidí, kteří týden poslouchali šokující historii Tarvanu. Obracel se k nim se svou závěrečnou řečí: „Potřebovali černošské laboratorní krysy, dámy a pánové, pokud možno Američany, neboť právě tady jsou největší peníze. A tak přinesli svůj zázračný Tarvan do našeho města.“ Dvanáct tváří se soustředilo na každé slovo, porotci přikyvovali na souhlas a nemohli se dočkat, až se odejdou poradit, aby mohlo být spravedlnosti učiněno zadost.

Jaké největší odškodné bylo kdy v dějinách práva soudně nařízeno? Sleduje Guinnessova kniha rekordů i takovéhle výsledky? Ať už by šlo o jakoukoli sumu, klidně by si o ni mohl říct. „Jen doplňte nuly, dámy a pánové porotci.“

Jenomže ten případ se k soudu nikdy nedostane; žádná porota ho nikdy nevyslechne. Ať už Tarvan vyrobil kdokoli, je ochoten utratit zatraceně víc než čtyřiatřicet milionů, aby pohřbil pravdu. A najme si nejrůznější profesionály, aby lámali lidem nohy, kradli dokumenty, napichovali telefony a zakládali požáry v kancelářích, jen aby uchránil své tajemství před těmi dvanácti rozhněvanými obličeji.

Pomyslel na Rebeku. Kdyby ji obklopoval luxus jeho nově nabytých peněz, stala by se z ní úplně jiná žena. Okamžitě by opustila byrokratické problémy Capitol Hillu a na plný úvazek se věnovala mateřství. Provdala by se za něj do tří měsíců, nebo tak rychle, jak rychle by Barb stihla naplánovat svatbu.

Pomyslel na Van Hornovy, ale kupodivu nikoli jako na lidi, které znal. Zmizeli z jeho života; pokoušel se na ně zapomenout. Po čtyřech letech nevolnictví se od nich konečně osvobodil. Už ho nikdy nebudou mučit.

Chystal se osvobodit od mnoha věcí.

Uplynula hodina. Zjistil, že ho nohy donesly na DuPont Circle, kde tupě hleděl do výloh malých obchůdků na Massachusetts avenue – vzácné knihy, vzácný porcelán, vzácné kostýmy, všude samí vzácní lidé. Jeden z krámů měl na průčelí zrcadlo a Clay se podíval sám sobě přímo do očí a zapřemýšlel, zda je hasič Max opravdu tím, za co se označuje, nebo je to podvodník, nebo snad přízrak. Kráčel po chodníku a dělalo se mu zle z představy, že renomovaná korporace takhle zneužila ty největší ubožáky, jaké mohla najít, a vzápětí propadal vzrušení z vyhlídky na víc peněz, než v kolik kdy vůbec mohl doufat. Potřeboval svého otce. Jarrett Carter bude přesně vědět, co má udělat.

Uplynula další hodina. Očekávali ho v kanceláři, konala se nějaká každotýdenní zaměstnanecká porada. „Klidně mě vyhodte,“ zamumlal si s úsměvem.

Chvilku otálel v Kramerbooks, svém nejoblíbenějším washingtonském knihkupectví. Zanedlouho už možná nebude chodit do oddělení paperbacků, ale bude si kupovat drahé vázané knihy. Stěny jeho nového domova budou lemovat řady elegantních svazků.

Přesně ve tři hodiny, jako by to bylo domluveno, zašel v zadní části knihkupectví do kavárny a spatřil tam Maxe Pace. Seděl sám u jednoho stolku, před sebou sklenici limonády, a čekal. Očividně ho potěšilo, že Claye opět vidí.

„Vy jste mě sledoval?“ zeptal se Clay, když se posadil a vrazil ruce do kapes u kalhot.

„Samozřejmě. Nedáte si něco k pití?“

„Ne. Co kdybych zítra podal žalobu v zastoupení rodiny Ramóna Pumphreye? Ten jediný případ by stál víc, než nabízíte za všech šest.“

Tuhle otázku jeho společník zjevně očekával. Odpověď měl promyšlenou. „Čekala by vás dlouhá řada problémů. Uvedu jen první tři. Zaprvé byste musel vědět, koho máte žalovat. Nevíte, kdo Tarvan vyrobil, a je celkem možné, že se to nikdy nikdo nedozví. Zadruhé, nemáte dost peněz, abyste mohl bojovat s mým klientem. Útok, který by měl aspoň nějakou naději na úspěch, by přišel nejméně na deset milionů dolarů. A zatřetí, ztratil byste možnost zastupovat všechny známé poškozené. Jestli na naši dohodu nepřistoupíte dost rychle, jsem připraven jít se stejnou nabídkou za dalším právníkem ze svého seznamu. Mým cílem je dotáhnout tohle do konce během třiceti dnů.“

„Mohl bych se obrátit na velkou firmu specializovanou na hromadné žaloby.“

„Ano, a to by představovalo další problémy. Zaprvé, musel byste se vzdát nejméně poloviny svého honoráře. Zadruhé, trvalo by přinejmenším pět let, než byste dosáhl nějakého výsledku, možná ještě déle. Zatřetí, i ta největší specializovaná advokátní kancelář v téhle zemi by ten případ mohla snadno prohrát. V téhle záležitosti, Clayi, pravda možná nikdy nevyjde najevo.“

„Měla by vyjít najevo.“

„Možná, ale musím přiznat, že tahle stránka věci mě moc nezajímá. Mým úkolem je tu věc ututlat; odškodnit oběti tak, jak si zaslouží, a pak celou záležitost navždy pohřbít. Nebuďte hlupák, příteli.“

„Nejsme přátelé.“

„To je pravda, ale děláme pokroky.“

„Vy máte seznam advokátů?“

„Ano, mám ještě dva další kandidáty, oba jsou vám hodně podobní.“

„Jinými slovy, hladoví.“

„Ano, jste hladový. Ale také jste chytrý.“

„To mi už říkali. A že mám široká ramena. Ti druzí dva jsou tady ve městě?“

„Ano, ale nedělejte si s nimi starosti. Dneska je čtvrtek. Vaši odpověď chci do pondělního poledne. Jinak se obrátím na dalšího člověka.“

„Testovali Tarvan ještě v nějakém jiném americkém městě?“

„Ne, pouze v D. C.“

„A kolik lidí ho bralo?“

„Plus minus stovka.“

Clay se napil vody s ledem, kterou před něj postavil číšník. „Takže tam venku je ještě pár dalších zabijáků?“

„Je to možné. Nemusím vám asi říkat, že vyčkáváme a celou situaci s velkým napětím sledujeme.“

„Nemůžete je zastavit?“

„Zastavit pouliční násilí v D. C.? Nikdo nemohl předvídat, že Tequila Watson odejde z Tábora osvobození a do dvou hodin po odchodu zabije člověka. Nebo Washad Porter. Tarvan neposkytuje žádná vodítka ohledně toho, komu z něj přeskočí ani kdy k něčemu takovému dojde. Existují jisté důkazy, že po deseti dnech bez toho přípravku je dotyčná osoba opět neškodná. Ale jde o pouhou spekulaci.“

„Takže zabíjení by mělo během několika dní skončit?“

„My s tím počítáme. Doufám, že se nám podaří přežít víkend.“

„Váš klient by měl jít do vězení.“

„Mým klientem je korporace.“

„I korporace mají trestní odpovědnost.“

„Nebudeme se hádat, ano? Nemá to smysl. Musíme se soustředit na vás a na to, zda na takový úkol stačíte a jste ochoten ho přijmout.“

„Určitě máte nějaký plán.“

„Ano, a velmi podrobný.“

„Dám v práci výpověd a potom co?“

Pace odstrčil sklenici s limonádou stranou a předklonil se, jako by se mu právě chystal vylíčit to nejlepší. „Založíte si vlastní advokátní praxi. Pronajmete si kanceláře, pěkně je zařídíte a tak dál. Musíte tu dohodu těm lidem prodat, a to dokážete pouze v případě, že budete vypadat a vystupovat jako velmi úspěšný advokát. Vaši potenciální klienti za vámi přijdou do kanceláře. Musíte na ně udělat dojem. Budete potřebovat personál a další právníky, kteří pro vás budou pracovat. Tady znamená první dojem všechno. Věřte mi. Kdysi jsem byl taky právník. Klienti chtějí vidět hezké kanceláře. Chtějí vidět úspěch. Budete jim říkat, že jim dokážete na odškodném obstarat čtyři miliony dolarů.“

„Čtyři jsou dost málo.“

„Později, ano? Jde mi o to, že musíte vypadat úspěšně.“

„Já to chápu. Vyrostl jsem ve velmi úspěšné právnické firmě.“

„My víme. To je jedna z věcí, které se nám na vás líbily.“

„Jak těžké je dneska sehnat slušné kancelářské prostory?“

„Pronajali jsme si nějakou plochu na Connecticut Avenue. Chtěl byste ji vidět?“

Odešli z knihkupectví zadním vchodem a loudali se po chodníku jako dva staří přátelé na procházce. „Ještě pořád mě sledují?“ zeptal se Clay.

„Proč se ptáte?“

„Ani nevím. Nejspíš jsem jen zvědavý. Tohle se mi nestává každý den. A taky bych rád věděl, jestli by po mně někdo střílel, kdybych se prostě sebral a chtěl zdrhnout.“

Tohle Pace rozesmálo. „Připadá vám to trochu absurdní, že?“

„Vysloveně praštěné.“

„Můj klient je velmi nervózní, Clayi.“

„Má k tomu důvod.“

„Právě teď se po městě pohybují tucty lidí, kteří sledují dění, čekají a modlí se, aby nedošlo k žádnému dalšímu úmrtí. A doufají, že právě vám se podaří tu dohodu uzavřít.“

„Co etické problémy?“

„Jaké?“

„Napadají mě hned dva – střet zájmů a navádění k žalobě.“

„Navádění je pitomost. Z toho vás nikdo neobviní. Stačí se podívat na ty reklamy a inzeráty nejrůznějších právníků, na které narazíte na každém kroku.“

Zastavili se u přechodu pro chodce. „Momentálně zastupuju obžalovaného,“ řekl Clay, zatímco čekali. „Jak mám přejít na druhou stranu barikády a začít zastupovat jeho oběť?“

„Prostě to uděláte. Etické aspekty jsme prozkoumali. Je to sice trochu pochybné, ale ničeho nezákonného se nedopustíte. Jakmile dáte výpověď v ÚVO, můžete si klidně otevřít vlastní kancelář a začít přijímat klienty.“

„Dobrá, to je ta snadná část. Ale co Tequila Watson? Vím, proč se dopustil vraždy. Nemůžu tu informaci utajit ani před ním, ani před jeho novým obhájcem.“

„Skutečnost, že byl pachatel v době činu pod vlivem alkoholu či drog, není pro obhajobu podstatná. Je vinen. Ramón Pumphrey je mrtvý. Musíte na Tequilu zapomenout.“ Šli dál.

„Ta odpověď se mi nelíbí,“ podotkl Clay.

„Lepší pro vás nemám. Jestli mi řeknete ne a budete nadále zastupovat svého klienta, je prakticky vyloučeno, že by se vám podařilo dokázat, že někdy bral přípravek jménem Tarvan. Budete to vědět, ale neprokážete to. Jestli se pokusíte použít to při obhajobě, uděláte ze sebe hlupáka.“

„Možná to není obhajoba, ale mohlo by jít o polehčující okolnost.“

„Jen když to dokážete, Clayi. Už jsme na místě.“ Stáli na Connecticut avenue před dlouhou moderní budovou s proskleným, bronzem zdobeným vchodem, který se táhl do výšky druhého poschodí.

Clay vzhlédl a poznamenal: „Tohle je oblast vysokých nájmů.“

„Pojďte dál. Vaše kancelář je ve třetím patře, rohový prostor s fantastickým výhledem.“

rozlehlé mramorové vstupní hale visela tabule s názvy firem, které v budově sídlily – vypadala jako kopie průvodce Kdo je kdo ve washingtonské advokacii. „Tohle není úplně moje kategorie,“ prohodil Clay, když si pročítal jména.

„Mohla by být,“ odpověděl Max.

„Co když tady nechci sídlit?“

„To záleží jen na vás. Čistě náhodou tu máme pronajatý nějaký prostor. Za velmi slušnou cenu ho můžeme postoupit vám.“

„Kdy jste si to pronajali?“

„Raději se moc nevyptávejte, Clayi. Stojíme na stejné straně.“

„Ještě ne.“

Clayově části třetího patra se právě malovalo a řemeslníci pokládali koberec. Drahý koberec. Zůstali stát u okna rozlehlé prázdné kanceláře a sledovali dopravu na Connecticut avenue. Při zakládání nové firmy bylo třeba vyřídit tisíc věcí a Claye z hlavy napadala jenom stovka. Tušil, že Max bude mít všechny odpovědi pohotově.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Max.

„Právě teď mi to moc nemyslí. Všechno jde hrozně rychle.“

„Nenechte si tu příležitost uniknout, Clayi. Podobnou nabídku už nikdy nedostanete. A čas běží.“

„Je to neuvěřitelné.“

„Můžete firmu zaregistrovat přes internet, zabere to asi tak hodinu. Zvolíte si banku, otevřete účty. Hlavičkové papíry a podobné věci se dají obstarat přes noc. Kancelář můžete mít zařízenou a připravenou za pár dní. Příští středu už tu můžete sedět za elegantním psacím stolem a řídit vlastní představení.“

„Jak bych se dostal k těm dalším případům?“

„Vaši přátelé Rodney a Paulette. Vyznají se ve městě, znají zdejší lidi. Najměte je, ztrojnásobte jim plat, poskytněte jim hezké kanceláře. S příbuznými obětí si mohou promluvit oni. My vám pomůžeme.“

„Myslel jste na všechno.“

„Ano. Úplně na všechno. Řídím velmi výkonný systém, který je momentálně roztočený prakticky na maximální obrátky. Pracujeme čtyřiadvacet hodin denně. Potřebujeme jen toho správného člověka.“

Cestou zpátky se výtah zastavil ve druhém patře. Přistoupili tři muži a žena, všichni v elegantních oblecích, dokonale upravení, s naditými drahými koženými aktovkami v rukou. Vznášel se kolem nich nezaměnitelný odér moci, který je právníkům z velkých firem snad vrozený. Max byl natolik pohroužen do líčení podrobností, že je vůbec nevnímal. Ale Clay je pozoroval – jejich vystupování, rezervovaný projev, jejich vážnost, jejich aroganci. Tohle byli velcí advokáti, významní advokáti, a jeho existenci nebrali na vědomí. Samozřejmě, v odřených plátěných kalhotách a okopaných mokasínech rozhodně nevypadal jako někdo, kdo je rovněž členem washingtonské advokátní komory.

Ale to by se mohlo ze dne na den změnit, ne?

Rozloučil se s Maxem a vyrazil na další dlouhou procházku, tentokrát přibližně směrem ke svému pracovišti. Když tam konečně došel, neměl na stole žádné naléhavé vzkazy. Poradu, kterou zmeškal, nejspíš vynechala i spousta ostatních. Nikdo se po něm nesháněl. Jeho nepřítomnosti si zřejmě vůbec nevšimli.

Jeho kancelář mu náhle připadala mnohem menší a sešlejší, zařízení nesnesitelně deprimující. Na stole mu ležela hromada spisů, případů, o nichž v tu chvíli nedokázal přemýšlet. Všichni jeho klienti jsou koneckonců zločinci.

Regule ÚVO vyžadovaly třicetidenní výpovědní lhůtu. To pravidlo se však příliš neprosazovalo, protože nebylo možné je prosazovat. Lidé v jednom kuse dávali hodinovou výpověď nebo se prostě beze slova vytratili. Glenda mu napíše výhrůžný dopis. On jí odpoví přívětivým tónem a tím to skončí.

Nejlepší sekretářkou v úřadu byla slečna Glicková, protřelá kancelářská bojovnice, která nejspíš nadšeně skočí po možnosti získat dvojnásobný plat a nechat ponuré chodby ÚVO za sebou. Už se rozhodl, že jeho kancelář bude pro zaměstnance příjemné místo. Platy, odměny, dlouhé dovolené a možná dokonce podíly na zisku.

Poslední hodinu pracovního dne strávil za zamčenými dveřmi – plánoval, přetahoval zaměstnance, zvažoval, kteří právníci a advokátní asistenti by se mu mohli hodit.

Potřetí se ten den setkal s Maxem Pacem na večeři v podniku Old Ebbitt Grille na Patnácté ulici, dva bloky od hotelu Willard. K jeho překvapení si dal Max hned na začátku martini a docela ho to uvolnilo. Pod útokem ginu se napětí začalo rozpouštět a Max trochu zlidštěl. Kdysi působil jako obhájce ve věcech trestních v Kalifornii, než jeho kariéru ukončila jakási nešťastná událost. Prostřednictvím kontaktů objevil perspektivní možnosti v občanskoprávních sporech a začal pracovat jako hasič. Správkař. Velmi dobře placený agent, který se nenápadně vynoří na scéně, uklidí nepořádek a beze stopy zmizí. Nad steaky a po první láhvi červeného Max prohodil, že po Tarvanu by měl pro Claye ještě něco dalšího. „Mnohem většího,“ dodal a spiklenecky se rozhlédl kolem, zda nenaslouchá nějaký špeh.

„Co?“ zeptal se Clay po dlouhém mlčení.

Další zkoumavý pohled do okolí, než přišla odpověď. „Můj klient má konkurenta, který pustil na trh nekvalitní preparát. Nikdo o tom zatím neví. Jejich přípravek se prodává lépe než náš. Ale můj klient nyní získal spolehlivý důkaz, že ten nekvalitní lék způsobuje lidem, kteří ho berou, nádory. Můj klient pouze čeká na nejlepší okamžik k útoku.“

„K útoku?“

„Ano, ve smyslu skupinové žaloby vznesené mladým agresivním advokátem, který má v ruce správné důkazy.“

„Nabízíte mi další případ?“

„Ano. Vezmete dohodu s Tarvanem, uzavřete to během třiceti dnů a pak vám předáme dokumenty, které mají cenu milionů.“

„Větší než Tarvan?“

„Mnohem větší.“

Clayovi se zatím podařilo spořádat polovinu vepřových plátků, které měl na talíři, aniž vnímal, co vůbec jí. Druhá polovina zůstane nesnědená. Umíral hlady, ale chuť k jídlu ho úplně přešla. „Proč já?“ zeptal se spíš sám sebe než svého nového přítele.

„Přesně tuhle otázku si pokládá spousta lidí, kteří vyhráli v loterii. Vyhrál jste v loterii, Clayi. Tohle je právnický jackpot. Byl jste dost chytrý, abyste přišel Tarvanu na stopu právě v době, kdy jsme zoufale sháněli mladého advokáta, jemuž bychom mohli důvěřovat. Našli jsme jeden druhého a teď nastal ten krátký okamžik, během nějž musíte učinit rozhodnutí, které změní váš život. Řekněte ano, a stane se z vás velmi významný právník. Řekněte ne, a na výhru v loterii můžete zapomenout.“

„Pochopil jsem to. Potřebuju trochu času na přemýšlení, abych si vyčistil hlavu.“

„Máte víkend.“

„Díky. Podívejte, vypravím se na krátký výlet, ráno odletím a vrátím se v neděli večer. Myslím, že vážně není nutné, abyste mě nechávali sledovat.“

„Můžu se zeptat, kam se chystáte?“

„Na ostrov Abaco v souostroví Bahamy.“

„Za otcem?“

Claye to zaskočilo, i když nechápal, proč ho něco takového vůbec překvapuje. „Ano,“ připustil.

„Za jakým účelem?“

„Do toho vám nic není. Chci si trochu zarybařit.“

„Omlouvám se, ale jsme velice nervózní. Doufám, že to chápete.“

„Ani ne. Dám vám vědět, kdy a s kterými aerolinkami poletím, ale nesledujte mě, ano?“

„Máte moje slovo.“

10

Ostrov Grand Abaco tvoří úzký pruh země na severním okraji Baham, asi sto šedesát kilometrů východně od Floridy. Clay tu byl dosud pouze jednou, před čtyřmi lety, když se mu podařilo našetřit na letenku. Strávil tam prodloužený víkend, během něhož měl v úmyslu pohovořit si s otcem o vážných tématech a vyjasnit si některé bolestné otázky z minulosti. Nedošlo k tomu. Jarrett Carter se ještě nevzpamatoval ze svého pádu a už v poledne se soustředil převážně na popíjení rumového punče. Byl ochoten hovořit o čemkoli kromě práva a právníků.

Tahle návštěva bude jiná.

Clay dorazil pozdě odpoledne ve velmi horkém a velmi přeplněném turbovrtulovém letadle společnosti Coconut Air. Celník vrhl jediný pohled na jeho pas a mávnutím ruky ho nechal projít. Cesta taxíkem do přístavu Marsh Harbour trvala pět minut, po nesprávné straně silnice. Taxikáři se zjevně zamlouvala hlasitá náboženská hudba a Clay neměl náladu se proti tomu ohrazovat. Ani dávat spropitné. Vystoupil v přístavu z auta a vydal se hledat otce.

Jarrett Carter kdysi podal žalobu na prezidenta Spojených států, a přestože případ prohrál, zkušenost, kterou prošel, znamenala, že každý další obžalovaný byl mnohem snazší cíl. Neměl strach z nikoho, v soudní síni ani mimo ni. Reputaci získal jedním skvělým vítězstvím – velkým rozsudkem proti předsedovi Americké lékařské asociace, dobrému lékaři, který se při operaci dopustil chyby. Nemilosrdná porota v konzervativním okrese ho shledala vinným a z Jarretta Cartera se náhle stal velmi žádaný právní zástupce. Vybíral si nejtěžší případy, většinu z nich vyhrál, a než překročil čtyřicítku, byl z něj proslulý advokát v civilních sporech. Vybudoval firmu známou nekompromisním postupem v soudní síni. Clay nikdy nepochyboval, že půjde v jeho stopách a v průběhu času se z něj stane velký hráč ve významných procesech.

V době, kdy byl Clay na vysoké, se však všechno začalo sypat. Ošklivý rozvod přišel Jarretta draho. Firma se mu rozpadala a partneři na sebe vzájemně podávali žaloby. Kvůli těm potížím se Jarrett nedokázal soustředit na práci, dva roky se mu nepodařilo vyhrát jediný případ a jeho pověst značně utrpěla. A nejhorší chyby se dopustil, když začal se svým účetním falšovat účetní knihy – skrývat příjmy, nadsazovat výdaje. Když to prasklo, účetní spáchal sebevraždu, ale Jarrett nikoli. Nicméně jeho praxi to zničilo a hrozilo mu vězení. Státní žalobce, kterého případem pověřili, byl naštěstí Jarrettův starý kamarád z fakulty.

Podrobnosti dohody, kterou spolu uzavřeli, zůstanou navždy temným tajemstvím. Nikdy nebylo vzneseno obvinění, ale obě strany se neoficiálně domluvily, že Jarrett potichu uzavře kancelář, vzdá se licence k provozování advokátní praxe a zmizí ze země. Odjel s prázdnou, přestože někteří z těch, kdo se případem zabývali, měli podezření, že si v cizině ulil železnou zásobu. Clay však nikdy neobjevil sebemenší stopu po nějakém ukrytém majetku.

Takže se slavný Jarrett Carter stal kapitánem rybářského člunu na Bahamách, což by někomu mohlo připadat jako báječný život. Clay ho našel právě na tom člunu, osmnáctimetrovém wavedanceru zaklíněném do úzkého vyhrazeného prostoru v přeplněném přístavišti. Ostatní nájemné lodě se právě vracely z dlouhého dne na moři. Opálení rybáři obdivovali své úlovky. Fotoaparáty cvakaly. Bahamští lodníci chvatně vykládali chladicí nádrže, v nichž v ledové tříšti spočívali kanicové a tuňáci, a odnášeli pytle plné prázdných lahví a plechovek od piva.

Jarrett stál na přídi s hadicí v jedné a mycí houbou v druhé ruce. Clay ho chvíli pozoroval; nechtělo se mu vyrušovat ho při práci. Jeho otec rozhodně vypadal jako exulant na útěku – byl bos, kůži měl opálenou do tmavohnědá, šedivý hemingwayovský plnovous, prastará bílá bavlněná košile s rukávy vyhrnutými až k bicepsům. Kdyby neměl trochu vystouplý pivní pupek, zdál by se docela v kondici.

„No to mě podrž!“ vykřikl, když syna zahlédl.

„Pěkný člun,“ prohodil Clay, jakmile vstoupil na palubu. Pevně si stiskli ruku, ale nic víc. Jarrett nepatřil k lidem, kteří by příliš projevovali své city, alespoň ne vůči synovi. Několik bývalých sekretářek vyprávělo trochu jiné historky. Byl cítit zaschlým potem, slanou vodou, vyčpělým pivem – dlouhý den na moři. Šortky i bílou košili měl špinavé.

„Jo, patří jednomu doktorovi z Boky. Vypadáš dobře.“

„Ty taky.“

„Zdraví mi slouží a to je všechno, na čem záleží. Vezmi si pivo.“ Jarrett ukázal na chladicí tašku na palubě.

Otevřeli plechovky, usadili se v plátěných lehátkách a pozorovali, jak kolem po molu vrávorá skupinka rybářů. Člun se mírně pohupoval. „Rušný den, co?“ prohodil Clay.

„Odjížděli jsme za svítání, měl jsem s sebou chlapa se dvěma syny, velcí silní kluci, na všech bylo vidět, že hodně posilují. Odněkud z New Jersey. Nikdy jsem neviděl na jednom člunu tolik svalů. Tahali z vody padesátikilové plachetníky, jako by to byli pstruzi.“

Kolem prošly dvě ženy kolem čtyřicítky, s malými batohy plnými rybářského náčiní. Byly stejně unavené a spálené sluncem jako ostatní rybáři. Jedna byla trochu při těle, ta druhá ne, ale Jarrett je sledoval obě stejně soustředěně, dokud nezmizely z dohledu. Jeho zírání bylo skoro trapné.

„Máš ještě pořád ten byt?“ zeptal se Clay. Byt, který viděl před čtyřmi lety, byla sešlá dvoupokojová špeluňka v činžovním domě na konci přístavu.

„Jo, ale bydlím teď na člunu. Majitel sem moc často nejezdí, takže tu zůstávám. V kajutě mám pro tebe pohovku.“

„Ty žiješ na tomhle člunu?“

„Jasně, je tu klimatizace a spousta místa. A většinou jsem tu stejně sám.“

Upíjeli pivo a pozorovali další skupinku námořníků.

„Zítra mám zákazníky,“ řekl Jarrett. „Pojedeš s námi?“

„Co bych tu jinak asi dělal?“

„Jde o nějaký panáky z Wall Streetu, co chtějí vyrazit už v sedm ráno.“

„To by mohla být zábava.“

„Mám hlad,“ prohlásil Jarrett, vyskočil na nohy a zahodil plechovku od piva do odpadků. „Půjdeme.“

Procházeli kolem přístaviště, kde kotvily tucty člunů nejrůznějších tvarů a velikostí. Na plachetnicích se elegantně večeřelo. Kapitáni rybářských člunů popíjeli pivo a odpočívali. Všichni na Jarretta volali a on měl pro každého hbitou odpověď. Pořád byl bos. Clay šel o krok za ním a v duchu si říkal: Tohle je můj otec, velký Jarrett Carter, teď bosý plážový flákač ve vybledlých šortkách a rozepnuté košili, král Marsh Harbouru. A velice nešťastný člověk.

Bar U Modré ploutve byl narvaný a hlučný. Jarrett tam znal snad každého. Než sehnali dvě barové židle vedle sebe, barman už měl pro ně připravené vysoké sklenice rumového punče. „Na zdraví,“ řekl Jarrett, cinkl svou sklenicí o Clayovu a pak na jeden doušek polovinu sklenice vypil. Následovala závažná debata o rybaření s jiným kapitánem a Claye si chvilku nikdo nevšímal, což mu celkem vyhovovalo. Jarrett dopil první rumový punč a objednal si další. A pak další.

U velkého kulatého stolu v jednom rohu se připravovala hostina. Číšníci doprostřed stavěli podnosy s kraby, humry a krevetami. Jarrett na Claye kývl, aby šel za ním, a s půltuctem dalších lidí se usadili k prostřenému stolu. Hudba byla hlasitá, hovor ještě hlasitější. Všichni u stolu tvrdě pracovali na tom, aby se slušně namazali, a Jarrett hravě vítězil.

Námořník po Clayově pravici byl stárnoucí hipík, který tvrdil, že utekl před vietnamskou válkou a spálil svůj povolávací rozkaz. Odmítl všechny demokratické ideje, včetně zaměstnání a daně z příjmu. „Už se poflakuju po Karibiku třicet let,“ chlubil se s ústy plnými krevet. „Federálové ani nevědí, že jsem naživu.“

Clay měl podezření, že federálům je úplně jedno, jestli je tenhle člověk naživu, a totéž platilo o ostatních ztracených existencích, s nimiž večeřel. Námořníci, kapitáni nájemhích člunů, rybáři, kteří pracovali na plný úvazek. Všichni před něčím utíkali – před alimenty, daněmi, soudními spory, obchody, které nevyšly. Sami sebe si představovali jako rebely, nonkonformisty, svobodné duše – moderní piráty, příliš nezávislé, aby se nechali omezovat pravidly normální společnosti.

Loni v létě postihl Abaco silný hurikán a kapitán Floyd, největší křikloun u stolu, právě vedl válku s pojišťovnou. Tohle téma vyvolalo dlouhou řadu historek o hurikánu, což pochopitelně vyžadovalo další rundu rumových punčů. Clay přestal pít, jeho otec nikoli. Jarrett byl stále hlučnější a opilejší, stejně jako všichni ostatní.

Po dvou hodinách jídlo zmizelo, ale punč se podával dál. Číšník ho teď servíroval rovnou po džbánech a Clay se rozhodl, že se radši zvedne. Vstal a odešel od Modré ploutve. Jeho odchodu si nikdo nevšiml.

Takže to byla klidná večeře s tátou.

Ještě za tmy ho probudily zvuky – otec dupal v kajutě dole, hlasitě si hvízdal, dokonce prozpěvoval melodii, která vzdáleně připomínala jednu písničku Boba Marleyho. „Vstávej!“ zařval Jarrett. Člun se houpal, ale nebylo to ani tak vlnami, jako spíš Jarrettovým rázným útokem na nový den.

Clay zůstal ještě chvilku ležet na krátké a úzké pohovce, snažil se trochu sebrat a vzpomínal na legendárního Jarretta Cartera. V kanceláři býval každý den už před šestou ráno, často v pět a někdy ve čtyři. Šest dní v týdnu, občas sedm. Zmeškal většinu Clayových baseballových a fotbalových zápasů, protože měl moc práce. Domů nikdy nechodil před setměním a často nepřišel vůbec. Když už byl Clay starší a pracoval v jeho právní firmě, Jarrett byl proslulý tím, jak mladé společníky zavaluje prací. Když se jeho manželství zhoršilo, začal v kanceláři i přespávat, někdy dokonce sám. Bez ohledu na všechny své zlozvyky Jarrett pokaždé vstal, když zazvonil budík, a vždycky byl všude první. Zalaškoval si s alkoholismem, ale dokázal přestat pít, jakmile mu to začalo překážet v práci.

Ve dnech své slávy nepotřeboval spánek, a jak se zdálo, některé zvyky mu zůstaly dodnes. S hlasitým zpěvem se prohnal kolem pohovky; byl cítit čerstvou sprchou a lacinou vodou po holení. „Vyrážíme!“ hulákal.

O snídani nepadlo ani slovo. Clay se rychle osprchoval studenou vodou v miniaturním prostoru, který tu nahrazoval koupelnu. Netrpěl klaustrofobií, ale z představy, že by měl někdy žít ve stísněných podmínkách na člunu, se mu točila hlava. Venku se honily husté mraky a vzduch už byl teplý. Jarrett seděl na můstku, poslouchal chraplání z vysílačky a mračil se na oblohu. „Špatné zprávy,“ oznámil.

„Co se děje?“

„Blíží se pořádná bouřka. A prý bude celý den pršet.“

„Kolik je hodin?“

„Šest třicet.“

„A v kolik jsi včera večer přišel?“

„Mluvíš jako tvoje máma. Kafe je támhle.“ Clay si nalil do hrnku silnou kávu a posadil se vedle kormidla.

Jarrettův obličej zakrývaly tmavé sluneční brýle, plnovous a kšilt čepice. Clay měl podezření, že se mu v očích odráží ošklivá kocovina, ale nikdo by to nepoznal. Z vysílačky se ozývala spousta informací o počasí a varování před bouří z větších lodí, plujících na volném moři. Jarrett a ostatní kapitáni na sebe vzájemně pokřikovali, vyměňovali si novinky, dělali předpovědi a vrtěli hlavami při pohledu na mraky. Uplynula půlhodina. Z přístavu nikdo nevyplouval.

„Krucinál,“ zavrčel Jarrett v jednu chvíli. „Ztracený den.“

Dorazili čtyři mládenci z Wall Streetu, všichni v bílých tenisových šortkách, nových sportovních botách a nových rybářských čapkách. Jarrett je zahlédl už zdálky a zamířil jim vstříc na zád člunu. Než stihli nastoupit, prohlásil: „Je mi líto, pánové, dneska ryby nebudou. Blíží se bouřka.“

Čtyři hlavy se zvedly zároveň a čtyři páry očí se zahleděly na oblohu. Rychlý pohled na mraky všechny čtyři přesvědčil, že se meteorologové zmýlili. „Děláte si legraci,“ řekl jeden z nich.

„Je to jen trocha deště,“ přidal se další.

„Zkusíme to,“ navrhl třetí.

„Odpověď zní ne,“ prohlásil Jarrett. „Dneska nikdo nevypluje.“

„Ale my jsme si zaplatili.“

„Peníze vám vrátím.“

Znovu pohlédli na mraky, které každou minutou tmavly. Pak se ozvalo hřmění, které znělo jako vzdálená kanonáda. „Je mi líto, panstvo,“ opakoval Jarrett.

„Co zítra?“ zeptal se jeden.

„Už mám jiné zákazníky. Lituju.“

Neochotně se odloudali pryč, přesvědčení, že je někdo nespravedlivě připravil o skvělé rybářské trofeje.

Teď, když se vyřešila otázka práce, Jarrett zamířil k chladničce a vytáhl pivo. „Chceš taky?“ zeptal se Claye.

„Kolik je hodin?“

„Řekl bych, že je čas na pivo.“

„Ještě jsem nedopil kafe.“

Seděli na palubě na skládacích rybářských židličkách a poslouchali, jak se hromy blíží. V maríně panoval ruch; kapitáni a lodníci upevňovali čluny a zklamaní sváteční rybáři spěchali pryč z přístaviště, ověšení chladicími taškami a zavazadly plnými oleje na opalování a fotoaparátů. Vítr zvolna sílil.

„Nemluvil jsi s matkou?“ zeptal se Jarrett.

„Ne.“

Rodinná historie Carterových připomínala noční můru a ani jeden z nich neměl chuť se k ní vracet. „Pořád děláš v ÚVO?“ zeptal se Jarrett.

„Ano, a právě o tom bych si chtěl s tebou promluvit.“

„Jak se má Rebecca?“

„To už je nejspíš minulost.“

„A je to dobře, nebo špatně?“

„Právě teď to jenom bolí.“

„Kolik ti je vlastně let?“

„Jsem o čtyřiadvacet let mladší než ty. Jednatřicet.“

„Správně. Na ženění jsi moc mladý.“

„Dík, tati.“

Po molu utíkal kapitán Floyd a zastavil se u jejich člunu. „Přijel Gunter. Poker začíná za deset minut. Hněte sebou!“

Jarrett vyskočil, náhle nadšený jako děcko o Vánocích. „Jdeš taky?“ zeptal se Claye.

„Kam?“

„Na poker.“

„Já poker nehraju. Kdo je Gunter?“

Jarrett natáhl ruku a ukázal prstem. „Vidíš támhletu jachtu? Třicetimetrová. Ta je Gunterova. Je to jeden starouš z Německa, co má miliardu dolarů a loď plnou holek. Věř mi, když chceš přežít bouřku, tohle je na to nejlepší místo.“

„Pohněte!“ zařval kapitán Floyd a vyrazil pryč.

Jarrett už vystupoval z člunu na molo. „Tak jdeš?“ štěkl na Claye.

„Mě vynechte.“

„Neblázni. Je to daleko lepší než prosedět celý den tady.“ Jarrett už odcházel za kapitánem Floydeni.

Clay mu zamával. „Budu si číst.“

„Jak chceš.“

Naskočili do pramice k dalšímu muži, se šploucháním proplouvali přístavem a zanedlouho se ztratili mezi jachtami.

To bylo na několik měsíců naposled, co Clay svého otce viděl. Pokud jde o rady, bylo hotovo.

Zůstal v tom sám.

11

Tohle apartmá se nacházelo v jiném hotelu. Pace se přesunoval po Washingtonu, jako by měl v patách špiony. Po rychlém pozdravu a nabídce kávy se posadili a rovnou přešli k věci. Clay si všiml, že stres z pohřbívání cizích tajemství si na Paceovi vybírá svou daň. Vypadal unaveně. Jeho pohyby se zdály úzkostlivější. Mluvil rychleji. Úsměv byl pryč. Žádné zdvořilé otázky, jaký byl víkend nebo jak se na Bahamách rybaří. Pace se chystal uzavřít dohodu, buď s Clayem Carterem, nebo s dalším právníkem ze svého seznamu. Seděli u stolu, oba měli před sebou poznámkové bloky a propisky připravené k útoku.

„Myslím, že pět milionů za jedno úmrtí je lepší číslo,“ začal Clay. „Jasně, jde o kluky z ulice, jejichž životy nemají vysokou ekonomickou hodnotu, ale to, co provedl váš klient, by ho přišlo zatraceně draho na náhradách škody s trestní funkcí. Takže pokud uděláme kompromis mezi reálnou hodnotou a potenciálním výsledkem soudu, dospějeme k pěti milionům.“

„Ten člověk v komatu včera v noci zemřel,“ řekl Pace.

„Takže máme šest obětí.“

„Sedm. Dalšího jsme ztratili v sobotu ráno.“

Clay si v duchu vynásobil pět milionů šesti už tolikrát, že mu nyní dělalo problémy vypořádat se s novým číslem. „Koho? Kde?“

„Všechny špinavé podrobnosti vám sdělím později, ano? Řekněme, že to byl velmi dlouhý víkend. Zatímco jste rybařil, sledovali jsme všechna tísňová volání, což během rušného víkendu v tomhle městě vyžaduje malou armádu.“

„Víte bezpečně, že je to tarvanový případ?“

„Naprosto.“

Clay si poznamenal něco nesmyslného a pokusil se upravit svou strategii. „Dohodněme se na pěti milionech za úmrtí,“ zopakoval.

„Domluveno.“

Clay během letu domů z Abaka přesvědčil sám sebe, že jde o hru s nulami. Nemysli na to jako na opravdové peníze, je to jen řada nul za nějakými čísly. Zapomeň teď na všechno, co by se za ty peníze dalo koupit. Zapomeň na dramatické změny, které v tvém životě nastanou. Zapomeň na to, co by mohla někdy za mnoho let prohlásit porota. Prostě hraj s nulami. Nevšímej si toho ostrého nože, co se ti otáčí v žaludku. Předstírej, že máš vnitřnosti vyložené ocelí. Tvůj protivník je slabý a vyděšený a také velmi bohatý a velmi provinilý.

Clay ztěžka polkl a pokusil se promluvit normálním tónem. „Palmáre je příliš nízké,“ podotkl.

„Vážně?“ opáčil Pace a ani se nesnažil skrýt úsměv. „Deset milionů nestačí?“

„Ne v tomhle případě. Kdyby v tom figurovala velká firma specializovaná na hromadné žaloby, hrozilo by vám mnohem větší riziko.“

„Učíte se rychle, že?“

„Polovinu spolknou daně. Provozní výdaje, které jste mi naplánovali, budou vysoké. Očekává se, že dám během pár dní dohromady opravdovou advokátní kancelář, a navíc na prestižní adrese. Kromě toho bych rád udělal něco pro Te– quilu a ostatní obžalované, kteří v tomhle přijdou zkrátka.“

„Zkuste navrhnout nějaké číslo.“ Pace si už cosi psal. „Patnáct milionů by ten přechod usnadnilo.“

„Střílíte naslepo?“

„Ne, jenom vyjednávám.“

„Takže chcete padesát milionů – pětatřicet pro pozůstalé, patnáct pro sebe. Je to tak?“

„To by šlo.“

„Domluveno.“ Pace k němu přátelsky natáhl ruku a řekl: „Gratuluju.“

Clay mu ji stiskl. Nenapadlo ho nic, co by mohl říct, a tak zamumlal pouze: „Díky.“

„Tady je smlouva – obsahuje víc podrobností a nějaké podmínky.“ Max už sahal do aktovky.

„Jaký typ podmínek?“

„Zaprvé, nesmíte se zmínit o Tarvanu před Tequilou Watsonem, jeho novým právníkem ani před jakýmkoli dalším obžalovaným, jehož se tento případ týká. Taková věc by všechno značně ohrozila. Už jsme si vysvětlili, že obhajobu v případě trestného činu nelze založit na drogové závislosti. Může jít maximálně o polehčující okolnost při vynášení rozsudku, nicméně pan Watson se dopustil vraždy, a ať už v té době bral cokoli, není to pro jeho obhajobu relevantní.“

„To vím lépe než vy.“

„Tak na ty vrahy zapomeňte. Nyní zastupujete rodiny jejich obětí. Jste na druhé straně barikády, Clayi, takže se s tím smiřte. Podle naší dohody dostanete pět milionů předem, dalších pět za deset dní a zbývajících pět, jakmile proběhnou všechna vyrovnání. Jestli se před někým zmíníte o Tarvanu, je po dohodě. Pokud zradíte před obžalovanými naši důvěru, přijdete o velkou spoustu peněz.“

Clay přikývl a zahleděl se na tlustou smlouvu, která nyní ležela na stole.

„Je to v zásadě dohoda o mlčenlivosti,“ pokračoval Max a poklepal na složku. „Je plná temných tajemství, většinu z nichž budete muset utajit i před vlastní sekretářkou. Například se v ní nikde nezmiňuje jméno mého klienta. Je tam napsaná krycí korporace sídlící na Bermudách, která má novou pobočku na Nizozemských Antilách, a ta se zodpovídá švýcarské firmě s hlavním sídlem v Lucembursku. Tam stopa začíná i končí a nikdo, dokonce ani já, ji nemůže sledovat dál a neztratit se v transferech. Vaši noví klienti dostanou peníze; nepředpokládá se, že budou klást otázky. Z této strany neočekáváme žádné problémy. Pokud jde o vás, získáte celé jmění. Nestojíme o kázání na základě nějakého vyššího mravního principu. Když prostě seberete peníze a uděláte svou práci, všichni budou mnohem šťastnější.“

„Stačí, když prodám svou duši?“

„Jak jsem řekl, kázání si nechte. Neprovádíte nic neetického. Obstaráte štědrá vyrovnání pro klienty, kteří vůbec netuší, že mají na odškodné nárok. Tomu bych neříkal prodat svou duši. No a co, že přitom sám zbohatnete? Nebudete první právník, kterému spadlo do klína jmění.“

Clay myslel na těch prvních pět milionů. Splatných okamžitě.

Max vyplnil nějaká volná políčka ukrytá v hlubinách smlouvy a pak ji postrčil přes stůl. „Tohle je naše předběžná dohoda. Jakmile ji podepíšete, mohu vám o svém klientovi prozradit víc. Objednám trochu kávy.“

Clay dokument převzal, přidržel ho oběma rukama, neboť ho zaskočila jeho váha, a pak se pokusil přečíst úvodní odstavec. Max už telefonoval pokojové službě.

Okamžitě, ještě téhož dne, dá výpověď v Úřadu veřejného obhájce a vzdá se pozice registrovaného právního zástupce Tequily Watsona. Dokumentace už byla vyřízena a tvořila součást smlouvy. Svou advokátní kancelář měl založit přímo, na své jméno; najmout odpovídající personál, otevřít bankovní účty a tak dál. Návrh žádosti o registraci Advokátní kanceláře J. Claye Cartera II. byl rovněž připojen; šlo o standardní, běžný typ žádosti. Hned, jak to půjde, měl kontaktovat rodiny sedmi obětí a stát se jejich právním zástupcem.

Přinesli jim kávu a Clay četl dál. Max zatím na druhém konci apartmá šeptal zastřeným, vážným hlasem do mobilního telefonu – bezpochyby informoval svého nadřízeného o nejnovějším vývoji událostí. Nebo si možná ověřoval u svých kontaktů, zda se neobjevila nějaká nová tarvanová vražda. Proti svému podpisu na straně jedenáct měl Clay okamžitým bezhotovostním převodem obdržet částku pěti milionů dolarů – to číslo tam před chvilkou úhledně vepsal Max. Ruce se mu třásly, když se podepisoval, nikoli ze strachu nebo morálních pochyb, ale čirým šokem.

Jakmile uzavřeli první část papírování, odešli z hotelu a nastoupili do čekajícího vozu. Za volantem seděl stejný osobní strážce, který Claye uvítal ve foyeru hotelu Willard. „Navrhuji, abychom nejprve založili ty bankovní účty,“ prohlásil Max tiše, ale pevně. Clay si připadal jako Popelka odjíždějící na ples – byl se vším svolný, protože teď to bylo celé jenom sen.

„Jistě, dobrý nápad,“ vypravil ze sebe.

„Dáváte přednost nějaké určité bance?“ zeptal se Pace.

V bance, kterou Clay dosud využíval, by utrpěli šok, kdyby na jeho účtech začaly probíhat takové transakce, jaké se chystaly. Jeho běžný účet se držel těsně nad minimálním zůstatkem už tak dlouho, že by jakýkoli větší vklad okamžitě spustil poplach. Banka ho dosud kontaktovala jen jednou – nějaká úřednice mu volala, aby ho upozornila, že vypršela splatnost nevelké půjčky. Skoro slyšel, jak nějaký důležitý hlavoun v kanceláři nahoře nevěřícně lapá po dechu s pohledem upřeným na výjezd z počítače.

„Určitě mi můžete nějakou doporučit,“ řekl Clay nakonec.

„Máme dobré vztahy s bankou Chase. Převody tam budou probíhat hladčeji.“

tom případě to bude Chase, pomyslel si ClaV s úsměvem. Pro rychlejší vyřízení převodů peněz by udělal cokoli.

„Banka Chase na Patnácté ulici,“ nařídil Max řidiči, který už tím směrem vyrazil. Potom vytáhl další dokumenty. „Tady je smlouva o nájmu a podnájmu vaší kanceláře. Jde o prestižní oblast, jak víte, a není tam lacino. Můj klient použil nastrčenou firmu, aby prostory najala na dva roky za osmnáct tisíc dolarů měsíčně. Můžeme vám je dále pronajmout za stejnou cenu.“

„To dělá plus minus čtyři sta táců.“

Max se usmál a odpověděl: „Můžete si to dovolit, pane. Začněte přemýšlet jako specialista na hromadné žaloby, kterého peníze pálí v kapse.“

bance se ihned vydali za nějakým viceprezidentem. Max vyslovil jméno toho správného člověka a všude před nimi uctivě otvírali dveře. Clay převzal odpovědnost za své záležitosti sám a podepsal veškeré nezbytné doklady.

Viceprezident banky mu oznámil, že k převodu peněz dojde kolem páté hodiny odpoledne téhož dne.

Zpátky ve voze už Max zase plánoval. „Dovolili jsme si připravit pro vás zakládací listinu vaší advokátní kanceláře,“ prohlásil a předal Clayovi další papíry.

„Tohle jsem už viděl,“ opáčil Clay, který byl v myšlenkách stále ještě u převodu peněz.

„Je to celkem běžný dokument, nic komplikovaného. Zaregistrujte se přes internet. Pak už jen stačí zaplatit kreditní kartou dvě stě dolarů a můžete se dát do práce. Netrvá to ani hodinu. Můžete to vyřídit ze své kanceláře v ÚVO.“

Clay držel papíry v ruce a díval se z okna. Vedle nich zastavil před křižovatkou na červenou dlouhý tmavočervený jaguár a Clayovy myšlenky se rozeběhly nejrůznějšími směry. Snažil se soustředit na obchodní stránku věci, ale prostě to nedokázal.

„Když už mluvíme o ÚVO,“ říkal Max, ‚jak to chcete vyřešit?“

„Uděláme to hned.“

„Na křižovatku M Street a Osmnácté,“ nařídil Max řidiči, který zjevně všechno pečlivě sledoval. Pak směrem ke Clayovi dodal: „Přemýšlel jste o Rodneym a Paulettě?“

„Ano. Ještě dneska si s nimi promluvím.“

„Výborně.“

„Jsem rád, že mi to schvalujete.“

„Máme taky pár lidí, kteří se ve městě dobře vyznají. Mohli by vám pomoct. Budou pracovat pro nás, ale vaši klienti se to nedovědí.“ Při těch slovech kývl na řidiče. „Nemůžeme si dát pauzu, Clayi, dokud se všech sedm rodin nestane vašimi klienty.“

„Vypadá to, že budu muset Rodneymu a Paulettě prozradit všechno.“

„Skoro všechno. Budou jedinými osobami ve vaší firmě, které budou vědět, co se stalo. Ale nesmíte se před nimi zmínit o Tarvanu či o jeho výrobci a nikdy neuvidí smlouvy o vyrovnání. Ty připravíme sami.“

„Ale musejí vědět, co nabízíme.“

„Pochopitelně. Budou muset pozůstalé přesvědčit, aby si ty peníze vzali. Ale nikdy se nesmějí dovědět, odkud finance pocházejí.“

„To bude těžké.“

„Nejdřív je najměte.“

Pokud kdokoli v ÚVO Claye postrádal, nedalo se to poznát. Dokonce i spolehlivá slečna Glicková měla spoustu práce s telefony a nestačila na něj ani houknout to své: „Kde vězíte?“ Na stole měl tucet vzkazů, které už teď nebyly důležité, protože na všem přestalo záležet. Glenda odjela na konferenci do New Yorku a její nepřítomnost jako obvykle způsobila, že zaměstnanci ÚVO odcházeli na delší obědy a častěji telefonovali, že jsou nemocní. Clay rychle napsal výpověď a poslal ji Glendě mailem. Za zavřenými dveřmi nacpal do dvou aktovek pár svých osobních kancelářských zbytečností – staré knihy a další věci, které mu patřily a o nichž kdysi soudil, že pro něj mají citovou hodnotu, nechal ležet. Vždycky se sem může vrátit, ačkoli věděl, že to neudělá.

Rodneyho pracovní stůl byl nacpaný v těsné kóji, kterou sdílel se dvěma dalšími advokátními asistenty. „Měl bys chvilku?“ zeptal se Clay.

„Vlastně ne,“ odpověděl Rodney a ani nevzhlédl od hromady složek před sebou.

„Došlo k obratu v případu Tequily Watsona. Nezdržím tě dlouho.“

Rodney si neochotně zastrčil propisku za ucho a vydal se s Clayem zpátky do jeho kanceláře s nyní prázdnými policemi. Clay za nimi zamkl dveře. „Já tady končím,“ začal téměř šeptem.

Mluvili skoro hodinu, zatímco Max Pace netrpělivě čekal ve voze zaparkovaném na dvojité žluté čáře u chodníku. Když Clay vyšel z budovy obtížený dvěma nacpanými aktovkami, Rodney ho doprovázel a také měl aktovku a velkou papírovou nákupní tašku. Zamířil ke svému autu a odjel. Clay si přisedl k Maxovi.

„Jde do toho s námi,“ řekl Clay.

„To je překvapení.“

V kanceláři na Connecticut Avenue se setkali s interiérovou návrhářkou, kterou sehnal Max. Clay si mohl vybrat z různého dosti drahého nábytku, který byl na skladě a dal se tudíž doručit do čtyřiadvaceti hodin. Ukazoval na různé styly a vzorky, všechny v horní části cenové škály. Podepsal objednávku.

Právě zapojovali telefony. Jakmile návrhářka odešla, dostavil se počítačový odborník. V jednu chvíli utrácel Clay peníze tak rychle, že se sám sebe začal ptát, jestli z Maxe vyždímal dost.

Krátce před pátou Max vyšel z jedné čerstvě vymalované kanceláře a strkal si do kapsy mobil. „Peníze byly převedeny,“ oznámil Clayovi.

„Pět milionů?“

„Přesně. Teď je z vás multimilionář.“

„Já odsud mizím,“ řekl Clay. „Uvidíme se zítra.“

„Kam máte namířeno?“

„Tuhle otázku mi už nikdy nedávejte, ano? Nejste můj šéf. A přestaňte mě sledovat. Dohodu jsme uzavřeli.“

Chvíli jen tak bloumal po Connecticut avenue, nechal se unášet odpoledními davy, přihlouple se pro sebe usmíval a nohama se téměř nedotýkal země. Šel po Sedmnácté ulici, dokud nezahlédl Washingtonův památník, který se zrcadlil ve vodní nádrži Reflecting Pool. Kolem se shlukovaly skupinky středoškoláků na školním výletě, aby se nechaly vyfotografovat. Odbočil doprava a prošel Ústavními zahradami kolem Památníku vietnamských veteránů. Za ním se zastavil u trafiky, koupil si dva laciné doutníky, jeden si zapálil a vyšel po schodech k Lincolnovu památníku, kde dlouho seděl a jen se díval dolů na bulvár The Mail a Kapitol v dálce.

Nedokázal jasně myslet. Každou zřetelnou myšlenku okamžitě zastřela a vytlačila nějaká další. Přemýšlel o svém otci, který žije na vypůjčeném rybářském člunu, předstírá, že si to užívá, ale dře ze všech sil, aby vydělal na živobytí. Je mu pětapadesát a nemá naprosto žádnou budoucnost; pije, aby unikl před vlastní bídou. Clay potahoval z doutníku, v duchu chvilku nakupoval a jen tak pro zábavu si sečetl, kolik by utratil, kdyby si koupil všechno, co si přeje – nové oblečení, opravdu pěkné auto, hi-fi systém, nějaké cesty do ciziny. Součet činil jen nepatrný zlomek jeho jmění. A jaké auto by si měl pořídit? Nějaké, které působí úspěšně, ale ne snobsky.

A samozřejmě bude potřebovat novou adresu. Rozhlédne se v Georgetownu po nějakém elegantním starém domě. Slýchal, že některé z nich se prodávají až za šest milionů, ale o nic tak drahého ani nestál. Určitě sežene pěkný dům v ceně kolem milionu dolarů.

Milion sem. Milion tam.

Myslel na Rebeku, ale snažil se ty myšlenky zahánět. V posledních čtyřech letech byla jediným člověkem, kterému říkal všechno. Teď si neměl s kým promluvit. Rozešli se před pěti dny a on pořád počítal hodiny, ale stalo se toho tolik, že mu nezbýval čas příliš nad tím dumat.

„Zapomeň na Van Hornovy,“ řekl si nahlas a vyfoukl hustý oblak dýmu.

Věnuje velký sponzorský dar organizaci Piedmont Fund a výslovně ho určí na boj za záchranu přírodních krás severní Virginie. Najme si jednoho advokátního asistenta, který bude mít za úkol pouze sledovat poslední akce a projekty firmy BVH Group, a kdykoli to půjde, bude najímat právníky pro drobné vlastníky půdy, kteří ještě netuší, že se mají stát sousedy Buldozera Bennetta. Teda, s ochranou životního prostředí si užije spoustu zábavy!

Zapomeň na ty lidi.

Zapálil si druhý doutník a zavolal Jonahovi, který se právě zcela výjimečně nacházel v obchodě s počítači, kde pracoval. „Mám na osmou objednaný stůl v Citronelle,“ řekl Clay. To byla momentálně naprosto nejpopulárnější francouzská restaurace ve Washingtonu.

„Jasně,“ odsekl Jonah posměšně.

„Mluvím vážně. Oslavujeme. Měním zaměstnání. Vysvětlím ti to později. Hlavně přijď.“

„Můžu s sebou někoho vzít?“

„V žádném případě.“

Jonah nechodil prakticky nikam bez své nejnovější dívky týdne. Až se Clay odstěhuje, bude se stěhovat sám a Jonahovy ložnicové výkony mu rozhodně chybět nebudou. Zavolal dvěma dalším kamarádům z vysoké školy, ale oba měli děti a závazky a tohle pro ně bylo dost narychlo.

Večeře s Jonahem. To vždycky znamenalo dobrodružství.

12

V kapse u košile měl zbrusu nové vizitky, na nichž stěží stihl zaschnout inkoust. Přivezli je ráno z nonstop tiskárny a stálo na nich, že je hlavním advokátním asistentem Advokátní kanceláře J. Claye Cartera II. Rodney Albritton, hlavní advokátní asistent, jako by firma měla celou armádu asistentů, na které on osobně dohlíží. Tak tomu sice nebylo, ale počet zaměstnanců se rozrůstal působivým tempem.

I kdyby měl čas koupit si nový oblek, nejspíš by si ho na první akci stejně nevzal. Stará uniforma – tmavomodré sportovní sako, povolená vázanka, vybledlé džíny, odřené černé vojenské boty – bude tentokrát fungovat lépe. Stále pracoval v ulicích a musel tam zapadnout. Adelfu Pumphreyovou našel v její kukani. Upřeně hleděla na řadu monitorů před sebou, ale zdálo se, že vůbec nic nevnímá.

Její syn byl deset dní po smrti.

Podívala se na něj a ukázala na sešit, kam se měly všechny návštěvy zapsat. Vytáhl jednu z nových vizitek a představil se. „Pracuju pro jednoho právníka z centra,“ řekl.

„To je fajn“ odpověděla tiše a na navštívenku se ani nepodívala.

„Rád bych si s vámi trochu promluvil.“

„O čem?“

„O vašem synovi Ramónovi.“

„Co s ním má být?“

„Vím o jeho smrti pár věcí, které vy nevíte.“

„To právě teď není moje oblíbené téma.“

„Já vás chápu a mrzí mě, že jsem o tom musel začít. Ale to, co vám chci povědět, se vám bude líbit, a nezabere to moc času.“

Rozhlédla se kolem. Na konci chodby postával u dveří další uniformovaný strážný, který vestoje téměř spal. „Za dvacet minut mám pauzu,“ řekla. „Můžeme se sejít v kantýně. Je to o patro výš.“

Když Rodney odcházel, říkal si, že si skutečně zaslouží každý cent ze svého nového platu. Kdyby v takové delikátní záležitosti přišel za Adelfou Pumphreyovou běloch, ještě teď by stál u jejího stolu a nervózně, roztřeseně hledal slova, protože by k ní nedokázal proniknout. Nedůvěřovala by mu, nevěřila by mu jediné slovo, neměla by zájem o cokoli, co by jí mohl sdělit, přinejmenším ne během prvních patnácti minut rozhovoru.

Ale Rodney byl obratný, chytrý a černý a ona si potřebovala s někým promluvit.

Informace o Ramónovi Pumphreym, které dal Clayovi Max Pace, byly stručné, ale přesné; upřímně řečeno, nebylo moc o čem psát. Jeho údajný otec se s jeho matkou nikdy neoženil. Jmenoval se Leon Tease a momentálně seděl ve vězení za ozbrojenou loupež a pokus o vraždu. Dostal třicet let. On a Adelfa spolu podle všeho žili jen tak dlouho, aby stihli zplodit dvě děti – Ramóna a jeho o něco mladšího bratra jménem Michael. Dalšího bratra zplodil později muž, jehož si Adelfa vzala a pak se s ním rozvedla. Nyní byla svobodná a kromě svých zbývajících synů se pokoušela vychovávat i dvě malé neteře, které jí zůstaly po sestře uvězněné za prodej cracku.

Adelfa vydělávala 21 000 dolarů ročně prací pro soukromou společnost, která zajišťovala bezpečnostní službu v málo rizikových kancelářských budovách ve Washingtonu. Každý den dojížděla metrem do centra ze svého bytu na sídlišti na severovýchodním okraji města. Neměla auto a nikdy se nenaučila řídit. Měla běžný účet s velmi nízkým zůstatkem a dvě kreditní karty, které jí nedovolily vybřednout z dluhů a likvidovaly jakoukoli naději na získání úvěru. Neměla záznam v trestním rejstříku. Kromě práce a rodiny byl, jak se zdálo, jejím jediným zájmem kostelní sbor nedaleko místa, kde bydlela.

Jelikož oba vyrostli ve Washingtonu, chvilku se bavili společenskou hrou na hledání společných známých. Kam jste chodil do školy? Odkud byli vaši rodiče? Objevili několik slabých spojení. Adelfa upíjela dietní kolu. Rodney si dal černou kávu. Kantýna byla z poloviny obsazená nižšími úředníky z budovy, kteří se bavili o všem možném kromě monotónní práce, jakou měli právě vykonávat.

„Chtěl jste mluvit o mém synovi,“ prohodila po pár minutách rozpačitého nezávazného povídání. Mluvila tichým, tlumeným hlasem, v němž byl stále znát žal.

Rodney se trochu zavrtěl a naklonil se blíž. „Ano a ještě jednou se omlouvám, že to musím udělat. Mám taky děti. Dokážu si představit, co nyní prožíváte.“

„To máte pravdu.“

„Pracuju pro jednoho právníka z města, mladýho, velmi chytrýho chlápka, a ten narazil na něco, co by pro vás mohlo znamenat spoustu peněz.“

Nevypadalo to, že by na ni představa spousty peněz udělala dojem.

Rodney mluvil dál. „Ten kluk, co zabil Ramóna, právě odešel z jedny protidrogový léčebny, kde ho drželi pod zámkem skoro čtyři měsíce. Byl to feťák, kluk z ulice, neměl v životě velkou šanci. Jako součást léčby mu dávali nějaký léky. Myslíme si, že právě jeden z těch léků způsobil, že mu přeskočilo, takže si náhodně vybral oběť a začal střílet.“

„Takže nešlo o nevydařený obchod s drogami?“

„Ne, vůbec ne.“

Zadívala se do dálky, pak jí zvlhly oči a Rodneyho na chvilku napadlo, že se rozpláče. Ale potom se na něj opět podívala a zeptala se: „Spousta peněz? Kolik?“

„Víc než milion,“ odpověděl s naprosto vážným výrazem, který si tucetkrát nacvičoval před zrcadlem, neboť silně pochyboval-,* že by tu větu dokázal vyslovit a nedat na sobě znát, jak ho to samotného ohromuje.

Adelfa nezareagovala, alespoň ne hned. Znovu se malátně rozhlédla po místnosti. „To si děláte legraci?“ zeptala se.

„Ne, proč bych měl? Neznám vás. Proč bych sem měl jen tak chodit a vykládat vám nesmysly? Jde tu o peníze, o spoustu peněz. O peníze velký nadnárodní farmaceutický firmy, která si moc přeje, abyste si je vzala a byla zticha.“

„O jakou firmu jde?“

„Podívejte, řekl jsem vám všechno, co vím. Můj úkol je jenom se s vámi setkat, povědět vám, co se děje, a pozvat vás, abyste přišla navštívit pana Cartera, toho advokáta, pro kterýho pracuju. On vám všechno vysvětlí.“

„Běloch?“

„Jo. Ale slušňák. Dělám s ním už pět let. Bude se vám líbit a bude se vám líbit to, co vám poví.“

Vlhké oči se vyjasnily. Pokrčila rameny a řekla: „Dobrá.“

„V kolik tady končíte?“ zeptal se Rodney.

„V půl páté.“

„Naše kancelář je na Connecticut avenue, patnáct minut chůze odsud. Pan Carter vás bude očekávat. Moji vizitku máte.“

Znovu se na navštívenku podívala.

„A ještě jedna důležitá věc,“ dodal Rodney téměř šeptem. „Tohle bude fungovat, jen když budete mlčet. Je to tajemství. Když uděláte, co vám pan Carter poradí, dostanete víc peněz, než jste si kdy dokázala představit. Ale jestli se to roznese, nedostanete nic.“

Adelfa přikyvovala.

„A měla byste začít uvažovat o stěhování.“

„Stěhování?“

„Jako do nového domu v novým městě, kde vás nikdo nezná a nikdo nebude vědět, že máte jmění. Hezký dům v bezpečný ulici, kde můžou děti po chodnících jezdit na kole, nejsou tam žádní dealeři, žádný gangy a ve školách nemají detektory kovů. Žádní vzdálení příbuzní, kteří by z vás tahali prachy. Nechte si poradit od člověka, co vyrůstal stejně jako vy. Přestěhujte se. Vypadněte odsud. Když si ty peníze odnesete na sídliště Lincoln Towers, sežerou vás zaživa.“

Clay podnikl na kanceláře ÚVO bezohledný nájezd a ukořistil tam slečnu Glickovou, tu nesmírně výkonnou sekretářku, která při představě dvojnásobného platu zaváhala jen krátce, svou starou přítelkyni Paulettu Tullosovou, která, ačkoli ji její nepřítomný řecký manžel dobře zabezpečil, stejně skočila po šanci vydělávat 200 000 $ ročně místo pouhých 40 000; a samozřejmě Rodneyho. Tenhle nájezd byl také příčinou dvou rozzuřených telefonických vzkazů od Glendy, na něž Clay dosud neodpověděl, a celé série jedovatých e-mailů, které také prozatím přehlížel. Clay si přísahal, že se někdy ve velmi blízké budoucnosti s Glendou sejde a nabídne jí nějakou chabou omluvu za to, že jí ukradl její nejlepší lidi.

Aby vyrovnal ty kvalitní zaměstnance, které sehnal, najal také svého spolubydlícího Jonaha, který sice nikdy neprovozoval právo – advokátní zkoušky složil na pátý pokus, ale byl to přítel a důvěrník a Clay doufal, že by si mohl časem vypěstovat nějaké právnické schopnosti. Jonah byl mluvka a rád se napil, takže s ním Clay mluvil o nové firmě raději dost neurčitě. Měl v úmyslu postupně prozradit Jonahovi víc, ale začít chtěl raději opatrně. Jonah rychle vycítil, že v tom jsou někde peníze, a vyjednal si nástupní plat ve výši 90 000 dolarů ročně, což bylo méně, než dostal hlavní advokátní asistent, ačkoli nikdo v kanceláři nevěděl, kolik vydělávají ostatní. Nová účetní firma ve druhém poschodí téže budovy se měla postarat o mzdy a účetnictví.

Clay poskytl Paulettě a Jonahovi stejné povrchní vysvětlení, jaké nabídl Rodneymu. Stručně a jasně: narazil na spiknutí, které mělo zamaskovat nepovedený lék – jméno léku a jméno jeho výrobce se oni ani nikdo jiný nikdy nedozvědí. Kontaktoval tu společnost. Rychle se dohodli. Velké peníze změnily majitele. Diskrétnost byla zásadně důležitá. Prostě jen dělejte svou práci a moc se nevyptávejte. Vybudujeme si pěknou malou advokátní praxi, kde vyděláme spoustu peněz a užijeme si přitom trochu zábavy.

Kdo by takovou nabídku odmítl?

Slečna Glicková přivítala Adelfu Pumphreyovou, jako by byla úplně prvním klientem, který kdy do té nablýskané advokátní kanceláře vstoupil, což také náhodou byla. Všechno vonělo novotou – barvy, koberce, tapety, italský kožený nábytek v recepci. Slečna Glicková přinesla Adelfě vodu v křišťálové sklenici, z níž dosud nikdy nikdo nepil, a pak se vrátila ke svému novému skleněnému a chromovanému stolu, aby si tam všechno uspořádala. Poté přišla na řadu Paulette. Odvedla Adelfu do své kanceláře k předběžnému pohovoru, který znamenal daleko víc než vyprávěnky mezi námi děvčaty. Paulette si udělala spoustu poznámek ohledně rodiny a zázemí – stejné informace, které už nashromáždil Max Pace. A řekla truchlící matce ta správná slova.

Zatím byl každý, s kým se setkala, černoch, což Adelfu docela uklidnilo.

„Možná jste už pana Cartera viděla,“ upozornila ji Paulette přesně podle scénáře, který s Clayem připravili. „Byl u soudu ten den, kdy jste tam přišla. Soudce ho jmenoval zástupcem Tequily Watsona, ale on se toho případu vzdal. Tak se vlastně dostal k téhle záležitosti.“

Adelfa se tvářila přesně tak zmateně, jak předpokládali.

Paulette na ni tlačila dál. „Pracovala jsem s ním pět let v Úřadu veřejného obhájce. Před několika dny jsme odešli a založili tuto firmu. Bude se vám líbit. Je to velmi milý člověk a dobrý právník. Poctivý a loajální ke svým klientům.“

„Vy jste právě začali?“

„Ano. Clay si už dlouho přál mít vlastní firmu. Požádal mě, abych se k němu připojila. Jste ve velmi dobrých rukou, Adelfo.“

Zmatek se změnil v nechápavost.

„Nějaké otázky?“

„Mám tolik otázek, že nevím, kde začít.“

„Rozumím. A tohle je moje rada. Příliš se nevyptávejte. Někde tam venku je obrovská korporace, která je ochotná vám dát spoustu peněz, aby se vyhnula soudnímu sporu, k němuž by mohlo v důsledku smrti vašeho syna dojít. Jestli zaváháte a budete se vyptávat, mohla byste snadno odejít s prázdnou. Prostě si ty peníze vezměte, Adelfo. Vezměte si je a ani se neohlédněte.“

Když konečně nastal čas ke schůzce s panem Carterem, Paulette odvedla Adelfu po chodbě do velké rohové kanceláře. Clay tam už hodinu nervózně popocházel, ale pozdravil ji klidně a přivítal ji ve své firmě. Vázanku měl povolenou, rukávy košile vyhrnuté, psací stůl plný složek a listin, jako by pracoval na celé řadě případů najednou. Paulette zůstala v místnosti, dokud se úplně neprolomily ledy, a pak se, jak bylo domluveno, nenápadně vytratila.

„Já vás znám,“ řekla Adelfa.

„Ano, byl jsem u soudu v ten den, kdy vznesli obžalobu. Soudce mi ten případ hodil na krk, ale já se ho už zbavil. Teď pracuju pro druhou stranu.“

„Poslouchám.“

„Nejspíš z toho všeho máte v hlavě trochu zmatek.“

„Přesně tak.“

„Vlastně je to docela jednoduché.“ Clay se vyhoupl na roh svého stolu a zadíval se dolů, do její beznadějně nechápavé tváře. Založil si ruce na hrudi a snažil se působit dojmem, že takovéhle situace zná jako své boty. Začal jí předkládat svou verzi historky o velké zlé farmaceutické společnosti, a přestože mluvil podrobněji a živěji než Rodney, v zásadě jí sdělil to samé co on a neodhalil příliš mnoho nových faktů. Adelfa seděla v hlubokém koženém křesle, ruce složené na klíně kalhot uniformy, pozorně ho sledovala nemrkajícíma očima a nevěděla, co si má o tom všem myslet.

Na závěr svého vyprávění řekl: „Chtějí vám okamžitě vyplatit jednorázovou vysokou částku.“

„Kdo přesně jsou ti oni?“

„Ta farmaceutická společnost.“

„Má nějaké jméno?“

„Má jich několik a také několik adres a vy její skutečnou totožnost nikdy neodhalíte. To je součást dohody. My –vy a já – právník a klientka, se musíme domluvit, že všechno udržíme v tajnosti.“

Konečně zamrkala, zamnula si ruce v klíně a trochu se zavrtěla. Když se zadívala na krásný nový perský koberec, který zabíral polovinu podlahy, v očích se jí objevil skelný výraz. „Kolik peněz?“ zeptala se tiše.

„Pět milionů dolarů.“

„Dobrý bože,“ vypravila ze sebe, než se zhroutila. Zakryla si oči a rozvzlykala se a dlouho se ani nesnažila slzy potlačit. Clay jí podal papírový kapesník z krabičky na stole.

Peníze určené na vyrovnání byly uloženy v bance Chase, vedle Clayových, a jen čekaly, až je rozdělí pozůstalým. Maxovy dokumenty ležely na hromadě na stole. Clay je s Adelfou prošel a sdělil jí, že peníze budou převedeny hned zítra ráno, jakmile banka otevře. Listoval nekonečnými stránkami dokumentů, zdůrazňoval nejdůležitější body právnických formulací a ukazoval jí, na kterých místech je třeba podepsat. Adelfa byla příliš ohromená, aby se k tomu dokázala moc vyjadřovat. „Věřte mi,“ opakoval několikrát. „Jestli ty peníze chcete, podepište se rovnou tady.“

„Mám pocit, jako bych dělala něco špatného,“ řekla v jednu chvíli.

„Ne, Špatnost udělal někdo jiný. Vy jste tady oběť, Adelfo, oběť a nyní klientka.“

„Musím si s někým promluvit,“ poznamenala za chvilku, jakmile podepsala další dokument.

Ale neměla s kým. V minulosti měla nějakou známost, která však rychle skončila, a podle Maxových informací ten muž nepatřil k typům, na jaké by se lidi obraceli o radu. Měla také pár sourozenců, roztroušených od Washingtonu po Filadelfii, ale ti se rozhodně v takových věcech nevyznali o nic lépe než Adelfa. Oba její rodiče už byli po smrti.

„To by byla chyba,“ upozornil ji Clay jemně. „Tyhle peníze vám zlepší život, jen když o nich budete mlčet. Jakmile o nich začnete mluvit, zničí vás.“

„Já neumím moc zacházet s penězi.“

„Pomůžeme vám. Jestli chcete, Paulette s vámi vyřídí základní formality a bude vám radit.“

„To bych byla moc ráda.“

„Od toho tady jsme.“

Paulette ji odvezla domů – pomalu se prodíraly dopravní špičkou. Později Clayovi prozradila, že Adelfa byla zamlklá, a když dorazily na její chudinské sídliště, nechtěla vystoupit z vozu. Takže půl hodiny seděly v autě a tiše hovořily o jejím novém životě. Už žádné sociální dávky, už žádné výstřely rozléhající se nocí. Už žádné vroucí modlitby k bohu, aby chránil její děti. Už nikdy se nebude muset o děti strachovat tak, jak se strachovala o Ramóna.

Už žádné gangy. Už žádné špatné školy.

Když se konečně rozloučily, plakala.

13

Černé Porsche Carrera zastavilo pod rozložitým stromem na Dumbarton Street. Clay vystoupil a pár vteřin dokázal svou novou hračku přehlížet, ale za okamžik se krátce rozhlédl všemi směry, zda ho nikdo nevidí, obrátil se a znovu se na auto obdivně zadíval. Měl je už tři dny a pořád nedokázal uvěřit, že mu vážně patří. Zvykni si na to, opakoval si v duchu, a snažil se předstírat, že je to jenom auto, nic zvláštního, ale kdykoli je znovu spatřil, třeba jen po krátkém odloučení, zrychlil se mu pulz. „Já jezdím v porsche,“ říkal si sám pro sebe nahlas, když kličkoval hustou dopravou jako závodník Formule 1.

Byl nyní osm bloků od hlavního areálu Georgetownské univerzity, místa, kde strávil čtyři roky jako student, než přešel na právnickou fakultu poblíž Kapitolu. Zdejší domy byly historické a pitoreskní, malé trávníky před nimi dokonale upravené, ulice lemované vzrostlými duby a javory. Rušné obchůdky, bary a restaurace na M Street se nacházely jen dva bloky odsud směrem k jihu; lehko se tam dalo dojít pěšky. Chodil po těchto ulicích čtyři roky a během mnoha dlouhých večerů se s kamarády potulovali po barech a pivnicích na Wisconsin avenue a M Street.

A teď tu měl bydlet.

Dům, který upoutal jeho pozornost, nabízeli za 1,3 milionu dolarů. Narazil na něj, když přede dvěma dny projížděl po Georgetownu. Další dům na prodej stál na N Street a další na Voltě, všechny jen kousek od sebe. Clay se rozhodl do konce týdne jeden z nich koupit.

Ten na Dumbarton Street, který se mu zamlouval nejvíc, pocházel z padesátých let devatenáctého století a zachoval se v plné kráse. Cihlová fasáda už byla mnohokrát natřena a teď měla bledou namodralou barvu. Tři podlaží, včetně suterénu. Realitní agent říkal, že majitelé se o dům pečlivě starali. Byl to starý manželský pár, který zde kdysi hostil Kennedyovy, Kissingerovy a mnoho dalších významných osobností. Washingtonští realitní agenti kolem sebe mohli házet slavnými jmény ještě snáze než jejich kolegové z Beverly Hills, zejména pokud se snažili střelit nějakou nemovitost v Georgetownu.

Clay přijel s patnáctiminutovým předstihem. Dům byl prázdný; majitelé se podle realitního agenta přestěhovali do nějakého zařízení s pečovatelskou službou. Neměl bazén a na zahradě na něj ani nebylo místo – v Georgetownu znamenal prostor nedostatkové zboží. Byla tam však terasa s venkovním nábytkem z tepaného železa, kam z květinových záhonů prorůstal plevel. Clay by si snad mohl vyšetřit pár hodin na zahradničení, ale moc času mít nebude.

Možná si prostě najme specializovanou zahradnickou firmu.

Zamiloval si ten dům i sousední stavby. Zamiloval si tu ulici, útulnost téhle čtvrti, kde všichni žijí těsně u sebe, ale respektují soukromí ostatních. Zatímco seděl na schodech před domem, rozhodl se, že nabídne rovný milion, pak začne tvrdě vyjednávat, bude předstírat, že ztratil zájem, a v zásadě se bude skvěle bavit tím, jak se realitní agent potí, ale nakonec bude víc než ochotný zaplatit žádanou sumu.

S pohledem upřeným na své porsche se opět ponořil do světa fantazie, v němž peníze rostly na stromech a on si mohl koupit všechno, o co stál. Italské obleky, německé sporťáky, georgetownské nemovitosti, kanceláře v centru města a co ještě? Napadlo ho, že by mohl tátovi pořídit loď, samozřejmě větší než tu, kterou si Jarrett nyní pronajímá, aby měl lepší výdělek. Mohl by do své firmy začlenit malý rybářský podnik na Bahamách, v účetnictví cenu lodi podhodnotit, většinu její hodnoty odepsat a postarat se tak otci o slušný příjem. Jarrett v Karibiku pomalu umírá, příliš pije, spí se vším, co je ochotné lehnout si mu do postele, bydlí na vypůjčeném člunu a škemrá o spropitné. Clay byl rozhodnut usnadnit mu život.

Klapnutí dveří ho vytrhlo z imaginárního utrácení, byť jen na okamžik. Dostavil se realitní agent.

Paceův seznam obětí skončil u čísla sedm. Sedm, o nichž věděl. Sedm, které jeho kontakty dokázaly vystopovat. Tarvan byl nyní už osmnáct dní stažený a výrobci ze zkušenosti věděli, že ať už lék prováděl s lidmi cokoli, aby je přiměl zabíjet, obvykle přestal působit po deseti dnech. Seznam byl chronologický a Ramón Pumphrey byl podle něj šestou obětí.

Tou první se stal student ze střední školy George Washingtona, který právě vyšel z kavárny Starbucks na Wisconsin avenue v Bethesdě, když ho zahlédl muž s pistolí. Chlapec pocházel z Bluefieldu v Západní Virginii. Clay tu obvykle pětihodinovou cestu urazil v rekordně krátkém čase, nikoli proto, že by spěchal, ale protože si při průjezdu údolím Shenandoah Valley připadal jako automobilový závodník. Díky Paceovým přesným instrukcím snadno našel dům rodičů oběti, docela sešlý bungalov nedaleko centra. Zastavil na příjezdové cestě a v autě si nahlas pro sebe řekl: „Nedokážu uvěřit, že tohle dělám.“

Pouze dvě věci ho přiměly, aby z vozu vystoupil. Zaprvé neměl na vybranou. Druhým motivem byla představa celých patnácti milionů, nejen třetiny nebo dvou třetin té částky. Chtěl ty peníze všechny.

Oblékl se neformálně a aktovku nechal v autě. Matka oběti byla doma, ale otec se ještě nevrátil z práce. Dovnitř ho pustila jen neochotně, vzápětí mu však nabídla ledový čaj a sušenky. Clay čekal na pohovce v obýváku, obklopený fotografiemi mrtvého syna. Závěsy byly zatažené. Uvnitř panoval strašný nepořádek.

Co tady dělám?

Dlouho mluvila o svém synovi a Clay pozorně poslouchal každé slovo.

Otec prodával životní pojištění jen pár ulic odsud a domů se vrátil dřív, než se ve sklenicích s čajem stihl rozpustit led. Clay jim předložil případ a prozradil jim všechno, co prozradit mohl. Zpočátku měli pár váhavých otázek – kolik dalších lidí kvůli tomu zemřelo? Proč se nemůžeme obrátit na policii? Nemělo by se to zveřejnit? Clay jim námitky vyvracel jako ostřílený veterán. Pace ho dobře připravil.

Stejně jako všechny oběti, i oni měli možnost volby. Mohli se rozhněvat, začít se vyptávat, klást požadavky a volat po spravedlnosti, nebo si mohli potichu vzít peníze. Částka pěti milionů dolarů je hned neohromila, a když jim došlo, kolik je to peněz, obdivuhodně se té představě bránili. Chtěli být rozzlobení, nechtěli se zajímat o peníze, alespoň zpočátku ne. Ale jak odpoledne pokračovalo, začínali chápat situaci.

„Pokud mi neprozradíte skutečné jméno té firmy, pak ty peníze nemohu přijmout,“ řekl chlapcův otec v jednu chvíli.

„Já její skutečné jméno neznám,“ namítl Clay.

Prolévaly se slzy a ozývaly se výhrůžky, láska se střídala s nenávistí, odpuštění s touhou po pomstě – během odpoledne a večera se v tom domku projevila snad každá myslitelná emoce. Právě pohřbili svého nejmladšího syna a jejich bolest byla ochromující a nezměrná. Vadilo jim, že za nimi Clay přišel, ale hluboce mu děkovali za jeho zájem. Nedůvěřovali mu jako právníkovi z velkoměsta, který očividně lže o tak nehorázném vyrovnání, ale nabídli mu, aby zůstal na večeři, ačkoli nebylo jasné, kde by se měla vzít.

Večeře se objevila přesně v šest. Čtyři dámy z církevního sboru dopravily dovnitř jídlo, které by stačilo na týden. Truchlící rodiče představili Claye jako svého přítele z Washingtonu a čtveřice ho okamžitě podrobila důkladnému křížovému výslechu. Ani nejdrsnější advokát by nemohl být u soudu zvědavější.

Nakonec dámy odešly. Po večeři, když už padal soumrak, na ně Clay začal naléhat. Tohle je jediná nabídka, jakou kdy dostanou. Krátce po desáté začali podepisovat dokumenty.

Zdaleka nejproblematičtější byla zjevně oběť číslo tři. Šlo o sedmnáctiletou pouliční prostitutku, která šlapala chodník většinu svého života. Policisté se domnívali, že mezi ní a vrahem byl kdysi obchodní vztah, ale nedokázali vypátrat, proč ji vlastně zastřelil. Udělal to venku před jedním barem, v přítomnosti tří svědků.

Říkala si Bandy, příjmení nepotřebovala. Paceovi informátoři neobjevili jedinou stopu po nějakém manželovi, matce, otci, sourozencích, potomcích, trvalé adrese, školách, církvích ba ani, což bylo nejpodivnější, policejních záznamech. Pohřeb se nekonal. Její ostatky zlikvidovala bez obřadu městská správa, jako to dělala každoročně s dobře dvěma tucty podobných nešťastníků. Když se jeden z Paceových agentů vyptával v úřadu soudního lékaře, řekli mu: „Je pohřbená v hrobě neznámé prostitutky.“

Jediné vodítko poskytl její vrah. Prozradil policistům, že Bandy měla nějakou tetu, která bydlí v Malém Bejrútu, nejnebezpečnějším chudinském ghettu v jihovýchodním Washingtonu. Avšak ani po dvou týdnech neúnavného pátrání se žádná teta neobjevila.

Když neexistují pozůstalí, není komu vyrovnání nabídnout.

Posledními tarvanovými klienty, kteří dokumenty podepsali, byli rodiče dvacetileté studentky z Howardovy univerzity, která se rozhodla nechat školy a týden nato přišla o život. Žili ve virginském městečku Warrenton, pětašedesát kilometrů od D. C. Hodinu seděli v Clayově kanceláři a pevně se drželi za ruce, jako by ani jeden z nich nedokázal bez toho druhého fungovat. Chvilkami plakali, vylévali si svůj nevýslovný žal. Pak se zase tvářili smířeně, zdáli se neochvějní a silní, jako by na ně peníze neudělaly vůbec dojem. Clay už začal pochybovat, zda vyrovnání přijmou.

Ale udělali to, ačkoli Clay soudil, že ze všech klientů, kteří mu prošli rukama, tuhle dvojici peníze ovlivní nejméně. Za čas je možná ocení; v tuto chvíli chtěli jen zpátky svoji dceru.

Paulette a slečna Glicková je doprovodily z kanceláře k výtahům, kde se všichni znovu objali. Když se dveře výtahu zavíraly, rodiče potlačovali slzy.

Clayův malý tým se sešel v zasedačce, kde chvilku mlčky seděli, vděční, že už je nečekají návštěvy žádných vdov a truchlících rodičů, alespoň ne v nejbližší budoucnosti. Právě pro tuto příležitost v chladničce odpočívalo velmi drahé šampaňské a Clay začal nalévat. Slečna Glicková odmítla, protože ze zásady nikdy nic nepila, ale byla jediná abstinentka ve firmě. Zdálo se, že největší žízeň mají Paulette a Jonah. Rodney si sice raději otevřel budweiser, nicméně v popíjení držel krok s ostatními.

Při druhé láhvi Clay vstal a začal mluvit. „Mám pro vás několik oznámení,“ začal a poklepal na svou skleničku. „Zaprvé, tylenolové případy jsou nyní kompletní. Gratuluju vám a všem vám moc děkuju.“ Tyienol používal jako krycí název pro Tarvan, jméno, které jeho zaměstnanci neměli nikdy slyšet. A nikdy se také nedozvědí, jaké bylo jeho palmáre. Nepochybně pochopili, že za to Clay dostal celé jmění, ale neměli představu o jeho výši.

Zatleskali sami sobě. „Zadruhé, oslavu zahájíme večeří v Citronelle. Přesně v osm. Mohl by to být dlouhý večer, protože zítra se nepracuje. Kancelář je zavřená.“

Další potlesk, další šampaňské. „Zatřetí, za dva týdny se vypravíme do Paříže. My všichni, každý si může vzít jednoho přítele či přítelkyni, nejlépe manželského partnera, pokud někdo takový existuje. Veškeré výdaje hrazeny. Let první třídou, luxusní hotel, vše je v ceně. Budeme pryč týden. Omluvy se nepřijímají. Já jsem šéf a chci vás mít všechny v Paříži.“

Slečna Glicková si přitiskla dlaň na ústa. Tohle sdělení všechny ohromilo a Paulette se ozvala jako první. „Nemyslíš náhodou hotel Paříž v New Yorku?“

„Ne, drahoušku, myslím opravdovou Paříž.“

„Co když tam narazím na manžela?“ prohodila s pousmáním a všichni kolem stolu vybuchli smíchy.

„Můžeš klidně vyrazit do hotelu Paříž v New Yorku, jestli chceš,“ navrhl jí Clay.

„Ani náhodou.“

Když se slečna Glicková konečně vzmohla na slovo, řekla: „Budu potřebovat pas.“

„Formuláře už mám na stole. Zařídím to. Za necelý týden ho budete mít. Ještě něco?“

Bavili se o počasí, o jídle a o tom, co si vzít na sebe. Jonah okamžitě začal překotně uvažovat, které ze svých děvčat pozve. Paulette byla z přítomných jediná, kdo už Paříž navštívil – jela tam na svatební cestu, krátké líbánky, které se nevydařily, neboť její Řek musel naléhavě odjet v obchodní záležitosti. Domů letěla sama, turistickou třídou, přestože při letu tam seděli v první. „Pánové, v první třídě roznášejí šampaňské,“ vysvětlovala ostatním. „A sedadla tam jsou široká jako pohovky.“

„Můžu si s sebou fakt vzít, koho chci?“ ujišťoval se Jonah, očividně neschopen se rozhodnout.

„Raději to omezíme na kohokoli, kdo nemá manžela, jo?“ navrhl Clay.

„Tím se to dost zužuje.“

„Koho s sebou vezmeš ty?“ zeptala se Paulette.

„Možná nikoho,“ odpověděl Clay a v místnosti se na chvilku rozhostilo ticho. Mezi prací si šeptali o jeho rozchodu s Rebekou, přičemž většinu informací měli od Jonaha. Chtěli, aby byl jejich šéf šťastný, ale nebyli mu natolik blízcí, aby se do toho pletli.

„Jak se tam jmenuje ta věž?“ zeptal se Rodney.

„Eiffelovka,“ odpověděla Paulette. „Dá se vylézt až úplně nahoru.“

„Já tam určitě nepolezu. Nepřipadala mi zrovna moc bezpečná.“

„Ty jsi teda vážně cestovatel, to ti řeknu.“

„Jak dlouho tam budeme?“ zajímala se slečna Glicková.

„Sedm nocí,“ odpověděl Clay. „Sedm nocí v Paříži.“ A pak všichni propadli okouzlení z plánovaného výletu, posílenému šampaňským. Ještě před měsícem znali jen bezvýchodnou dřinu v ÚVO. Všichni kromě Jonaha, který na částečný úvazek prodával počítače.

Max Pace si chtěl promluvit, a jelikož firma měla zavřeno, Clay navrhl, aby se sešli tam, přesně v poledne, jakmile se trochu vyhrabe z kocoviny.

Zůstala mu jen bolavá hlava. „Vypadáte příšerně,“ začal Pace přívětivě.

„Oslavovali jsme.“

„To, o čem si s vámi chci promluvit, je velmi důležité. Cítíte se na to?“

„Dokážu vás sledovat. Mluvte.“

Pace si přinesl vysoký papírový kelímek s kávou a nosil ho s sebou, když přecházel po místnosti. „Ten průšvih s Tarvanem je za námi,“ řekl s konečnou platností. Případ skončí, jakmile on řekne, že skončil, a ani o vteřinu dřív. „Dospěli jsme k dohodě o vyrovnání v šesti případech. Jestli se někdy vynoří nějací příbuzní té holky Bandy, očekáváme, že to vyřídíte. Ale jsem přesvědčený, že žádné příbuzné nemá.“

„Já také.“

„Odvedl jste dobrou práci, Clayi.“

„Dostávám za to slušně zaplaceno.“

„Poslední splátku převedu dneska. Na účtu budete mít celých patnáct milionů. Nebo to, co z nich zbylo.“

„Co jste čekal, že udělám? Měl bych jezdit ve starém voze, bydlet ve špinavé díře a nosit laciné oblečení? Sám jste tvrdil, že musím něco z těch peněz utratit, abych zapůsobil správným dojmem.“

„Jen jsem žertoval. A vypadat bohatě zvládáte na výbornou.“

„Díky.“

„Z chudoby k bohatství se vám podařilo přejít s pozoruhodnou lehkostí.“

„Přirozený talent.“

„Hlavně buďte opatrný. Neměl byste upoutat moc velkou pozornost.“

„Promluvme si o tom dalším případu.“

Po těch slovech se Pace posadil a přistrčil ke Clayovi složku. „Přípravek se jmenuje Dyloft, vyrábí ho firma Ackerman Labs. Je to silný protizánětový lék, který užívají lidé trpící těžkou artritidou. Dyloft je nový a doktoři se do něj úplně zbláznili. Dělá zázraky, pacienti ho milují. Ale má dva problémy: zaprvé, vyrábí ho konkurent mého klienta; zadruhé, mohl by souviset se vznikem drobných nádorů v močovém měchýři. Můj klient, stejný klient jako v případě Tarvanu, vyrábí podobný lék, který byl ještě před rokem, než se na trh dostal Dyloft, velmi oblíbený. Pokud jde o tenhle typ medikamentů, trh má celkovou hodnotu asi tři miliardy dolarů ročně. Dyloft je už na druhém místě v prodejnosti a letos se ho nejspíš prodá za miliardu. Dá se to těžko odhadnout, neboť prodej stoupá velice rychle. Přípravek vyráběný mým klientem je momentálně na miliardě a půl a zisk se snižuje. Dyloft je prostě hvězda a brzy zlikviduje veškerou konkurenci. Tak je dobrý. Před pár měsíci však můj klient koupil malou farmaceutickou společnost v Belgii. Ta firma měla kdysi pobočku, kterou později spolkly Ackerman Labs. Pár lidí z výzkumu odešlo, bylo přeloženo nebo propuštěno. Nějaké laboratorní zprávy zmizely a vynořily se na místech, kam nepatřily. Můj klient má svědky a dokumenty dokazující, že Ackerman Labs vědí o potenciálních problémech dotyčného léku už nejméně půl roku. Zatím mě sledujete?“

„Ano. Kolik lidí bere Dyloft?“

„To se dá opravdu těžko odhadnout, protože jejich počet velice rychle roste. Přibližně milion.“

„A u kolika procent se objevily ty nádory?“

„Výsledky výzkumu naznačují, že by mohlo jít zhruba o pět procent uživatelů, což stačí, aby to lék potopilo.“

„Jak se pozná, jestli má pacient nádory?“

„Rozborem moči.“

„Chcete, abych žaloval Ackerman Labs?“

„Vydržte. Pravda o Dyloftu vyjde brzy najevo. Zatím nedošlo k žádným soudním sporům, žádným žalobám, v odborném tisku se neobjevily žádné zničující studie. Od svých špionů víme, že Ackermani počítají peníze z prodeje a dávají si je stranou, aby mohli zaplatit právníky, až se rozpoutá bouře. Ackermani se možná taky snaží ten lék vylepšit, jenže to zabere hodně času a muselo by to projít schvalovacím řízením. Mají teď opravdu problém, protože potřebují hotovost. Hodně se zadlužili nákupem dalších společností, z nichž se jim většina příliš nevyplatila. Jejich akcie se prodávají kolem čtyřiačtyřiceti dolarů za jednu. Před rokem byly na osmdesáti dolarech.“

„Co ty informace o Dyloftu s firmou udělají?“

„Srazí cenu akcií ještě níž, a přesně to si můj klient přeje. Pokud se žaloba načasuje správně, a předpokládám, že to bychom mohli společně zvládnout, tahle zpráva Ackerman Labs položí. A jelikož máme důkazy z jejich vlastních laboratoří, které dokládají, že přípravek je špatný, korporace nebude mít jinou možnost než nabídnout vyrovnání. Nedovolí si riskovat proces, ne u tak nebezpečného výrobku.“

„A nevýhody?“

„Pětadevadesát procent těch nádorů je nezhoubných a velmi malých. Močový měchýř pacienta vlastně vůbec nepoškozují.“

„Takže žaloba má pouze otřást trhem?“

„Ano, a samozřejmě také odškodnit oběti. Nikdo nechce mít v měchýři nádory, zhoubné ani nezhoubné. Většina porotců se na to bude dívat stejně. Plán je následující: dáte dohromady asi tak padesát poškozených a podáte žalobu v zastoupení všech pacientů poškozených Dyloftem. Přesně ve stejnou dobu necháte vysílat sérii televizních reklam, abyste získal další případy. Zaútočíte rychle a tvrdě a zanedlouho budete mít tisíce klientů. Celoplošná televizní reklama, od pobřeží k pobřeží – rychlé šoty, které lidi vyděsí a přimějí je zavolat na vaši bezplatnou telefonní linku přímo sem do D. C., kde budete mít celou armádu advokátních asistentů, aby zvedali telefony a získávali základní informace. Bude vás to sice něco stát, ale jestli se vám sejde dejme tomu pět tisíc případů a u každého se dohodnete na vyrovnání ve výši dvacet tisíc dolarů, dělá to celkem sto milionů. Váš podíl činí třetinu.“

„To je nehoráznost!“

„Ne, Clayi, to je systém hromadných žalob ve své vrcholné formě. Takhle to dneska funguje. Pokud to neuděláte vy, zaručuju vám, že se toho chytí někdo jiný. A velice rychle. Jde o tak velké peníze, že specializovaní právníci číhají jako supi na sebemenší náznak nějakého problematického přípravku. A věřte mi, takových je spousta.“

„Proč bych měl mít štěstí právě já?“

„Načasování, příteli. Když bude můj klient vědět, kdy přesně podáte žalobu, může zareagovat na pohyb trhu.“

„Kde seženu padesát klientů?“ zeptal se Clay.

Max hodil na stůl další složku. „Víme přinejmenším o tisícovce. Jména, adresy, všechno máte tady.“

„Zmínil jste se o armádě advokátních asistentů?“

„Aspoň půl tuctu. Tolik jich bude třeba, aby stihli zvedat telefony a udržovat v pořádku kartotéku. Možná nakonec získáte pět tisíc klientů.“

„Televizní reklamy?“

„Jo. Mám pro vás jméno firmy, která ten šot natočí za necelé tři dny. Nic nóbl – mluvený komentář mimo obraz, záběry pilulek, které se sypou na stůl, potenciální zlo, jaké může Dyloft způsobit, patnáct vteřin hrůzy, které mají lidi přimět, aby se obrátili na advokátní kancelář Claye Cartera II. Tyhle reklamy zabírají, věřte mi. Když je budete týden vysílat na celoplošných stanicích, seženete víc klientů, než dokážete spočítat.“

„Kolik to bude stát?“

„Pár milionů, ale vy si to můžete dovolit.“

Teď začal po místnosti přecházet zase Clay, aby se mu rozproudila krev. Občas v televizi zahlédl inzeráty varující před pilulkami na hubnutí, které mají nepříznivé vedlejší účinky, inzeráty, v nichž se neviditelní právníci pokoušeli lidi vyděsit natolik, aby zavolali na bezplatnou linku. Přece nemůže klesnout tak hluboko.

Ale třiatřicet milionů dolarů na palmáre! Ještě se nestačil vzpamatovat z toho prvního výdělku.

„Jaký je časový plán?“

Pace měl celý seznam věcí, které bude třeba zařídit. „Musíte pacienty přimět, aby si vás najali, což zabere maximálně dva týdny. Tři dny na natočení inzerátu. Pár dní na zakoupení televizního času. Budete muset najmout advokátní asistenty a usadit je v nějakých pronajatých prostorách na periferii, tady je moc draho. Musí se připravit žaloba. Máte dobrý tým. Měli byste to zvládnout za necelých třicet dní.“

„Chci vzít celou firmu na týden do Paříže, ale i tak se to dá stihnout.“

„Můj klient si přeje, aby byla žaloba podána za necelý měsíc. Přesně druhého července.“

Clay se vrátil ke stolu a zadíval se na Pace. „Takovýhle spor jsem zatím nikdy nedělal,“ přiznal.

Pace ze své složky s dokumenty vytáhl nějakou brožuru. „Máte už plány na víkend?“ zeptal se, zatímco v ní energicky listoval.

„Ani ne.“

„A byl jste poslední dobou v New Orleansu?“

„Naposledy zhruba před deseti lety.“

„Slyšel jste někdy o Kruhu advokátů?“

„Možná.“

„Je to starý spolek, který se nedávno znovuzrodil – tvoří ho parta právníků specializovaných na hromadné žaloby. Dvakrát ročně se scházejí, aby si promluvili o nejnovějších trendech v oboru. Byl by to užitečný víkend.“ Pace postrčil brožuru ke Clayovi a ten ji zvedl. Na obalu měla barevný obrázek hotelu Royal Sonesta ve Francouzské čtvrti.

V New Orleansu bylo teplo a vlhko jako vždycky, zejména ve staré Francouzské čtvrti.

Byl tam sám a celkem mu to vyhovovalo. I kdyby dosud chodil s Rebekou, stejně by s ním nejela. Měla by moc práce nebo by o víkendu musela s matkou na nákupy. Jako vždycky. Napadlo ho, že by mohl pozvat Jonaha, ale jejich vztah byl momentálně trochu napjatý. Clay se přestěhoval z jejich malého bytu do pohodlí Georgetownu a nenabídl Jonahovi, aby šel s ním, což vyvolalo jisté rozhořčení, ale s tím Clay počítal a dokázal se s tím vyrovnat. Poslední, co by ve svém novém domě potřeboval, byl nezvladatelný spolubydlící, který domů chodí v nesmyslných hodinách s každou toulavou kočkou z ulice.

Peníze ho začaly izolovat. Staré přátele, kterým dřív volával, teď opomíjel, protože nechtěl odpovídat na zvědavé otázky. Na svá stará oblíbená místa už nechodil, protože nyní si mohl dovolit něco lepšího. Během necelého měsíce změnil práci, bydliště, auto, banku, šatník, restaurace, posilovny a rozhodně se chystal změnit partnerku, ačkoli na obzoru nebyla žádná vhodná kandidátka. S Rebekou už nemluvil osmadvacet dní. Pořád si říkal, že jí třicátý den zavolá, jak se dohodli, ale od té doby se příliš mnoho změnilo.

Když Clay vcházel do foyeru hotelu Royal Sonesta, košili měl zmáčenou potem a lepila se mu k zádům. Registrační poplatek činil 5000 $, nehorázná částka za pár dní bratříčkování s partou právníků. Výše poplatku měla zájemcům naznačit, že na tuhle schůzku se nedostane jen tak někdo, ale pouze ti nejbohatší, co to s hromadnými žalobami myslí vážně. Pokoj ho přišel na dalších čtyři sta padesát dolarů za noc a on ho zaplatil dosud nepoužitou platinovou kreditní kartou.

Probíhalo hned několik seminářů najednou. Na chvíli se zastavil u diskuse o toxinech, vedené dvěma advokáty, kteří žalovali jednu chemičku za znečištění pitné vody, jež mohlo a nemuselo způsobovat rakovinu, nicméně společnost stejně zaplatila půl miliardy a oba právníci zbohatli. Ve vedlejší místnosti jeden advokát, kterého Clay kdysi zahlédl v televizi, zapáleně vysvětloval, jak správně přistupovat k médiím, ale měl jen hrstku posluchačů. Po pravdě řečeno, na všech seminářích byla účast celkem slabá. Ale byl teprve pátek odpoledne a skutečné hvězdy měly dorazit až v sobotu.

Největší dav Clay nakonec našel v malé výstavní síni, kde jakási firma vyrábějící letadla pouštěla reklamní video propagující její nejnovější luxusní tryskáč, nejúžasnější ve své generaci. Promítalo se na široké plátno v rohu sálu a hlouček právníků mlčky zíral na poslední zázrak letecké techniky. Dolet čtyři tisíce mil – „Od pobřeží k pobřeží nebo z New Yorku do Paříže, samozřejmě bez mezipřistání.“ Letoun měl údajně nižší spotřebu než další čtyři tryskáče, o nichž Clay nikdy neslyšel, a létal rychleji. Interiér byl prostorný, všude samá sedadla a pohovky a dokonce i velmi přitažlivá letuška v minisukni, která držela láhev šampaňského a misku třešní. Tmavé kožené doplňky vypadaly draze. Dopravní prostředek pro potěšení, nebo pro obchodní účely, neboť letoun Galaxy 9000 byl vybaven rovněž špičkovým telefonním systémem se satelitním přijímačem, který příliš vytíženému advokátovi umožňoval telefonovat ze vzduchu do celého světa. Plus faxy, kopírka a samozřejmě okamžitý přístup na internet. V propagačním videu se objevila dokonce i skupinka drsně vyhlížejících advokátů usazených kolem malého stolku, s vyhrnutými rukávy, jako by se dohadovali o nějakém složitém případu, zatímco hezká blondýnka v minisukni postávala bez povšimnutí v pozadí, i se svým šampaňským a třešněmi.

Clay se protlačil trochu blíž a připadal si jako vetřelec. Ve filmu se výrobci moudře nezmiňovali o prodejní ceně Galaxy 9000. Letadlo se dalo zakoupit prostřednictvím finančně výhodnějších individuálních dohod, například systémem odkoupení starého modelu nebo prodejem skupině vlastníků, takže by se o ně dělilo několik majitelů. Tohle všechno ochotně vysvětlovali obchodní zástupci postávající opodál, dychtiví uzavírat smlouvy. Jakmile video skončilo, všichni právníci začali mluvit najednou, nikoli o závadných lécích a skupinových žalobách, ale o tryskáčích a platech pilotů. Obchodní zástupce brzy obklopili nadšení kupci. V jednu chvíli Clay zaslechl někoho říkat: „Nový přijde přibližně na pětatřicet.“

Určitě nemohl myslet pětatřicet milionů.

I další prodejci nabízeli nejrůznější luxusní zboží. Kolem zástupce jedné lodařské firmy stála skupinka právníků, kteří se vážně zajímali o jachty. Dostavil se rovněž odborník na nemovitosti v Karibiku. Další nabízel ranče v Montaně. Oddělení elektroniky, kde se prodávaly nejnovější předražené technické hračičky, bylo mezi přítomnými obzvlášť populární.

A taky tu byla auta. Celou jednu stěnu zabíraly pečlivě naaranžované fotografie drahých vozů: kabriolet coupé od firmy Mercedes-Benz, jeden typ corvetty v limitované sérii, kaštanově hnědý bentley, bez něhož se neobejde žádný advokát, který si trochu váží sám sebe. Firma Porsche tu odhalovala nejnovější připravovaný terénní vůz a obchodní zástupce už přijímal objednávky. Největší dav čumilů obdivoval naleštěné, zářivě modré lamborghini. Cenovka na něm byla téměř neviditelná, jako by se za ni výrobce styděl. Vůz přišel na pouhých 290 000 $ a nabídka byla velmi omezená. Několik právníků vypadalo, jako by měli v úmyslu se o to auto poprat.

V klidnější části síně právě krejčí se svou asistentkou brali jistému dosti mohutnému advokátovi míru na italský oblek. Nápis nad jejich stánkem hlásal, že jsou z Milána, ale Clay je zaslechl mluvit velice americkou angličtinou.

Kdysi dávno, ještě na škole, se zúčastnil panelové diskuse o velkých mimosoudních vyrovnáních. Hovořilo se také o tom, jak mají právní zástupci chránit své nezkušené klienty před pokušením, k němuž nečekané zbohatnutí svádí. Několik ostřílených advokátů vyprávělo hororové historky o dělnických rodinách, kterým velké odškodné zničilo život, a ty příběhy představovaly fascinující studie lidského chování. Jeden z právníků, kteří se diskuse účastnili, poznamenal: „Naši klienti utrácejí peníze skoro stejně rychle jako my.“

Když se Clay nyní rozhlížel kolem, viděl advokáty, kteří utráceli peníze stejně rychle, jako je vydělávali. Provinil se tím také?

Samozřejmě že ne. Omezil se na základní potřeby, alespoň dosud ano. Kdo by nechtěl nové auto a lepší byt? Nekupoval si přece jachty, letadla nebo ranče. Nestál o ně. A jestli na Dyloftu vydělá další jmění, v žádném případě nebude vyhazovat peníze za trysková letadla a luxusní venkovská sídla. To si je radši schová do banky nebo zahrabe na dvorku.

Ze zběsilých orgií konzumu se mu udělalo zle, takže z hotelu rychle odešel. Dostal chuť na ústřice a dobré jižanské pivo.

14

Jediný seminář, který začínal v sobotu v devět ráno, byl zaměřený na novinky ohledně reformy zákonů o skupinových žalobách, která se právě projednávala v Kongresu. Téma přilákalo jen málo posluchačů. Za pět tisíc byl Clay rozhodnut získat tolik informací, kolik se dá. Vypadalo to, že mezi hrstkou přítomných je jediný, kdo nemá ošklivou kocovinu. Všichni kolem opatrně srkali horkou kávu.

Přednášejícím byl právník a lobbista z Washingtonu, který hned na začátku udělal chybu, protože pronesl dva oplzlé vtipy, z nichž se ani jednomu nikdo nezasmál. V publiku byli samí bílí muži, opravdové vysokoškolské bratrstvo, ale na nevkusné žerty neměl nikdo náladu. Přednáška rychle přešla od špatného humoru k nudě. Nicméně námět, alespoň pro Claye, byl docela zajímavý a celkem informativní – o skupinových žalobách nevěděl skoro nic, takže pro něj bylo nové všechno.

V deset si musel vybrat mezi panelovou diskusí o nejnovějším vývoji situace ve skandálu s Hubeným Benem a prezentací nějakého právníka, jehož specialitou byla barviva obsahující olovo. To Clayovi připadalo poněkud nudné, a tak se vydal na první akci. Místnost byla narvaná k prasknutí.

Hubený Ben byla přezdívka nechvalně známého léku proti obezitě, který lékaři předepisovali milionům pacientů. Jeho výrobce si nahrabal miliardy a dostal se v oboru k naprosté špičce, než se u značného počtu uživatelů objevily zdravotní potíže. Problémy se srdcem, jejichž příčina se dala snadno vystopovat k dotyčnému přípravku. Ze dne na den se vyrojily soudní žaloby a výrobce rozhodně nestál o složité a zdlouhavé spory. Peněz měl koneckonců dost, takže začal stěžovatele odškodňovat mimosoudním vyrovnáním v mimořádné výši. Během posledních tří let se advokáti specializovaní na skupinové žaloby ve všech padesáti amerických státech předháněli, kdo urve víc případů Hubeného Bena.

U stolu seděli vedle moderátora čelem k publiku čtyři právníci. Sedadlo vedle Claye bylo dlouho prázdné, ale na poslední chvíli vběhl dovnitř neomalený drobný mužík a hrubě se protlačil mezi diváky k volnému místu. Okamžitě začal tahat z aktovky nezbytné pomůcky – poznámkové bloky, podklady ze seminářů, dva mobilní telefony a pager. Jakmile měl velící stanoviště připravené a Clay se od něj odtáhl, co nejdál to šlo, muž se k němu obrátil a zašeptal: „Dobré ráno.“

„Ráno,“ odbroukl Clay suše, neboť se nechtěl pouštět do hovoru. Podíval se na ty mobily a napadlo ho, komu by asi tak ten člověk mohl potřebovat naléhavě volat v sobotu v deset ráno.

„Kolik případů máte?“ zašeptal právník.

Zajímavá otázka, na niž Clay rozhodně neměl připravenou odpověď. Právě skončil s Tarvanem a plánoval útok na Dyloft, ale momentálně vlastně neměl vůbec žádné případy. Jenže v tomhle prostředí, kde byla všechna čísla obrovská a přehnaná, by taková odpověď nepřipadala v úvahu.

„Pár tuctů,“ zalhal.

Jeho soused se zamračil, jako by to bylo zcela nepřijatelné, a rozhovor zamrzl, alespoň na pár minut. Jeden z účastníků panelu začal mluvit a celá místnost ztichla. Tématem byla finanční situace firmy Healthy Living, výrobce Hubeného Bena. Společnost měla několik divizí, z nichž většina byla zisková. Cena akcií nijak neutrpěla. Po pravdě řečeno, navzdory tolika velkým vyrovnáním se akcie udržely, což představovalo důkaz, že firma má stále spoustu peněz.

„To je Patton French,“ prohodil šeptem právník vedle Claye.

„Co je zač?“ opáčil Clay.

„Největší advokát specializovaný na hromadné žaloby ve Státech. Loni si nahrabal tři sta milionů dolarů.“

„On má přednášku hned po obědě, ne?“

„Přesně tak, rozhodně si to nenechte ujít.“

Pan French do mučivých podrobností vysvětloval, že dosud bylo vyrovnáno přibližně tři sta tisíc případů Hubeného Bena za celkovou částku, která se pohybuje kolem 7,5 miliardy dolarů. Společně s jinými odborníky odhadoval, že tam venku je možná ještě dalších sto tisíc případů v hodnotě od dvou do tří miliard. Firma i její pojišťovny mají dost peněz na zaplacení odškodného, takže je výhradně na přítomných džentlmenech, aby vyrazili do terénu a ty případy si sehnali. To diváky rozvášnilo.

Clay vůbec netoužil se k nim přidat. Nedokázal strávit fakt, že ten zakrslý oplácaný pompézní blbeček za mikrofonem vydělal loni 300 milionů dolarů na palmáre a pořád má chuť vydělávat víc. Diskuse přešla k nápadům, jak přilákat nové klienty. Jeden z debatérů vydělal tolik peněz, že si najal dva lékaře, kteří nedělali nic jiného, než že jezdili od města k městu a testovali lidi, kteří brali Hubeného Bena. Jiný spoléhal výhradně na televizní inzerci, což bylo téma, které Claye v tu chvíli dost zajímalo, ale brzy se zvrhlo v rozvleklou diskusi o tom, zda by se měl advokát objevit na obrazovce osobně, nebo si najmout nějakého vyšeptalého herce.

Kupodivu nedošlo na rozhovor o nejvhodnějších strategiích, které se dají uplatnit při soudním procesu – soudních znalcích, informátorech, výběru poroty, lékařských důkazech –, což byly za normálních okolností běžné informace, které si právníci na konferencích vyměňovali. Clay pomalu zjišťoval, že tyhle případy se jen málokdy dostanou před soud. Praxe ze soudní síně neměla význam. Šlo jen a jen o shánění klientů. A o obrovské palmáre. Během volné diskuse se všichni čtyři účastníci panelu i posluchači, kteří přišli s banálními otázkami, v určitých chvílích nedokázali ovládnout a prozradili, že na nedávných vyrovnáních vydělali miliony.

Clay cítil potřebu dát si další sprchu.

V jedenáct pořádal místní dealer firmy Porsche recepci, kde se podávala Bloody Mary a sešla se tam spousta lidí. Syrové ústřice, alkoholické koktejly a nekonečné debaty o tom, kolik případů kdo má. A jak jich sehnat víc. Tisícovka tady, dva tisíce támhle. Nejoblíbenější taktikou podle všeho bylo nashromáždit tolik případů, kolik jen šlo, a poté se spojit s Pattonem Frenchem, který je s radostí přidal ke své skupinové žalobě na vlastním hřišti ve státě Mississippi, kde mu soudci, poroty a rozsudky šli vždycky na ruku a výrobce daného léku se tam neodvažoval vstoupit. French zpracovával posluchače v nejlepším stylu chicagského mafiánského kmotra.

Znovu k veřejnosti promluvil v jednu odpoledne, po obědě, který měl formu švédských stolů přetékajících místními specialitami a pivem. French byl v obličeji zarudlý a velmi barvitě si pouštěl pusu na špacír. Bez jakýchkoli poznámek se vrhl do krátké zprávy o dějinách amerického systému občanskoprávních deliktů a hovořil o tom, jak je tento systém důležitý pro ochranu běžného občana před chamtivostí velkých korporací, které dávají na trh nebezpečné výrobky. A když už o tom mluví, taky nemá rád pojišťovny, banky, nadnárodní společnosti a republikány. Kapitalismus bez hranic způsobil, že lidé podobní těm, kteří se tu shromáždili v Kruhu advokátů, jsou nezbytní. Jsou to tvrdí hoši, nebojí se jít do zákopů a napadat velkopodnikatele v zájmu pracujících mas, malých, bezbranných občánků.

Bylo těžké představit si Pattona Frenche, který vydělával 300 milionů dolarů ročně na palmáre, jako outsidera. Ale na posluchače každopádně udělal dojem. Clay se rozhlédl kolem a nikoli poprvé ho napadlo, jestli je tu vážně jediný, kdo si zachoval zdravý rozum. Copak ty lidi peníze natolik zaslepily, že se upřímně považují za ochránce chudých a nemocných?

Většina z nich vlastnila soukromá trysková letadla!

French měl nekonečnou zásobu válečných historek. Vyrovnání ve výši 400 milionů za hromadnou žalobu v případu jednoho špatného léku na cholesterol. Miliarda za lék na cukrovku, který zabil nejméně stovku pacientů. Dvě stě tisíc rodinných domů mělo defektní elektroinstalaci, která způsobila patnáct tisíc požárů, při nichž zahynulo sedmnáct osob a dalších čtyřicet bylo zraněno. Vyrovnání činilo 150 milionů. Právníci hltali každé slovo. French prokládal své historky narážkami na to, co si za honorář koupil. „Stálo je to nový gulfstream,“ zavtipkoval v jednu chvíli a posluchači mu zatleskali. Clay již věděl, přestože pobýval v hotelu Royal Sonesta necelých čtyřiadvacet hodin, že gulfstream je nejlepší soukromé tryskové letadlo a nový se prodává za přibližně pětačtyřicet milionů dolarů.

Frenchovým největším rivalem byl tabákový právník odněkud z Mississippi, který na žalobách na tabákové firmy vydělal přibližně miliardu a koupil si pětapadesátimetrovou jachtu. Frenchova stará jachta měřila pouhých čtyřicet metrů, takže ji urychleně vyměnil za šedesátimetrovou. Divákům i tohle připadalo zábavné. V jeho kanceláři nyní pracovalo třicet advokátů a potřeboval by třicet dalších. Momentálně byl u čtvrté manželky. Ta předchozí získala při rozvodu jeho londýnský byt.

A tak dál. Vydělat jmění, utratit jmění. Nebylo divu, že pracoval sedm dní v týdnu.

Normálním posluchačům by taková vulgární debata o penězích připadala trapná, ale French své publikum dobře znal. Pokud vůbec něco, motivoval je, aby vydělávali víc, utráceli víc, podávali víc žalob, sháněli víc klientů. Celou hodinu se předváděl jako nestydatý, sprostý mamonář, ale ani chvilku nenudil.

Pět let v ÚVO Claye rozhodně ochránilo před mnoha stránkami moderní advokacie. O hromadných žalobách sice četl, neměl však tušení, že ti, kdo se jim věnují, jsou takhle organizovaná a vyhraněná skupina. Nepřipadali mu nijak mimořádně inteligentní. Jejich strategie se zaměřovaly na získávání co největšího počtu klientů a vyrovnání v co největší výši, nikoli na skutečnou soudní praxi.

French by byl ochoten mluvit donekonečna, ale po hodině se rozloučil, přičemž se mu dostalo ovací vestoje, byť poněkud neohrabaných. Ve tři se měl vrátit na seminář věnovaný výběru jurisdikce – jak najít soudní okrsek, který by mohl být vašemu případu nejvíc nakloněný. Vypadalo to, že odpoledne bude jen opakováním dopoledního představení, a Clay už toho měl plné zuby.

Procházel se po Francouzské čtvrti a nesoustředil se přitom na bary a striptýzové podniky, ale na obchůdky se starožitnostmi a galerie. Nekoupil si však nic, protože s ním cloumala náhlá potřeba pěkně si peníze hlídat. Když se odpoledne chýlilo k večeru, usadil se u stolku na chodníku před kavárnou na Jackson Square a sledoval městský ruch kolem sebe. Upíjel horkou cikorku a snažil se ji vychutnávat, ale nedařilo se mu to. Ačkoli na papíře si ta čísla ještě neprojel, v duchu měl všechno spočítané. Z honoráře za Tarvan, minus 45 procent na daně a provozní výdaje, minus to, co už utratil, mu zbylo přibližně 6,5 milionu. Mohl by je uložit do banky a brát tři sta tisíc ročně na úrocích, což bylo zhruba osmkrát víc, než dostával jako plat v ÚVO. Třista táců ročně znamenalo pětadvacet tisíc měsíčně, a když tak seděl ve stínu stromů během vlahého neworleanského odpoledne, nedokázal si představit, že by kdy mohl tolik peněz utratit.

Tohle nebyl sen. Byla to skutečnost. Měl ty peníze na účtu. Mohl by být bohatý po zbytek života a nestát se jedním z těch kašparů z hotelu Royal Sonesta, co si vyprávějí o cenách pilotů nebo kapitánů jacht.

Měl jediný problém, ale dost důležitý. Najal si lidi a něco jim slíbil. Rodney, Paulette, Jonah a slečna Glicková opustili svá dlouhodobá zaměstnání a slepě mu uvěřili. Teď to nemůže jen tak zabalit, sebrat prachy a zmizet.

Přešel na pivo a dospěl k zásadnímu rozhodnutí. Okamžitě tvrdě zapracuje na dyloftových případech. Upřímně řečeno, byl by hlupák, kdyby to odmítl, protože Max Pace mu nabízel zlatý důl. Až Dyloft skončí, rozdá svému personálu obrovské bonusy a kancelář zavře. Bude si poklidně žít v Georgetownu, cestovat po světě, kdykoli se mu zachce, rybařit s otcem, sledovat, jak jeho účty v bance narůstají, a už nikdy, za žádných okolností, se ani nepřiblíží k nějaké schůzce Kruhu advokátů.

Právě si objednal od pokojové služby snídani, když zazvonil telefon. Volala Paulette, jediná osoba, která přesně věděla, kde Clay je. „Dali ti pěkný pokoj?“ zeptala se.

„Vypadá hezky.“

„A máš tam fax?“

„Samozřejmě.“

„Dej mi číslo, něco ti pošlu.“

Byla to kopie výstřižku z nedělního vydání Postu. Svatební oznámení. Rebecca Allison Van Hornová a Jason Shubert Myers IV. „Pan a paní Van Hornovi z McLeanu ve Virginii oznamují zasnoubení své dcery Rebeky s panem Jasonem Shubertem Myersem IV., synem pana a paní Myersových z Falls Church…“ Fotografie, ačkoli okopírovaná a faxovaná víc než tisíc kilometrů, byla docela zřetelná – velice hezká dívka si bere někoho jiného.

D. Stephens Myers, otec Jasona Myerse, byl synem Dallase Myerse, který sloužil jako poradce celé řadě amerických prezidentů, počínaje Woodrowem Wilsonem a konče Dwightem Eisenhowerem. Podle informací v tom článku vystudoval Jason Myers prestižní Brownovu univerzitu a právnickou fakultu na Harvardu a již nyní byl partnerem advokátní kanceláře Myers & O’Malley, možná nejstarší právnické firmy v D. C., a každopádně nejsnobštější. Založil ve firmě oddělení duševního vlastnictví a autorského práva a stal se nejmladším partnerem v dějinách té advokátní kanceláře. Kromě kulatých brýlí na něm nebylo nic intelektuálního, ačkoli Clay dobře věděl, že by k němu nedokázal být spravedlivý, ani kdyby chtěl. Nebyl úplně ošklivý, ovšem Rebece se zdaleka nevyrovnal.

Svatba se měla konat v prosinci v episkopálním kostele v McLeanu, svatební hostina proběhne v klubu Potomac.

Za necelý měsíc našla někoho, koho dokázala mít ráda natolik, aby si ho vzala. Někoho, kdo měl žaludek na život ve stínu Bennetta a Barb. Někoho, kdo měl dost peněz, aby udělal dojem na všechny Van Hornovy.

Telefon zazvonil znovu a opět to byla Paulette. „Jak ti je?“ zeptala se soucitně.

„Přežiju to,“ vypravil ze sebe s námahou.

„Je mi to moc líto, Clayi.“

„Skončilo to, Paulette. Šlo to k šípku už rok. Tohle je vlastně výborné. Teď na ni můžu úplně zapomenout.“

„Když to říkáš.“

„Nic mi není. Dík za zavolání.“

„Kdy se vracíš domů?“

„Dneska. Ráno přijdu do práce.“

Přinesli mu snídani, ale on mezitím zapomněl, že si ji objednal. Vypil trochu džusu, jídla se však ani nedotkl. Možná se ta romance už nějaký čas rozvíjela. Rebecca se jen potřebovala zbavit Claye, a to šlo celkem snadno. S uplývajícími minutami před ním její zrada narůstala do obludných rozměrů. Skoro viděl a slyšel, jak její matka tahá v pozadí za drátky, aranžuje jejich rozchod, připravuje past na Myerse a právě teď plánuje každičkou podrobnost svatby.

„Aspoň je mám z krku,“ zamumlal si pro sebe.

Pak pomyslel na sex, na Myerse, který zaujme jeho místo, a mrštil prázdnou sklenicí přes pokoj. Narazila na zeď a roztříštila se. Nadával si, že se chová jako idiot.

Kolik lidí se nyní asi dívá na to oznámení a myslí na Claye? Nejspíš si říkají: „Vykašlala se na něj rychle, že?“

„Páni, to byl fofr, co?“

Myslí na něj Rebecca také? Cítí velké uspokojení, když obdivuje své svatební oznámení a představuje si chudáka Claye? Nejspíš obrovské. Možná jen malé. Co na tom záleží? Pan a paní Van Hornovi na něj pravděpodobně už zapomněli. Tak proč by jim tu službu neoplatil?

Rozhodně spěchala, to mu bylo jasné. Jejich vztah byl příliš dlouhý a intenzivní a rozchod příliš čerstvý, aby na všechno jednoduše zapomněla a sbalila někoho jiného. Spal s ní čtyři roky, zatímco Myers ani ne měsíc, doufejme, že ne déle.

Zamířil zpět na Jackson Square, kde už byli v akci pouliční hudebníci, kartářky, žongléři a malíři. Koupil si zmrzlinu a posadil se na lavičku nedaleko sochy Andrewa Jacksona. Rozhodl se, že jí zavolá, už jen proto, aby jí blahopřál. Pak se rozhodl, že si najde nějakou krásnou blondýnu a nějak ji zkusí předvádět před Rebekou. Možná ji vezme na svatbu – bude mít samozřejmě minisukni a nekonečně dlouhé nohy. Se svými penězi si takovou ženu opatří snadno. Sakra, jestli bude muset, nějakou si koupí.

„Skončilo to, kamaráde,“ opakoval si několikrát. „Tak se sakra vzchop.“

Nech ji plavat.

15

Firemní pravidla ohledně odívání se rychle vyvinula v systém projde-vám-cokoli. Tón udával šéf, který jako pracovní oděv upřednostňoval džíny a drahá značková trička. Po ruce si nechával sportovní sako pro případ, že by musel jít s někým na oběd. Na jednání a k soudu měl drahé obleky, ale momentálně je příliš nevětral, neboť firma neměla žádné klienty a žádné případy. Ke Clayovu velkému uspokojení si všichni zaměstnanci viditelně vylepšili šatník.

V pondělí pozdě dopoledne se sešli v zasedačce – Paulette, Rodney a Jonah, který vypadal dost unaveně. Přestože si slečna Glicková v krátkých dějinách firmy získala značnou prestiž, přece jen to stále byla pouze sekretářka a recepční.

„Panstvo, máme práci,“ zahájil Clay schůzi. Seznámil je s Dyloftem a na základě Paceových důkladně zpracovaných informací k nim pohovořil o účincích a minulosti přípravku. Zpaměti pak ve velmi špatném světle vykreslil Ackerman Labs – prodeje, zisky, majetek, konkurenty, další právní otázky. A na konec si nechal to nejlepší – katastrofální vedlejší účinky Dyloftu, nádory v močovém měchýři a skutečnost, že výrobce o problému věděl.

„Dosud nebyla podána žádná žaloba. Ale my to změníme. Druhého července zahájíme válku podáním skupinové žaloby tady v D. C. v zastoupení všech pacientů, kteří byli lékem poškozeni. Vyvolá to chaos a my budeme přímo v jeho středu.“

„Máme nějaké ty klienty?“ zeptala se Paulette.

„Zatím ne. Ale mám jejich jména a adresy. Začneme je shánět hned dneska. Vymyslíme strategii na shromažďování klientů a ty s Rodneym ji převedete do praxe.“ Třebaže měl k televizním reklamám výhrady, v letadle z New Orleansu přesvědčil sám sebe, že jiná možnost neexistuje. Jakmile podá žalobu a odhalí vedlejší účinky léku, ti supi, s nimiž se v Kruhu advokátů právě seznámil, vyrazí shánět klienty. Jediný účinný způsob, jak rychle kontaktovat velký počet dyloftových pacientů, nabízela právě televizní reklama.

Vysvětlil to svému týmu a dodal: „Bude to stát nejméně dva miliony dolarů.“

„Tahle firma má dva miliony dolarů?“ vyhrkl Jonah to, na co všichni mysleli.

„Ano. Dneska začneme pracovat na televizních šotech.“

„Nebudeš v nich vystupovat osobně, že ne, šéfe?“ zeptal se Jonah téměř prosebně. „Prosím.“ Jako všechna velká města, i Washington byl zaplaven televizními reklamami nejrůznějších pochybných advokátních kanceláří. Obvykle je vysílali pozdě v noci a brzy ráno a lidé, kteří utrpěli nějaký úraz, se v nich vyzývali, ať zavolají toho-a– –toho právníka, který je ochoten jim pomoci a první konzultaci nabízí zdarma. V těchhle reklamách se advokáti často objevovali sami, obvykle s dosti rozpačitým výsledkem.

Paulette se také tvářila vyděšeně a nesouhlasně vrtěla hlavou.

„Pochopitelně že ne. Připraví to profesionálové.“

„Kolik klientů očekáváme?“ zeptal se Rodney.

„Tisíce. Dá se to těžko odhadnout.“

Rodney ukázal na každého z přítomných a pomalu napočítal do čtyř. „Ať počítám, jak počítám,“ prohlásil, „jsme na to jen čtyři.“

„Přibíráme další personál. Za rozšiřování firmy bude odpovědný Jonah. Pronajmeme si nějaké prostory na okraji města a umístíme tam advokátní asistenty. Budou sedět na telefonu a pořádat kartotéku.“

„Kde člověk sežene advokátní asistenty?“ zeptal se Jonah.

„V inzertních přílohách odborných časopisů. Připrav ty inzeráty. A dneska odpoledne máš schůzku s realitním agentem z Manassasu. Budeme potřebovat asi čtyři sta padesát metrů čtverečních, nic nóbl, ale hodně telefonních přípojek a kompletní počítačový systém, což je, jak víme, tvoje parketa. Najmi prostory, zaveď tam počítačovou síť, sežeň personál a pak ho zorganizuj. Čím dřív, tím líp.“

„Jistě, šéfe.“

„Na kolik vyjde vyrovnání v jednom dyloftovém případě?“ zeptala se Paulette.

„Na tolik, kolik budou Ackerman Labs ochotní zaplatit. Mohlo by se to pohybovat od deseti do padesáti tisíc, v závislosti na několika faktorech, z nichž nejdůležitější je rozsah poškození měchýře.“

Paulette si do bloku zapisovala nějaká čísla. „A kolik případů bychom mohli získat?“

„To se nedá říct.“

„Zkus hádat.“

„Nevím. Pár tisíc.“

„Dobrá, takže řekněme tři tisíce případů. Tři tisíce případů krát minimum deset tisíc dolarů dělá třicet milionů, správně?“ Říkala to pomalu a celou dobu přitom psala.

„Správně.“

„A kolik bude palmáre?“ zeptala se. Ostatní tři Claye velmi pozorně sledovali.

„Třetina,“ odpověděl.

„To je deset milionů na honorářích,“ řekla po chvilce. „A to všechno dostane tahle firma?“

„Ano. O zisk se rozdělíme.“

Slovo rozdělíme chvilku rezonovalo místností. Jonah a Rodney pohlédli na Paulettu, jako by ji vyzývali: „No tak, dopověz to.“

„Jakým způsobem rozdělíme?“ zeptala se nakonec velice zamyšleně.

„Každý z vás dostane deset procent.“

„Takže v tom hypotetickém případě by můj podíl na honoráři činil milion dolarů?“

„Přesně tak.“

„A… ehm… můj taky?“ zeptal se Rodney.

„Tvůj taky. A Jonahův taky. A musím dodat, že podle mě je ten odhad celkem nízký.“

Nízký nebo ne, ta čísla vstřebávali v ohromeném mlčení poměrně dlouhou dobu a každý z nich už v duchu instinktivně utrácel. Pro Rodneyho to znamenalo školné pro děti. Pro Paulettu rozvod s jejím Řekem, kterého loni viděla jen jednou. Pro Jonaha život na plachetnici.

„Mluvíš vážně, Clayi?“ zeptal se Jonah.

„Smrtelně vážně. Když budeme příští rok dřít ze všech sil, existuje reálná šance, že si budeme moct dovolit pohodlný předčasný důchod.“

„Kdo ti o tom Dyloftu pověděl?“ zeptal se Rodney.

„Na tuhle otázku ti nemůžu nikdy odpovědět, Rodneyi. Promiň. Prostě mi věř.“ A Clay v tu chvíli doufal, že jeho slepá důvěra v Maxe Pace není pošetilá.

„Skoro jsem zapomněla na tu Paříž,“ prohodila Paulette.

„Nezapomínej. Za týden jsme tam.“

Jonah vyskočil na nohy a popadl svůj zápisník. „Jak se jmenuje ten realitní agent?“ zeptal se.

V druhém patře svého domu si Clay zařídil malou pracovnu – ne že by měl v úmyslu věnovat se tam příliš práci, ale potřeboval nějaké místo na dokumenty. Jako psací stůl mu sloužil starý řeznický pult, který sehnal v jednom obchodě se starožitnostmi ve Fredericksburgu, nedaleko od svého nového bydliště. Stůl zabíral celou jednu stěnu a byl dost dlouhý, aby se na něj pohodlně vešel telefon, fax a notebook.

Právě odsud se poprvé váhavě odvážil vstoupit do světa hromadných občanskoprávních žalob. Odkládal ten hovor téměř do deváté hodiny večer, kdy už někteří lidé chodili spát, zejména ti starší a možná postižení artritidou. Nalil si panáka na kuráž, a teprve potom vytočil číslo.

Na druhé straně zvedla telefon žena, zřejmě manželka pana Teda Worleyho z Upper Marlboro v Marylandu. Clay se zdvořile představil a vysvětlil, že je advokát, jako by jim advokáti telefonovali každou chvíli a nebylo na tom nic znepokojivého, a poté se zeptal, zda by mohl hovořit s panem Worleym.

„Zrovna se dívá na baseball,“ řekla žena. Ted očividně nikdy nebral telefony, když hráli baltimorští Orioles.

„Ano… A nemohl bych s ním na chvilku mluvit?“

„Říkáte, že jste právník?“

„Ano, paní Worleyová, právník z Washingtonu D. C.“

„Co Ted provedl?“

„Ale nic, vůbec nic. Rád bych si s ním promluvil o jeho artritidě.“ Clay musel silou vůle potlačit touhu rychle položit sluchátko. Děkoval bohu, že ho nikdo nevidí a neslyší. Mysli na peníze, opakoval si stále dokola. Mysli na to palmáre.

„O jeho artritidě? Myslela jsem, že jste právník, ne doktor.“

„Ano, paní Worleyová, jsem právník a mám důvod se domnívat, že váš manžel užívá na svou artritidu nebezpečný lék. Pokud by vám to nevadilo, rád bych si s ním krátce promluvil.“

V pozadí se ozvaly hlasy, jak žena cosi zakřičela na Teda, který zakřičel něco jiného v odpověď. Nakonec k telefonu přišel. „Kdo je tam?“ zeptal se nahněvaně a Clay se rychle představil.

„Jaké je skóre?“ zeptal se.

„Tři jedna pro Red Sox v páté směně. My se známe?“ Panu Worleymu bylo sedmdesát.

„Ne, pane Worleyi. Jsem právník z Washingtonu D. C. a specializuji se na soudní spory, které se týkají nekvalitních léků. Žaluji farmaceutické společnosti, které lidem nabízejí škodlivé výrobky.“

„A co mi chcete?“

„Prostřednictvím internetu jsme zjistili, že patříte k možným uživatelům léku proti artritidě jménem Dyloft. Mohl byste mi potvrdit, zda ten lék berete?“

„A co když vám nechci vykládat, jaké léky si nechávám předepisovat?“

To byla velmi dobrá otázka, ale Clay soudil, že je na ni připravený.

„Samozřejmě mi to nemusíte prozrazovat, pane Worleyi. Ale jediný způsob, jak zjistit, zda máte nárok na odškodné, je prozradit mi, zda lék berete.“

„Ten zatracený internet,“ zamumlal pan Worley a pak si rychle vyměnil pár slov s manželkou, která podle všeho postávala někde poblíž telefonu.

„Jaké odškodné?“ zeptal se.

„Za chvilku si o tom promluvíme. Potřebuju pouze vědět, jestli berete Dyloft. Pokud ne, pak máte velké štěstí.“

„No, nejspíš to není žádné tajemství, co?“

„Ne, pane“ Samozřejmě to bylo tajemství. Lékařské záznamy každého občana byly důvěrné. Takové malé nepravdy jsou nutné, opakoval si v duchu Clay. Musíš se na to dívat s nadhledem. Pan Worley a tisíce jemu podobných by se nemuseli vůbec dovědět, že berou nebezpečný lék, kdyby jim to někdo neřekl. A Ackerman Labs to rozhodně neměly v úmyslu prozradit. Musel to udělat on.

„Ano, beru Dyloft.“

„Jak dlouho?“

„Asi tak rok. Zabírá skvěle.“

„Nějaké vedlejší účinky?“

„Například?“

„Krev v moči. Pálení při močení.“ Clay se smířil s faktem, že v následujících měsících bude s mnoha lidmi mluvit o měchýřích a moči. Obejít se to nedalo.

Na takové věci vás na fakultě nepřipraví.

„Ne, proč?“

„Získali jsme určité předběžné výsledky výzkumu, který se Ackerman Labs, výrobce Dyloftu, pokouší utajit. Ukázalo se, že ten lék může u některých pacientů, kteří ho užívají, vést ke vzniku nádorů v močovém měchýři.“

A tak pan Ted Worley, který ještě před chvilkou spokojeně vedl vlastní život a sledoval své milované Orioles, stráví zbytek noci a většinu následujícího týdne starostmi, zda mu v měchýři divoce nerostou nádory. Clay se cítil příšerně a měl chuť se omluvit, ale znovu si v duchu připomněl, že tohle se udělat musí. Jak jinak by se pan Worley dozvěděl pravdu? Pokud má ten nebožák skutečně nádory v měchýři, neměl by o tom vědět?

Pan Worley držel telefon jednou rukou a druhou se drbal na boku. Pak řekl: „Víte, když tak o tom přemýšlím, opravdu si vzpomínám, že jsem před pár dny cítil pálení.“

„O čem to mluvíš?“ zaslechl Clay v pozadí paní Wor– leyovou.

„Teď neruš, prosím,“ umlčel ji pan Worley.

Clay se do hovoru vložil dřív, než se ti dva mohli začít hádat.

„Moje firma zastupuje celou řadu uživatelů Dyloftu. Myslím, že byste měl zvážit možnost vyšetření.“

„Jakého vyšetření?“

„Jde pouze o rozbor moči. Máme lékaře, který je ochoten udělat to hned zítra. Vyšetření je zcela zdarma.“

„A co když zjistí, že je něco v nepořádku?“

„Pak můžeme probrat, jaké máte možnosti. Až se za pár dní informace o Dyloftu roznesou, dojde k mnoha soudním sporům. Útok na Ackerman Labs povede moje kancelář. Rád bych vás měl mezi svými klienty.“

„Možná bych si měl promluvit se svým lékařem.“

„To samozřejmě udělat můžete, pane Worleyi, ale dá se čekat, že nebude zcela nezaujatý. Vždyť vám ten lék sám předepsal. Možná by bylo nejlepší, kdybyste získal názor nestranného odborníka.“

„Počkejte.“ Pan Worley zakryl mluvítko rukou a chvilku se dohadoval s manželkou. Potom Clayovi řekl: „Já si myslím, že tyhle žaloby na doktory jsou pěkná hloupost.“

„V tom s vámi souhlasím. Já však žaluju velké korporace, které ubližují lidem.“

„Měl bych ten lék přestat brát?“

„Nejdřív bude nejlepší nechat se vyšetřit. A Dyloft pravděpodobně někdy v létě stejně stáhnou z trhu.“

„Kde se můžu nechat vyšetřit?“

„Náš lékař sídlí v Chevy Chase. Mohl byste se tam zítra stavit?“

„Ale ano, jistě, proč ne? Nemá smysl to odkládat, že?“

„To máte pravdu.“ Clay mu nadiktoval jméno a adresu lékaře, kterého našel Max Pace. Vyšetření v ceně osmdesáti dolarů přijde Claye na tři stovky, ale to byla prostě cena za obchod.

Jakmile probrali poslední podrobnosti, Clay se omluvil, že obtěžoval, poděkoval panu Worleymu, že mu věnoval svůj čas, a nechal ho jeho baseballovému utkání a novým starostem. Teprve když zavěsil, ucítil, jak se mu nad obočím perlí pot. Shánět případy po telefonu? Jaký právník se z něj proboha stal?

Bohatý „právník, odpověděl si.

Tohle však bude vyžadovat hroší kůži, kterou Clay neměl a nebyl si jist, zda si ji dokáže vypěstovat.

O dva dny později Clay zastavil na příjezdové cestě před domem Worleyových v Upper Marlboro a setkal se s nimi u dveří. Rozbor moči, jehož součástí byla i cytologická analýza, odhalil v moči abnormální buňky, což byl podle Maxe Pace a jeho nepoctivě získaného rozsáhlého lékařského výzkumu jasný důkaz, že v měchýři jsou nádory. Poslali pana Worleyho k urologovi, který ho objednal na příští týden. Vyšetření a odstranění těch nádorů proběhne pomocí cystoskopie, což je zákrok, při němž se skrze penis zasune do měchýře trubičkou malé zrcátko a skalpel, a přestože šlo údajně o celkem rutinní záležitost, pan Worley na tom nic normálního neviděl. Opravdu se bál. Paní Worleyová říkala, že poslední dvě noci nespal a ona také ne.

Ačkoli si to velice přál, Clay jim nesměl prozradit, že ty nádory jsou pravděpodobně nezhoubné. Bude lepší, když jim to po operaci sdělí sami lékaři.

Nad šálkem instantní kávy se sušenou smetanou Clay vysvětloval obsah smlouvy, která jim zajišťovala jeho služby, a odpovídal na jejich dotazy ohledně žaloby. Jakmile Ted Worley smlouvu podepsal, stal se prvním dyloftovým žalobcem v zemi.

A chvilku se zdálo, že bude také jediným. Clay neustále visel na telefonu a podařilo se mu přesvědčit jedenáct lidí, aby si nechali udělat rozbor moči. U všech jedenácti byl výsledek negativní. „Snažte se dál,“ naléhal na něj Max Pace. Asi třetina uživatelů buď zavěsila rovnou, nebo odmítla uvěřit, že Clay to, co říká, myslí vážně.

On, Paulette a Rodney si rozdělili seznamy na černošské a bělošské klienty. Černoši očividně nebyli tak podezřívaví jako běloši, neboť se nechávali snáze přesvědčit, aby zašli k lékaři. Nebo je možná těšila lékařská pozornost. Nebo, jak Paulette naznačila hned několikrát, je ona v telefonu prostě přesvědčivější.

Do konce týdne Clay získal tři klienty, u nichž se objevily abnormální buňky. Rodney a Paulette, kteří pracovali v týmu, uzavřeli smlouvy se sedmi dalšími.

Skupinová žaloba v případě Dyloftu byla připravena k útoku.

16

Pařížské dobrodružství ho přišlo na 95 300 $, podle čísel, která pečlivě sledoval Rex Crittle, muž, jenž se stále důkladněji seznamoval s téměř všemi aspekty Clayova života. Crittle byl certifikovaný účetní, který měl přímo pod Clayovou kanceláří malou účetní firmu. I jeho Clayovi samozřejmě doporučil Max Pace.

Nejméně jednou týdně sbíhal Clay po zadním schodišti dolů nebo po něm Crittle stoupal nahoru a přibližně půl hodiny spolu hovořili o Clayových penězích a jejich správě. Účetní systém advokátní kanceláře byl jednoduchý a zaváděl se snadno. Všechny položky zanášela do počítače slečna Glicková a posílala je dolů do Crittlova počítače.

Podle Crittlova názoru takové náhlé zbohatnutí téměř jistě způsobí na finančním úřadě poplach a vyžádají si audit. Ačkoli Pace sliboval, že nic takového nehrozí, Clay souhlasil s Crittlem a trval na perfektních účtech bez jakýchkoli šedých zón, pokud jde o odpisy a odečitatelné položky. Právě vydělal víc peněz, než si kdy dokázal představit. Nemělo smysl snažit se připravit vládu o daně. Lepší bude je zaplatit a zajistit si klidný spánek.

„Co má být tahle platba společnosti East Media ve výši milion dolarů?“ zeptal se Crittle.

„Připravujeme nějaké televizní spoty nabízející naše služby. To je první splátka.“

„Splátka? Kolik se má ještě zaplatit?“ Účetní pohlédl na Claye přes brýle na čtení s výrazem, který už Clay viděl a který jako by naznačoval: „Synku, copak jsi úplně přišel o rozum?“

„Celkem dva miliony dolarů. Za pár dní podáme velkou skupinovou žalobu. Podání bude synchronizováno s reklamní kampaní, kterou zařizuje East Media.“

„Dobrá,“ zabručel Crittle, jemuž se takové velké výdaje očividně vůbec nezamlouvaly. „A předpokládám, že očekáváte nějaké příjmy, z nichž se to všechno zaplatí.“

„To doufám,“ opáčil Clay se smíchem.

„A co je s těmi novými kancelářskými prostorami v Manassasu? Velká záloha ve výši patnáct tisíc dolarů?“

„Ano, rozšiřujeme firmu. Připojí se k nám šest dalších advokátních asistentů, kteří budou pracovat v manassaské pobočce. Jsou tam nižší nájmy.“

„Je milé, že si pro změnu děláte starosti s výdaji. Šest advokátních asistentů?“

„Ano, čtyři jsme už najali. Jejich smlouvy a podklady k výpočtu mzdy mám na stole.“

Crittle chvilku zkoumal nějaký výjezd z počítače; na kalkulačce za jeho brýlemi naskakovaly desítky otázek. „Mohl bych se zeptat, k čemu potřebujete šest dalších advokátních asistentů, když máte tak málo případů?“

„To je zajímavá otázka,“ prohlásil Clay. Rychle ho zasvětil do plánu na skupinovou žalobu, ale nezmínil ani název léku, ani jeho výrobce. Nezdálo se, že by jeho odpověď Crittla příliš uspokojila. Jako účetní byl přirozeně skeptický ke každému plánu, který vybízel lidi k tomu, aby se soudili.

„Určitě víte, co děláte,“ řekl nakonec, ačkoli byl zjevně přesvědčen, že se Clay úplně zbláznil.

„Věřte mi, Rexi, peníze se začnou sypat.“

„Teď se rozhodně sypou ven.“

„Člověk musí utrácet, aby vydělával.“

„Říká se to.“

K útoku došlo těsně po setmění prvního července. Všichni kromě slečny Glickové se usadili před televizí v zasedačce a čekali přesně do 20.32, kdy ztichli a zvážněli. Na obrazovce se objevila patnáctivteřinová reklama, která začínala záběrem na hezkého mladého herce v bílém plášti, jenž držel v ruce tlustou knihu a s upřímným výrazem hleděl do kamery. „Varování pro všechny postižené artritidou. Pokud berete lék zvaný Dyloft, možná vás výrobce tohoto léku poškodil. Vyšlo najevo, že Dyloft má možná několik vedlejších účinků, k nimž patří i nádory v močovém měchýři.“ Dole na obrazovce se velkými písmeny objevil nápis: Horká linka Dyloft – volejte 1-800-555-dylo. Lékař hovořil dál: „Okamžitě zavolejte na toto číslo. Na horké lince Dyloftu si můžete zdarma domluvit lékařské vyšetření. Zavolejte!“

Na patnáct vteřin všichni zadrželi dech, a jakmile reklama skončila, nikdo nepromluvil. Pro Claye to byl obzvlášť děsivý okamžik, neboť právě zahájil krutý a potenciálně zdrcující útok na mamutí korporaci, která nepochybně prudce zareaguje. Co když se Max Pace ohledně toho léku mýlil? Co když Pace využil Claye jako figurku v nějakém obrovském šachovém utkání farmaceutických firem? Co když se Clayovi nepodaří s pomocí soudních znalců dokázat, že lék způsobuje nádory? Ty otázky ho trápily už několik týdnů a tisíckrát se Pace vyptával. Dvakrát se pohádali a několikrát si vyměnili ostrá slova. Max mu nakonec předal ukradenou nebo alespoň nelegálně získanou zprávu o účincích Dyloftu. Clay si ji nechal prohlédnout od jednoho spolužáka z Georgetownské univerzity, který nyní pracoval jako lékař v Baltimoru. Výzkum působil solidně a hrozivě.

Clay nakonec přesvědčil sám sebe, že je v právu a Ackermani pochybili. Ale když viděl tu reklamu a zlověstné obvinění, které obsahovala, podlomila se mu kolena.

„Vypadá to zle,“ prohodil Rodney, který sice reklamní šot viděl už několikrát na videu, ale ve skutečné televizi na něj působil mnohem drsněji. East Media přislíbila, že každé vysílání zhlédne šestnáct procent daného trhu. Reklamy se budou vysílat deset dní obden v devadesáti oblastech po celých Spojených státech. Předpokládaný počet diváků byl osmdesát milionů.

„Zabere to,“ prohlásil Clay. Přece jenom byl vůdce.

Během první hodiny se reklama vysílala na třiceti stanicích podél Východního pobřeží, pak se přesunula do osmnácti oblastí v centrálním časovém pásmu. Čtyři hodiny po začátku kampaně konečně dospěla k druhému pobřeží a vysílala se ve dvaačtyřiceti oblastech. Clayova malá kancelář právě utratila během jediného večera víc než 400 000 dolarů za masivní reklamní kampaň.

Telefonní číslo s předvolbou 800 nasměrovalo volající do Robotárny, což byla nová přezdívka pro pobočku advokátní kanceláře J. Claye Cartera II., jež sídlila v obchodním komplexu na kraji města. Šest advokátních asistentů tam zvedalo telefony, vyplňovalo formuláře, kladlo všechny předem připravené otázky, vybízelo tazatele, aby se podívali na webovou stránku Horké linky Dyloft, a slibovalo, že se jim ozve některý z právníků pracujících ve firmě. Do dvou hodin po prvním reklamním vstupu se rozezněly všechny telefony. Počítač zaznamenával čísla volajících, kteří se na obsazené linky nedovolali. Předem nahraný vzkaz je odkazoval na webové stránky.

Nazítří v devět ráno měl Clay naléhavý telefonní hovor od jistého advokáta z velké firmy sídlící ve stejné ulici. Zastupoval Ackerman Labs a žádal, aby byla reklamní kampaň okamžitě zastavena. Mluvil nafoukaně a blahosklonně a vyhrožoval všemi možnými drastickými právními kroky, pokud se Clay odmítne podvolit. Debata se vyhrotila a vzápětí se opět trochu zklidnila.

„Budete za pár minut ve své kanceláři?“ zeptal se Clay.

„Ano, samozřejmě. Proč?“

„Chtěl bych vám něco poslat. Seženu kurýra. Za pět minut to budete mít.“

Kurýrem byl Rodney a vycházkovým krokem zamířil po ulici do té druhé firmy s kopií dvacetistránkové občanskoprávní žaloby. Clay odešel k soudu, aby podal originál. Na základě Paceových instrukcí se kopie ve stejnou dobu faxovaly rovněž periodikům Washington Post, The Wall Street Journal a New York Times.

Pace také naznačoval, že rychlý prodej akcií Ackerman Labs by mohl znamenat chytrý investiční tah. Minulý pátek akcie uzavřely obchodování na ceně 42,50 $ za jednu. Když burza v pondělí ráno zahájila obchody, Clay dal na sto tisíc akcií příkaz k prodeji. Za pár dní je koupí zpátky – když všechno půjde dobře, zaplatí přibližně 30 $ za jednu a vydělá tím další milion dolarů. Takový byl aspoň plán.

Když se vrátil, v kanceláři bylo rušno. Do Robotárny v Manassasu vedlo šest bezplatných telefonních linek a v pracovní době, pokud byly všechny obsazené, se hovory přepojovaly do hlavního sídla firmy na Connecticut avenue. Rodney, Paulette i Jonah seděli u telefonů a hovořili s uživateli Dyloftu z celé Severní Ameriky.

„Na tohle byste se měl asi podívat,“ upozornila ho slečna Glicková. Na růžovém papírku na telefonní vzkazy stálo jméno jistého reportéra z Wall Street Journalu. „A pan Pace na vás čeká ve vaší kanceláři.“

Max stál se šálkem kávy u okna.

„Je to podané,“ řekl Clay na úvod. „Píchli jsme do vosího hnízda.“

„Jen si ten pocit užijte.“

„Jejich právníci se už ozvali. Poslal jsem jim kopii žaloby.“

„Výborně. Jsou v posledním tažení. Přepadli jsme je ze zálohy a oni dobře vědí, že nemají šanci vyváznout. Tohle je sen každého právníka, Clayi, vychutnejte si to do poslední kapky.“

„Posadte se. Chtěl bych se vás na něco zeptat.“

Pace, oblečený v černém jako vždy, se zhroutil do křesla a přehodil si nohu přes nohu. Kovbojské boty, které měl na nohou, vypadaly jako ušité z chřestýši kůže.

„Kdyby vás v tuhle chvíli najaly Ackerman Labs, co byste udělal?“ zeptal se Clay.

„Mediální obraz je všechno. Začal bych vydávat tiskové zprávy, všechno popírat, očerňovat chamtivé advokáty. Hájil bych svůj výrobek. Základním cílem, jakmile bomba vybuchne a prach se usadí, je udržet cenu akcií. Dneska zahajovaly na dvaačtyřiceti a půl dolaru, což bylo už tak dost nízko, momentálně jsou na třiatřiceti. Zařídil bych generálnímu řediteli vystoupení v televizi, kde by říkal všechny ty správné věci. Donutil bych oddělení pro styk s veřejností, aby rozjelo propagandu na všech frontách. Zajistil bych, aby advokáti začali připravovat organizovanou obranu. Distributory bych přiměl, aby doktory ujistili, že lék je v pořádku.“

„Jenže ten lék v pořádku není.“

„S tím bych si dělal starosti až později. Během prvních několika dní jde jen a jen o propagandu, alespoň na povrchu. Kdyby investoři uvěřili, že je s lékem něco v nepořádku, hromadně by se dali na útěk a cena akcií by klesala dál. Jakmile bych se postaral o vnější obraz firmy, promluvil bych si se šéfy. A pokud bych zjistil, že s tím lékem jsou opravdu problémy, nahnal bych do akce účetní, aby spočítali, na kolik by přišla mimosoudní vyrovnání. S nebezpečným lékem nikdo nebude riskovat soud. Kterákoli porota může po libosti určit výši odškodného a neexistuje způsob, jak dostat náklady pod kontrolu. Jedna porota přisoudí poškozenému milion. Další porota v jiném státě se rozčílí a napočítá vám dvacet milionů jako náhradu škody s trestní funkcí. To je mimořádně riskantní sázka. Takže raději nabídnete mimosoudní vyrovnání. A jak rychle zjistíte, advokáti specializovaní na hromadné žaloby berou honoráře podílem z vyrovnání, takže je snadné se s nimi domluvit.“

„Jak vysoké odškodné si můžou Ackermani dovolit?“

„Pojištěni jsou nejméně na tři sta milionů. K tomu mají dobře půl miliardy v hotovosti, většinu vydělali na Dyloftu. Mají sice taky obrovské dluhy, ale kdybych rozhodoval já, počítal bych, že zaplatím miliardu. A udělal bych to rychle.“

„Udělají to Ackermani rychle?“

„Nenajali si mě, takže moc chytří nejsou. Už tu společnost sleduju dlouho a jejich strategie nejsou moc rafinované. Jako většina výrobců léčiv se děsí soudních sporů. Místo aby si sehnali hasiče, jako jsem já, dělají to tím staromódním způsobem – spoléhají na své právníky, kteří samozřejmě nemají žádný zájem na rychlé dohodě. Hlavní firmou, která je zastupuje, je Walker-Stearns z New Yorku. Brzy se vám ozvou.“

„Takže žádné rychlé vyrovnání?“

„Žalobu jste podal před necelou hodinou. Uklidněte se.“

„Já vím, ale strašným tempem utrácím všechny peníze, které jsem od vás právě dostal.“

„Klídek. Do roka budete ještě bohatší.“

„Do roka?“

„To je můj odhad. Nejdřív se musejí napakovat jejich právníci. Walker-Stearns na to nasadí padesát advokátů placených od hodiny, takže taxametry pojedou naplno. Skupinová žaloba, kterou zahájil pan Worley, vynese Ackermanovým vlastním právním zástupcům sto milionů. Na to nezapomínejte.“

„Proč teda raději nezaplatí těch sto milionů mně, abych je nechal na pokoji?“

„Teď začínáte uvažovat jako opravdový odborník. Zaplatí vám dokonce ještě víc, ale nejdřív musejí zaplatit vlastním advokátům. Takhle to funguje.“

„Ale vy byste to tak neudělal?“

„Samozřejmě že ne. V případě Tarvanu mi klient řekl pravdu, což se stává jen málokdy. Pečlivě jsem zhodnotil situaci, našel vás a všechno tiše, rychle a lacino ukončil. Vyšlo to na padesát milionů a právníci mého klienta z nich neviděli ani čtvrťák.“

Ve dveřích se objevila slečna Glicková a oznámila: „Už zase volá ten reportér z Wall Street Journalu“ Clay se podíval na Pace a ten ho vyzval: „Jen si s ním popovídejte. A mějte na paměti, že protivník má na vytváření mediálního obrazu celý propagační tým.“

Nazítří se v Timesech a v Postu objevily krátké články o skupinové žalobě v případě Dyloftu na prvních stranách ekonomické přílohy. V obou se zmiňovalo Clayovo jméno, což ho nadchlo víc, než čekal. Reakcím obžalovaných poskytly noviny větší prostor. Generální ředitel označil žalobu za „frivolní“ a „další příklad zneužívání systému skupinových žalob členy advokátní komory“. Viceprezident pro vývoj a výzkum dodal, že „Dyloft prošel důkladným testováním a neobjevil se sebemenší náznak škodlivých vedlejších účinků“. V obou listech se zmiňovalo, že akciím Ackerman Labs, které v předchozích třech čtvrtletích klesly na polovinu původní hodnoty, zasadila překvapivá žaloba další ránu.

Ve Wall Street Journalu, alespoň podle Clayova názoru, k tomu přistoupili správně. Jedna z prvních otázek, kterou reportér Clayovi položil, byla, kolik mu je let. „Teprve jednatřicet?“ opakoval udiveně, což vedlo k sérii dotazů ohledně Clayových zkušeností, jeho firmy a tak dál. Souboj Davida s Goliášem je pro čtenáře mnohem přitažlivější než suché finanční údaje nebo laboratorní zprávy a ten příběh začal brzy žít vlastním životem. Narychlo povolali fotografa a Clay mu zapózoval za pobaveného přihlížení svých zaměstnanců.

Na první straně ve sloupci zcela vlevo se objevil titulek: Zelenáč útočí na mocnou korporaci. Vedle něj byla počítačově zpracovaná karikatura usměvavého Claye Cartera. V prvním odstavci stálo: „Před necelými dvěma měsíci bojoval washingtonský advokát Clay Carter v městském systému trestní justice jako neznámý a špatně placený veřejný obhájce. Včera, jako majitel vlastní advokátní kanceláře, podal miliardovou žalobu proti třetí největší farmaceutické společnosti na světě, a prohlašuje, že nejnovější zázračný lék Dyloft nejen ulevuje pacientům od krutých artritických bolestí, ale také jim způsobuje nádory v močovém měchýři.“

Článek byl plný otázek na téma, jak se Clayovi podařilo tak rychle provést natolik radikální změnu. A jelikož se nemohl zmínit o Tarvanu ani o čemkoli, co s ním souviselo, vágně promluvil o vysokém mimosoudním vyrovnání v několika případech, které se týkaly lidí, s nimiž se setkal jako veřejný obhájce. Ackerman Labs dostaly do článku několik obvyklých poznámek o tom, jak zneužívání soudního systému a hamižní advokáti likvidují ekonomiku, ale většina textu byla o Clayovi a jeho úžasném vzestupu mezi špičku hromadných žalob. Padlo pár laskavých poznámek o jeho otci, „legendárním washingtonském advokátovi“, který se „uchýlil na odpočinek“ na Bahamy.

Glenda z ÚVO vychválila Claye jako „zapáleného obhájce chudých“, což byla stylová poznámka, která jí vynese oběd v drahé restauraci. Prezident Národní akademie procesních právníků připustil, že o Clayi Carterovi nikdy neslyšel, nicméně jeho práce „na něj udělala velký dojem“.

Jeden profesor práv z Yale naříkal nad „dalším příkladem zneužívání systému skupinových žalob“, zatímco jiný profesor z Harvardu prohlásil, že jde „o dokonalý příklad toho, jak by se měly skupinové žaloby využívat k potrestání zločinných korporací“.

„Zajisti, aby se to dostalo na naše webové stránky,“ řekl Clay a podal výstřižek Jonahovi. „Klientům se to bude líbit.“

17

Tequila Watson se přiznal k vraždě Ramóna Pumphreyho a byl odsouzen na doživotí. Za dvacet let získá nárok na podmínečné propuštění, ačkoli o tom se článek v Postu nezmiňoval. Psalo se v něm však, že oběť byla jednou z těch, které zahynuly během série zabití, jež působila mimořádně náhodně i ve městě zvyklém na nesmyslné pouliční násilí. Policie neměla žádné vysvětlení. Clay si udělal poznámku, že musí zavolat Adelfě a zjistit, jak se jí daří.

Měl také pocit, že něco dluží i Tequilovi, ačkoli nevěděl co. Neexistoval způsob, jak by mohl svého bývalého klienta odškodnit. Clay si říkal, že Tequila strávil většinu života na drogách a nejspíš by stejně skončil za mřížemi, s Tarvanem, nebo bez něj, ale příliš mu to nepomohlo. Tequilu prodal, to nemohl popřít. Sebral prachy a pohřbil pravdu.

O dvě stránky dál upoutal jeho pozornost jiný článek, a když se do něj začetl, ihned na Tequilu Watsona zapomněl. Byla tam fotografie pana Bennetta Van Horna v jeho typické ochranné přilbě s monogramem, jak postává někde na nějakém staveništi. Upřeně hleděl spolu s dalším mužem, který byl podle podtitulku projektovým inženýrem BVH Group, do jakýchsi plánů. Společnost se zapletla do nepříjemného sporu, který se týkal navrhované výstavby poblíž slavného bojiště Chancellorsville, asi hodinu jízdy na jih od D. C. Bennett jako obvykle navrhoval jednu ze svých ohavných kombinací rodinných domů, bytovek, obchodů, hřišť a tenisových kurtů, doplněných povinným jezírkem, to vše jen něco přes kilometr od středu bojiště a velmi blízko místa, kde generála Stonewalla Jacksona postřelily hlídky Konfederace. Památkáři, právníci, váleční historici, ochránci životního prostředí a Spolek Konfederace vytáhli meče a chystali se rozsekat Buldozera Bennetta na kusy. Nebylo překvapivé, že Post tyto občanské skupiny vychvaloval a o Bennettovi nenapsal nic lichotivého. Nicméně pozemky, o něž ve sporu šlo, vlastnili nějací postarší farmáři, takže se zdálo, že Bennett vyhrává, alespoň prozatím.

Článek dlouze vyjmenovával další slavná bojiště ve Virginii, na která měly chamtivé stavební společnosti zálusk. Do čela boje proti nim se postavila organizace, jež si říkala Nadace občanské války. Jejich právníka v článku popsali jako radikála, který se nebojí jít do soudního sporu, aby ochránil dědictví minulosti. „Ale na proces potřebujeme peníze,“ citovali ho v článku.

O dva telefonáty později ho měl Clay na drátě. Mluvili půl hodiny a hned poté, co zavěsil, Clay vypsal šek na 100 000 $ ve prospěch fondu na záchranu Chancellorsville při Nadaci občanské války.

Slečna Glicková mu ten vzkaz předala, když náhodou procházel kolem jejího stolu. Dvakrát si přečetl jméno na papíře, a ještě když vytáčel v zasedačce telefonní číslo, cítil pochybnosti. „Pana Pattona Frenche,“ řekl do sluchátka. Ve vzkazu stálo, že je to naléhavé.

„Kdo volá, prosím?“

„Clay Carter z Washingtonu.“

„Ale jistě, očekává váš telefonát.“

Dalo se těžko uvěřit, že by tak mocný a zaměstnaný právník jako Patton French seděl a čekal, až mu Clay zavolá. Za pár vteřin měl však na lince velkého muže osobně. „Dobrý den, Clayi, díky, že jste se mi ozval,“ prohlásil French tak žoviálně, až to Claye zaskočilo. „Ten článek v Journalu byl docela pěkný, že? Na začátečníka to není zlé. Poslyšte, omlouvám se, že jsem neměl čas si s vámi promluvit, když jste byl v New Orleansu.“ Byl to stejný hlas, který Clay tehdy slyšel z mikrofonů, ale nyní zněl mnohem uvolněněji.

„Nic se nestalo,“ odpověděl Clay. Na konferenci Kruhu advokátů se sešly dobře dvě stovky právníků. Neexistoval sebemenší důvod, aby Clay s Pattonem Frenchem mluvil, a French nemohl ani vědět, že tam Clay vůbec je. Nejspíš si od té doby spoustu věcí prověřil.

„Rád bych se s vámi sešel, Clayi. Myslím, že bychom se mohli domluvit na nějaké obchodní spolupráci. Dyloftu jsem byl na stopě přede dvěma měsíci. Předběhl jste mě, ale tam venku jsou tuny peněz.“

Clay neměl vůbec chuť dávat se dohromady s Pattonem Frenchem. Na druhé straně, metody, s jejichž pomocí tenhle člověk ždímal velká vyrovnání z farmaceutických firem, byly téměř legendární. „Promluvit si můžeme,“ odpověděl Clay opatrně.

„Poslyšte, právě teď letím do New Yorku. Co kdybych vás naložil ve Washingtonu a vzal vás s sebou? Mám nový Gulfstream 5, který hrozně rád předvádím. Ubytujeme se na Manhattanu, dáme si spolu výbornou večeři. Promluvíme si o obchodech. Zítra odpoledne poletíme zpět. Co vy na to?“

„No, mám celkem dost práce.“ Clay si živě pamatoval odpor, který cítil v New Orleansu, když se French neustále mimochodem zmiňoval o svých drahých hračkách. Nový gulfstream, jachta, hrad ve Skotsku.

„To vám věřím. Já mám taky práci. Sakra, všichni máme práci. Ale tohle by mohl být nejvýnosnější výlet, jaký kdy podniknete. Ne, nepovažuju to za odpověď. Sejdeme se za tři hodiny na letišti Reagan National. Domluveno?“

Kromě několika nutných telefonátů a domluveného racquetballu s kamarádem neměl Clay žádné přesné plány. Neustále volali vyděšení uživatelé Dyloftu, ale on sám už telefony nezvedal, měl na to lidi. V New Yorku nebyl několik let. „Dobrá, proč ne?“ řekl, stejně dychtivý prohlédnout si Gulfstream 5, jako se najíst v dobré restauraci.

„Chytrý tah, Clayi. Chytrý tah.“

Soukromý terminál na letišti Reagan National byl plný uspěchaných manažerů a byrokratů, kteří neustále přilétali a odlétali. Poblíž recepce stála hezká brunetka v krátké sukni a držela cedulku s jeho jménem. Představil se. Ona byla Julia, příjmení podle všeho neměla. „Pojdte se mnou,“ vyzvala ho s dokonalým úsměvem. Prošli kontrolou u východu a nechali se letištní dodávkou odvézt k letadlu. Na ploše stály či popojížděly tucty learů, falconů, hawkerů, challengerů a citationů. Personál opatrně naváděl trysková letadla, aby do sebe nenarazila, křídla se míjela jen o centimetry. Motory burácely a všechno to hemžení bylo o nervy.

„Odkud jste?“ zeptal se Clay.

„Hlavní sídlo máme v Biloxi,“ odpověděla Julia. „Tam je také kancelář pana Frenche.“

„Slyšel jsem ho před pár týdny mluvit v New Orleansu.“

„Ano, byli jsme tam. Doma se zdržujeme jen zřídka.“

„Pracuje skoro pořád, že?“

„Přibližně sto hodin týdně.“

Zastavili u největšího letadla na terminálu. „To jsme my,“ oznámila Julia a oba vystoupili. Jeden z pilotů se chopil Clayova zavazadla a vzápětí s ním kamsi zmizel.

Při jejich příchodu Patton French samozřejmě telefonoval. Mávl na Claye a Julia převzala jeho sako a zeptala se, co si dá k pití. Jenom vodu s citronem. První pohled na interiér soukromého letadla ho nemohl ohromit víc. Videozáznamy, které viděl v New Orleansu, se skutečnosti zdaleka nevyrovnaly.

Uvnitř to vonělo kůží, velmi drahou kůží. Sedadla, pohovky, opěrky hlavy, obložení stěn, dokonce i stoly byly vyvedené v různých odstínech modré a tmavohnědé kůže. Osvětlení, kličky a ovladače různých elektronických zařízení byly pozlacené. Dřevěné součásti zařízení měly tmavou barvu a byly dokonale naleštěné, patrně mahagonové. Vypadalo to jako luxusní apartmá v pětihvězdičkovém hotelu, pouze doplněné křídly a motory.

Clay měřil sto osmdesát tři centimetry, a nejenže se nemusel ohýbat, ale nad hlavou mu zbývala ještě spousta prostoru. Kabina letounu byla dlouhá a vzadu měla jakousi nápodobu kanceláře. Právě tam seděl French a stále mluvil do telefonu. Bar a kuchyně se nacházely hned za kokpitem. Julia mu donesla vodu. „Raději se posaďte,“ doporučila mu. „Chystáme se rolovat po dráze.“

Jakmile se letadlo dalo do pohybu, French rázně ukončil hovor a vyrazil dopředu. Vrhl se ke Clayovi, energicky mu potřásl rukou, vycenil zuby v úsměvu a opět se omluvil, že si nemohli v New Orleansu pohovořit. Byl trochu při těle, husté vlnité vlasy mu elegantně šedivěly, mohlo mu být něco přes pětapadesát, ale šedesát ještě ne. Z každého póru a z každého nádechu čišela vitalita a elán.

Posadili se naproti sobě k jednomu stolu.

„Pěkný kousek, co říkáte?“ prohodil French a levou paží máchl k zařízení letadla.

„Docela hezké.“

„Už jste si koupil letadlo?“

„Ne.“ A najednou si připadal méněcenný, protože nemá vlastní tryskáč. Co je sakra za právníka?

„Nebude to trvat dlouho, synku. Rychle zjistíte, že se bez něj neobejdete. Julie, přineste mi vodku. Už jsem u čtvrtého – nemyslím panáky, ale letadla. Na provoz čtyř tryskáčů potřebuju dvanáct pilotů. A pět Julií. Je to kus, nemyslíte?“

„To ano.“

„Obrovské režijní náklady, ale na druhé straně, honoráře se jenom hrnou. Slyšel jste mě v New Orleansu mluvit?“

„Ano. Bylo to velmi působivé.“ Clay lhal jen trochu. Na pódiu se French sice choval pompézně, ale zároveň byl zábavný a Clay se od něj i něco dozvěděl.

„Nerad takhle zdůrazňuju prachy, ale potřeboval jsem udělat dojem na publikum. Většina těch chlápků mi nakonec přinese velké kšefty. Musím je povzbuzovat, abyste rozuměl. Vybudoval jsem firmu specializovanou na skupinové žaloby, která je nejlepší v celé Americe, a jdeme po krku těm největším korporacím. Když žalujete společnosti jako Ackerman Labs nebo další z těch špičkových podniků, musíte mít pořádný arzenál, něco, co na ně zapůsobí. Oni mají mraky peněz. Já se jen snažím trochu srovnat skóre.“

Julia mu donesla pití a zapnula si bezpečnostní pás, protože se chystali k odletu.

„Chcete něco k obědu?“ zeptal se French. „Dokáže uvařit cokoli.“

„Ne, díky. Nic mi nechybí.“

French se zhluboka napil vodky a pak se znenadání na sedadle opřel a zavřel oči. Vypadal, jako by se modlil, když se gulfstream rozjel po ranveji a vznesl se do vzduchu. Clay využil té pauzy a dál obdivoval vnitřek letounu. Zařízení bylo tak luxusní a propracované, že to působilo skoro nestydatě. Čtyřicet nebo pětačtyřicet milionů dolarů za soukromé letadlo! A podle klepů, které vyslechl od členů Kruhu advokátů, je výrobce nestačil dodávat dost rychle. Čekací doba na nový gulfstream byla dva roky!

Plynuly minuty, a jakmile letadlo nabralo výšku, Julia odešla do kuchyně. French se rázem vytrhl ze své meditace a opět se napil. „Je všechno to, co psali v Journalu, pravda?“ zeptal se, nyní mnohem klidnější. Clay získal dojem, že Frenchovy nálady se mění rychle a dramaticky.

„Nic nepopletli.“

„O mně se na první straně psalo dvakrát, a nikdy nic dobrého. Není divu, že nás, právníky zaměřené na skupinové žaloby, nemají novináři moc v oblibě. Vlastně nikdo nás nemá rád, jak sám brzy zjistíte. Ale peníze jsou docela dobrá náplast na ten negativní mediální obraz. Zvyknete si. Všichni jsme si zvykli. Víte, že jsem se jednou setkal s vaším otcem?“ Za řeči mžoural a těkal očima, jako by pořád uvažoval o tři věty dopředu.

„Opravdu?“ Clay si nebyl jistý, zda mu věří.

„Před dvaceti lety jsem pracoval na ministerstvu spravedlnosti. Soudili jsme se kvůli nějaké indiánské půdě. Indiáni si najali Jarretta Cartera z D. C. a bylo po válce. Byl sakra dobrý.“

„Děkuju,“ řekl Clay s nesmírnou hrdostí.

„Musím vám povědět, Clayi, že tenhle váš dyloftový útok je perfektní. A velice neobvyklý. Většinou se informace o nebezpečných lécích šíří pomalu, jak si víc a víc pacientů stěžuje. Doktoři bývají v podobných případech dost málomluvní. Mají dohody s farmaceutickými společnostmi, takže je nic netlačí, aby spustili poplach. A navíc se v mnoha jurisdikcích žaloba vztahuje i na ně, protože ten lék předepisovali. Pomalu se do toho zapojují advokáti. Strýček Luke má najednou v moči krev, nechápe proč, asi tak měsíc to nechá být a potom zaskočí za svým doktorem někde v Podunku v Louisianě. A doktor mu nakonec přestane předepisovat ten nový zázračný lék, který si tak chválil. Strýček Luke posléze zajde nebo taky nezajde za rodinným právníkem, což je obvykle nějaký maloměstský příštipkář, který vyřizuje poslední vůle a rozvody a nejspíš by nepoznal šanci na skvělou skupinovou žalobu, ani kdyby mu spadla na hlavu. Chvilku trvá, než se nebezpečnost těchhle léků objeví a potvrdí. To, co jste udělal vy, je skutečně výjimečné.“

Clay pouze mlčky přikyvoval a poslouchal. Frenchovi očividně vyhovovalo, že může konverzaci obstarávat sám. Tímhle vším něco sledoval.

„Což mi naznačuje, že jste měl nějaké interní informace.“ Pauza, kratičká přestávka, během níž měl Clay příležitost potvrdit, že takové informace skutečně měl. Nedal však na sobě nic znát.

„Mám širokou síť právníků a kontaktů od pobřeží k pobřeží. Nikdo z nich, ani jediný, neslyšel o problémech s Dyloftem, dokud se před pár týdny neobjevily první případy. Dva moji právníci dělali ohledně tohohle léku předběžný průzkum, ale zdaleka jsme se nepřiblížili k podání žaloby. A najednou se objeví zpráva o vašem nečekaném útoku a vy se na nás usmíváte z první stránky Wall Street Journalu. Vím, jak se tahle hra hraje, Clayi, a vím, že máte něco zevnitř.“

„Mám. A nikdy to nikomu neprozradím.“

„Dobře. Hned se cítím líp. Viděl jsem vaše reklamy. Takové věci sledujeme na všech trzích. Není to špatné. Po pravdě řečeno, ta patnáctivteřinová metoda, kterou používáte, se ukázala jako nejúčinnější. Věděl jste to?“

„Ne.“

„Zaútočte na ně pozdě večer a brzy ráno. Rychlá zpráva, která je vyděsí, pak telefonní číslo, kde mohou sehnat pomoc. Sám jsem to už udělal tisíckrát. Kolik případů jste tak získal?“

„Těžko říct. Musejí absolvovat rozbor moči. Telefony ještě nepřestaly zvonit.“

„Moje reklamy se začnou vysílat zítra. Zaměstnávám na plný úvazek šest lidí, kteří nedělají nic jiného než reklamu, věřil byste tomu? Šest lidí na inzeráty. A rozhodně nejsou laciní.“

Dostavila se Julia se dvěma podnosy s jídlem – na jednom byly krevety a na druhém výběr sýrů a uzenin – prosciutto, parmská šunka a nějaké pochutiny, které Clay ani neznal. „Přineste láhev toho chilského bílého,“ nařídil Patton. „Už by mělo být vychlazené.“

„Máte rád víno?“ zeptal se, když energicky uchopil za ocas jednu krevetu.

„Některé ano. Nejsem žádný odborník.“

„Já víno zbožňuju. V tomhle letadle mám sto lahví.“ Další kreveta. „Každopádně odhadujeme, že tam venku může být padesát až sto tisíc dyloftových případů. Připadá vám to přesné?“

„Sto je podle mě možná trochu přehnané,“ odpověděl Clay opatrně.

„Ackerman Labs mi dělají trochu starosti. Už jsem je dvakrát žaloval, věděl jste to?“

„Ne, nevěděl.“

„Před deseti lety, když ještě měli spoustu prachů. Pak se tam vystřídalo pár špatných manažerů, kteří dost ukvapěné skupovali jiné společnosti. Teď mají deset miliard dluhů. Pěkná pitomost. Typická pro devadesátá léta. Banky cpaly těmhle firmám peníze a ty si je braly, aby si mohly koupit svět. Každopádně ale Ackermanům nehrozí bankrot nebo tak něco. A mají slušné pojištění.“ French se snažil z něj něco vytáhnout a Clay se rozhodl nechat se na tu vějičku chytit.

„Pojištěni jsou minimálně do výše tří set milionů,“ řekl. „A mají zhruba tak půl miliardy, kterou můžou za Dyloft utratit sami.“

French se usmál a nad tou informací skoro začal slintat. Nedokázal skrýt obdiv a ani se vlastně nesnažil. „Báječně, synku, to je vynikající. Jak dobré jsou ty vaše interní špinavé informace?“

„Perfektní. Máme jejich lidi, kteří jsou ochotní mluvit, a máme laboratorní zprávy, které bychom mít neměli. Ackermani se s Dyloftem nemůžou k porotě ani přiblížit.“

„Fantastické,“ prohlásil French a se zavřenýma očima ta slova vstřebával. Začínající právník, kterému se dostala do rukou jeho první autonehoda, by nemohl být šťastnější.

Julia se vrátila s vínem a nalila je do dvou nesmírně drahých malých pohárků. French je důkladně očichal, pomalu vůni posoudil, a teprve když byl skutečně spokojený, opatrně usrkl. Zamlaskal, přikývl a vzápětí se předklonil, připravený na další povídání. „Je vzrušující přistihnout velkou, bohatou, nafoukanou korporaci při nějaké špinavosti. Je to lepší než sex, Clayi, lepší než sex. Je to největší vzrušení, jaké znám. Chytíte ty hamižné lumpy, jak prodávají mizerné výrobky, které ubližují nevinným lidem, a vy, jako právník, je můžete potrestat. Pro tohle žiju. Jasně, peníze jsou senzační, ale dostanete je, až když ty lumpy chytíte. Nikdy s tím nepřestanu, bez ohledu na to, kolik vydělávám. Lidi si myslí, že jsem posedlý penězi, protože bych se mohl klidně na všechno vykašlat a po zbytek života se válet na pláži. Nuda! To radši budu dřít sto hodin týdně a lovit ty největší zločince. Je to můj život.“

V tu chvíli byl jeho zápal nakažlivý, oči mu plály fanatickým jasem. Ztěžka vydechl a pak se zeptal: „Co říkáte tomu vínu?“

„Nic moc. Chutná jako petrolej,“ odpověděl Clay.

„Máte pravdu. Julie! Vylejte to do záchodu a přineste nám láhev toho meursaultu, co jsme ho koupili včera.“

Nejdřív však dívka přinesla telefon. „Volá Muriel.“ French přístroj popadl a zahulákal: „Jo.“

Julia se sklonila a téměř šeptem Clayovi vysvětlila: „Muriel je hlavní sekretářka, matka představená. Ta se mu dovolá i v případě, že nebere telefon svým manželkám.“

French zaklapl přístroj a prohlásil: „Dovolte mi, abych vám navrhl jistý scénář, Clayi. A slibuji vám, že je určen k tomu, aby vám opatřil víc peněz za kratší dobu. Mnohem víc.“

„Poslouchám.“

„Nakonec budu mít stejně dyloftových případů jako vy. Teď, když jste otevřel dveře, se po těch případech vrhnou stovky advokátů. My dva, vy a já, bychom si nad tím mohli udržet kontrolu, pokud žalobu přesuneme z D. C. na moje domácí hřiště v Mississippi. To vyděsí Ackerman Labs víc než cokoli jiného, co si dokážete představit. Už teď si dělají starosti, protože jste je v D. C. dostal, ale taky si říkají: ‚Sakra, je to jen zelenáč, nikdy předtím to nedělal, nikdy nepodával skupinovou žalobu, je to jeho první velká akce‘ a tak dál. Ale kdybychom dali naše případy dohromady, spojili všechno do jedné velké skupinové žaloby a přesunuli celý cirkus do Mississippi, pak Ackerman Labs dostanou jeden velký, obrovský firemní infarkt.“

Clayovi se téměř točila hlava pochybnostmi a otázkami. „Poslouchám,“ vypravil ze sebe.

„Vy si necháte svoje případy a já zase svoje. Dáme je dohromady, a jak budou přibývat další a budou se přidávat ostatní právníci, zajdu za soudcem a požádám ho, aby jmenoval Kontrolní výbor žalobců. Dělám to v jednom kuse. Já budu předseda. Vy budete ve výboru zasedat taky, protože jste žalobu podal jako první. Budeme sledovat vývoj situace, snažit se udržet to organizované, ačkoli s partou arogantních právníků je to sakra tvrdý oříšek. Tohle jsem už provedl nejmíň tucetkrát. Výbor nám zajistí kontrolu nad vývojem situace. Velice brzy můžeme začít s Ackermany jednat. Znám jejich právníky. Jestli jsou vaše podklady tak dobré, jak říkáte, můžeme je dotlačit k rychlému vyrovnání.“

„Jak rychlému?“

„To závisí na několika faktorech. O kolik případů doopravdy jde? Jak rychle ty lidi přesvědčíme, aby se od nás nechali zastupovat? Kolik dalších advokátů se s tím sveze? A, což je velmi důležité, jak vážné je poškození našich klientů?“

„Moc vážné ne. Prakticky všechny ty nádory jsou benigní.“

French se zamyslel – zprvu se nad špatnou zprávou zachmuřil, ale rychle na tom objevil světlou stránku. „Ještě lepší. Léčba se provádí pomocí cystoskopie, že?“

„Přesně tak. Ambulantní zákrok, který přijde přibližně na tisíc dolarů.“

„A dlouhodobá prognóza?“

„Čistý štít. Držte se dál od Dyloftu a váš život se vrátí k normálu, což pro některé nešťastníky postižené artritidou není dvakrát příjemné.“

French přivoněl ke svému vínu, zakroužil jím v pohárku a nakonec se napil. „Tohle je mnohem lepší, nemyslíte?“

„Ano,“ potvrdil Clay.

„Loni jsem byl na ochutnávce vín v Burgundsku. Celý týden jsem jen očichával a plival. Výborná zábava.“ Další doušek, zatímco rozvažoval a řadil podle důležitosti tři následující myšlenky, ovšem bez plivání.

„Vlastně je to ještě lepší,“ řekl nakonec. „Pochopitelně lepší pro naše klienty, protože nejsou tak nemocní, jak by mohli být. A lepší pro nás, protože k vyrovnání dojde rychleji. Teď je klíčové sehnat ty případy. Čím víc jich budeme mít, tím větší kontrolu získáme nad skupinovou žalobou. Víc případů, větší palmáre.“

„Chápu.“

„Kolik dáváte na reklamu?“

„Pár milionů.“

„To není špatné, to vůbec není špatné.“ French se chtěl očividně zeptat, kde vzal takový zelenáč dva miliony na reklamu, ale ovládl se a tu otázku spolkl.

Dalo se poznat, že motory snížily výkon, a letadlo se trochu naklonilo. „Jak dlouho trvá let do New Yorku?“ zeptal se Clay.

„Z Washingtonu asi čtyřicet minut. Tenhle ptáček dokáže udělat přes devět set padesát kilometrů v hodině.“

„Které letiště?“

„Teterboro v New Jersey. Všechny soukromé tryskáče přistávají tam.“

„Proto jsem o něm nikdy neslyšel.“

„Váš vlastní se už vyrábí, Clayi, budte na to připravený. Ať si klidně vezmou všechny moje hračky, jen když mi nechají letadlo. Musíte si nějaké pořídit.“

„Raději budu využívat to vaše.“

„Začněte s nějakým malým learem. Ty si můžete koupit ze dne na den za pár milionů. Budete potřebovat dva piloty, každý vás přijde na pětasedmdesát táců ročně. To je holt součást režie. Neobejdete se bez něj. Však uvidíte sám.“

Poprvé v životě dostával Clay rady ohledně soukromých tryskových letadel.

Julia odnesla podnosy se zbytky jídla a oznámila, že za pět minut přistávají. Claye uchvátil pohled na panorama Manhattanu, které se vynořilo na východě. French usnul.

Přistáli a chvíli pojížděli po ploše kolem řady soukromých terminálů, kde stály tucty hezkých letounů, budto čekající na pasažéry, nebo procházející předletovou kontrolou. „Tady uvidíte víc soukromých tryskáčů než kdekoli jinde na světě,“ vysvětloval French, zatímco se oba dívali oknem ven. „Všechna velká zvířata z Manhattanu parkují letadla tady. Jízda do města trvá jen pětačtyřicet minut. A když máte fakt prachy, můžete si pořídit i vlastní helikoptéru, aby vás odsud dopravila do centra. Pak byste tam byl za deset minut.“

„Máme helikoptéru?“ zeptal se Clay.

„Ne, ale kdybych tu bydlel, tak bych si ji pořídil.“

Přímo k letadlu pro ně přijela limuzína. Piloti a Julia zůstali na místě, uklízeli a nejspíš zajišťovali, aby bylo víno na příští let dobře vychlazené.

„Do Peninsuly,“ nakázal French řidiči.

„Ano, pane Frenchi,“ odpověděl muž. Byla to najatá limuzína, nebo ji Patton vlastnil? Největší specialista na hromadné žaloby si přece určitě nebere auta z půjčovny. Clay se rozhodl, že se nezeptá. Co na tom záleží?

„Zajímá mě ta vaše televizní reklama,“ prohodil French, zatímco projížděli hustým provozem v New Jersey. „Kdy jste ji začal vysílat?“

„V neděli večer, v devadesáti oblastech od pobřeží k pobřeží.“

„Jak zpracováváte výsledky?“

„U telefonů sedí devět lidí – sedm advokátních asistentů, dva právníci. V pondělí jsme měli dva tisíce telefonátů, včera tři tisíce. Naši dyloftovou webovou stránku navštíví každý den osm tisíc lidí. Když vycházíme ze základního odhadu, u kolika procent pacientů se projeví škodlivé vedlejší účinky, už teď máme přibližně tisíc klientů.“

„A kolik jich tam venku je?“

„Padesát až pětasedmdesát tisíc, podle mého zdroje, který byl až dosud celkem přesný.“

„Rád bych se s tím vaším zdrojem setkal.“

„Na to zapomeňte.“

French zapraskal klouby na rukou a snažil se s odmítnutím vyrovnat. „Musíme ty případy dostat, Clayi. Moje reklamy se začnou vysílat zítra. Co kdybychom si zemi rozdělili? Vy si vezmete sever a východ a necháte mi jih a západ. Bude snazší zaměřit se na menší trhy a případy se budou mnohem snáze zvládat. Znám jednoho chlápka z Miami, který za pár dní osobně vystoupí v televizi. A pak vím o jednom právníkovi z Kalifornie, který už touhle dobou nepochybně kopíruje vaše reklamy. Jsme žraloci, přiznávám, nejsme nic jiného než hyeny. Všichni se ženou do soudní síně, Clayi. Získali jsme sice slušný náskok, ale peloton nás už dotahuje.“

„Dělám, co můžu.“

„Jaký je váš rozpočet?“ zeptal se French, jako by s Cla– yem společně podnikali už léta.

Ale co, pomyslel si Clay. Když tak seděli na zadním sedadle limuzíny, rozhodně vypadali jako obchodní partneři. „Dva miliony na reklamu, další dva na rozbory moči.“

„Takže můžeme udělat tohle,“ začal French bez rozmýšlení. „Dejte všechny svoje peníze na reklamu. Nechte si ty zatracené případy. Já dodám finance na rozbory, zaplatím to celé, a až dojde na vyrovnání, přimějeme Ackerman Labs, aby nám náklady uhradili. To je běžná součást každého mimosoudního vyrovnání, donutit žalovanou firmu, aby zaplatila lékařské výdaje.“

„Jeden test vyjde na tři sta dolarů.“

„Necháváte se okrádat. Můžu sehnat pár laborantů a udělat to daleko levněji.“ Což připomnělo Frenchovi jednu historku z raných dob skandálu s Hubeným Benem. Tehdy nechal upravit čtyři staré autobusy jako pojízdné kliniky, jezdil s nimi po celých Státech a testoval potenciální klienty. Když přejížděli most George Washingtona, Clay poslouchal už jen na půl ucha. Okamžitě následovala další historka.

Z Clayova apartmá v hotelu Peninsula byl výhled na Pátou avenue. Jakmile se bezpečně zamknul uvnitř, daleko od Pattona Frenche, popadl telefon a začal shánět Maxe Pace.

Na třetím čísle mobilního telefonu Pace zastihl, ačkoli dotyčný neprozradil, kde se vlastně nachází. Ten muž bez domova navštěvoval Washington v posledních týdnech stále řidčeji. Určitě někde hasil další požár, likvidoval další příčiny hrozícího ošklivého soudního sporu pro dalšího klienta, ačkoli to nepřiznal. Ani nemusel. Clay ho už tou dobou znal dost dobře, aby pochopil, že je jako hasič velmi žádaný. A na světě byla spousta nekvalitních výrobků.

Claye až zaskočilo, jakou úlevu pocítil, když zaslechl Paceův hlas. Vysvětlil mu, že je v New Yorku, s kým tam je a proč tam je. Paceova první slova znamenala, že dohoda je uzavřená. „Skvělé,“ prohlásil. „To je prostě skvělé.“

„Vy ho znáte?“

„Všichni v téhle branži znají Pattona Frenche,“ odpověděl Pace. „Nikdy jsem s ním sice nemusel jednat, ale ten člověk je legenda.“

Clay mu sdělil, co French nabízí. Pace situaci rychle pochopil a ihned začal uvažovat dopředu. „Když žalobu podáte znovu, tentokrát v Biloxi v Mississippi, akcie Ackerman Labs dostanou další zásah,“ prohlásil. „Už teď jsou pod obrovským tlakem – ze strany svých bank a akcionářů. To je vynikající, Clay. Udělejte to!“

„Dobrá. Vyřízeno.“

„A ráno se podívejte do New York Times. Velký článek o Dyloftu. Byla zveřejněna první lékařská zpráva. A je zničující.“

„Bezva.“

Vytáhl si z minibaru pivo – stálo osm dolarů, ale co na tom záleželo? – a dlouho seděl u okna a jenom sledoval ruch na Páté avenue. Trochu ho znepokojovalo, že je nucen spoléhat výhradně na rady Maxe Pace, ale prostě neměl nikoho jiného, na koho by se mohl obrátit. Nikdo, dokonce ani jeho otec, nikdy nestál před podobnou volbou: „Přesuňme vašich pět tisíc případů sem na jih a spojme je s mými pěti tisíci, takže nebudeme mít dvě, ale jednu skupinovou žalobu, a já vrazím asi tak milion do lékařských prohlídek, zatímco vy zdvojnásobíte rozpočet na reklamu, a shrábneme nejen čtyřicet procent z vyrovnání, ale taky nám proplatí výdaje a vyděláme jmění. Co vy na to, Clayi?“

Během minulého měsíce získal víc peněz, než si vůbec kdy dokázal představit. Teď, když se mu věci vymkly z rukou, se mu zdálo, jako by je ještě rychleji utrácel. Musíš postupovat tvrdě, nabádal se pořád dokola, tohle je mimořádná příležitost. Seber odvahu, zaútoč rychle, riskuj, vsaď všechno na jediný vrh kostek a můžeš odporně zbohatnout. Jiný, tišší hlásek v hlavě na něj naléhal, aby zvolnil, aby peníze nerozhazoval, ale pěkně si je schoval a nechal si je napořád.

Přesunul jeden milion do zahraniční banky, ne aby ho ukryl před úřady, ale aby ho ochránil. Těchhle peněz se nikdy nedotkne, za žádných okolností. Jestli se dopustí špatných rozhodnutí a o všechno přijde, pořád mu zůstane dost, aby mohl strávit zbytek života u moře. Vytratí se z města stejně jako jeho otec a nikdy se nevrátí.

Ten milion na tajném účtu znamenal jeho kompromis.

Pokoušel se zavolat do kanceláře, ale všechny telefony byly obsazené – dobré znamení. Dovolal se Jonahovi na mobil a zjistil, že je pořád v kanceláři. „Je tu blázinec,“ řekl Jonah velmi unaveně. „Naprostý chaos.“

„Dobře.“

„Proč se sem sakra nevrátíš a nepomůžeš nám?“

„Zítra.“

Přesně v devatenáct třicet dva Clay zapnul televizi a našel na jedné kabelové stanici svou reklamu. V New Yorku zněl Dyloft ještě hrozivěji.

Na večeři si objednali stůl v Montrachetu, ne kvůli jídlu, které tam bylo velmi dobré, ale kvůli vinnému lístku, který byl tlustší než jakýkoli jiný v New Yorku. French chtěl ke svému telecímu ochutnat několik značek červeného burgundského. Ke stolu jim donesli pět lahví a na každé víno jinou skleničku. Skoro tam nezbylo místo na chléb a máslo.

Sklepmistr s Pattonem přešli do nějakého jiného jazyka, když probírali do nejmenších podrobností obsah každé láhve. Claye celé to divadlo rychle znudilo. Raději by si dal někde pivo a hamburger, ačkoli měl pocit, že v blízké budoucnosti se jeho chutě dramaticky změní.

Jakmile byly láhve s vínem otevřené, aby dýchaly, French prohlásil: „Volal jsem do kanceláře. Ten právník z Miami už svoje dyloftové reklamy vysílá. Zařídil si dvě testovací zařízení a nahání do nich pacienty jako krávy na jatka. Jmenuje se Carlos Hernández a je velice, velice dobrý.“

„Moji lidé nestíhají zvedat telefony,“ řekl Clay.

French se zeptal: „Jedeme v tom spolu?“

„Promluvme si o té dohodě.“

Po těch slovech French vytáhl nějaký složený dokument. „Tohle je podklad ke smlouvě,“ prohlásil, podal listinu Clayovi a sáhl po první láhvi. „Shrnuje všechno, o čem jsme až dosud mluvili.“

Clay si dokument pečlivě přečetl a dole ho podepsal. French mezi dvěma doušky podepsal rovněž a nové partnerství bylo na světě.

„Tu skupinovou žalobu bychom měli v Biloxi podat hned zítra,“ prohlásil French. „Udělám to, jakmile přijedu domů. Mám dva právníky, kteří na tom právě teď pracují. Jakmile to podáme, můžete tu svou v D. C. stáhnout. Znám podnikového právníka Ackerman Labs. Myslím, že se s ním dá mluvit. Jestli bude korporace ochotná jednat přímo s námi a obejít tu najatou advokátní kancelář, pak ušetří celé jmění, které můžou dát nám. A věci se tím hodně urychlí. Pokud začnou celou věc dirigovat advokáti zvenčí, mohli bychom ztratit dobře půl roku.“

„Což dělá asi tak sto milionů, ne?“

„Přibližně. A mohly by to být naše peníze.“ Někde v kapse mu zazvonil telefon a French ho levou rukou vytáhl, zatímco v pravé stále svíral sklenici s vínem. „Omluvte mě,“ prohodil ke Clayovi.

Bavil se o Dyloftu s jiným právníkem odněkud z Texasu – zjevně to byl jeho starý kamarád a dokázal mluvit ještě rychleji než French. Debata probíhala zdvořile, ale French se choval ostražitě. Když telefon zaklapl, řekl: „Sakra!“

„Nějaká konkurence?“

„A vážná. Jmenuje se Vic Brennan, známý právník z Houstonu, hodně chytrý a hodně agresivní. Jde po Dyloftu a zajímá se, jaký je plán.“

„Od vás se nic nedozvěděl.“

„Ani to nečekal. Zítra se chystá začít s reklamou – rádio, televize, noviny. Nasbírá pár tisíc případů.“ Na.chvilku se utěšil douškem vína a zachutnalo mu tak, že se dokonce usmál. „Závod už začal, Clayi. Musíme ty případy získat.“

„Brzy to bude ještě šílenější,“ prohodil Clay.

French měl plná ústa červeného vína, takže nemohl mluvit. Jeho výraz však jasně naznačoval: „Cože?“

„Zítra ráno se v New York Times objeví velký článek. Podle mých zdrojů první špatná zpráva o Dyloftu.“

Pokud šlo o večeři, tohle sdělení se ukázalo jako zásadní chyba. French rázem zapomněl na svoje telecí, které bylo pořád ještě v kuchyni. A zapomněl i na plný stůl drahých vín, přestože je do sebe v průběhu následujících tří hodin zdatně naléval. Ale který specialista na skupinové žaloby by se dokázal soustředit na jídlo a pití, když se New York Times chystaly za pouhých pár hodin odhalit pravdu o jeho dalším protivníkovi a jeho nebezpečném výrobku?

Telefon se rozřinčel, když byla venku stále ještě tma. Jakmile se Clayovi konečně podařilo zaostřit na hodinky, zjistil, že je pět čtyřicet pět. „Vstávat!“ zavrčel do sluchátka French. „A otevřete dveře.“ Zatímco Clay odemykal, French už do dveří strkal a vzápětí se kolem něj protáhl dovnitř s novinami a šálkem kávy. „To je paráda!“ řekl a hodil jeden výtisk Timesů Clayovi na postel.

„Nemůžete spát celý den, synku. Přečtěte si to!“ Měl na sobě hotelový úbor – měkký froté župan a bílé pantofle do sprchy.

„Vždyť ještě není ani šest.“

„V posledních třiceti letech jsem nikdy nespal déle než do pěti. Tam venku čeká až příliš mnoho žalob.“

Clay byl oblečený jen v trenýrkách. French srkal kávu a znovu si pročítal novinový článek přes brýle na čtení, posunuté až na špičku plochého nosu.

Ani stopa kocoviny. Claye vína, která mu chutnala všechna stejně, brzy znudila, a zbytek večera strávil nad skleničkami minerálky. French udatně bojoval dál, rozhodnut určit mezi těmi pěti burgundskými jasného vítěze, ačkoli ho Dyloft natolik rozptyloval, že do toho nedával srdce.

Prestižní lékařský časopis Atlantic Journal ofMedicine sděloval, že dylofedamint, známý pod obchodním názvem Dyloft, lze průkazně spojit se vznikem nádorů v močovém měchýři u přibližně šesti procent pacientů, kteří ho brali nejméně rok.

„Víc než pět procent,“ prohodil Clay při čtení.

„Není to báječné?“ opáčil French.

„Ne, když patříte k těm šesti procentům.“

„To nepatřím.“

Někteří lékaři už lék stahovali. Ackerman Labs nabídly dost chabé popření výsledků výzkumu a jako vždy svalovaly vinu na chamtivé advokáty, ačkoli se zdálo, že korporace je na ústupu. Federální úřad pro kontrolu potravin a léčiv záležitost nekomentoval. Celou polovinu sloupce věnovaly noviny jistému lékaři z Chicaga, který básnil o tom, jak je Dyloft skvělý a jak jsou s ním jeho pacienti spokojení. Dobrá zpráva, pokud se to tak dalo nazvat, byla, že nádory podle všeho nebyly zhoubné, alespoň zatím ne. Když si Clay článek četl, sílil v něm pocit, že Max Pace ho viděl už před měsícem.

Pouze jeden krátký odstavec se zmiňoval o skupinové žalobě, která byla podána v pondělí v Ď. C., ale o mladém právníkovi, který ji podal, se tam neobjevilo ani slovo.

Když ve středu burza uzavřela obchodování, akcie Ac– kermanů spadly z pondělních 42,50 $ na 32,50.

„Měl jsem si s tím trochu zaspekulovat,“ zamumlal French. Clay držel jazyk za zuby a nechal si pro sebe jedno z mála tajemství, která se mu podařilo v posledních čtyřiadvaceti hodinách udržet.

„Znovu si to můžeme přečíst v letadle,“ prohlásil French. „Vypadneme odsud.“

V době, kdy Clay vstoupil do své kanceláře a pokusil se pozdravit své vyčerpané zaměstnance, byly akcie Ackerman Labs na osmadvaceti dolarech. Na internetu si našel server, kde se uváděly poslední pohyby trhu, a pak ho kontroloval každých pět minut a počítal zisky. Když na jedné straně vyhazoval peníze oknem, bylo uklidňující mít také nějaké příjmy.

První se u něj zastavil Jonah. „Včera jsme tu byli do půlnoci,“ oznámil mu. „Je to blázinec.“

„A ještě se to zhorší. Zdvojnásobujeme počet těch televizních reklam.“

„Už teď s tím nedokážeme držet krok.“

„Najmi pár advokátních asistentů na dočasnou výpomoc.“

„Potřebujeme taky počítačové odborníky, nejmíň dva. Nestíháme data dost rychle zpracovávat.“

„Můžeš je sehnat?“

„Možná někoho na brigádu. Vím o jednom dvou lidech, co by mohli být ochotní chodit sem v noci a likvidovat resty.“

„Najmi je.“

Jonah se obrátil k odchodu, ale pak se zastavil a zavřel za sebou dveře. „Clayi, jsme tu jen my dva, ano?“

Clay se rozhlédl kolem a v kanceláři nikoho jiného neviděl. „Co se děje?“

„No, já dobře vím, že ti to myslí a že se dost vyznáš. Ale jsi si opravdu jistý, že víš, co děláš? Chci říct, vyhazuješ peníze takovým fofrem, že se to skoro nedá sledovat. Co když se něco podělá?“

„Bojíš se?“

„Všichni se trochu bojíme, chápeš? Tahle firma začala skvěle. Chceme tu zůstat, bavit se, vydělávat prachy a tak. Ale co když ses spletl a všechno půjde do kytek? Myslím, že to je logická otázka.“

Clay obešel svůj psací stůl a posadil se na jeho roh. „Budu k tobě velice upřímný. Myslím, že vím, co dělám, ale protože jsem to zatím nikdy nedělal, nemůžu si být jistý. Je to obrovský risk. Jestli vyhraju, pak všichni vyděláme balík. Jestli prohraju, tak budeme pořád fungovat. Akorát nebudeme bohatí.“

„Když k tomu dostaneš příležitost, řekni to prosím i ostatním, ano?“

„Jistě.“

Oběd nahradila desetiminutová přestávka na sendvič v zasedačce. Jonah přišel s posledními čísly: za první tři dny vyřídila horká linka sedm tisíc sto telefonátů a na webové stránce se přihlásilo průměrně osm tisíc návštěvníků denně. Informační brožury a smlouvy na zajištění právních služeb se rozesílaly tak rychle, jak to šlo, přestože nabíraly zpoždění. Clay dal Jonahovi svolení, aby najal dvě dočasné síly na počítačové zpracování dat. Paulettu pověřil nalezením tří nebo čtyř dalších advokátních asistentů do Robotárny. A slečna Glicková dostala za úkol opatřit tolik administrativních pracovníků, kolik je nutné na vyřizování korespondence.

Clay popsal svému týmu jednání s Pattonem Frenchem a vysvětlil jim novou strategii. Ukázal jim také kopie článku z Timesů; pro samou práci neměli ani čas přečíst si noviny.

„Závod se už rozjel, panstvo,“ prohlásil ve snaze trochu tu utahanou skupinku motivovat. „Na naše klienty útočí žraloci.“

„Ti žraloci jsme my,“ podotkla Paulette.‘

Patton French zavolal pozdě odpoledne a oznámil, že skupinová žaloba byla upravena tak, aby zahrnula i poškozené ze státu Mississippi, a podána u státního soudu v Biloxi. „Máme to přesně tam, kde to mít chceme, kámo,“ dodal.

„Zítra tu zdejší žalobu stáhnu,“ řekl Clay a tiše doufal, že se tím nevzdává svého zisku.

„Upozorníte tisk?“

„Neměl jsem to v úmyslu,“ odpověděl Clay. Vůbec netušil, jak se to dělá, když chce člověk něco nenápadně naznačit novinářům.

„Nechte to na mně.“

Akcie Ackerman Labs měly v závěru dne cenu 26,25 $, což na papíře znamenalo zisk ve výši 1 625 000, kdyby je Clay nyní odkoupil zpět. Rozhodl se ještě počkat. Ráno se objeví zpráva o té žalobě v Biloxi a to může akciím jenom ublížit.

O půlnoci seděl u svého stolu a hovořil s jistým pánem ze Seattlu, který bral Dyloft téměř rok a teď se bál, že má možná nádory. Clay mu doporučil, aby si co nejdřív zašel k lékaři na rozbor moči. Dal mu také adresu webových stránek a slíbil, že mu hned ráno zašlou informační brožuru. Když hovor skončil, ten muž měl slzy na krajíčku.

18

Zázračný lék Dyloft pronásledovaly další a další špatné zprávy. Objevily se dvě nové lékařské studie, z nichž jedna přesvědčivě dokazovala, že v Ackerman Labs nebyli při výzkumu dostatečně důkladní a ze všech sil tahali za drátky, aby byl lék co nejrychleji schválen.

Špatné zprávy samozřejmě znamenaly výborné zprávy pro právníky a hon nabíral na tempu, jak se k němu přidávali další opozdilci. Pacienti užívající Dyloft dostali písemná varování od Ackerman Labs a od svých lékařů a vzápětí po těchto temných sděleních následovaly hrozivé nabídky od advokátů podávajících skupinové žaloby. Jako velice účinné se ukázaly letáky v poštovních schránkách. Na všech velkých trzích se používaly novinové inzeráty. A čísla horkých linek se každou chvíli objevovala v televizi. Představa, že jim v těle rostou nádory, přiměla téměř všechny uživatele Dyloftu, aby se obrátili na právníka.

Patton French nikdy nezažil, aby se skupinová žaloba dávala dohromady tak snadno. Protože s Clayem dorazili k soudu v Biloxi nejrychleji, jejich žaloba byla zaregistrována jako první. Všichni ostatní žalobci, kteří chtějí využít skupinové žaloby, se k nim budou muset připojit a Kontrolní výbor žalobců si účtoval dodatečné poplatky. Jeden soudce, kterého měl French v kapse, už do výboru jmenoval pět advokátů – Frenche, Claye, Carlose Hernándeze z Miami a dva další staré parťáky z New Orleansu. Teoreticky měl výbor vést velký a složitý soudní proces proti Ackerman Labs. Ve skutečnosti bude ta pětka jen přesouvat dokumenty a snažit se administrativně udržet přibližně padesát tisíc klientů a jejich právníky jakžtakž organizované.

Pacient poškozený Dyloftem měl samozřejmě možnost odmítnout skupinovou žalobu a žalovat Ackerman Labs jako jednotlivec. A jak právníci po celé zemi shromažďovali případy a uzavírali koalice, docházelo nevyhnutelně ke střetům. Někteří nesouhlasili se skupinovou žalobou v Biloxi a chtěli podat vlastní. Někteří nesnášeli Pattona Frenche. Někteří chtěli proces ve vlastní jurisdikci, s nadějí na obrovské odškodné.

Ale French už v podobných bitvách bojoval mnohokrát. Prakticky bydlel ve svém gulfstreamu, létal od pobřeží k pobřeží, scházel se s právníky, kteří shromažďovali případy po stovkách, a dařilo se mu držet křehkou koalici pohromadě. Sliboval, že v Biloxi bude vyrovnání větší.

Každý den mluvil s podnikovým právníkem Ackerman Labs, ostříleným veteránem, který se už dvakrát pokusil odejít do penze, ale generální ředitel mu to nedovolil. Frenchovo sdělení bylo prosté a jasné – dohodněme se na vyrovnání rovnou, bez vašich najatých právníků, protože dobře víte, že s tímhle lékem se nikdy neodvážíte jít před soud. A Ackermani začínali poslouchat.

V polovině srpna French svolal summit největších dyloftových právníků na svůj rozlehlý ranč poblíž Ketchumu v Idahu. Vysvětlil Clayovi, že jeho přítomnost je nezbytná, neboť je členem Kontrolního výboru žalobců a kromě toho se ostatní chlapci strašně chtějí seznámit s tím mladým střelcem, který celou aféru rozpoutal. „A navíc, s těmihle chlápky si nemůžete dovolit zmeškat jedinou schůzku, jinak vás okamžitě bodnou do zad.“

„Přijedu,“ řekl Clay.

„Pošlu vám letadlo,“ nabídl French.

„Ne, díky. Dostanu se tam sám.“

Clay si pronajal Lear 35, hezký malý tryskáč, o dvě třetiny menší než Gulfstream 5, ale protože cestoval sám, celkem to stačilo. Na soukromém terminálu letiště Reagan National, kde se měl sejít s piloty, postávala spousta dalších soukromých cestovatelů. Všichni byli nápadně starší než on a Clay se usilovně snažil předstírat, že mu připadá úplně normální nasednout do letadla, které je určeno pouze pro něj. Jistě, vlastnila ho sice charterová společnost, ale na tři další dny bylo jeho.

Jakmile vzlétli a zamířili k severu, zadíval se dolů na řeku Potomac a na Lincolnův památník a pak se pod ním rychle mihly všechny nápadné stavby v centru Washingtonu. Támhle je budova s jeho kanceláří a o kus dál, ani ne moc daleko, stojí Úřad veřejného obhájce. Co by si Glenda, Jermaine a všichni ostatní, které tam nechal, asi pomysleli, kdyby ho teď viděli?

Co by si myslela Rebecca?

Kdyby jen vydržela ještě měsíc.

Skoro neměl čas na ni vzpomínat.

Vletěli do mraků a město pod ním zmizelo. Za chvíli už nechali Washington za sebou. Clay Carter byl na cestě na tajnou poradu několika z nejbohatších právníků v Americe, odborníků na hromadné žaloby, těch, kteří měli odvahu a sílu jít po krku nejmocnějším korporacím.

A chtěli se s ním seznámit!

Jeho letadlo bylo na letišti Ketchum-Sun Valley ve Friedmanu v Idahu nejmenší. Když pojíždělo kolem gulfstreamů a challengerů, napadla Claye směšná myšlenka, že tenhle letoun nestačí, že by potřeboval větší. Pak se sám sobě zasmál – sedí v kůží obložené kabině learu, který stojí zhruba tři miliony dolarů, a uvažuje, zda by si neměl pořídit něco většího. Aspoň se ještě pořád dokáže sám sobě smát. Co by se z něj stalo, kdyby ho ten smích přešel?

Zastavili vedle povědomého letounu, který měl na ocase číslo 000HŽ. Nula, nula, nula, hromadné žaloby, okřídlený domov samotného Pattona Frenche. Clayův dopravní prostředek vedle něj vypadal jako trpaslík a Clay se na vteřinu na ten nejlepší luxusní tryskáč na světě závistivě zahleděl.

Čekalo na něj objednané vozidlo, za volantem seděl člověk přestrojený za kovboje. Naštěstí nebyl příliš upovídaný a Clay si mohl pětačtyřicetiminutovou jízdu vychutnat v klidu. Stoupali do hor po klikatých silničkách, které se stále zužovaly. Jak se dalo čekat, Pattonův ranč byl úhledný jako z pohlednice a zbrusu nový. Obytný dům připomínal srub, ale měl tolik poschodí a přistavěných křídel, že by se v něm dala umístit docela velká advokátní kancelář. Jiný kovboj vzal Clayovi zavazadlo. „Pan French na vás čeká vzadu na terase,“ prohlásil, jako by tu Clay byl již mnohokrát.

Když Clay skupinku právníků objevil, mluvilo se právě o Švýcarsku – které soukromé lyžařské středisko je tam nejlepší. Chvilku poslouchal a čekal, až si ho všimnou. Ostatní čtyři členové Kontrolního výboru žalobců se povalovali v křesílkách, dívali se na panorama hor, kouřili tmavé doutníky a upíjeli ze svých sklenic. Když zaregistrovali Clayův příchod, vyskočili, jako by do soudní síně vstoupil soudce. Během prvních tří minut nadšené konverzace se dozvěděl, že je „geniální“, „mazaný“, „kurážný“ a, což ho pobavilo nejvíc, „vizionář“.

„Musíte nám prozradit, jak jste na Dyloft narazil,“ řekl Carlos Hernández.

„To z něj nedostanete,“ zavolal French, který právě Clayovi míchal do sklenice nějakou dabelskou směs.

„No tak,“ naléhal Wes Saulsberry, Clayův nejnovější přítel. Během následujících minut měl Clay zjistit, že Wes vydělal před třemi lety zhruba půl miliardy na odškodném od tabákových firem.

„Musel jsem odpřisáhnout mlčení,“ řekl Clay.

Dalším právníkem z New Orleansu byl Damon Didier, kterého Clay slyšel mluvit na jednom semináři během toho víkendu, kdy se přidal ke Kruhu právníků. Didier měl kamenný výraz a ocelově chladné oči a Clay si vzpomínal, jak už tehdy nedokázal uvěřit, že by takový člověk někdy mohl udělat dojem na porotu. Rychle se dozvěděl, že Didier narazil na zlatý důl, když se na jezeru Pontchartrain potopila výletní loď plná vysokoškoláků.

Tihle právníci by vážně potřebovali řády a vyznamenání, jako váleční hrdinové. Tady tu mi dali za výbuch tankeru, kde přišlo o život dvacet lidí. Já mám tenhle za ty kluky, co uhořeli na ropné plošině. Tahle velká je za kampaň proti Hubenému Benovi. A tohle je válka proti tabáku. Tohleto zase bitva proti lékařským asociacím.

Jelikož Clay žádné válečné historky neměl, jenom poslouchal. Tarvan by je porazil, jenže tenhle příběh nikdy nikomu prozradit nemůže.

Sluha v kovbojské košili informoval pana Frenche, že za hodinu se bude podávat večeře. Odešli dolů do herny, kde stály kulečníkové stoly a všude byly velké obrazovky. Postával tam snad tucet bílých mužů – popíjeli, debatovali a někteří drželi kulečníková tága. „Zbytek spiklenců,“ pošeptal Clayovi Hernández.

Patton ho skupince představil. Jména, obličeje a místa původu mu rychle splývala. Seattle, Houston, Topeka, Boston a další města, která si nezapamatoval. Jo, ještě Effingham v Illinois. Všichni chválili tohoto „geniálního“ mladého advokáta, který je šokoval odvážným útokem na Dyloft.

„Viděl jsem vaši reklamu hned první večer, co ji vysílali,“ prozradil mu jakýsi Bernie z Bostonu. „O Dyloftu jsem nikdy předtím neslyšel. Takže jsem zavolal na vaši horkou linku a tomu vlídnému chlapíkovi na druhé straně jsem nakecal, že ten lék beru a podobně, však to znáte. Pak jsem se kouknul na webovou stránku. Bylo to skvělé. Řekl jsem si:,Doběhli tě, kámo.‘ Za tři dny jsem už vysílal číslo vlastní horké linky na Dyloft.“

Všichni se rozesmáli, pravděpodobně proto, že to udělali podobně. Claye nikdy nenapadlo, že by jiní právníci mohli telefonovat na jeho horkou linku a prohlížet si jeho webové stránky, aby mu mohli ukrást klienty. Ale proč ho to vlastně překvapuje?

Když ho konečně přestali vychvalovat, French oznámil, že chce pár věcí probrat ještě před večeří, která bude mimochodem zahrnovat i vynikající výběr australských vín. Clayovi se už točila hlava z kvalitního kubánského doutníku a prvního koktejlu s vodkou. Byl tady zdaleka nejmladší a v každém ohledu si připadal jako zelenáč. Zejména když došlo na pití. Zjistil, že má kolem sebe opravdové profíky.

Nejmladší právník. Nejmenší tryskáč. Žádné historky z bojů. Nejslabší játra. Clay usoudil, že je nejvyšší čas dospět.

Všichni se nahrnuli kolem Frenche, který si takovéhle chvilky zjevně užíval. Začal: „Jak víte, strávil jsem spoustu času s Wicksem, tím podnikovým právníkem od Ackermanů. Řečeno stručně a jasně, stojí o vyrovnání a chtějí se dohodnout rychle. Dostávají rány ze všech stran a touží shodit celou tu věc ze stolu, co nejdřív to půjde. Supi, včetně nás, se už stahují. Až budou vědět, na kolik je ta záležitost s Dyloftem přijde, můžou restrukturovat nějaké dluhy a firma se snad dokáže udržet. Poslední, o co by stáli, je vleklý spor na mnoha frontách, kde budou ze všech stran padat drtivé rozsudky. A taky se jim nechce strkat desítky milionů obhájcům.“

„Chudáci,“ prohodil někdo.

„V časopise Business Week se objevily nějaké mlhavé narážky na bankrot,“ ozval se někdo jiný. „Už tuhle pohrůžku použili?“

„Ještě ne. A ani nečekám, že by to udělali. Ackerman má až příliš mnoho aktiv. Právě jsme dokončili finanční analýzu – ráno si nad těmi čísly sedneme – a naši chlapci si myslí, že korporace má na dyloftové vyrovnání dvě až tři miliardy.“

„Kolik toho pokryjí z pojistky?“

„Jen tři sta milionů. Korporace se už rok pokouší střelit svoji kosmetickou divizi. Chtějí za ni miliardu. Skutečná hodnota dělá asi tři čtvrtiny té částky. Mohli by se jí zbavit za půl miliardy a získat tak dost hotovosti, aby uspokojili naše klienty.“

Clay si už všiml, že o klientech se mluví málokdy.

Supi se nahrnuli blíž k Frenchovi, který pokračoval: „Musíme rozhodnout o dvou věcech. Zaprvé, kolik potenciálních žalobců tam venku je. Zadruhé hodnotu každého z těch případů.“

„Tak je sečteme,“ navrhl nějaký Texasan. „Já mám tisícovku.“

„Já osmnáct set,“ připojil French. „Carlosi?“

„Dva tisíce,“ odpověděl Hernández, který si už začal dělat poznámky.

„Wesi?“

„Devět set.“

Právník z Topeky měl šest set případů, což bylo nejméně. Dva tisíce bylo zatím nejvyšší číslo, ale French si to nejlepší nechával na konec. „Clayi?“ řekl a všichni zbystřili.

„Tři tisíce dvě stě,“ prohlásil Clay a podařilo se mu udržet kamennou tvář. Jeho nově nalezené bratry to však docela potěšilo. Nebo se tak aspoň tvářili.

„To je náš hoch,“ vykřikl někdo pochvalně.

Clay tušil, že pod těmi srdečnými úsměvy a pochvalami se skrývá veliká závist.

„Dohromady to dělá čtyřiadvacet tisíc,“ ohlásil po chvilce Carlos.

„Myslím, že to můžeme klidně zdvojnásobit, čímž se přiblížíme padesáti, což je číslo, které odhadují i Ackermani. Dvě miliardy děleno padesáti tisíci dělá čtyřicet tisíc na jeden případ. To není špatný začátek.“

Clay sám v duchu počítal – čtyřicet tisíc dolarů krát jeho tři tisíce dvě stě případů rovná se něco přes sto dvacet milionů. A jedna třetina z toho… V tu chvíli mu mozek vypověděl službu a podlomila se mu kolena.

„Ví ta korporace, v kolika případech se objevily zhoubné nádory?“ zeptal se Bernie z Bostonu.

„Ne, to ještě neurčili. Odhadují přibližně jedno procento.“

„To dělá pět set případů.“

„A minimální vyrovnání je milion dolarů na každý.“

„Což znamená další půl miliardy.“

„Milion je směšná částka.“

„V Seattlu by úmrtí v důsledku účinku toho léku vyšlo na pět milionů.“

„Vždyť tady vlastně mluvíme o zabití z nedbalosti.“

Jako obvykle měl každý z advokátů nějaký názor, který potřeboval sdělit, a sdělovali ho všichni najednou. Jakmile French opět nastolil pořádek, navrhl: „Pánové, co kdybychom si dali večeři?“

Večeře znamenala fiasko. Jídelní stůl tvořil obrovský masiv naleštěného dřeva, které pocházelo z kmene jediného stromu, velkolepého a majestátního červeného javoru, jenž rostl po celá staletí, než padl za oběť bohaté Americe. U stolu mohlo večeřet najednou dobře čtyřicet lidí. Ten večer jich k němu zasedlo osmnáct a naštěstí se rozsadili dost daleko od sebe, takže nedošlo na rány pěstí.

V místnosti, kde se nacházela samá vyhraněná individua a každý z přítomných se považoval za největšího právníka, jakého kdy bůh stvořil, byl nejotravnějším náfukou Victor K. Brennan, hlučný Texasan z Houstonu, který mluvil s otřesným přízvukem. U třetí nebo čtvrté skleničky vína, když už spořádal polovinu svých tlustých steaků, si Brennan začal stěžovat, že očekávané částky u jednotlivých případů jsou příliš malé. Měl čtyřicetiletého klienta, který vydělával těžké prachy a teď měl kvůli Dyloftu v měchýři zhoubné nádory. „Jakákoli porota v Texasu by mi přiřkla deset milionů na odškodném a dalších dvacet jako náhradu škody s trestní funkcí,“ vychloubal se. Většina ostatních s ním souhlasila. Někteří ho dokonce trumfovali výkřiky, že by na svém domácím hřišti získali při procesu ještě víc. French se neochvějně držel teorie, že pokud hrstka poškozených dostane miliony, drtivá většina odejde jen s málem. Brennan nesouhlasil, ale dělalo mu problémy najít protiargumenty. Byl přesvědčen, ačkoli to nemohl dokázat, že Ackerman Labs mají víc peněz, než dávají najevo.

V tomhle se názory různily, ale postoje se měnily tak rychle a koalice byly tak krátkodobé, že Clay nedokázal poznat, co si většina z přítomných myslí. French zpochybnil Brennanovo tvrzení, že by bylo tak lehké dokázat souvislost choroby s lékem. „Vy přece máte dokumentaci, ne?“ zeptal se Brennan.

„Clay nějaké dokumenty má. Ackermani o tom ještě nevědí. A vy jste je neviděli. A možná je ani neuvidíte, pokud se pokusíte vycouvat z té skupinové žaloby.“

Vidličky a nože se zastavily ve vzduchu, když všech sedmnáct právníků (s výjimkou Claye) začalo křičet. Číšníci z jídelny raději vycouvali. Clay si skoro dokázal představit, jak se krčí v kuchyni za pracovními pulty. Brennan se chtěl s někým pohádat. Wes Saulsberry odmítal ustoupit. Padala stále drsnější slova. A uprostřed celého toho randálu se Clay podíval na konec stolu a uviděl, jak Patton French čichá ke skleničce, pomalu upíjí, zavírá oči a hodnotí další značku vína.

Kolik takových hádek už French asi zažil? Určitě nejméně stovku. Clay zakrojil do svého steaku.

Jakmile se přítomní trochu uklidnili, Bernie z Bostonu řekl vtip o katolickém knězi a všichni vybuchli smíchy. Asi tak pět minut si vychutnávali jídlo a pití, než Albert z Topeky navrhl, že by mohli zkusit dotlačit Ackerman Labs k bankrotu. Už to udělal dvakrát, jiným firmám, s velice uspokojivými výsledky. V obou případech využily dotyčné podniky zákony o bankrotech, aby obešly banky a další své věřitele, čímž pouze zajistily větší peníze pro Alberta a tisíce jeho klientů. Ti, kdo byli proti, začali vznášet námitky, Albert se urazil a brzy už zuřila další hádka.

Hádali se kvůli všemu – znovu kvůli dokumentaci, o tom, zda se vzdát rychlého vyrovnání a tlačit na soudní proces, o místě konání procesu, o klamavé reklamě, o tom, jak získat další klienty, o výdajích, o honorářích. Clayovi se svíral žaludek a nepřispěl k debatě ani slovem. Zdálo se, že ostatní si dokážou vychutnávat jídlo a zároveň přitom vést dvě nebo tři hádky najednou.

Zkušenosti, opakoval si Clay.

Po nejdelší večeři Clayova života je French odvedl dolů, zpátky ke kulečníkovým stolům, kde už čekal koňak a další doutníky. Muži, kteří si uplynulé tři hodiny vztekle nadávali, nyní společně popíjeli a bavili se jako nejlepší kamarádi. Při první příležitosti Clay vyklouzl ven a s jistými obtížemi našel svůj pokoj.

Vystoupení Barryho a Harryho bylo naplánováno na desátou hodinu dopolední v sobotu ráno, což byla právě tak doba, kdy se všichni vyspali z kocoviny a vpravili do sebe vydatnou snídani. French jim poskytl možnost zarybařit si v okolí nebo si zastřílet do terče, ale žádná z těch nabídek nezlákala jediného právníka.

Barry a Harry měli v New Yorku firmu, která se nezabývala ničím jiným než rozbory finanční situace žalovaných firem. Měli zdroje, kontakty, špehy a reputaci lidí, kteří dokážou proniknout rovnou pod kůži a odhalit pravý stav věcí. French pro ně poslal letadlo čistě za tím účelem, aby zde předvedli hodinovou prezentaci. „Přišlo nás to na dvě stě táců,“ zašeptal hrdě Clayovi, „a necháme si to od Ackerman Labs proplatit. Jen si to představte.“

Pracovali jako sehraný tým; Barry měl na starosti obrázky a Harry pracoval s ukazovátkem – dva profesoři na stupínku. Stáli vepředu v malé zasedací síni, která se nacházela o patro níž než kulečníkové stoly. Právníci byli pro jednou zticha.

Ackerman Labs měly pojistku nejméně na 500 milionů – 300 milionů z pojištění o zákonné odpovědnosti a dalších 200 milionů od zajišťovny. Celková zpráva o příjmech byla komplikovaná, a aby ji vysvětlili, museli Harry a Barry mluvit zároveň. Místností létala čísla a procenta a zasypávala všechny přítomné.

Hovořili také o kosmetické divizi Ackermanů, která by při rychlém odprodeji mohla vynést 600 milionů. Dále měli továrnu na plasty v Mexiku, které se korporace chtěla zbavit za 200 milionů. Vysvětlit strukturu dluhů Ackerman Labs zabralo dalších patnáct minut.

Bairy a Harry byli rovněž právníci, a tak dokázali celkem přesně odhadnout pravděpodobnou reakci firmy na katastrofu takového rozsahu, jakou znamenala skupinová žaloba ohledně Dyloftu. Od Ackermanů by bylo rozumné rychle nabídnout postupné vyrovnání. „Lívancové vyrovnání,“ vysvětlil Harry.

Clay si byl jist, že je jediným člověkem v místnosti, který nemá tušení, co je lívancové vyrovnání.

„V první fázi by šlo o dvě miliardy pro všechny žalobce úrovně jedna,“ pokračoval Harry a naštěstí pro Claye se pustil do vysvětlování principu takového plánu.

„Myslíme, že to by mohli udělat během devadesáti dnů,“ dodal Barry.

„Fáze dvě by zahrnovala půl miliardy pro žalobce úrovně dvě, kteří mají zhoubné nádory, ale nezemřou.“

„A fáze tři by zůstala pět let otevřená, aby pokryla všechny případy úmrtí.“

„Myslíme, že Ackermani jsou schopni zaplatit dvě celé pět až tři miliardy v průběhu příštího roku a další půl miliardy během pěti let.“

„Jestliže budete žádat víc, hrozí vám paragraf jedenáct.“

„Což bychom v případě této firmy nedoporučovali. Příliš mnoho bank má příliš mnoho prioritních nároků.“

„A bankrot by výrazně omezil přísun peněz. Trvalo by tři až pět let, než by se dosáhlo slušného vyrovnání.“

Právníci se samozřejmě chtěli chvíli hádat. Obzvlášť Vincent z Pittsburghu byl vytrvalý ve snaze udělat dojem na ostatní svou zběhlostí ve finančnictví, ale Harry a Barry ho rychle usadili. Po hodině odešli na ryby.

V přední části místnosti je vystřídal French. Všechny diskuse byly uzavřené. Hádky skončily. Přišel čas domluvit plán.

Prvním krokem bylo sehnat další případy. Každý sám za sebe. Zajatci se neberou. Jelikož zatím dali dohromady zhruba polovinu, venku byla ještě spousta dyloftových žalobců. Musíme je najít. Je třeba se zaměřit na drobné právníky, co mají jen dvacet třicet případů, a nahnat je do houfu. Udělejte, co bude třeba, abychom ty klienty dostali.

Druhým krokem bude jednání o vyrovnání s Ackerman Labs, k němuž dojde za šedesát dní. Naplánuje ho Kontrolní výbor žalobců a rozešle pozvánky.

Třetím krokem pak bude cílené úsilí udržet všechny v rámci jedné skupinové žaloby. Čím víc, tím líp. Ti, kdo se chtějí skupinové žalobě vyhnout a zajistit si vlastní proces, nebudou mít přístup k těm zdrcujícím dokumentům. Prosté a jednoduché. Taky drsné, ale tohle je drsný svět.

Každý právník v místnosti měl námitky proti některým částem plánu, ale aliance vydržela. Vypadalo to, že v případě Dyloftu dojde k nejrychlejšímu vyrovnání v dějinách skupinových žalob, a advokáti už větřili peníze.

19

Další reorganizace v nové firmě proběhla stejně chaoticky jako ta předchozí, a ze stejných důvodů – příliš mnoho nových klientů, příliš mnoho nového papírování, málo lidí, nejasná hierarchie a velmi volný manažerský styl, neboť nikdo ze šéfů nikdy předtím žádný tým neřídil, možná s výjimkou slečny Glickové. Tri dny poté, co se Clay vrátil z Ketchumu, za ním Paulette a Jonah zašli do kanceláře s dlouhým seznamem naléhavých problémů. Ve vzduchu visela vzpoura. Všichni měli nervy napjaté k prasknutí a únava situaci jen zhoršovala.

Podle nejaktuálnějších odhadů měla firma nyní 3320 dyloftových případů, a jelikož všechny byly zbrusu nové, vyžadovaly okamžitou péči. Bez Pauletty, která se neochotně ujala role vedoucí kanceláře, bez Jonaha, který trávil deset hodin denně na počítačovém systému ve snaze přimět ho, aby udržel krok s počtem případů, a samozřejmě bez Claye, protože on byl šéf a musel dávat interview a jezdit do Idaha, firma nyní měla dva právníky a deset advokátních asistentů, z nichž kromě Rodneyho neměl žádný víc než tři měsíce praxe. „Dobré od těch špatných ještě nerozpoznám,“ přiznala Paulette. „Na to je moc brzo.“

Odhadovala, že každý advokátní asistent dokáže zvládnout sto až dvě stě případů. „Tihle klienti jsou vyděšení,“ vysvětlovala. „Jsou vyděšení, protože mají ty nádory. Jsou vyděšení, protože o Dyloftu se všude píše a mluví. Sakra, jsou vyděšení, protože jsme je vyděsili k smrti.“

„Potřebují si s někým promluvit,“ dodal Jonah. „A chtějí, aby u toho telefonu seděl právník, ne nějaký uštvaný advokátní asistent, který je bere jako na běžícím pásu. Bojím se, že hodně brzo začneme o klienty přicházet.“

„Nebudeme přicházet o klienty,“ opáčil Clay při vzpomínce na všechny ty sympatické žraloky, s nimiž se právě seznámil v Idahu a kteří by se jeho nespokojených klientů velice rádi ujali.

„Topíme se v dokumentaci,“ navázala Paulette opět na Jonaha a Clayovu poznámku přešla bez komentáře. „Každý předběžný laboratorní test se musí analyzovat a pak ověřit. Právě teď máme asi tak čtyři sta lidí, kteří potřebují další vyšetření. To by mohly být ty vážné případy; tihle pacienti možná umírají, Clayi. Jenže někdo musí koordinovat jejich lékařskou péči s doktory. A to prostě nezvládáme, chápeš?“

„Já tě poslouchám,“ ujistil ji Clay. „Kolik právníků potřebujeme?“

Paulette se unaveně podívala na Jonaha. Neměli připravenou odpověď. „Deset?“ navrhla.

„Nejmíň deset,“ doplnil Jonah. „Deset hned, okamžitě, a možná později další.“

„Zesilujeme inzerci,“ oznámil Clay.

Rozhostila se dlouhá unavená pauza, během níž Jonah a Paulette přemýšleli, co to bude znamenat. Informoval je o hlavních otázkách, které se v Ketchumu probíraly, ale podrobnosti jim nesdělil. Ujistil je, že každý případ, který získali, se brzy bohatě vyplatí, ale odhady výše vyrovnání si nechával pro sebe. French ho varoval, že by mohli hodně tratit, kdyby se něco proláklo, a u takhle neprověřeného personálu je lepší sdělovat jim jen to nejnutnější.

Jedna advokátní kancelář sídlící ve stejné ulici právě propustila pětatřicet svých společníků. Špatná hospodářská situace, klesající příjmy, mluvilo se o plánované fúzi; ať už byl důvod jakýkoli, v D. C. se ta zpráva dostala na první stránky novin, neboť tenhle obor obvykle odolával všem ranám osudu. Nucené propouštění? V advokacii? Ve Washingtonu?

Paulette navrhla, že by mohli některé z těch vyhozených partnerů najmout – nabídnout jim smlouvu na jeden rok bez jakýchkoli záruk postupu. Clay slíbil, že je hned zítra ráno obtelefonuje. Zajistí také dodatečné kancelářské prostory a vybavení.

Jonah přišel s poměrně neobvyklým nápadem najmout na jeden rok nějakého lékaře, který by koordinoval testy a lékařskou dokumentaci. „Můžeme ulovit čerstvého absolventa a dát mu sto táců ročně,“ řekl. „Nebude mít sice moc zkušeností, ale koho to zajímá? Nechceme po něm, aby operoval, ale jenom vyřizoval papíry.“

„Zařiď to,“ požádal ho Clay.

Další na Jonahově seznamu byla webová stránka. Díky televizní reklamě se stala nesmírně populární, ale potřebovali by někoho na plný úvazek, aby reagoval na dotazy. A navíc se musela téměř každý týden upravovat – bylo třeba dodávat informace o vývoji skupinové žaloby a nejnovější špatné zprávy o Dyloftu. „Všichni ti klienti zoufale shánějí informace, Clayi,“ dodal Jonah.

Pro ty, kteří neměli přístup na internet, a podle Paulettina odhadu šlo nejméně o polovinu jejich klientů, bylo klíčové připravovat informační bulletin. „Potřebujeme na plný úvazek jednoho člověka, který by ten bulletin sestavoval a rozesílal,“ řekla.

„Můžeš někoho sehnat?“ zeptal se Clay.

„Asi ano.“

„Tak to udělej.“

Podívala se na Jonaha, jako by měla na srdci něco nepříjemného a chtěla, aby to řekl on. Jonah hodil svůj poznámkový blok na stůl a zapraskal klouby na rukou. „Clayi, utrácíme tu šílenou spoustu peněz,“ začal. „Jsi si jistý, že víš, co děláš?“

„Ne, ale myslím si to. Prostě mi věřte, ano? Brzo vyděláme fakt velké prachy. Ale aby se to povedlo, musíme nějakou hotovost utratit.“

„A ty tu hotovost máš?“ zeptala se Paulette. „Jo.“

Pace se chtěl sejít pozdě večer na skleničku v jednom georgetownském baru, kousek od Clayova nového domu. Do města zajel jen nakrátko a jako vždy hovořil velice neurčitě o tom, kde byl a jaký požár kde hasil. Trochu změnil šatník a nyní dával očividně přednost hnědé barvě – hnědé špičaté boty z hadí kůže, hnědé semišové sako. Nejspíš jde o součást jeho maskování, říkal si Clay. V polovině prvního piva se Pace zmínil o Dyloftu a vyšlo najevo, že ať už se momentálně podílí na čemkoli, pořád to nějak souvisí s Ackerman Labs.

Clay s elánem začátečníka barvitě popsal svůj výlet na Frenchův ranč, lupičskou bandu, s kterou se tam seznámil, a rozhádanou tříhodinovou večeři, při níž byli všichni opilí a mluvili jeden přes druhého. Zmínil i vystoupení Barryho a Harryho. Nedumal nad tím, zda by měl Paceovi takové podrobnosti prozrazovat, protože Pace stejně věděl víc než kdokoli jiný.

„Barry a Hairy jsou dost proslulí,“ řekl Pace, jako by šlo o nějaké postavy z podsvětí.

„Podle všeho se ve své práci vyznají, a když za to berou dvě stě táců, taky by sakra měli.“

Clay vyprávěl o Carlosi Hernándezovi, Wesu Saulsberrym a Damonu Didierovi, svých nových kamarádech z Kontrolního výboru žalobců. Pace prohlásil, že o nich všech už slyšel.

Nad druhým pivem se Pace zeptal: „Prodal jste akcie Ackermanů, že?“ Rozhlédl se kolem, ale nikdo je neposlouchal. Seděli v poloprázdném studentském baru.

„Sto tisíc akcií po dvaačtyřiceti dolarech padesáti,“ řekl Clay hrdě.

„Dneska skončily na třiadvaceti.“

„Já vím. Počítám to každý den.“

„Je načase koupit je zpátky. Nejlépe hned zítra táno.“

„Něco se chystá?“

„Ano, a když už v tom budete, kupte za třiadvacet všechno, co můžete, a pak je chvíli podržte, než houpačka vyletí zase nahoru.“

„Až kam by asi tak měla vyletět?“

„Na dvojnásobek.“

O šest hodin později, ještě před svítáním, byl Clay v kanceláři a snažil se připravit na další hektický den. Napjatě také čekal na začátek obchodování na burze. Jeho seznam věcí k vyřízení měl hned dvě stránky a téměř všechno na něm se týkalo obrovského úkolu, jak urychleně sehnat deset nových právníků a opatřit jim nějaké pracovní prostory. Vypadalo to beznadějně, ale Clay neměl na vybranou. V půl osmé vytáhl ze sprchy jednoho realitního agenta. V osm třicet měl desetiminutový pohovor s čerstvě vyhozeným mladým právníkem jménem Oscar Mulrooney. Ten chudák byl jedním z nejlepších studentů na Yale, slovutné firmy se o něj přetahovaly a po pár letech, když jedna megafirma explodovala, ho fúze připravila o místo. Byl také dva měsíce ženatý a zoufale sháněl práci. Clay ho okamžitě najal za 75 000 $ ročně. Mulrooney měl čtyři přátele, rovněž z Yale, kteří také skončili na ulici. Clay mu nakázal, ať je přivede.

deset ráno zavolal svému makléři a odkoupil zpět své akcie Ackermanů, čímž vydělal 1,9 milionu dolarů a nějaké drobné. Během stejného telefonátu vzal celý zisk a nakoupil za něj dalších dvě stě tisíc akcií po třiadvaceti dolarech, přičemž využil i svou marži a nějaký povolený kredit na účtu. Celé dopoledne pak sledoval na internetu pohyby trhu. Nic se nedělo.

Oscar Mulrooney se v poledne vrátil se svými přáteli; všichni byli dychtiví jako skautíci. Clay najal i ty ostatní a pak jim dal za úkol pronajmout zařízení vlastních kanceláří, nechat si zapojit telefony a zařídit vše, co je třeba, aby mohli zahájit novou kariéru v advokátní firmě specializované na hromadné žaloby. Oscara pověřil sehnáním dalších pěti advokátů, kteří si rovněž budou muset vybavit kanceláře, a tak dál a tak dál.

Zrodila se Yaleská pobočka.

sedmnáct hodin východního času korporace PhiloProduct oznámila, že odkoupí od akcionářů kmenové akcie Ackerman Labs po padesáti dolarech za akcii, což byla fúze s cenovkou 14 miliard. Clay sledoval finanční drama na velké obrazovce v zasedací síni sám, neboť všichni ostatní zvedali ty zatracené telefony. Televizní stanice zaměřené na nonstop ekonomické zpravodajství se tou zprávou téměř dusily. CNN chvatně vyslalo reportéry do White Plains ve státě New York, kde bylo hlavní sídlo Ackerman Labs. Obcházeli tam před hlavní branou, jako by očekávali, že poražená korporace vyjde ven a rozpláče se do kamery.

Nekonečná řada odborníků a analytiků trhu vykládala nejrůznější nepodložené názory. Dyloft se zmiňoval od začátku velmi často. Ačkoli Ackerman Labs měly celá léta mizerný management, nebylo pochyb, že příčinou jejich konečného pádu je právě Dyloft.

Že by výrobcem Tarvanu byla firma PhiloProduct? Paceův klient? Zmanipulovali Claye, aby si zajistili fúzi za 14 miliard? Ale mnohem víc ho znepokojovalo, jaké důsledky to může mít pro budoucnost Ackerman Labs a Dyloftu. Bylo sice vzrušující počítat, kolik opětovně vydělal na akciích Ackermanů, ale musel se sám sebe ptát, zda to neznamená konec dyloftového snu.

Po pravdě řečeno však neměl možnost to zjistit. Stal se malým hráčem v obrovské partii mezi dvěma mamutími korporacemi. Ackerman Labs mají spoustu aktiv, ujišťoval se. A vyrobily velmi špatný produkt, který poškodil mnoho lidí. Spravedlnost zvítězí.

Patton French mu zavolal z letadla; právě se vznášel někde mezi Floridou a Texasem a doporučil Clayovi, aby asi tak hodinu rozhodně zůstal na telefonu. Kontrolní výbor žalobců musí uspořádat telefonickou konferenci. Jeho sekretářka ji právě domlouvá.

Za hodinu se ozval znovu – to už byl na pevné zemi v Beaumontu, kde se měl nazítří sejít s nějakými právníky, kteří objevili jakýsi lék na cholesterol a potřebovali jeho pomoc, případy, které vynesou tuny peněz, ale každopádně volá, protože se mu nepodařilo zbytek kontrolního výboru sehnat. Už si promluvil s Barrym a Harrym z New Yorku a těm ta fúze s Philo nedělá starosti. „Ackermani drží dvanáct milionů svých akcií, které mají nyní cenu nejméně padesát dolarů za jednu, ale možná to bude ještě víc, až se prach usadí. Hodnota jejich kmenového jmění právě vzrostla o šest set milionů. Navíc musí fúzi schválit vláda a ti obvykle chtějí vyjasnit všechny právní tahanice, než řeknou ano. A kromě toho je firma Philo vyhlášená svou neochotou nechat se zatáhnout do soudních sporů. S poškozenými se vyrovnávají rychle a tiše.“

To zní jako Tarvan, napadlo Claye.

„Celkem vzato je to dobrá zpráva,“ prohlásil French a někde za ním se rozvrčel fax. Clay skoro viděl, jak neklidně přechází ve svém gulfstreamu, který čeká na povolení k odletu na beaumontském letišti. „Budu vás informovat,“ dodal ještě French a zavěsil.

20

Rex Crittle chtěl kázat, chtěl požadovat záruky, chtěl varovat, chtěl nabádat, ale jeho klienta, který seděl u stolu naproti němu, hrozivá čísla zjevně vůbec nezaskočila.

„Vaše firma je šest měsíců stará,“ začal Crittle a zadíval se na Claye přes brýle na čtení. Před sebou měl hromadu účetních zpráv. Důkazní materiál! Nezvratné důkazy, že tu směšnou firmičku jménem Advokátní kancelář J. Claye Cartera II. vede parta idiotů. „Vaše režijní náklady začínaly na impozantních pětasedmdesáti tisících měsíčně – tři právníci, jeden advokátní asistent, sekretářka, vysoký nájem, pěkná kancelář. Nyní to dělá půl milionu měsíčně a náklady každým dnem rostou.“

„Člověk musí peníze utrácet, aby je vydělal,“ opáčil Clay, zatímco upíjel kávu a evidentně si vychutnával rozhořčení svého účetního. To byl znak dobrého cifršpiona – když si s výdaji lámal hlavu víc než jeho klient.

„Ale vy je nevyděláváte,“ upozornil ho Crittle opatrně. „Za poslední tři měsíce jste nevykázali žádný zisk.“

„Byl to dobrý rok.“

„Jistě. Patnáct milionů na honorářích znamená opravdu skvělý rok. Problém je, že se ty peníze vypařují. Minulý měsíc jste utratil čtrnáct tisíc dolarů za pronájem letadel.“

„Když už jste se o tom zmínil, napadlo mě, že bych si jedno koupil. Potřeboval bych, abyste to propočítal.“

„Propočítávám to právě teď. Nemáte nejmenší důvod ke koupi soukromého letadla.“

„O to nejde. Jde o to, jestli si to můžu dovolit, nebo ne.“

„Ne, nemůžete si dovolit letadlo.“

„Vydržte, Rexi, záchrana je už na dohled.“

„Předpokládám správně, že mluvíte o těch dyloftových případech? Čtyři miliony dolarů na reklamu. Tři tisíce měsíčně za webovou stránku Dyloftu. A teď tři tisíce měsíčně za dyloftový bulletin. Všichni ti advokátní asistenti v Manassasu. Všichni ti noví právníci.“

„Myslím, že hlavní otázkou bude, jestli si ho mám vzít na pětiletý leasing, nebo ho zaplatit rovnou.“ – „Co?“

„Gulfstream.“

„Co je to gulfstream?“

„Nejlepší soukromý tryskový letoun na světě.“

„Co byste proboha dělal s gulfstreamem?“

„Létal v něm.“

„A proč přesně si myslíte, že ho potřebujete?“

„Je to nejoblíbenější letadlo mezi velkými specialisty na hromadné žaloby.“

„Aha, to dává smysl.“

„Věděl jsem, že to pochopíte.“

„A máte nějakou představu, kolik asi tak stojí?“

„Čtyřicet, pětačtyřicet milionů.“

„Nerad vám to říkám, Clayi, ale vy čtyřicet milionů dolarů nemáte.“

„Máte pravdu. Nejspíš si ho vezmu na leasing.“

Crittle si sundal brýle a zamnul si dlouhý tenký nos, jako by ho náhle prudce rozbolela hlava. „Podívejte, Clayi, já jsem jenom váš účetní. Ale nejsem si jist, jestli máte někoho jiného, kdo by vám poradil, že byste měl zpomalit. Nespěchejte, kamaráde. Vydělal jste jmění, tak si ho užívejte. Nepotřebujete obrovskou firmu s tolika právníky. Nepotřebujete trysková letadla. Co přijde potom? Jachta?“

„Ano.“

„To myslíte vážně?“

„Ano.“

„Myslel jsem, že lodě nesnášíte.“

„Nesnáším. Ta loď bude pro mého otce. Můžu si ji odečíst z daní?“

„Ne.“

„Ale určitě ano.“

„Jak?“

„Budu ji pronajímat, pokud ji zrovna nebudu sám potřebovat.“

Crittle nechal nos na pokoji, opět si nasadil brýle a prohlásil: „Jsou to vaše peníze, příteli.“

Sešli se v New York City, na neutrální půdě, v omšelém plesovém sále starého hotelu poblíž Central Parku, což bylo poslední místo, kde by někdo očekával tak důležitou schůzku. Na jedné straně stolu seděl Kontrolní výbor žalobců v případě Dyloftu, všech pět jeho členů včetně mladého Claye Cartera, který měl pocit, jako by tam vůbec nepatřil. Za nimi pak posedávali nejrůznější asistenti, společníci a poskoci v žoldu pana Pattona Frenche. Naproti seděl tým Ackermanů pod vedením Cala Wickse, zkušeného veterána právních sporů. Doprovázel je stejný počet pomocníků.

Před týdnem vláda schválila fúzi s Philo Products za 53 $ na jednu akcii, což pro Claye znamenalo další zisk zhruba ve výši šesti milionů. Polovinu z něj uložil na zahraniční účet, jako železnou rezervu. Úctyhodnou firmu založenou před stoletím bratry Ackermanovými tedy měla skutečně pohltit Philo, korporace, která měla roční příjem stěží poloviční, ale mnohem méně dluhů a mnohem chytřejší vedení.

Jakmile se Clay usadil, rozložil před sebou dokumenty a pokusil se přesvědčit sám sebe, že sem sakra opravdu patří, postřehl, nebo se mu to aspoň zdálo, že se ňa něj někteří lidé z druhé strany stolu ošklivě mračí. Zástupci Ackerman Labs konečně na vlastní oči spatřili toho mládence z D. C., který se zjevil odnikud a zahájil jejich dyloftovou noční můru.

Patton French si s sebou sice vzal spoustu poradců, ale žádné nepotřeboval. Okamžitě se ujal řízení schůzky a zanedlouho zmlkli všichni až na Wickse, který mluvil, pouze když to bylo nutné. Celé dopoledne se pokoušeli určit přesný počet případů. Skupinová žaloba z Biloxi zahrnovala 36 700 žalobců. Skupina odpadlických advokátů z Georgie jich sehnala 5200 a vyhrožovali, že podají vlastní, nezávislou skupinovou žalobu. French si byl celkem jistý, že je dokáže přemluvit, aby si to rozmysleli. Někteří další právníci se od skupinové žaloby odtrhli a plánovali sólové soudní procesy ve vlastní jurisdikci, ale ani ti nedělali Frenchovi starosti. Neměli v ruce zásadně důležité dokumenty a nebylo ani pravděpodobné, že by si je dokázali opatřit.

Čísla létala sem a tam a Claye to brzy začalo nudit. Jediné číslo, které ho zajímalo, bylo 5380 – jeho podíl na Dyloftu. Pořád měl víc klientů než kterýkoli další právník, ačkoli French sám ho skvěle dotáhl a sehnal jich něco přes pět tisíc.

Po třech hodinách nonstop statistiky se domluvili, že si dají hodinovou pauzu na oběd. Výbor žalobců se odebral do apartmá nahoře, kde všichni jedli sendviče a pili pouze vodu. French začal okamžitě telefonovat – mluvil a hulákal zároveň. Wes Saulsberry dostal chuť nadýchat se trochu čerstvého vzduchu a pozval Claye, aby se s ním šel projít kolem bloku. Bloumali po Páté avenue kousek od Central Parku. Byla půlka listopadu, vzduch svěží a mrazivý, po ulici poletovalo spadané listí. V New Yorku bývalo touto dobou příjemně.

„Hrozně rád sem jezdím a hrozně rád odsud odjíždím,“ prohlásil Saulsberry. „Právě teď je v New Orleansu třicet nad nulou a devadesátiprocentní vlhkost.“

Clay jenom poslouchal. Příliš ho zaměstnávalo napětí té chvíle; vyrovnání, od něhož je dělily pouze hodiny, obrovské palmáre, naprostá svoboda z toho, že je mladý, svobodný a tak bohatý.

„Kolik je vám let, Clayi?“ zeptal se Wes.

„Jednatřicet.“

„Když mně bylo jednatřicet, dosáhli jsme s mým tehdejším partnerem vyrovnání v případě jednoho výbuchu na tankeru a vydělali spoustu prachů. Hrozný případ, uhořelo tam víc než deset lidí. Rozdělili jsme si osmadvacet milionů na palmáre, přesně půl na půl. Můj partner vzal svých čtrnáct milionů a odešel do výslužby. Já jsem svůj podíl investoval do sebe. Vybudoval jsem advokátní kancelář plnou zapálených právníků, opravdu talentovaných lidí, kteří svou práci milují. Postavil jsem si uprostřed New Orleansu kancelářskou budovu a pořád najímal nejlepší lidi, jaké jsem našel. Teď máme skoro devadesát právníků a během posledních deseti let jsme shrábli na palmáre osm set milionů dolarů. A můj bývalý partner? Smutný případ. Člověk přece neodchází do důchodu ve třiatřiceti, to není normální. Většinu prachů vrazil do koksu. Má za sebou tři mizerná manželství. Propadl hazardním hrám. Přede dvěma lety jsem ho najal jako advokátního asistenta za šedesát tisíc ročně a upřímně řečeno, za ty peníze nestojí.“

„Nenapadlo mě odejít na odpočinek,“ řekl Clay. Byla to lež.

„Nedělejte to. Brzy vyděláte hromadu peněz a zasloužíte si je. Tak si je užijte. Pořiďte si letadlo, kupte hezkou jachtu, domek na pláži, zimní byt v Aspenu, všechny ty příjemné hračky. Ale opravdové peníze vražte zpět do firmy. Nechte si poradit od člověka, který to zažil.“

„No tak děkuju za radu.“

Odbočili na Třiasedmdesátou ulici a zamířili k východu. Saulsberry ještě nedomluvil. „Víte něco o těch soudních případech, které se týkají barviv s olovem?“

. „Vlastně ne.“

„Nejsou tak proslulé jako spory ohledně nekvalitních léků, ale zatraceně výnosné. Začal jsem s tím já sám, asi před deseti lety. Mezi naše klienty patří školy, kostely, nemocnice a kancelářské budovy, které mají na stěnách spoustu olova. Moc nebezpečná věcička. Žalovali jsme výrobce těch barev, v několika případech došlo k vyrovnání. Zatím to dělá pár miliard. Každopádně, během vyšetřování jedné z těch firem jsem narazil na další hezkou malou hromadnou žalobu, která by vás mohla zajímat. Sám se do toho pustit nemůžu, je tam nějaký problém se střetem zájmů.“

„Poslouchám.“

„Ta firma sídlí v Reedsburgu v Pensylvánii a vyrábí maltu, kterou zedníci používají při stavbě rodinných domů. Není na tom nic technicky složitého, ale mohlo by jít o zlatý důl. Ukázalo se, že s jejich maltou jsou problémy. Nějaká špatná série. Asi po třech letech se začíná drolit. A jakmile se vydrolí malta, padají cihly. Celá věc se omezuje na oblast Baltimoru, týká se to přibližně dvou tisíc domů. A majitelé si toho právě začínají všímat.“

„Jaké jsou škody?“

„Oprava jednoho domu vyjde tak na patnáct tisíc.“

Patnáct tisíc krát dva tisíce domů. Se smlouvou postavenou tak, že palmáre právního zástupce činí jednu třetinu, by výsledný zisk dělal deset milionů. Clay se v těchto počtech už celkem zdokonalil.

„Podle mě bude celkem jednoduché to dokázat,“ pokračoval Saulsberry. „Firma o problému ví. Neměli by dělat potíže s vyrovnáním.“

„Rád bych se na to podíval.“

„Pošlu vám tu složku, ale budete mi muset zaručit, že veškeré informace, které jsem vám předal, zůstanou důvěrné.“

„Chcete podíl?“

„Ne. To je moje poděkování za Dyloft. A samozřejmě, pokud někdy v budoucnu dostanete příležitost mi službu oplatit, ocenil bych to. Takhle někteří z nás pracují, Clayi. Bratrstvo specialistů na hromadné žaloby je plné podrazáků a egomaniaků, ale někteří z nás se snaží starat se jeden o druhého.“

Pozdě odpoledne Ackerman Labs přistoupily na minimální částku 62 000 $ pro každého z dyloftových žalobců ze skupiny jedna, tedy těch, kteří měli nezhoubné nádory, odstranitelné poměrně jednoduchým chirurgickým výkonem, jehož cenu korporace uhradí. Do této kategorie spadalo přibližně čtyřicet tisíc žalobců a peníze měli dostat okamžitě. Většina následného dohadování se týkala metod, které se použijí k posouzení nároků na odškodné. Jakmile byla nanesena otázka honorářů pro právní zástupce, rozpoutala se zuřivá hádka. Stejně jako většina ostatních měl i Clay smlouvu založenou na nepředvídatelném výsledku sporu, která mu poskytovala nárok na jednu třetinu získané částky, ale při podobných vyrovnáních se procenta obvykle snižovala. Probíral se složitý vzorec, o němž se všichni přeli, přičemž se French choval až přehnaně agresivně. Koneckonců, šlo o jeho peníze. Ackermani nakonec přistoupili na honoráře ve výši osmadvaceti procent v případě skupiny jedna.

Žalobci skupiny dvě byli ti, kteří měli zhoubné nádory, a jelikož jejich léčba zabere měsíce či roky, výše vyrovnání zůstala otevřená. Tam se neprobírala ani žádná horní hranice vyrovnání, což byl podle Barryho a Harryho důkaz, že v pozadí pracuje Philo Product a vypomáhá Ackermanům s financemi. V případě skupiny dvě měli advokáti získat 25 procent, ačkoli Clayovi nebylo jasné proč. French chrlil čísla tak rychle, že ho nikdo nedokázal sledovat.

Do třetí skupiny spadali ti žalobci z druhé skupiny, kteří na následky Dyloftu zemřou. Protože dosud k žádnému úmrtí nedošlo, tato otázka rovněž zůstala otevřená. Palmáre bylo stanoveno na dvaadvacet procent.

V sedm večer se rozešli s úmyslem opět se sejít následujícího dne, aby probrali podrobnosti ohledně skupin dvě a tři. Ve výtahu French podal Clayovi nějakou listinu. „Na jeden den docela slušný výdělek,“ řekl s úsměvem. Bylo to shrnutí Clayových případů a předpokládaných honorářů, včetně sedmiprocentního navýšení za jeho roli v Kontrolním výboru žalobců.

Jeho očekávaný hrubý zisk v případě skupiny jedna činil 106 milionů dolarů.

Když konečně zůstal sám, postavil se k oknu ve svém pokoji a díval se, jak na Central Park padá soumrak. Tarvan ho přece jen dostatečně nepřipravil na šok z okamžitého zbohatnutí. Byl ochromený, neschopný slova, celou věčnost stál nehybně u okna a silně přetíženým mozkem se mu honily nesouvislé myšlenky. Hodil do sebe dvě neředěné whisky z minibaru, ale neměly sebemenší účinek.

Stále od okna zavolal Paulettě, která telefon vzala při prvním zazvonění. „Povídej,“ vyhrkla, jakmile poznala jeho hlas.

„První kolo skončilo,“ řekl.

„Nenapínej mě!“

„Právě jsi vydělala deset milionů dolarů,“ prohlásil – slova mu vycházela z úst, ale hlas jako by patřil někomu jinému.

„Nelži mi, Clayi.“ Zajíkla se.

„Je to pravda. Nelžu.“

Rozhostila se krátká pauza, neboť Paulette se rozplakala. Mlčky čekal; posadil se na kraj postele a na okamžik měl taky chuť dát se do pláče. „Proboha,“ opakovala dvakrát.

„Zavolám ti znovu za pár minut,“ slíbil Clay.

Jonah byl ještě v kanceláři. Do telefonu křičel a pak ho odhodil a vyrazil shánět Rodneyho. Clay je zdálky slyšel mluvit. Bouchly dveře, Rodney zvedl telefon a řekl: „Poslouchám.“

„Tvůj podíl je deset milionů,“ prohlásil Clay potřetí s pocitem, že takovouhle příležitost hrát si na Santa Clau– se už nikdy mít nebude.

„Bože, bože, bože,“ mumlal Rodney. Jonah v pozadí něco hulákal.

„Taky tomu nedokážu uvěřit,“ zamumlal Clay. Na vteřinu si Rodneyho představil za jeho starým stolem v ÚVO, obklopeného složkami a papíry, s fotografiemi manželky a dětí připíchnutými na zdi – dobrý člověk, který tvrdě pracuje za velmi nízký plat.

Co asi řekne ženě, až za pár minut zavolá domů?

Jonah zvedl sluchátko na paralelní lince a chvíli probírali právě ukončené jednání – kdo tam byl, kde se to konalo, jak to probíhalo? Nedokázali přestat mluvit, ale Clay řekl, že musí ještě jednou zavolat Paulettě.

Když ty zprávy předal, dlouho seděl na posteli a bylo mu smutno z vědomí, že už nemá komu zavolat. Mohl by se sejít s Rebekou, zase slyšet její hlas, cítit ji a dotýkat se jí. Mohli by si koupit dům v Toskánsku nebo na Maui nebo kdekoli jinde, kde by se jí líbilo. Mohli by tam žít docela šťastně s tuctem dětí a bez příbuzných, jen s chůvami, služebnými a kuchařkami, možná i s majordomem. Dvakrát do roka by ji posílal tryskáčem domů, aby se mohla pohádat s rodiči.

Nebo by třeba Van Hornovi nebyli tak příšerní, kdyby přinesl do rodiny přibližně sto milionů – nemohli by je shrábnout, ale mohli by se jimi chlubit.

Zaťal zuby a vytočil její číslo. Byla středa, v ten den se v klubu Potomac nikdy nic moc nedělo. Určitě bude doma. Po třech zazvoněních řekla: „Haló,“ a zvuk jejího hlasu ho zasáhl jako úder.

„Ahoj, tady Clay,“ řekl a snažil se, aby to znělo nonšalantně. Nepromluvili spolu šest měsíců, ale ledy prolomili okamžitě.

„Ahoj, cizinče,“ pozdravila ho. Srdečně.

„Jak se máš?“

„Dobře, spousta práce jako obvykle. A ty?“

„Asi tak stejně. Jsem v New Yorku kvůli vyrovnání v pár případech.“

„Slyšela jsem, že se ti daří dobře.“

Slabá slova. „Není to zlé. Nemůžu si stěžovat. Jak to jde v práci?“

„Už mi zbývá jen šest dní.“

„Tys dala výpověď?“

„Ano. Víš, plánuju svatbu.“

„Slyšel jsem. Kdy se to koná?“

„Dvacátého prosince.“

„Nedostal jsem pozvánku.“

„Žádnou jsem ti neposlala. Myslela jsem, že by se ti tam nechtělo.“

„Asi ne. Víš určitě, že se chceš vdát?“

„Nemůžeme mluvit o něčem jiném?“

„Vlastně není o čem.“

„Chodíš s někým?“

„Ženské mě nahánějí po celém městě. Kde ses s tím chlápkem seznámila?“

„A koupil sis dům v Georgetownu?“

„To už je dávno.“ Ale potěšilo ho, že to věděla. Možná byla na jeho nečekaný úspěch zvědavá. „Ten chlap je červ,“ řekl.

„No tak, Clayi. Nebuď protivný.“

„Je to červ a ty to víš, Rebeko.“

„Já zavěsím.“

„Neber si ho, Rebeko. Proslýchá se, že je gay.“

„Je to červ. Je gay. Co ještě? Tak to vysyp, Clayi, třeba se ti uleví.“

„Nedělej to, Rebeko. Tvoji rodiče ho sežerou zaživa. A navíc vaše děti budou vypadat jako on. Spousta malých červíčků.“

Zavěsila.

Natáhl se na postel, zadíval se na strop a v duchu stále slyšel její hlas. Tvrdě ho zasáhlo pochopení, že mu pořád strašně schází. Z myšlenek ho vytrhlo zařinčení telefonu. Volal Patton French – je ve foyer a limuzína čeká. V následujících třech hodinách proběhne večeře a vypije se spousta vína. Někdo to dělat musí.

21

Všichni účastníci museli odpřísáhnout mlčenlivost. Právníci podepisovali mnohastránkové dokumenty, v nichž slibovali, že veškeré informace týkající se dyloftového jednání a vyrovnání budou považovány za přísně důvěrné. Než odjeli z New Yorku, Patton French svých kolegům sdělil: „Do osmačtyřiceti hodin se to objeví v novinách. Tu informaci podstrčí novinářům Philo a cena jejich akcií se okamžitě zvedne.“

Nazítří ráno Wall Street Journal skutečně otiskl článek O Dyloftu a samozřejmě ze všeho vinil právníky. Specialisté na hromadné žaloby si vynutili rychlé vyrovnání, zněl titulek. Nejmenované zdroje říkaly spoustu věcí. Podrobnosti byly přesné. Na první kolo vyrovnání bude vyčleněno 2,5 miliardy, s rezervou ve výši 1,5 miliardy na vážnější případy.

Akcie Philo Product zahájily obchodování na 82 S za jednu a rychle vyskočily na 85. Jeden analytik prohlásil, že investory zpráva o vyrovnání uklidnila. Korporace bude schopna zvládnout náklady, které žaloba představovala. Žádné zdlouhavé soudní procesy. Žádná hrozba obrovského odškodného od nevyzpytatelných porot. V tomto případě se podařilo advokáty zkrotit a nejmenované zdroje z Philo to prohlašovaly za vítězství. Clay měl zprávy puštěné v televizi ve své kanceláři.

Musel rovněž odrážet telefonáty od reportérů. V jedenáct se dostavil jeden novinář z Wall Street Journalu, v doprovodu fotografa. Během předběžné debaty Clay zjistil, že žurnalista toho o vyrovnání ví stejně tolik jako on sám. „Tyhle věci se nikdy neutají,“ prohlásil. „Věděli jsme, v kterém hotelu jste se schovávali.“

Mimo záznam Clay odpověděl na všechny otázky. Oficiálně odmítl vyrovnání komentovat. Nabídl ovšem pár faktů o sobě, zejména o svém rychlém vzestupu z hlubin ÚVO na pozici milionáře specializovaného na hromadné žaloby, to vše během několika měsíců, o firmě, kterou budoval, a tak dál. Už před sebou ten článek viděl a připadal mu báječný.

Druhý den ráno si ho ještě před svítáním přečetl na internetu. Byl tam jeho obličej, na jedné z těch příšerných karikatur, kterými byl Journal proslulý, a hned nad ním stálo: Král advokátů, ze 40 000 na 100 000 000 dolarů ročné behem šesti měsíců. Podtitulek zněl: „Právo je prostě úžasné!“

Byl to velmi dlouhý článek, a celý o Clayovi. Psali tam o jeho dětství v D. C., o jeho otci, o Georgetownské právnické fakultě. Obsahoval i pár pochvalných výroků z úst Glendy a Jermaina z ÚVO, komentář od jednoho jeho bývalého profesora, na něhož Clay dávno zapomněl, a krátké shrnutí té záležitosti s Dyloftem. Nejlepší část tvořil dlouhý rozhovor s Pattonem Frenchem, v němž „vyhlášený odborník na hromadné žaloby“ popsal Claye Cartera jako „naši nejjasnější mladou hvězdu“, „odvážného“, „a významnou novou sílu, s níž je třeba počítat“. „Americké korporace by se měly při zvuku jeho jména třást,“ pokračoval ten náfuka. A na závěr řekl:,,Není pochyb, že Clay je nejnovějším králem hromadných žalob.“

Clay si článek přečetl dvakrát, pak ho e-mailem poslal Rebece a dolů připsal: „Rebeko, prosím, počkej, Clay.“ Poslal jí to do bytu i domů, a když už se do toho dal, smazal osobní poznámku dole a odfaxoval článek do kanceláře BVH Group. Svatba se měla konat za měsíc.

Poté, co konečně dorazil do kanceláře, mu slečna Glicková podala hromádku vzkazů – asi polovina z nich byla od bývalých kolegů z práv, kteří ho žertem žádali o půjčku, druhá polovina pak od nejrůznějších novinářů. V kanceláři vládl ještě větší zmatek než obvykle. Paulette, Jonah a Rodney se stále vznášeli na obláčku a nedokázali se soustředit. Všichni klienti se dožadovali svých peněz.

Naštěstí Yaleská pobočka pod stále lepším vedením pana Oscara Mulrooneyho zasáhla a sestavila plán, jak přežít do vyrovnání. Clay Mulrooneyho přestěhoval do kanceláře na stejné chodbě, kde se nacházela ta jeho, zdvojnásobil mu plat a dal mu za úkol, ať se s tím chaosem nějak vypořádá.

Clay potřeboval pauzu.

Protože cestovní pas Jarretta Cartera nenápadně zabavilo americké ministerstvo spravedlnosti, měl poněkud omezené možnosti pohybu. Nebyl si ani příliš jistý, zda by se mohl vrátit do vlasti, ačkoli se o to šest let vůbec nepokusil. Ta pololegální dohoda, která mu pomohla uniknout z města bez žaloby, měla spoustu háčků. „Raději bychom se měli omezit na Bahamy,“ sdělil Clayovi do telefonu.

Odletěli z Abaka v soukromém letadle typu Cessna Citation V, další hračce, kterou Clay nedávno objevil. Mířili na třicet minut letu vzdálené Nassau. Jarrett počkal, dokud se nevznesli do vzduchu, a pak syna vyzval: „Tak povídej.“ Už do sebe lil pivo. Na sobě měl odřené džínové šortky, sandály a starou rybářskou čepici, takže každým coulem vypadal jako vystěhovalec vyhnaný na ostrovy, kde žije pirátským životem.

Clay si také otevřel pivo a pak začal s Tarvanem a skončil u Dyloftu. Jarrettovi se donesly nějaké zvěsti o synově úspěchu, ale nikdy nečetl noviny a ze všech sil se snažil zprávy z domova nebrat na vědomí. Potřeboval další pivo, aby strávil představu advokátní kanceláře, která má pět tisíc klientů najednou.

Při zmínce o sto milionech zavřel oči a zbledl, nebo spíš získal o něco světlejší bronzový odstín, a větrem ošlehané čelo se zvlnilo hustými vráskami. Zavrtěl hlavou, napil se a pak se rozesmál.

Clay mluvil dál – chtěl vysvětlování dokončit, než přistanou.

„Co budeš s těmi penězi dělat?“ zeptal se Jarrett, pořád v šoku.

„Utrácet jako blázen.“

Před letištěm v Nassau chytili taxík, žlutý cadillac z roku 1974, jehož řidič během čekání kouřil trávu. Kupodivu je bezpečně odvezl do hotelu a kasina Sunset na Paradise Island, naproti přístavu v Nassau.

Jarrett se vydal k blackjackovým stolům; v kapse měl pět tisíc v hotovosti, které mu syn věnoval. Clay si koupil opalovací krém a zamířil k bazénu. Potřeboval slunce a bikiny.

Ta loď byla dvacetimetrový katamarán postavený výrobcem luxusních plachetnic z Fort Lauderdale. Kapitán/prodejce byl popudlivý starý Brit jménem Maltbee a vypomáhal mu vychrtlý bahamský lodník. Maltbee nadával a prskal, dokud nevyjeli z přístavu Nassau do zátoky. Mířili na jižní okraj průlivu, aby si užili půl dne zářivého slunce a klidné vody a zároveň důkladně otestovali člun, o němž Jarrett prohlásil, že by mohl vydělávat opravdové peníze.

Když vypnuli motor a na stěžně vyletěly plachty, Clay si šel dolů prohlédnout kajutu. Údajně tu mohlo spát osm lidí plus dva členové posádky. Bylo to trochu těsné, ale vlastně všechno na lodích mělo dětskou velikost. Ve sprše by se člověk nemohl ani otočit. Hlavní ložnice by se vešla do jeho nejmenšího šatníku. Život na plachetnici.

Podle Jarretta se rybařením vydělat nedalo. Klienti se objevovali jen sporadicky. Aby byla loď zisková, musel by vyjíždět s klienty každý den, a na to šlo o příliš těžkou dřinu. Lodníci neustále měnili místo. Spropitné bylo malé. Většina klientů se dala snést, ale těch protivných se objevovalo dost na to, aby člověka práce přestala bavit. Dělal kapitána nájemného rybářského člunu už pět let a vybíralo si to svou daň.

Skutečné peníze byly v pronajímání soukromých plachetnic malým skupinkám boháčů, kteří chtěli na lodi pracovat, ne se nechat obskakovat. Jachtaři, kteří to napůl myslí vážně. Seberte skvělou loď – svou vlastní loď, pokud možno bez dalších závazků – a vezměte klienty na měsíční plavbu po Karibiku. Jarrett měl kamaráda z Freeportu, který už roky provozoval dvě takové lodě a vydělával opravdové peníze. Trasu si klienti naplánovali sami, zvolili časový plán a zastávky, vybrali si jídlo i pití a pak vyrazili na měsíc na moře, jen s kapitánem a prvním důstojníkem. „Deset táců týdně,“ říkal Jarrett. „Navíc můžeš plachtit, užívat si vítr, slunce a moře, nikam nespěcháš. Na rozdíl od rybaření, kde prostě musíš chytit velkého marlina, jinak se všichni namíchnou.“

Když se Clay vynořil z kajuty, Jarrett stál u kormidla a vypadal nesmírně spokojeně, jako by takovéhle skvělé jachty řídil celá léta. Clay se procházel po palubě a protahoval se na slunci.

Chytili vítr a začali prořezávat klidnou vodu zátoky směrem k východu, Nassau se ztrácelo v dálce. Clay se svlékl do šortek a natřel se krémem; právě začínal podřimovat, když se vedle něj vynořil Maltbee.

„Váš táta říká, že prachy jsou vaše.“ Maltbeeovy oči se skrývaly za tmavými slunečními brýlemi.

„To má vlastně pravdu.“

„Ta loď stojí čtyři melouny, je prakticky nová, jedna z našich nejlepších. Postavili ji pro jednoho z těch internetových milionářů, co o peníze přišel rychlejc, než je vydělal. Pěkná parta ubožáků, jestli chcete znát můj názor. Každopádně, loď nám zůstala na krku. Obchody se hýbají pomalu. Nechali bychom vám ji za tři miliony, a prakticky by vás měli obvinit z krádeže. Když ji zaregistrujete podle bahamských zákonů jako charterovou společnost, máte k dispozici spoustu daňových triků. Neumím je vysvětlit, ale v Nassau máme právníka, co se postará o papíry. Když ho zastihnete střízlivýho.“

„Já jsem taky právník.“

„Tak proč jste střízlivý?“

Cha, cha, cha; oba se rozpačitě zasmáli.

„Co snižování hodnoty?“ zeptal se Clay.

„Velký, dost velký, ale zase, tohle je pro vás právníky. Já jsem jen obchodník. Ale řekl bych, že vašemu starýmu pánovi se zamlouvá. Takovýhle lodě jsou odsud přes Bermudy až po Jižní Ameriku největší hit. Bude vydělávat.“

Tohle mu vykládal prodejce, a ještě k tomu špatný. Kdyby Clay tátovi koupil loď, snil maximálně o tom, že se výdaje a příjmy vyrovnají a nestane se z toho černá díra na finance. Maltbee zmizel stejně rychle, jako se objevil.

O tři dny později Clay podepsal smlouvu, v níž se zavazoval zaplatit za loď 2,9 milionu dolarů. Právník, jenž skutečně během žádné ze dvou schůzek, které s ním Clay měl, nebyl úplně střízlivý, zaregistroval bahamskou firmu pouze na Jarrettovo jméno. Loď měla být pro otce dárkem od syna, aktivem ukrytým na ostrovech podobně jako Jarrett sám.

Poslední večer v Nassau, zatímco večeřeli v zadní místnosti nějakého sešlého saloonu plného drogových dealerů, daňových podvodníků a neplatičů výživného, prakticky výhradně Američanů, Clay okusoval krabí maso a konečně položil otázku, s níž si lámal hlavu už týdny. „Je nějaká možnost, že by ses mohl vrátit do Států?“

„Proč?“

„Věnovat se právu. Stát se mým partnerem. Soudit se a zase nakopávat něčí zadky.“

Nad tou otázkou se Jarrett usmál. Představil si, že by otec a syn pracovali spolu. Potěšilo ho, že Clay vůbec chtěl, aby se vrátil do kanceláře, k řádnému povolání. Ten chlapec žil pod černým mrakem, který po sobě jeho otec nechal. Ale vzhledem k jeho nedávnému úspěchu se ten mrak rozhodně zmenšoval.

„Pochybuju, Clayi. Vzdal jsem se licence a slíbil, že zůstanu v cizině.“

„Chtěl by ses vrátit?“

„Možná abych očistil svoje jméno, ale nikdy bych se nevrátil k advokátní praxi. Je tam příliš mnoho zátěže z minulosti, číhá tam až moc starých nepřátel. Je mi pětapadesát a už jsem trochu starý, abych začínal znovu.“

„Kde budeš za deset let?“

„Takhle já neuvažuju. Nevěřím na kalendáře, plánovací záznamníky a seznamy věcí k vyřízení. Stanovovat si cíle je hloupý americký zvyk. Nic pro mě. Já se snažím zvládnout dnešní den, maximálně si trochu promyslím zítřek, a tím to hasne. Podrobně si plánovat budoucnost je zatracená hloupost.“

„Promiň, že jsem se zeptal.“

„Žij okamžikem, Clayi. Zítřek se o sebe postará sám. A zdá se mi, že teď máš plné ruce práce.“

„Ty peníze by mě měly zaměstnat.“

„Nerozházej je, Clayi. Vím, že ti to připadá skoro nemožné, ale divil by ses. Za chvíli se kolem tebe vynoří spousta nových kamarádů. A ženské se ti budou vrhat kolem krku.“

„Kdy?“

„Jen počkej. Jednou jsem četl takovou knihu – Lehko nabyl, lehko pozbyl nebo tak nějak se to jmenovalo. Spousta příběhů o obrovských majetcích, které se jejich majitelům podařilo rozfofrovat. Fascinující čtení. Sežeň si to.“

„Dík, ale bez toho se fakt obejdu.“

Jarrett si hodil do úst krevetu a změnil téma: „Chystáš se vypomoct mámě?“

„Asi ne. Žádnou pomoc nepotřebuje. Její manžel je bohatý, nevzpomínáš si?“

„Kdy jsi s ní mluvil?“

„Už je to jedenáct let, tati. Proč se zajímáš?“

„Jsem jenom zvědavý. Je to zvláštní. Když si nějakou ženu vezmeš a žiješ s ní pětadvacet let, občas tě napadne, co asi dělá.“

„Mluvme radši o něčem jiném.“

„O Rebece?“

„Další téma.“

„Vyrazíme do kasina. Mám čtyři tisíce nazbyt.“

Když pan Ted Worley z Upper Marlboro v Marylandu dostal tlustou obálku s hlavičkou Advokátní kanceláře J. Claye Cartera II., okamžitěji otevřel. V televizních zprávách se hodně mluvilo o dyloftovém vyrovnání. Pravidelně navštěvoval dyloftovou webovou stránku a čekal na sebemenší znamení, že přišel čas vyzvednout si peníze od Ackerman Labs.

Dopis začínal slovy: „Vážený pane Worley, gratulujeme Vám. V případě Vaší skupinové žaloby proti Ackerman Labs došlo u okresního soudu Jižního okresu státu Mississippi k vyrovnání. Jako žalobce skupiny jedna máte nárok na odškodné ve výši 62 000 $. Vzhledem ke smlouvě o právním zastoupení mezi Vámi a naší advokátní kanceláří bylo z této částky strženo 28 procent jako odměna za právní služby. K tomu byla přičtena částka 1 400 $ za výlohy na žalobu, které byly schváleny soudem. Čistá výše Vašeho odškodného tedy činí 43 240 $. Prosím, podepište přiložené formuláře vyjadřující Váš souhlas s mimosoudním vyrovnáním a potvrzení dokumentace a v přiložené obálce nám je laskavě obratem zašlete zpět.

S pozdravem, Oscar Mulrooney, právní zástupce.“

„Pokaždé je to jiný zatracený právník,“ zamumlal pan Worley, zatímco listoval stránkami. Byla tam kopie soudního příkazu, který vyrovnání schvaloval, upozornění pro všechny účastníky skupinové žaloby a nějaké další papíry, které najednou neměl vůbec chuť číst.

43 240 dolarů! To měla být ta obrovská suma, kterou obdrží od odporné farmaceutické korporace, která dala úmyslně na trh lék, po němž mu v měchýři vyrostly nádory? 43 240 dolarů za měsíce strachu, stresu a nejistoty, zda bude žít, nebo zemře? 43 240 dolarů za utrpení, během něhož mu penisem strkali do měchýře mikroskopický skalpel a zrcátko, aby postupně odstranili čtyři výrůstky a po jednom je skrze jeho penis vytáhli ven? 43 240 dolarů za tři dny, během nichž měl v moči kousky tkáně a krev?

Při té vzpomínce se otřásl.

Zatelefonoval šestkrát, nechal šest rozhořčených vzkazů a šest hodin čekal, než mu pan Mulrooney zavolal zpátky. „Kdo sakra jste?“ začal pan Worley vlídně.

Oscar Mulrooney se během posledních deseti dnů stal odborníkem na podobné telefonáty. Vysvětlil, že je advokát, kterého pověřili případem pana Worleyho.

„Tohle vyrovnání je špatný vtip,“ řekl pan Worley. „Třiačtyřicet tisíc dolarů je zločin.“

„Vaše vyrovnání má hodnotu šedesát dva tisíc, pane Worley,“ upozornil ho Oscar.

„Ale já dostanu jen třiačtyřicet, synku.“

„Ne, dostal jste šedesát dva. Souhlasil jste, že jednu třetinu z té částky odevzdáte svému právnímu zástupci, bez něhož byste nedostal nic. Dohoda o vyrovnání tu částku snížila na osmadvacet procent. Většina právníků si účtuje pětačtyřicet či padesát procent.“

„To mám opravdu štěstí. Tohle v žádném případě nepřijmu.“

Na to Oscar reagoval stručným a vyzkoušeným vyprávěním o tom, že Ackerman Labs si mohou dovolit vyplatit odškodné pouze v určité výši, aby nezkrachovaly, neboť v tom případě by pan Worley dostal ještě méně, pokud vůbec něco.

„To je všechno moc hezké,“ řekl pan Worley. „Jenže já takové vyrovnání nepřijmu.“

„Nemáte na vybranou.“

„To teda sakra mám.“

„Podívejte se na svou smlouvu o právním zastoupení, pane Worley. Je to strana jedenáct v dokumentaci, kterou jste obdržel. Odstavec osm nese název Preautorizace. Když si ten text přečtete, pane, zjistíte, že jste oprávnil tuto kancelář k přijetí jakéhokoli vyrovnání přesahujícího padesát tisíc dolarů.“

„Na to si vzpomínám, ale popsali mi to jako odrazový můstek. Očekával jsem mnohem víc.“

„Vaše vyrovnání už schválil soud, pane. Takhle skupinové žaloby fungují. Jestliže nepodepíšete formulář o přijetí, pak váš podíl zůstane na účtu a nakonec ho obdrží někdo jiný.“

„Jste banda prohnaných podvodníků, víte to? Ani nevím, kdo z vás je horší – jestli firma, co ten lék vyrobila, nebo moji vlastní právníci, kteří mě připravili o spravedlivé odškodné.“

„Je mi líto, že to berete takhle.“

„Houby je vám líto. V novinách se píše, že dostanete sto milionů dolarů. Zloději!“

Pan Ted Worley praštil s telefonem a mrštil papíry přes kuchyň.

22

Na obálce prosincového čísla časopisu Capitol Magazíne byla fotografie Claye Cartera, jak sedí na rohu svého stolu v pěkně zařízené kanceláři, opálený a v obleku od Armaniho docela hezký. Šlo o narychlo připravenou náhradu za původně plánovaný článek s názvem „Vánoce na Potomaku“, obvyklé hlavní vánoční téma, v němž bohatý obstarožní senátor a jeho nová mladá manželka otevřeli své nové soukromé washingtonské sídlo, aby si je všichni mohli prohlédnout. Šťastná dvojice se svou vánoční výzdobou, kočkami a oblíbenými recepty však byla odsunuta do hlubin čísla, neboť v D. C. šlo vždycky v první řadě o peníze a moc. Jak často dostane časopis příležitost otisknout neuvěřitelný příběh chudého mladého právníka, který tak rychle zbohatl?

Na fotografiích byl Clay na verandě svého domu se psem, kterého si vypůjčil od Rodneyho, Clay pózující poblíž lavice porotců v prázdné soudní síni, jako by právě zničil ty zlé chlápky drtivými rozsudky, a samozřejmě Clay, jak myje své nové porsche. Prozradil, že miluje plachtění a má na Bahamách novou loď. Momentálně není v jeho životě žádná důležitá žena a v článku ho okamžitě označili za jednu z nejlepších partií ve městě.

Až úplně vzadu byly obrázky nevěst, doprovázené oznámeními připravovaných sňatků. Každá debutantka, dívka z privátní školy a matadorka soukromých venkovských klubů v D. C. snila o okamžiku, kdy se její snímek objeví na stránkách Capitol Magazíne. Čím větší obrázek, tím důležitější rodina. Proslýchalo se, že soupeřivé matky měří velikost fotografií svých dcer a jejich rivalek pravítkem a pak se bud vychloubají, nebo v sobě léta chovají tajnou zášť.

A právě tam byla Rebecca Van Hornová, nádherná na proutěné lavičce v jakési zahradě – půvabná fotografie, kterou hyzdil pouze obličej jejího ženicha a budoucího manžela, Ctihodného Jasona Shuberta Myerse IV., jenž se k ní tiskl a očividně si pohled do fotoaparátu vychutnával. Svatby jsou pro nevěsty, ne pro ženichy. Tak proč trvají na tom, aby se v oznámeních objevily i jejich tváře?

Bennett a Barbara očividně zatahali za ty správné nitky; mezi asi tak tuctem dalších bylo Rebečino oznámení druhé největší. O šest stránek dál Clay objevil celostránkový inzerát na BVH Group. Úplatek.

Claye hřálo pomyšlení, jakou bolest ten časopis právě v tomto okamžiku působí v domě Van Hornových. Rebečinu svatbu, velkou společenskou událost, do níž Bennett s Barbarou nasypali spoustu peněz, aby ohromili svět, zastínila jejich stará nemesis. Kolikrát asi uvidí jejich dcera své svatební oznámení v Capitol Magazíne? Vždyť se tolik snažili, aby se tam skutečně nedala přehlédnout. A to všechno nyní zničila Clayova bomba.

A ještě s nimi neskončil.

Jonah už oznámil, že vážně uvažuje o odchodu do výslužby. Strávil deset dní na Antigue, ne s jednou dívkou, ale hned se dvěma, a když se vrátil do D. C. v časně prosincové sněhové vánici, prozradil Clayovi, že je duševně a psychicky nezpůsobilý nadále praktikovat právo. Už toho má po krk. Jeho kariéra v advokacii skončila. Sám uvažoval o nějaké plachetnici. Narazil na holku, která ráda plachtila, a protože se právě pokoušela vzpamatovat z mizerného manželství, taky by přivítala nějaký čas na moři. Jonah pocházel z Annapolisu a na rozdíl od Claye plachtil od dětství.

„Potřeboval bych nějakou hloupou krasavici, nejlíp blondýnku,“ řekl Clay, když se zhroutil do křesla naproti Jonahovu stolu. Dveře byly zamčené. Byla středa, něco po šesté večer, a Jonah si právě otevřel první láhev piva. Shodli se na nepsaném pravidle, že před šestou večer se ve firmě pít nebude. Jinak by Jonah začínal už po obědě.

„Nejžádanější svobodný muž ve městě má problémy sehnat holku?“

„Už jsem z toho vypadl. Chci jít na Rebečinu svatbu a potřebuju společnici, která strhne pozornost na sebe.“

„No, to je krása,“ zasmál se Jonah a sáhl do jedné zásuvky ve stole. Typický Jonah – vedl si o ženách statistiku. Prohrabal nějaké papíry a po chvilce našel, co hledal. Hodil na stůl složené noviny. Byla v nich reklama nějakého obchodního domu na spodní prádlo. Nádherná mladá bohyně neměla na dolní části těla prakticky nic a ňadra si jen chatrně zakrývala pažemi. Clay si živě vzpomínal, jak ten inzerát zahlédl ráno, kdy ho otiskli poprvé. Bylo to před čtyřmi měsíci.

„Ty ji znáš?“

„Samozřejmě že ji znám. Nebo si myslíš, že si schovávám reklamy na spodní prádlo jen tak pro potěšení?“

„Nepřekvapilo by mě to.“

„Jmenuje se Ridley. Nebo si tak aspoň říká.“

„Žije tady?“ Clay stále zíral na ohromující černobílou krásu před sebou.

„Pochází z Batumi.“

„To je někde na Jihu?“

„Jo, na jihu Ruska. V Gruzii. Přijela jako studentka na stáž a už nikdy neodjela.“

„Vypadá na osmnáct.“

„Je jí kolem pětadvaceti.“

„Kolik měří?“

„Něco přes metr pětasedmdesát.“

„Už její nohy mají snad metr a půl.“

„Vadí ti to snad?“

Ve snaze působit trochu suverénněji Clay hodil noviny zpět na stůl. „Nějaké nevýhody?“

„Jo, proslýchá se, že je pod obojí.“

„Cože?“

„Že má ráda kluky i holky.“

„Au.“

„Potvrdit to nemůžu, ale spousta modelek to hraje na obě strany. Klidně by to mohla být taky jen pomluva.“

„Chodil jsi s ní.“

„Ne. Kámoška kámošky. Mám ji na seznamu. Jen jsem čekal, jestli se ty zvěsti nepotvrdí. Můžeš to zkusit. Když se ti nebude zamlouvat, najdeme ti jinou dekoraci.“

„Můžeš jí zavolat?“

„Jasně, bez problému. Teď, když je z tebe kluk z první stránky, nejžádanější partie, král advokátů, to bude hračka. Zajímalo by mě, jestli v Gruzii vědí, co jsou hromadné žaloby.“

„Jestli mají štěstí, tak ne. Prostěji zavolej.“

Sešli se na večeři v restauraci, která byla ten měsíc ve Washingtonu nejpopulárnější, v japonském podniku navštěvovaném mladými a bohatými. Ridley vypadala ve skutečnosti ještě lépe než na obrázku. Hlavy se otáčely a krky kroutily, když je vrchní číšník odváděl k prestižnímu stolu. Rozhovory končily v půlce věty. Číšníci kolem nich jen kmitali. Její angličtina byla dokonalá, pouze s mírným cizím přízvukem, který působil exoticky a dělal ji ještě přitažlivější, ačkoli to vůbec nepotřebovala.

Na Ridley by vypadaly dobře i obnošené hadry ze secondhandu. Měla přesně opačný problém – musela se ve výběru oděvů mírnit, aby oblečení nesoupeřilo s nádhernými světlými vlasy, jasně modrýma očima, vysokými lícními kostmi a ostatními dokonalými rysy.

Její pravé jméno bylo Ridal Petashnakoliová, což musela odhláskovat dvakrát, než to Clay dokázal zopakovat. Naštěstí si modelky, stejně jako fotbalisté, vystačily s jediným jménem, takže si říkala prostě Ridley. Nepila alkohol; místo toho si objednala klikvový džus. Clay jen doufal, že si k večeři nedá talíř mrkve.

Ona měla správnou vizáž a on měl správné peníze, a protože ani o jedné z těch věcí nemohli mluvit, chvíli se plácali v hluboké vodě a snažili se najít pevnou půdu pod nohama. Byla Gruzínka, nikoli Ruska, a ani trochu se nezajímala o politiku, terorismus nebo fotbal. Ale filmy! Viděla všechny a všechny se jí strašně líbily. Dokonce i ty příšerné, na které nikdo nechodil. Kasovní propadáky Ridley milovala nejvíc a Clay začínal mít vážné pochybnosti.

Je to jen holka na ozdobu, říkal si. Dneska večeře, později Rebečina svatba a Ridley bude minulostí.

Mluvila pěti jazyky, ale protože většina z nich byla východoevropská, nemohla je nijak zvlášť uplatnit. K jeho velké úlevě si objednala předkrm, hlavní chod i moučník. Rozhovor neplynul příliš hladce, ale oba se snažili. Pocházeli z naprosto rozdílných světů. Právník v něm toužil podrobit ji výslechu jako důležitého svědka: skutečné jméno, věk, krevní skupina, zaměstnání otce, plat, předchozí manželství, sexuální minulost – je pravda, že jsi pod obojí? Ale ovládl se a vůbec nevyzvídal. Jen jednou nebo dvakrát prohodil zkusmou otázku, nic se nedověděl a vrátil se zpět k filmům. Znala každého dvacetiletého béčkového herce a věděla, s kým zrovna chodí – vražedně nudné záležitosti, ale na druhou stranu to možná nebylo tak nudné jako parta právníků rozebírajících svá poslední vítězství nebo vyrovnání v případech zamoření toxickými chemikáliemi.

Clay do sebe hodil sklenku vína a trochu se uvolnil. Pil červené burgundské. Patton French by na něj byl pyšný. Kdyby ho teď mohli vidět jeho kumpáni z Kontrolního výboru žalobců, jak sedí v nóbl restauraci s touhle oslnivou Barbie!

Jedinou špatnou stránkou byla ta ošklivá zvěst. Tahle dívka přece nemůže milovat ženy. Byla příliš dokonalá, příliš nádherná, příliš přitažlivá pro opačné pohlaví. Vysloveně se hodila na roli manželky nějakého pracháče. Ale ještě jedna věc na ní v něm vyvolávala podezření. Jakmile překonal prvotní šok z její krásy, k čemuž potřeboval nejméně dvě hodiny a láhev vína, Clay si uvědomil, že nedokáže proniknout pod povrch. Buďto nebyla její osobnost příliš hluboká, nebo si ji velmi pečlivě hlídala.

Nad dezertem, čokoládovou pěnou, s níž si pohrávala, ale nejedla ji, ji pozval, aby s ním šla na svatební oslavu. Přiznal, že nevěsta je jeho bývalá snoubenka, ale pak zalhal, že spolu nyní vycházejí přátelsky. Ridley pokrčila rameny, jako by chtěla naznačit, že kino by jí bylo milejší. „Proč ne?“ řekla.

Když odbočil na příjezdovou cestu ke klubu Potomac, váha toho okamžiku ho tvrdě zasáhla. Naposledy tohle příšerné místo navštívil před více než sedmi měsíci a absolvoval tu mučivou večeři s Rebečinými rodiči. Tenkrát ukryl svou starou hondu za tenisovými kurty. Nyní předváděl nejnovější model Porsche Carrera. Tenkrát se vyhnul parkovací službě, aby ušetřil peníze. Teď dal tomu klukovi štědré spropitné. Tenkrát byl sám a děsila ho představa několika hodin ve společnosti Van Hornových. Teď doprovázel fantastickou Ridley, která do něj byla zavěšená, kdykoli udělala krok, sukně se jí rozvírala až k pasu, a ať už byli její rodiče kdekoli, rozhodně se mu nepletli do života. Tenkrát si připadal jako vetřelec na posvátné půdě. Dneska by klub Potomac schválil jeho přihlášku na místě, kdyby napsal na šek správná čísla.

„Svatební oslava Van Hornových,“ oznámil strážnému a ten ho gestem vyzval, aby šel dál.

Přišli s hodinovým zpožděním, které bylo dokonale načasované. Plesový sál praskal ve švech a na jednom konci vyhrávala rhythm-and-bluesová skupina.

„Drž se u mě,“ pošeptala mu Ridley, když vešli dovnitř. „Nikoho tady neznám.“

„Neboj se,“ opáčil Clay. Zůstat jí nablízku mu nedělalo problémy. A přestože předstíral opak, ani on tu nikoho neznal.

Hlavy se okamžitě začaly otáčet. Lidé šokované otevírali ústa. Muži, kteří už měli trochu upito, bez rozpaků civěli na Ridley, když se svým partnerem postupovala kupředu. „Hej, Clayi!“ zavolal někdo, a když se Clay ohlédl, spatřil usměvavý obličej Randyho Spina, kolegy z práv, který pracoval v jedné megafirmě a za normálních okolností by v tomto prostředí nikdy Claye neoslovil. Kdyby na sebe náhodou narazili na ulici, Spino by možná prohodil: „Jak se vede?“ a ani nezvolnil krok. Ale nikdy by ho nevzal na vědomí v soukromém venkovském klubu, zejména v takovém, kde se vyskytovala spousta důležitých podnikatelů a právníků z velkých kanceláří.

Ale teď byl tady, nabízel Clayovi ruku a zároveň předváděl Ridley všechny svoje zuby. Následoval ho malý dav. Spino se ujal slova a představoval všechny své dobré přátele svému dobrému příteli Clayi Carterovi a Ridley bez příjmení. Sevřela Clayův loket ještě pevněji. Všichni muži ji chtěli pozdravit.

A aby se přiblížili k Ridley, museli prohodit pár slov s Clayem, takže trvalo jen pár vteřin, než někdo řekl: „Hej, Clayi, gratuluju, žes tak skvěle dostal Ackerman Labs.“ Clay toho člověka, co mu gratuloval, nikdy v životě neviděl. Předpokládal, že je to právník, nejspíš z nějaké významné kanceláře, pravděpodobně z takové, která zastupovala velké korporace jako Ackerman Labs, a ještě než dotyčný větu dokončil, věděl, že ta falešná chvála pramení ze závisti. A z touhy prohlédnout si zblízka Ridley.

„Díky,“ zamumlal Clay, jako by to znamenalo jen další nudný den v kanceláři.

„Sto melounů. Páni!“ Tenhle obličej patřil také cizímu muži, který navíc vypadal dost opile.

„Půlku z toho spolknou daně,“ podotkl Clay. Kdo si dneska vystačí jen s padesáti miliony?

Dav kolem vybuchl smíchy, jako by Clay právě pronesl ten nejlepší fór, jaký kdy kdo vymyslel. Kolem se shlukovali další a další lidé, samí muži, přitahovaní oslnivou blondýnkou, která jim připadala vzdáleně povědomá. Možná ji v barvě a oblečenou nedokázali poznat.

Jeden školometský, úřednický týpek prohodil: „My zastupujeme Philo. A páni, fakt se nám ulevilo, když se ten průšvih s Dyloftem urovnal.“ Takhle postižená byla většina washingtonských právníků. Každá velká korporace na světě měla právní zástupce v D. C., alespoň formálně, a tak jakýkoli spor či dohoda vyvolávaly mezi místními advokáty zemětřesení. V Thajsku vybuchne rafinerie a nějaký právník řekne: „Jo, zastupujeme Exxon.“ Z drahého filmu je propadák: „Máme Disneyho.“ Džípu selžou brzdy a při nehodě zahyne pět lidí: „Forda máme my.“ Tuhle hru už Clayovi předváděli tak dlouho, že se mu z ní začalo dělat opravdu zle.

Já mám Ridley, chtělo se mu říct, takže ruce pryč.

Na pódiu někdo něco oznamoval a místnost se ztišila. Chystal se tanec ženicha a nevěsty, poté měla tančit nevěsta se svým otcem, ženich se svou matkou a tak dál. Lidé obklopili parket. Kapela začala hrát „Kouř ti stoupá do očí“.

„Je moc hezká,“ pošeptala mu Ridley přímo do pravého ucha. To skutečně byla. A tančila s Jasonem Myersem, který, přestože byl o pět centimetrů menší, jako by pro ni byl jediným člověkem na světě. Usmívala se a zářila, když pomalu kroužili sálem. Nevěsta musela odvádět většinu práce sama, protože ženich byl dost prkenný.

Clay měl chuť vrhnout se do útoku, rozrazit dav a vší silou Myerse praštit. Zachránil by svou dívku, odvedl ji pryč, a kdyby je její matka náhodou našla, na místě by ji zastřelil.

„Ty ji pořád ještě miluješ, viď?“ šeptala Ridley.

„Ne, mezi námi to skončilo.“

„Ale ano. Já to poznám.“

„Ne.“

Novomanželé dnes večer někam odjedou a naplní své manželství, ačkoli Clay znal Rebeku dost důvěrně, aby věděl, že rozhodně sexuálně neabstinovala. Nejspíš vzala tohohle červa Myerse a v posteli ho zaučila. Šťastlivec. Všechno, co ji naučil Clay, teď předávala někomu jinému. Nebylo to fér.

Bolelo ho dívat se na ty dva a ptal se sám sebe, proč vlastně přijel. Chtěl to celé uzavřít. Znamenalo to poslední sbohem. Ale taky chtěl, aby ho Rebecca viděla, aby ho viděla s Ridley a poznala, že se mu vede výborně a vůbec ji nepostrádá.

Sledovat při tanci Buldozera Bennetta bylo bolestné z jiných důvodů. Hlásil se k té bělošské taneční škole, která propaguje tanec bez pohybu nohou, a když se pokusil zavrtět zadkem, kapela nedokázala potlačit smích. Tváře už měl zarudlé od příliš mnoha skleniček koňaku.

Jason Myers tančil s Barbarou Van Hornovou, která zdálky vypadala, jako by si dala jedno či dvě další kola se svým plastickým chirurgem. Navlékla se do šatů, které byly sice pěkné, ale o několik čísel menší, takže přebytečný tuk dělal na nesprávných místech boule, jako by se chystal najednou osvobodit a rozprsknout se kolem. Na tváři měla ten nejfalešnější úsměv, jakého je lidský obličej schopen – ovšem bez vrásek, díky nepřirozenému vyhlazení kůže – a Myers jí škleb oplácel, jako by ti dva byli odjakživa nejlepší kamarádi. Už teď ho bodala do zad a on byl příliš pitomý, aby to poznal. Bohužel ona to nejspíš nevěděla taky. Měla to prostě v povaze.

„Nechtěla byste si zatančit?“ zeptal se kdosi Ridley.

„Zmizte,“ doporučil mu Clay mile a pak ji sám odvedl na parket, kde už lidi začínali křepčit na docela slušné staré hity. Jestliže stojící Ridley byla umělecké dílo, pak Ridley v pohybu představovala národní poklad. Pohybovala se s přirozeným citem pro rytmus a lehkou elegancí, šaty s hlubokým výstřihem stěží zakrývaly její vnady a rozparek na sukni odhaloval krásné nohy. Skupinky mužů z ní nedokázaly spustit oči.

A přihlížela i Rebecca. Udělala si pauzu, aby prohodila pár slov s hosty, všimla si rozruchu, a když se zadívala do davu, spatřila Claye tancovat s královnou krásy. I ji Ridley ohromila, ale z jiných důvodů. Chvilku pokračovala v hovoru a pak se vrátila na parket.

Mezitím Clay úporně těkal očima a sledoval její přesuny, aniž vypadl z rytmu. Píseň skončila, zazněla pomalá melodie a Rebecca vstoupila mezi ně. „Ahoj, Clayi,“ řekla a jeho partnerku nevzala na vědomí. „Nechceš si se mnou zatancovat?“

„Jistě,“ odpověděl. Ridley pokrčila rameny a ustoupila stranou. Sama zůstala jen vteřinu, než se k ní rozběhla horda dychtivých tanečníků. Vybrala si toho nejvyššího, objala ho kolem pasu a začala vířit sálem.

„Nevzpomínám si, že bych tě zvala,“ prohodila Rebecca s jednou rukou položenou na jeho rameni.

„Chceš, abych odešel?“ Přitáhl si ji trochu blíž, ale rozměrné svatební šaty mu bránily v kontaktu, jaký by si přál.

„Lidi se dívají,“ řekla a usmála se pro publikum. „Proč jsi tady?“

„Abych oslavil tvou svatbu. A dobře si prohlédl tvého nového kluka.“

„Nebuď protivný, Clayi. Jenom žárlíš.“

„Víc než žárlím. Nejradši bych mu zlámal vaz.“

„Kde jsi sebral tu manekýnu?“

„Kdo teď žárlí?“

„Já.“

„Nedělej si starosti, Rebeko, v posteli ti nesahá ani po kotníky.“ Ovšem jestli je pravda, co se povídá, možná by si na ně ráda sáhla.

„Jason není špatný.“

„Fakt o tom nechci nic slyšet. Hlavně se pokus neotěhotnět, ano?“

„To ale vůbec není tvoje věc.“

„To je zatraceně hodně moje věc.“

Kolem protančila Ridley se svým nápadníkem. Clay měl poprvé příležitost dobře si ji prohlédnout zezadu – jeho pohledu nic nebránilo, protože šaty začínaly jen pár centimetrů nad kulatými a dokonale vykrouženými hýžděmi. Rebecca to postřehla taky. „Máš ji na výplatní pásce?“ zeptala se.

„Ještě ne.“

„Je nezletilá?“

„Kdepak. Je velice dospělá. Řekni mi, že mě pořád ještě miluješ.“

„Nemiluju tě.“

„Lžeš.“

„Možná by bylo nejlepší, kdybys teď odešel a ji si vzal s sebou.“

„Jistě, je to tvůj večírek. Nechtěl jsem ti ho pokazit.“

„To je jediný důvod, proč jsi tady, Clayi.“ Trochu se odtáhla, ale tancovala dál.

„Zkus to vydržet rok, ano?“ navrhl. „Tou dobou už budu mít dvě stě milionů. Můžeme skočit do mého tryskáče, vykašlat se na tohle místo a strávit zbytek svých životů na jachtě. Tvoji rodiče nás nikdy nenajdou.“

Přestala tancovat a řekla: „Sbohem, Clayi.“

„Já počkám,“ zavolal ještě rychle, než ho odsunul stranou vrávorající Bennett. Zamumlal: „S dovolením,“ popadl svou dceru a šouravě s ní odtančil na druhou stranu parketu.

Vzápětí nastoupila Barbara. Vzala Claye za ruku a vrhla po něm umělý úsměv. „Nechceme tu žádné scény,“ oznámila mu, aniž pohnula rty. Zahájili křečovité pohyby, které by si nikdo nemohl splést s tancem.

„A jak se daří vám, paní Van Hornová?“ otázal se Clay ve spárech úskočné šelmy.

„Dařilo se mi docela dobře, než jsem vás uviděla. Jsem si celkem jistá, že jsme vás nezvali.“

„Právě jsem byl na odchodu.“

„Výborně. Nerada bych volala ochranku.“

„To nebude nutné.“

„Nekazte jí tuhle chvíli, prosím.“

„Jak jsem řekl, už odcházím.“

Hudba dohrála a Clay se paní Van Hornové vyškubl. Ridley obklopoval malý dav, ale Clayovi se nakonec podařilo odtáhnout ji stranou. Ustoupili až na konec místnosti, kde bar přitahoval víc fanoušků než kapela. Clay si dal pivo a zrovna plánoval ústup, když je oklopili další obdivovatelé. Smečka právníků si chtěla povídat o rozkoších skupinových žalob a zároveň se protlačit co nejblíž k Ridley.

Po několika minutách idiotských hovorů o ničem s lidmi, které nesnášel, ke Clayovi přistoupil svalnatý mladík ve vypůjčeném smokingu a pošeptal mu: „Jsem z ochranky.“ Přátelsky se usmíval a vypadal jako profesionál.

„Už jdu,“ odpověděl mu Clay šeptem.

Vyhodili ho ze svatební oslavy Van Hornových. Vyrazili ho z báječného venkovského klubu Potomac. Když odjížděl, s Ridley těsně vedle sebe, soukromě to prohlásil za jeden z nejlepších okamžiků svého života.

23

V oznámení se psalo, že novomanželé pojedou na svatební cestu do Mexika. Clay se rozhodl vyrazit také na výlet. Jestli si někdo zaslouží měsíc na ostrově, pak je to on.

Jeho kdysi obávaný tým ztratil veškerý elán. Možná to dělaly svátky, možná to bylo penězi. Ať už byl důvod jakýkoli, Jonah, Paulette a Rodney trávili v kanceláři stále méně času.

Stejně jako Clay. To místo bylo plné napětí a sporů. Hodně dyloftových klientů ubohá vyrovnání rozhořčila. Chodila spousta ošklivých dopisů. Vyhýbat se telefonu se stalo místním sportem. Několik klientů se vydalo do kanceláře osobně a u slečny Glickové se dožadovali rozhovoru s panem Carterem, který byl náhodou vždycky někde u soudu. Většinou se schovával za zamčenými dveřmi své kanceláře, kde se pokoušel přežít další bouřku. Po jednom obzvlášť vyčerpávajícím dni zavolal Pattonu Frenchovi, aby ho požádal o radu.

„Musíte si na to zvyknout, chlapče,“ doporučil mu French. „To patří k věci. Vyděláváte na hromadných žalobách celé jmění, tohle je prostě ta horší stránka věci. Člověk musí mít pořádně silnou kůži.“

Nejsilnější kůže ve firmě patřila Oscaru Mulrooneymu, který Claye nepřestával ohromovat svými organizačními schopnostmi a ctižádostí. Mulrooney pracoval patnáct hodin denně a tlačil svou Yaleskou pobočku, aby vybírala dyloftové peníze, jak nejrychleji to jde. Ochotně přijímal všechny nepříjemné úkoly. Protože Jonah se netajil svými plány na obeplutí světa, Paulette se zmiňovala, že by chtěla strávit rok v Africe a studovat tam místní umění, a Rodney neurčitě hovořil o odchodu do penze, bylo zjevné, že se brzy uvolní místo nahoře.

Stejně očividné bylo, že Oscar touží stát se partnerem ve firmě, nebo aspoň dostat podíl na zisku. Studoval hory dokumentace k žalobám, které stále zuřily v otázce Hubeného Bena, pilulky na hubnutí, jež vyvolávala závažné zdravotní problémy, a byl přesvědčen, že ve Státech je ještě nejmíň deset tisíc případů, o nichž se dosud neví, navzdory čtyři roky trvající publicitě.

Yaleská pobočka teď měla deset právníků, z nichž sedm skutečně vystudovalo Yale. Robotárna se rozrostla na dvanáct advokátních asistentů, kteří se všichni topili v papírech a složkách. Clay byl klidně ochoten nechat je všechny pár týdnů v Mulrooneyově péči. Věřil, že až se vrátí, kancelář bude v lepším stavu než předtím.

Vánoce se v posledních letech staly obdobím, které se pokoušel ignorovat, ačkoli to bylo těžké. Neměl žádnou rodinu, s níž by mohl svátky strávit. Rebecca se vždycky usilovně snažila zapojit ho do toho, co právě plánovali Van Hornovi, ale přestože oceňoval její úsilí, zjistil, že sedět na Štědrý večer sám v prázdném bytě a popíjet laciné víno je mnohem příjemnější než rozbalovat dárky v přítomnosti těchto lidí. Žádný dárek, na jaký se kdy zmohl, nebyl dost dobrý.

Ridleyini příbuzní stále žili v Gruzii a bylo dost pravděpodobné, že tam zůstanou. Zpočátku si myslela, že se jí nepodaří přesunout nasmlouvané modelingové akce, aby s ním mohla na několik týdnů odjet z města. Ale zahřálo ho u srdce, že se snažila. Skutečně chtěla odletět na ostrovy a hrát si s ním na pláži. Nakonec jednomu klientovi sdělila, ať ji klidně vyrazí, jí je to jedno.

Poprvé letěla soukromým letadlem. Clay zjistil, že na ni chce ve spoustě ohledů udělat dojem. Letěli z Washingtonu na St. Lucia bez mezipřistání, čtyři hodiny a nespočet kilometrů. Když opouštěli Washington, vládla ve městě šeď a zima, a jakmile vystoupili z letadla, slunce a horko je docela zaskočilo. Celnicí prošli zcela bez povšimnutí, tedy alespoň Clay. Za Ridley se všichni muži ohlíželi. Clay zjistil, že si na to kupodivu začíná zvykat, a ona vypadala, že obdivné pohledy vůbec nevnímá. Byl to její způsob života už tak dlouho, že se naučila každého přehlížet, což pro čumily všechno jen zhoršovalo. Taková nádherná bytost, dokonalá od hlavy k patě, a přitom tak povznesená, tak nedotknutelná.

Nastoupili do malého místního letadla, aby absolvovali patnáctiminutový let na Mustique, ostrůvek patřící bohatým a slavným, kde se nacházelo naprosto všechno – kromě rozjezdové dráhy dost dlouhé na soukromé tryskáče. Měli tu sídla miliardáři, rockové hvězdy a herečky. Dům, který měl být na příští týden jejich, patřil nějakému saudskému princi, jenž ho prodal internetovému podnikateli a ten ho pronajímal, když byl právě mimo.

Ostrov tvořila hora obklopená klidnými vodami Karibiku. Od nadmořské výšky devět set metrů byla pokrytá divokým temným porostem; obrázek jako z pohlednice. Ridley se pevně držela opěrek a chytala se Claye, když začali klesat a v dohledu se objevila miniaturní přistávací plocha. Pilot měl na hlavě slaměný klobouk a očividně by tu dokázal přistát i poslepu.

Marshall, jejich šofér a majordomus v jedné osobě, na ně čekal se širokým úsměvem a džípem bez střechy. Hodili svá poměrně lehká zavazadla dozadu a vyrazili po křivolaké silničce. Žádné hotely, žádná letoviska, žádní turisté, žádný provoz. Deset minut nezahlédli jediné další vozidlo. Dům stál na úbočí hory, jak ji označoval Marshall, ačkoli ve skutečnosti to byl spíš kopeček. Vyhlídka brala dech – nacházeli se šedesát metrů nad hladinou a před nimi se do dálky táhl nekonečný oceán. Nebyly odsud vidět žádné další ostrovy, žádné lodě, žádní lidé.

Vila měla čtyři nebo snad pět ložnic rozesetých kolem hlavního domu a spojených krytými dlážděnými průchody. Objednali si oběd – mohli si vybrat, neboť majitel zaměstnával na plný úvazek šéfkuchaře. A také zahradníka, dvě hospodyně a lokaje. Pět členů personálu – plus Marshall – a všichni bydleli kdesi v hlubinách domu. Ještě než si v hlavním apartmá vybalili, Ridley se svlékla téměř do– naha a skočila do bazénu. Podprsenku od plavek si nevzala a nebýt stěží viditelného proužku látky dole, byla by skutečně nahá. Právě když si Clay myslel, že si už na její půvab zvykl, opět se mu skoro zatočila hlava.

K obědu přišla oblečená. Dali si samozřejmě čerstvé mořské plody – grilované krevety a ústřice. Po dvou pivech se Clay odpotácel k houpací síti, aby si vychutnal dlouhou siestu. Zítra byl Štědrý den a jemu na tom vůbec nezáleželo. Rebecca se právě teď v nějakém turisty prolezlém hotelu tulila k mrňavému Jasonovi.

A jemu to bylo jedno.

Dva dny po Vánocích se dostavil Max Pace se společnicí. Jmenovala se Valeria, byla to větrem ošlehaná, atletická mužatka se širokými rameny, bez make-upu a s velmi váhavým úsměvem. Max byl mimořádně hezký muž, ale na jeho přítelkyni nic přitažlivého nebylo. Doufejme, že Valeria si bude u bazénu nechávat oblečení na sobě. Když jí Clay potřásl rukou, ucítil, že má na dlani mozoly. No, alespoň nebude představovat pokušení pro Ridley.

Pace se rychle převlékl do šortek a vydal se k bazénu. Valeria vytáhla nějaké pevné vysoké boty a zeptala se, kde jsou tady v horách turistické stezky. Museli se poradit s Marshallem, který řekl, že o žádných stezkách neví, což Valerii samozřejmě otrávilo, ale stejně odešla hledat alespoň skály, na které by se dalo lézt. Ridley zmizela v obývacím pokoji hlavního domu, kde měla připravenou hromádku videokazet.

Protože Pace neměl žádný osobní život, nebylo příliš o čem hovořit. Alespoň zpočátku ne. Brzy se však ukázalo, že má na srdci něco důležitého. „Promluvme si obchodně,“ navrhl po krátkém podřimování na slunci. Přesunuli se k baru a Marshall jim přinesl pití.

„Tam venku je další lék,“ začal Pace a Clay v duchu okamžitě uviděl peníze. „A jde o velkou věc.“

„Už zase.“

„Jenže tentokrát je plán trochu jiný. Chci podíl na zisku.“

„Pro koho pracujete?“

„Pro sebe. A pro vás. Dostanu pětadvacet procent hrubých honorářů za právní zastoupení.“

„A dobrá zpráva?“

„Mohlo by to být větší než Dyloft.“

„Pak svých pětadvacet procent dostanete, Maxi. I víc, jestli budete chtít.“ Když ti dva měli tolik společných špinavých tajemství, copak by Clay mohl říct ne?

„Pětadvacet je fér,“ řekl Max a natáhl ke Clayovi ruku. Dohoda byla uzavřena.

„Takže co máte?“

„Existuje jeden hormonální přípravek pro ženy, který se jmenuje Maxatil. Berou ho přibližně čtyři miliony žen v menopauze a po ní, věková skupina pětačtyřicet až pětasedmdesát let. Na trh se dostal před pěti lety, další zázračný lék. Poskytuje úlevu při návalech horka a oslabuje i další příznaky přechodu. Velmi účinně. Také údajně brání řídnutí kostní hmoty, snižuje hypertenzi a riziko srdečních chorob. Výrobce je Goffman.“

„Goffman? Žiletky a ústní vody?“

„Přesně tak. Loni prodali svých výrobků za jednadvacet miliard. Nejpevnější skála mezi korporacemi. Velmi málo dluhů, rozumný management. V nejlepší americké tradici. Ale s Maxatilem příliš pospíchali, typická historie – čekali obrovské zisky, lék vypadal bezpečně, fofrem to protlačili schvalovacím řízením a prvních pár let byli všichni spokojení. Doktoři si ten přípravek zamilovali. A ženy na něj nedají dopustit, neboť se opravdu osvědčuje.“

„Ale?“

„Ale objevily se problémy. Velké problémy. Jistý výzkum, financovaný vládou, sleduje dvacet tisíc žen, které lék berou čtyři roky. Studii právě dokončili a zpráva se má za pár týdnů objevit. Bude zničující. U jistého procenta žen tenhle lék nesmírně zvyšuje riziko rakoviny prsu, infarktů a mozkové mrtvice.“

„Kolika procent se to týká?“

„Přibližně osmi.“

„Kdo o té zprávě ví?“

„Jen hrstka lidí. Mám s sebou kopii.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“ Clay se zhluboka napil z láhve a rozhlédl se kolem po Marshallovi. Zrychlil se mu pulz. Najednou se na Mustique začal nudit.

„Na stopě je několik právníků, ale ti tu zprávu neviděli,“ pokračoval Pace. „Bylo už vzneseno jedno obvinění, v Arizoně, ale nejde o skupinovou žalobu.“

„A o co tedy?“

„Jen staromódní ublížení na zdraví z nedbalosti. Jedna žalobkyně.“

„Jak nudné.“

„Naopak. Zastupuje ji jistý chlápek z Tucsonu jménem Dale Mooneyham. Ten bere vždycky zásadně pouze jeden případ a nikdy neprohrává. Má velkou šanci stát se prvním, kdo prorazí obranu Goffmanů. Mohl by celému vyrovnání udat tón. Nejdůležitější je podat skupinovou žalobu jako první. To jste se naučil od Pattona Frenche.“

„Můžeme ji podat první,“ prohlásil Clay, jako by to dělal už léta.

„A můžete to udělat sami, bez Frenche a té bandy podvodníků. Podejte ji v D. C., pak zaútočte smrští inzerátů. Bude to velká věc.“

„Stejně jako Dyloft.“

„Až na to, že tentokrát budete představení řídit vy. Já zůstanu v pozadí, budu tahat za drátky a dělat špinavou práci. Mám spoustu kontaktů s pochybnými lidmi na správných místech. Bude to naše žaloba, a když se na ní objeví vaše jméno, Goffman se dá na ústup.“

„Rychlé vyrovnání?“

„Nejspíš ne tak rychlé jako u Dyloftu, ale to proběhlo skutečně mimořádným tempem. Budete se muset připravit, shromáždit správné důkazy, najmout odborníky, žalovat doktory, kteří lék předepisovali, tvrdě tlačit na soudní proces. Musíte Goffmany přesvědčit, že nemáte o mimosoudní vyrovnání zájem, že to chcete dostat k soudu – obrovské veřejné divadlo na vašem vlastním území.“

„A nevýhody?“ zeptal se Clay ve snaze vypadat aspoň trochu opatrně.

„O žádných nevím, až na to, že příprava a reklama vás bude stát miliony.“

„To není problém.“

„Zdá se, že jste se už naučil utrácet.“

„Ani jsem pořádně nezačal.“

„Rád bych dostal jako zálohu milion dolarů. Proti svému podílu.“ Pace se napil. „Ještě musím doma uzavřít jednu starou záležitost.“

Skutečnost, že Pace chce peníze, Claye trochu zarazila. Nicméně v sázce bylo příliš mnoho a vzhledem k tomu tajemství s Tarvanem nebyl v pozici, aby mohl odmítnout. „Domluveno,“ řekl.

Ještě polehávali v houpacích sítích, když se vrátila Valeria, celá zpocená a trochu uvolněnější. Okamžitě se svlékla a skočila do bazénu. „Děvče z Kalifornie,“ řekl Pace tiše.

„Je to vážné?“ zeptal se zkusmo Clay.

„Už to s přestávkami trvá spoustu let.“ Pace téma dál nerozváděl.

Děvče z Kalifornie si k večeři vyžádalo jídlo, které nesmělo obsahovat žádné maso, ryby, drůbež, vejce nebo sýr. Valena také nepila alkohol. Clay pro ostatní objednal grilovaného mečouna. Navečeřeli se rychle; Ridley se chtěla opět ukrýt ve svém pokoji a Clay si přál dostat se co nejdál od Valerie.

Pace s přítelkyní zůstali na Mustique dva dny a jejich pobyt byl nejméně o den delší, než bylo komukoli milé. Účel výletu byl čistě obchodní, a protože dospěli k dohodě, Pace byl připraven zase zmizet. Clay se díval, jak je Marshall odváží na letiště a ujíždí přitom rychleji než obvykle.

„Ještě nějací hosté?“ zeptala se Ridley ostražitě.

„To ani náhodou,“ odpověděl Clay.

„Výborně.“

24

Na konci roku se uvolnilo přímo nad jeho firmou v kancelářské budově hned celé podlaží. Clay si ho polovinu pronajal a dal své síly dohromady – přivedl tam dvanáct advokátních asistentů a pět sekretářek z Robotárny, stejně jako ty právníky z Yaleské pobočky, kteří dosud pracovali jinde. Na Connecticut avenue, v oblasti vysokých nájmů, se budou rozhodně cítit víc doma. Chtěl mít celou firmu pod jednou střechou, všechny pěkně na dosah, protože měl v úmyslu pořádně je prohánět.

Nový rok zahájil s drsným pracovním režimem – do kanceláře chodil na šestou, snídal, obědval a někdy i večeřel u psacího stolu. Obvykle tam býval do osmi či do devíti hodin večer a nenechával nikoho na pochybách, že od těch, kdo chtějí ve firmě zůstat, očekává podobné pracovní nasazení.

Jonah zůstat nechtěl. Odešel v polovině prosince, vyklidil a uvolnil svou kancelář a rychle se rozloučil. Plachetnice už čeká. Nemusíte mi volat. Prostě pošlete peníze na účet v jedné bance na Arubě.

Oscar Mulrooney si Jonahovu kancelář zařizoval ještě předtím, než za Jonahem zapadly dveře. Byla větší a byl z ní lepší výhled, což pro něj nic neznamenalo, ale byla také blíže ke Clayově kanceláři, a na tom záleželo nejvíc. Mulrooney větřil peníze, obrovská palmáre. Na Dyloftu se už napakovat nestihl, ale další příležitost si ujít nenechá. On i ostatní chlapci z Yale strávili celá léta přípravou na kariéru v podnikovém právu, a to je nechalo na holičkách, takže teď toužili po odplatě. A existuje snad lepší způsob pomsty než čelní útok, shánění klientů a inzerování vlastních služeb? Nafoukaní panáci ve staroslavných firmách neznali nic urážlivějšího. Skupinové žaloby nebyly skutečná advokátní praxe. Byl to spíš druh podnikání, a dost pochybného podnikání.

Stárnoucí řecký playboy, který se kdysi oženil s Paulettou Tullosovou a pak ji opustil, se nějak doslechl o jejím náhle nabytém bohatství. Přijel do D. C., zavolal jí do luxusního bytu, který jí věnoval, a nechal na záznamníku vzkaz. Jakmile Paulette zaslechla jeho hlas, sbalila si pár věcí a odletěla do Londýna, kde přečkala svátky a ještě pořád se tam schovávala. Zatímco byl Clay na Mustique, poslala mu snad tucet e-mailů, v nichž vysvětlovala svou situaci a posílala pokyny, jak přesně má po návratu zařídit její rozvod. Clay podal jejím jménem žádost, ale Řek nebyl k nalezení. Paulette také ne. Možná se vrátí za pár měsíců, možná nikoli. „Promiň, Clayi,“ řekla mu do telefonu. „Ale já už doopravdy vlastně nechci pracovat.“

Takže se jeho důvěrníkem, neoficiálním partnerem s velkými ambicemi, stal Oscar Mulrooney. Spolu se svým týmem studoval pohyblivé písky systému hromadných žalob. Naučili se zákony a procedury. Četli odborné články od profesorů práv i zprávy z bojišť od advokátů z praxe. Existovaly tucty webových stránek – jedna tvrdila, že nabízí seznam všech skupinových žalob, které se ve Spojených státech právě řeší, v celkovém počtu jedenácti tisíc; další radila potenciálním žalobcům, jak se mají ke skupinové žalobě přidat a získat odškodné; jedna se specializovala na žaloby, které se týkaly zdraví žen, druhá zase mužů; několik se zabývalo fiaskem s dietní pilulkou Hubený Ben; jiné se soustředily na spory s tabákovými firmami. Snad nikdy se tolik mozků s takovou finanční podporou nezaměřovalo na výrobce špatných produktů.

Mulrooney měl plán. Když už je podáno tolik skupinových žalob, firma by mohla věnovat své značné finanční zdroje na získávání nových klientů. Protože Clay měl peníze na reklamu a marketing, mohli by si vybrat několik nejvýnosnějších skupinových žalob a vrhnout se na dosud neobjevené klienty. Téměř všechny žaloby, které už byly vyrovnány, ponechávaly stejně jako Dyloft jistou několikaletou lhůtu, během níž si mohli noví žalobci vybrat peníze, na něž měli nárok. Clayova firma se může jednoduše svézt na akcích jiných specialistů na skupinové žaloby, vlastně tak nějak posbírat drobečky, ale za obrovské palmáre. Jako příklad Oscar použil Hubeného Bena. Předpokládaný počet poškozených činil přibližně tři sta tisíc osob, z nichž možná sto tisíc ještě nebylo identifikováno a rozhodně nemají právní zastoupení. Ve sporu už došlo k vyrovnání; korporace rozdávala poškozeným miliardy. Úplně stačilo, když se poškozený zaregistroval u správce skupinové žaloby, předložil výsledky svých lékařských testů a vyzvedl si peníze.

Jako generál, který přesouvá své jednotky, vyčlenil Clay na Hubeného Bena dva právníky a jednoho advokátního asistenta. Bylo to méně, než Mulrooney žádal, ale Clay měl větší plány. Zahájil válku proti Maxatilu, spor, který chtěl řídit sám. Vládní zpráva, jež stále nebyla zveřejněna a Max Pace ji podle všeho ukradl, měla sto čtyřicet stran a byla plná zničujících zjištění. Clay si ji přečetl dvakrát, než ji předal Mulrooneymu.

Jednou večer koncem ledna, zatímco venku hustě sněžilo, nad ní seděli dlouho přes půlnoc a poté vypracovali podrobný plán útoku. Clay vyčlenil na záležitost Maxatilu Mulrooneyho, dva další právníky, dva advokátní asistenty a tři sekretářky.

Ve dvě ráno, když do okna zasedací síně narážely velké sněhové vločky, Mulrooney prohlásil, že s ním chce probrat něco nepříjemného. „Potřebujeme víc peněz.“

„Kolik?“ zeptal se Clay.

„Je nás tu teď třináct, všichni z velkých firem, kde jsme docela slušně vydělávali. Deset z nás je ženatých, většina má děti, jsme pod velkým tlakem, Clayi. Dal jste nám roční smlouvu na pětasedmdesát tisíc dolarů a věřte mi, jsme rádi, že je máme. Nevíte, jaké to je, vystudovat Yale nebo podobnou prestižní školu, nechat se nahánět velkými firmami, vzít nějakou práci, oženit se a najednou skončit na ulici s prázdnýma rukama. To člověku trochu pošramotí ego, chápete?“

„Jistě.“

„Zdvojnásobil jste můj plat a já jsem vám za to víc vděčný, než dokážu vyjádřit. Vyjdu s penězi docela dobře. Ale ti ostatní mají potíže. A jsou to velmi hrdí lidé.“

„Kolik?“

„Nerad bych přišel o jediného z nich. Myslí jim to. A dřou ze všech sil.“

„Udělejme to takhle, Oscare. Poslední dobou mám chuť být velmi štědrý. Dám vám všem novou roční smlouvu na dvě stě tisíc. Na oplátku chci nekonečnou pracovní dobu. Teď stojíme před něčím velkým, ještě větším než loni. Pokud odvedete svoji práci dobře, budou bonusy. Velké, příjemné bonusy. Já bonusy miluju, Oscare, z pochopitelných důvodů. Domluveno?“

„Jistě, šéfe.“

Sněžilo příliš hustě, aby mohli odjet autem domů, a tak pokračovali v maratónu. Clay měl předběžnou zprávu o té firmě z pensylvánského Reedsburgu, která vyráběla nekvalitní stavební maltu. Wes Saulsberry mu předal tajnou složku, o níž se zmínil v New Yorku. Defektní cement sice nebyl tak vzrušující jako nádory v močovém měchýři, krevní sraženiny nebo ztenčené srdeční chlopně, ale penězi voněl stejně. Vyčlenili dva právníky a advokátního asistenta, aby připravili skupinovou žalobu a vyhledali nějaké poškozené.

Seděli spolu v zasedačce deset hodin v kuse, popíjeli kávu, jedli oschlé sendviče, sledovali, jak sněžení přechází ve vánici, a plánovali další postup. Ačkoli schůzka začala jen jako výměna myšlenek, vyvinula se v něco mnohem důležitějšího. Nová advokátní kancelář získávala tvar, stávala se z ní firma s jasnou představou o tom, kam směřuje a čeho chce dosáhnout.

Prezident ho potřeboval! Ačkoli volby se měly konat až za dva roky, prezidentovi nepřátelé už po kilech hrabali peníze na volební kampaň. Už v dobách, kdy byl jen bezvýznamným senátorem, stál prezident vždy pevně na straně advokátů, neboť kdysi býval také maloměstským právníkem a byl na to hrdý, a nyní potřeboval Clayovu pomoc při odrážení sobeckých zájmů velkých firem a korporací. Aby se s ním seznámil osobně, navrhl mu účast na akci, které se říkalo Prezidentská přehlídka, a šlo o večírek pro vybranou skupinu vlivných advokátů a spřízněných politiků, kteří tam dostali příležitost vypisovat tučné šeky a probírat závažná témata.

Nepřátelé právě plánovali další rozsáhlý útok a žádali okamžitou reformu systému hromadných žalob. Chtěli tvrdě omezit jak výše náhrady skutečné škody, tak náhradu škody s trestní funkcí. Chtěli zcela rozvrátit systém skupinových žalob, který sloužil tak dobře (zejména specializovaným právníkům). Chtěli lidem znemožnit podávání žalob na lékaře.

Prezident bude stát neochvějně na svém, jako vždy, ale pochopitelně potřeboval podporu. Třístránkový dopis na elegantním dopisním papíře se zlatou reliéfní hlavičkou končil žádostí o peníze, o spoustu peněz. Clay zavolal Pattonu Frenchovi, který se kupodivu náhodou vyskytoval ve své kanceláři v Biloxi. French byl jako obvykle strohý a věcný. „Vypište ten zatracený šek,“ prohlásil.

Proběhlo několik telefonátů mezi Clayem a koordinátorem Prezidentské přehlídky. Později si nevzpomínal, kolik měl původně v úmyslu přispět, ale rozhodně se to ani zdaleka neblížilo částce 250 000 $ na šeku, který nakonec napsal. Vyzvedl si ho kurýr a doručil ho do Bílého domu. O čtyři hodiny později přinesl jiný kurýr Clayovi malou obálku z Bílého domu. Na prezidentově korespondenčním lístku byl ručně napsaný vzkaz:

Milý Clayi, jsem právě na jednání vlády (pokouším se neusnout), jinak bych Vám zavolal Díky za podporu. Co kdybyste přišel na večeři, abychom se seznámili osobně?

Podepsán prezident.

Milé, ale za čtvrt milionu dolarů nic menšího ani neočekával. Nazítří donesl další kurýr tlustou obálku s pozvánkou z Bílého domu. Bylo na ní razítko: Odpovězte prosím obratem. Šlo o formální pozvání Claye s doprovodem na oficiální státní večeři na počest prezidenta Argentiny. Smoking samozřejmě nutný. RSVP okamžitě, neboť večírek se koná již za čtyři dny. Neuvěřitelné, co si můžete ve Washingtonu koupit za 250 000 dolarů.

Ridley pochopitelně potřebovala správné šaty, a protože je platil Clay, šel nakupovat s ní. A nevadilo mu to, neboť chtěl osobně vybrat, co si vezme na sebe. Kdyby to nechal jen na ní, mohla by Argentince a vlastně i všechny ostatní šokovat průsvitnými materiály a rozparky až do pasu. Kdepak, Clay chtěl ty šaty vidět, než si je Ridley koupí.

Ale byla překvapivě umírněná, pokud jde o vkus i o cenu. Dobře na ní vypadalo všechno; koneckonců byla modelka, ačkoli pracovala stále méně často. Nakonec si vybrala nádherné, ale jednoduché červené šaty, které odhalovaly mnohem méně nahé kůže než oblečení, jaké nosila obvykle. Za 3000 dolarů to byla ještě docela láce. Boty, šňůrka malých perel, zlatý náramek s diamanty a Clayovy náklady se vyšplhaly na necelých 15 000 dolarů.

Zatímco seděli v limuzíně před Bílým domem a čekali ve frontě, než hosty před nimi prověří hejno strážných, Ridley prohlásila: „Nedokážu uvěřit, že jsem opravdu tady. Chudá holka z Gruzie jede na návštěvu do Bílého domu.“ Tiskla se ke Clayově pravé paži. On jí položil ruku na stehno. Její přízvuk byl nyní výraznější, což se stávalo, kdykoli se cítila nervózní.

„Je to neuvěřitelné,“ potvrdil, sám docela nadšen.

Jakmile vystoupili z limuzíny pod baldachýn před vchodem do východního křídla, příslušník vojenského námořnictva v přehlídkové uniformě nabídl Ridley rámě a doprovodil je do Východního salonku Bílého domu, kde se už scházeli hosté a nabízelo se pití. Clay kráčel za nimi, díval se Ridley na zadek a opravdu si to užíval. Mariňák se neochotně rozloučil a vrátil se, aby doprovodil další ženu. Místní fotograf na ně okamžitě zamířil objektiv.

Přistoupili k prvnímu hloučku hostů a představili se lidem, které už nikdy neuvidí. Zanedlouho bylo oznámeno, že se podává večeře, a hosté postoupili do slavnostní jídelny, kde stálo vedle sebe patnáct stolů pokrytých takovým množstvím porcelánu, stříbra a křišťálu, že se pod tím ubrusy téměř ztrácely. Zasedací pořádek byl předem stanoven a nikdo neseděl poblíž svého manžela či partnera. Clay doprovodil Ridley k jejímu stolu, našel její místo, odsunul jí židli, počkal, až se posadí, pak ji políbil na tvář a popřál jí hodně štěstí. Vrhla po něm profesionální úsměv modelky, zářivý a sebevědomý, ale poznal, že v tu chvíli je uvnitř jen vyděšená malá holka z Gruzie. Sotva trochu poodešel, už se nad ní skláněli dva muži, podávali jí ruce a co nejsrdečněji se představovali.

Claye čekal dlouhý večer. Napravo od něj seděla královna manhattanské vysoké společnosti, vyschlá stará matadorka důležitých večírků s obličejem jako vysušená švestka, která se už trápila hlady tolik let, že připomínala mumii. Byla hluchá a mluvila strašně hlasitě. Nalevo měl dceru nějakého magnáta ze Středozápadu, který vydělal jmění na řetězci obchodních center a chodil s prezidentem na vysokou školu. Clay se k ní obrátil a pět minut se hrdinně pokoušel o konverzaci, než pochopil, že to děvče nemá vůbec co říct.

Hodiny jako by se zastavily.

Seděl zády k Ridley; neměl tušení, jak to zvládá ona.

Prezident krátce promluvil a pak se podávala večeře. Operní pěvec, který seděl naproti Clayovi, to přehnal s vínem a začal vyprávět oplzlé vtipy. Mluvil hlasitě, se silným venkovským přízvukem odněkud z hor, a pokud šlo o vulgární výrazy v přítomnosti dam, navíc v Bílém domě, nijak se nežinýroval.

Tři hodiny poté, co si ke stolu sedl, Clay vstal a rozloučil se se všemi báječnými novými přáteli. Večeře skončila; ve Východním salonku už hudební skupina ladila nástroje.

Popadl Ridley a vydali se za hudbou. Krátce před půlnocí, když už v salonku zbývalo jen několik tuctů hostů, se prezident s chotí přidali k posledním vytrvalcům, aby si trochu zatančili. Prezident se tvářil, jako by ho skutečně potěšilo, že se konečně může seznámit s panem Clayem Carterem. „Četl jsem o vás v novinách, synku, dobrá práce,“ pochválil ho.

„Děkuju, pane prezidente.“

„Kdo je ta kočka?“

„Přítelkyně.“ Co by asi řekly feministky, kdyby věděly, že prezident používá slovo kočka?

„Můžu si s ní zatancovat?“

„Samozřejmě, pane prezidente.“

Takže chvilku poté slečnu Ridal Petashnakoliovou, čtyřiadvacetiletou bývalou zahraniční studentku z Gruzie, mačkal, objímal a jinak politicky zpracovával prezident Spojených států amerických.

25

ČEKACÍ DOBA NA NOVÝ GULFSTREAM 5 DĚLAla minimálně dvaadvacet měsíců, možná i víc, ale to zdržení neznamenalo největší překážku. Momentálně byla cena letounu 44 miliony dolarů, samozřejmě s plnou výbavou, veškerými nejnovějšími technickými vymoženostmi a nejrůznějšími hračičkami. Letadlo bylo prostě příliš drahé, ačkoli Clay cítil vážné pokušení. Obchodní zástupce mu vysvětlil, že většinu nových G-5 si kupují obrovské korporace s obratem v řádech miliard dolarů, které si objednávají hned dva nebo tři stroje najednou a neustále je udržují ve vzduchu. Pro něj, jako pro soukromého vlastníka, by bylo výhodnější pronajmout si nějaký trochu starší kousek, dejme tomu na šest měsíců, aby si ověřil, že mu skutečně vyhovuje. Pak se dá smlouva změnit na prodejní, přičemž devadesát procent jeho plateb za pronájem odečtou od celkové prodejní ceny.

Obchodní zástupce jedno přesně takové letadlo měl. Šlo o model G-4 SP z roku 1998, který jedna velká firma nedávno vyměnila za nový G-5. Jakmile Clay spatřil ten důstojný, majestátní stroj na terminálu letiště Reagan National, srdce mu poskočilo a zrychlil se mu pulz. Letadlo bylo sněhově bílé, s vkusnými proužky v odstínu královské modři. Za šest hodin v Paříži. V Londýně za pět.

Šel se s obchodním zástupcem podívat dovnitř. Pokud byl vnitřní prostor o pár centimetrů menší než ve Frenchově Gulfstreamu 5, Clay to nepoznal. Všude spousta kůže, mahagonu a mosazných doplňků. Kuchyně, bar a toalety se nacházely vzadu; vpředu pak byla umístěna špičková letecká technika pro piloty. Jedna pohovka se dala rozložit na dvojlůžko a na prchavý okamžik Clay pomyslel na Ridley; oni dva pod pokrývkou ve výšce dvanácti kilometrů nad zemí. Nejmodernější stereosystémy, videosystémy a telefony. Fax, počítač, přístup na internet.

Letadlo vypadalo jako nové a obchodní zástupce vysvětlil, že je právě přivezli z opravny, kde mu dali nový nátěr a vyměnili vnitřní zařízení. Když Clay naléhal, prodejce nakonec prohlásil: „Za třicet milionů může být vaše.“

Sedli si k malému stolku a začali jednat. Nápad s pronájmem nenápadně vypustili. Vzhledem ke Clayovým příjmům nebyl problém zařídit výhodný systém financování. Hypotéka, ve výši pouhých 300 000 dolarů měsíčně, koneckonců jen o málo převyšovala platby za pronájem. A kdyby někdy v budoucnu zatoužil po lepším modelu, prodejce odkoupí letadlo zpět za nejvyšší tržní cenu a poskytne mu přesně to, co si bude přát.

Dva piloti ho přijdou na dvě stě tisíc ročně, včetně odměn, výcviku a všeho ostatního. Clay by mohl také zkusit letadlo zaregistrovat u nějaké obchodní charterové společnosti. „Podle toho, jak často je budete využívat sám, byste mohl na charterech vydělat až milion ročně,“ vysvětloval prodejce, který vycítil, že zákazník už zabral. „To by pokrylo výdaje za piloty, nájem hangáru a údržbu.“

„Máte nějakou představu, jak často je budu využívat?“ zeptal se Clay a v hlavě mu vířily nekonečné možnosti.

„Prodal jsem advokátům už spoustu letadel,“ odpověděl obchodní zástupce a nalistoval mezi svými dokumenty tu správnou statistiku. „Třista hodin ročně je maximum. A jako charter by mohlo nalétat i dvakrát tolik.“

Páni, pomyslel si Clay. Z té věci by snad mohl plynout i nějaký příjem.

Hlas rozumu ho nabádal k opatrnosti, ale proč čekat? A na koho by se měl asi obrátit o radu? Kromě svých kámošů, kteří dělali hromadné žaloby, neznal nikoho zběhlého v podobných záležitostech, a každý z těchhle lidí by mu rovnou řekl: „Vy ještě nemáte vlastní letadlo? Kupte si ho!“

Takže si ho koupil.

Příjmy Goffmanu za poslední čtvrtletí byly větší než v minulém roce, s rekordním prodejem. Akcie se prodávaly po pětašedesáti dolarech za kus, což byla nejvyšší hodnota za poslední dva roky. Na počátku prvního lednového týdne korporace zahájila neobvyklou reklamní kampaň, v níž propagovala nikoli některý ze svých mnoha výrobků, ale společnost samu. „Goffman tu byl vždycky,“ zněl slogan a hlavní téma a v každém televizním spotu se objevovala směs dobře známých výrobků určených k tomu, aby chránily Ameriku a usnadňovaly jí život: matka přikládá malou náplast na synkovo odřené koleno; hezký mladý muž s plochým břichem se holí a očividně si to užívá; šedovlasá dvojice odpočívá na pláži a už je netrápí hemoroidy; sportovec s křečí v lýtku sahá po léku proti bolestem a tak dál. Goffman měl dlouhý seznam prověřených výrobků.

Mulrooney sledoval korporaci pečlivěji než burzovní analytik a byl přesvědčený, že ta kampaň nemá jiný účel než obrnit investory a spotřebitele a připravit je na šok z Maxatilu. V dějinách Goffmanu se mu nepodařilo odhalit žádné jiné podobné kampaně na zdůraznění image. Korporace sice patřila k pěti nejvíc inzerujícím firmám v Americe, ale vždycky se zaměřovala pouze na jeden určitý výrobek, obvykle s vynikajícími výsledky.

Jeho názor sdílel i Max Pace, který se usadil v hotelu Hay-Adams. Clay se v jeho apartmá zastavil na pozdní večeři, dodanou pokojovou službou. Pace byl jako na jehlách a chtěl nechat tu bombu vybuchnout co nejdříve. Přečetl si poslední verzi skupinové žaloby, která měla být podána v D. C. A jako vždycky dělal na okrajích poznámky.

„Jaký je plán?“ zeptal se a vůbec si nevšímal jídla a pití před sebou.

Zato Clay se do večeře pustil s chutí. „Reklamy se začnou vysílat v osm ráno,“ řekl s ústy plnými telecího. „Reklamní smršť v osmdesáti oblastech, od pobřeží k pobřeží. Horká linka je připravená. Webové stránky taky. Moje malá firmička se připravila k útoku. Asi tak v deset zajdu k soudu a osobně podám žalobu.“

„To zní dobře.“

„Už máme zkušenosti. Advokátní kancelář J. Claye Cartera II. je výkonný stroj na hromadné žaloby, děkuji pěkně.“

„Vaši noví kamarádi o tom nic nevědí?“

„Samozřejmě že ne. Proč bych je měl upozorňovat? V Dyloftu jsme jeli společně, ale French a ti další chlápci pro mě taky znamenají konkurenci. Šokoval jsem je tehdy, šokuju je i teď. Nemůžu se dočkat.“

„Uvědomte si, že tohle není Dyloft. Tenkrát jste měl štěstí, protože jste zaskočil slabou firmu ve špatnou chvíli. Goffman bude znamenat mnohem tvrdší oříšek.“

Pace nakonec odhodil návrh žaloby na prádelník a posadil se k jídlu.

„Ale vyrobili nekvalitní lék,“ poznamenal Clay. „A se špatným lékem se před soud nikdo neodváží.“

„Ne v případě hromadné žaloby. Moje zdroje mi prozradily, že ve Flagstaffu se Goffman možná bude chtít soudit, protože jde o jediného žalobce.“

„Ten Mooneyhamův případ?“

„Přesně tak. Jestli tam prohrají, budou v otázce vyrovnání ústupnější. Pokud vyhrají, mohlo by to pro nás znamenat dlouhý boj.“

„Říkal jste, že Mooneyham neprohrává.“

„Už asi dvacet let neprohrál jediný případ. Poroty ho milují. Nosí kovbojské klobouky, semišová saka, vysoké červené boty a tak. Mooneyham je přežitek z dob, kdy advokáti skutečně chodili se svými případy před soud. Opravdový originál. Měl byste se s ním seznámit, za tu cestu by vám to stálo.“

„Dám si to na seznam.“ Gulfstream zatím seděl v hangáru a Clay se nemohl dočkat, až v něm někam vyrazí.

Zazvonil telefon a Pace s někým vedl pět minut tlumený rozhovor na druhém konci apartmá. „Valeria,“ vysvětlil, jakmile se vrátil ke stolu. Clayovi se v hlavě vynořil obrázek té nepřitažlivé osoby, jak žvýká mrkev. Chudák Max. Zasloužil by si něco lepšího.

Clay přespal v kanceláři. Vedle zasedačky si zařídil malou ložnici s koupelnou. Často zůstával vzhůru až do půlnoci, pak několik hodin spánku, rychlá sprcha a v šest už zase seděl za stolem. Jeho pracovní návyky se stávaly legendou nejen v kanceláři, ale po celém městě. Spousta drbů z advokátních kruhů se týkala jeho, alespoň v tuhle chvíli, a lidová vyprávění z barů a večírků jeho šestnáctihodinové pracovní dny často nafukovala na osmnácti či dvacetihodinové.

A proč by neměl celé dny pracovat? Bylo mu dvaatřicet let, byl svobodný, bez vážnějších závazků, které by si dělaly nároky na jeho čas. Díky štěstí a troše talentu získal mimořádnou příležitost uspět tak, jak se to podařilo jen málokomu. Proč by se pár let nevěnoval tělem i duší pouze firmě, když si pak může po zbytek života jen hrát?

Mulrooney přišel těsně po šesté, v žaludku měl už čtyři hrnky kávy a v hlavě stovku nápadů. „Den D?“ zeptal se, když vrazil do Clayovy kanceláře.

„Den D!“

„Tak jim nakopeme zadky.“

V sedm se už všude hemžili právníci i asistenti, dívali se na hodiny a čekali na začátek invaze. V osm se všichni nacpali do zasedačky a upřeli zraky na širokou obrazovku. První reklamu vysílala místní pobočka stanice ABC:

U malého kuchyňského stolu sedí přitažlivá žena něco po šedesátce, krátké šedé vlasy, elegantní kostým, značkové brýle, a smutně hledí z okna. Doprovodný komentář [dosti hrozivým hlasem]: „Pokud užíváte ženský hormonální přípravek Maxatil, může vám hrozit zvýšené riziko rakoviny prsu, srdečních chorob a mozkové mrtvice.“ Detailní záběr na ruce té dámy, na stole pak detail na lékovku se slovem Maxatil vytištěným výrazným písmem. [Ani lebka a zkřížené hnáty by nepůsobily děsivěji.] Komentář mimo obraz: „Obraťte se okamžitě na svého lékaře. Maxatil může představovat vážnou hrozbu pro vaše zdraví.“ Detailní záběr na ženinu tvář – nyní vypadá ještě smutněji, oči má vlhké. Komentář: „Další informace získáte na bezplatné horké lince Maxatilu.“ V dolní části obrazovky se objeví telefonní číslo začínající číslicemi 800. V posledním záběru si žena snímá brýle a utírá si z tváře slzu.

Tleskali a jásali, jako by jim měl hned zítra peníze doručit spěšný kurýr. Pak je Clay všechny poslal zpátky do práce, sednout si k telefonům a získávat klientky. Během několika minut se telefony rozdrnčely. Přesně v devět, jak bylo naplánováno, odfaxovali kopie žaloby novinám a finančnickým kabelovým stanicím. Clay zavolal svému starému kamarádovi z Wall Street Journalu a dal mu tip. Řekl, že by za pár dní mohl uvažovat o poskytnutí rozhovoru.

Akcie Goffmanu se začaly obchodovat na 65,25 $, ale zpráva o žalobě proti Maxatilu podané v D. C. je rychle srazila dolů. Clay se nechal vyfotografovat jedním fotografem na volné noze, jak oficiálně registruje žalobu u soudu.

Do dvanácti klesly akcie Goffmanu na 61 $. Korporace spěšně vydala tiskové prohlášení, v němž vehementně popírala, že by Maxatil působil všechny ty hrozné věci, z nichž ho žaloba viní. Bránili se ze všech sil.

Patton French zavolal během „oběda“. Clay právě hltal vestoje u svého stolu sendvič a sledoval, jak před ním narůstá hromádka telefonních vzkazů. „Doufám, že víte, co děláte,“ začal French podezřívavě.

„Taky doufám, Pattone. Jak se máte?“

„Skvěle. Asi před šesti měsíci jsme se na Maxatil zaměřili i my. A rozhodli jsme se, že to necháme být. S dokazováním by mohly být vážné potíže.“

Clay upustil sendvič a zalapal po dechu. Patton French se vzdal nějaké skupinové žaloby? Nešel do sporu proti jedné z nejbohatších korporací v zemi? Bolestně si uvědomoval napjatou pauzu v rozhovoru. „No, Pattone, my se na to díváme jinak.“ Šmátral za sebou, hledal židli a nakonec se do ní zhroutil.

„Vlastně to vynechali všichni, než jste se do toho pustil vy. Saulsberry, Didier, Carlos z Miami. Nějaký chlápek z Chicaga má hrstku případů, ale zatím žalobu nepodal. Nevím, třeba máte pravdu. My to prostě nepovažujeme za perspektivní případ, to je všechno.“

French z něj chtěl očividně vytáhnout další informace. „Máme proti nim důkazy,“ řekl Clay. Ta vládní zpráva! To je ono. Clay ji má a French ne. Konečně se zhluboka nadechl a zase se mu rozproudila krev v žilách.

„Raději byste měl být sakra pevný v kramflecích, Clayi. Tihle chlápci jsou hodně dobří. Starý Wicks a ta parta od Ackermanů proti nim vypadají jako skautíci.“

„Vy máte strach, Pattone? To mě překvapuje.“

„Vůbec nemám strach. Ale jestli je ve vaší teorii o odpovědnosti za způsobené škody nějaká díra, sežerou vás zaživa. A ani náhodou nedoufejte v rychlé vyrovnání.“

„Jdete do toho?“

„Ne. Nelíbilo se mi to před půl rokem a nelíbí se mi to ani teď. Kromě toho mám spoustu dalších želízek v ohni. Hodně štěstí.“

Clay zavřel dveře své kanceláře a zamkl je. Přistoupil k oknu a dobře pět minut tam stál, než ucítil, jak se mu košile lepí k zádům studenou vlhkostí. Pak si přejel hřbetem ruky po čele a zjistil, že mu na něm vyrazily krupičky potu.

26

Titulek v ekonomickém listu Daily Profit křičel: Mizerných sto milionů nestačí. A dál to bylo ještě horší. Článek začínal stručným odstavcem o „frivolní“ žalobě podané den předtím v D. C. proti Goffmanu, jednomu z nejlepších amerických výrobců spotřebního zboží. Vynikající přípravek Maxatil, který společnost vyrábí, pomohl nesčetným ženám překonat hrůzy menopauzy, ale nyní na něj útočí stejní žraloci, kteří dohnali k bankrotu firmy jako A. H. Robins, Johns Manville, Owens-Illinois a prakticky celý americký azbestový průmysl.

Autor se obzvlášť rozpálil v části, kde napadl nejhoršího žraloka, mladého washingtonského advokáta jménem Clay Carter, který podle dostupných informací nikdy nevedl ani jediný občanskoprávní spor před porotou. Nicméně loni vydělal víc než sto milionů v loterii hromadných žalob. Reportér měl podle všeho prověřenou stáj dostupných zdrojů. Prvním z nich byl nějaký hlavoun z americké hospodářské komory, který brojil proti soudním sporům obecně a hromadným žalobám především. „Tihle Clayové Carterové jen povzbuzují další advokáty, aby podávali nepodložené žaloby. V USA je milion právníků. Jestli nějaký bezvýznamný neznámý chlápek jako pan Carter může takhle rychle vydělat tolik peněz, pak není v bezpečí žádná slušná firma.“

Profesor práv z jakési fakulty, o níž Clay nikdy v životě neslyšel, tvrdil: „Tihle lidé jsou bezohlední. Jejich chamtivost je nekonečná a právě kvůli ní nakonec zabijí slepici, co jim snáší zlatá vejce.“ Jeden mnohomluvný senátor z Connecticutu využil příhodného okamžiku k výzvě, aby se okamžitě začala projednávat reforma systému hromadných žalob, jejímž byl autorem. Sejde se parlamentní výbor a pan Carter by mohl být klidně předvolán, aby svědčil před Kongresem.

Nejmenované zdroje od Goffmanu oznamovaly, že korporace se bude hájit ze všech sil, že se nenechá vydírat skupinovou žalobou a ve správný čas požádá o úhradu veškerých nákladů na právní zastoupení a soudní výdaje způsobené touto nehoráznou a nepodloženou žalobou.

Cena akcií klesla o jedenáct procent, což investory stálo zhruba dvě miliardy, a všechno kvůli zinscenovanému případu. „Proč akcionáři Goffmanu nepodají žalobu na lidi, jako je tenhle Clay Carter?“ ptal se profesor z té neznámé právnické fakulty.

Četlo se to těžko, ale Clay to rozhodně nemohl přehlížet. Úvodník v Investment Times vybízel Kongres k vážnému zamyšlení nad změnou systému hromadných žalob. Také tam nafukovali skutečnost, že mladý pan Carter vydělal během necelého roku obrovské jmění. Byl to jen „lotr“, jehož nezasloužené zisky pouze inspirují ostatní bezohledné vyděrače, aby žalovali každého, koho uvidí.

Přezdívka „lotr“ se v kanceláři na pár dní ujala a dočasně vyřadila přezdívku „král“. Clay se usmíval a tvářil se, jako by to byla pochvala. „Před rokem o mně nikdo nemluvil,“ vychloubal se. „A teď toho najednou nedokážou nechat.“ Ale za zamčenými dveřmi kanceláře jím zmítaly pochybnosti a bál se, zda žalobu na Goffman příliš neuspěchal. Znepokojovalo ho, že se ostatní specialisté na hromadné žaloby houfně nepřidali. Očerňující články v tisku mu pronikaly pod kůži. Zatím se nenašel jediný člověk, který by ho hájil. Pace opět zmizel, což u něj nebylo neobvyklé, ale přesně to Clay v tuhle chvíli nepotřeboval.

Šest dní po podání žaloby se Pace ozval z Kalifornie. „Zítra je velký den,“ prohlásil.

„Potřeboval bych nějaké dobré zprávy,“ řekl Clay. „Ta vládní studie?“

„Nemůžu vám nic prozradit,“ odpověděl Pace. „A už žádné telefonáty. Někdo by mohl poslouchat. Vysvětlím vám to, až přijedu do města. Později.“

Někdo by mohl poslouchat? Na kterém konci – Clayově, nebo Paceově? A kdo, proboha? V noci se nejspíš zase nevyspí.

Studie Americké rady pro stárnutí měla původně testovat dvacet tisíc žen ve věku od pětačtyřiceti po pětasedmdesát let během sedmiletého období. Skupina pokusných osob byla rozdělena na dvě stejné poloviny, z nichž jedna dostávala denní dávku Maxatilu a druhá placebo. Ale po čtyřech letech vědci od projektu upustili, neboť výsledky byly děsivé. U znepokojivého procenta účastnic projektu zjistili zvýšené riziko rakoviny prsu, srdečních chorob a mozkové mrtvice. U žen, které lék braly, se riziko rakoviny prsu zvýšilo o 33 procenta, infarktu o 21 procento a mrtvice o 20 procent.

Studie předpovídala, že u čtyř set z každého sta tisíce žen, které budou užívat Maxatil čtyři roky či déle, propukne rakovina prsu, u tří set se projeví nějaký typ srdeční choroby a tři sta utrpí mírné až vážné mozkové mrtvice.

Nazítří ráno byla zpráva zveřejněna. Informace srazila akcie Goffmanu ještě níž, dostaly se na padesát jeden dolar za akcii. Clay a Mulrooney celé odpoledne sledovali webové stránky a kabelové televize a čekali na nějakou reakci napadené korporace, ale žádná se neobjevila. Novináři specializovaní na finančnictví, kteří Claye kárali, když žalobu podal, se neozvali, aby si vyslechli jeho reakce na výsledky vládního výzkumu. A druhý den se o něm zmínili jen stručně. V Postu otiskli poměrně suchou informaci o zveřejnění studie, ale Clayovo jméno se v článku neobjevilo. Připadal si ospravedlněný, ale přehlížený. Na adresu svých kritiků chtěl říct spoustu věcí, jenže nikdo neměl zájem poslouchat.

Úlevu mu přinesla až záplava telefonátů od maxatilových pacientek.

Gulfstream se konečně musel proletět. Už seděl osm dní v hangáru a Clay měl chuť vzít ho na výlet. Naložil Ridley a vydal se na západ, nejdřív do Las Vegas, ačkoli nikdo v kanceláři nevěděl, že má v úmyslu se tam zastavit. Šlo o pracovní cestu, a mimořádně důležitou. V Tucsonu měl schůzku s velkým Dalem Mooneyhamem, s nímž si chtěl promluvit o Maxatilu.

Dvě noci strávili ve Vegas, v hotelu, který v miniaturním safari před hlavním vchodem předváděl opravdové levharty a gepardy. Clay prohrál v blackjacku 30 000 dolarů a Ridley utratila pětadvacet tisíc za oblečení ve značkových buticích, které lemovaly hotelovou halu. Pak se gulfstream vydal do Tucsonu.

Advokátní firma Mott & Mooneyham si přebudovala zrušenou železniční stanici v centru města na příjemně omšelé kanceláře. Recepce se nacházela v bývalé čekárně, dlouhé klenuté místnosti, kde v protilehlých rozích seděly dvě sekretářky, jako by musely být co nejdál od sebe, aby se mezi nimi udržel mír. Při bližším pohledu se však zdálo, že by se na žádnou rvačku nevzmohly; oběma bylo přes sedmdesát a očividně žily ve vlastním světě. V hale se nacházelo rovněž jakési muzeum – sbírka nekvalitních výrobků, které Dale Mooneyham dostal během let před soud a ukazoval je porotám. V jedné vysoké skříňce stál plynový ohřívač vody a bronzová tabulka nad dvířky oznamovala název případu a vysouzenou částku – 4,5 milionu dolarů, 3. října 1988, okres Stone, Arkansas. Byla tady také poškozená motorová tříkolka, která přišla firmu Honda v Kalifornii na tři miliony, a laciná puška, která natolik rozčílila jednu texaskou porotu, že poškozenému přiřkla jedenáct milionů. A tucty dalších předmětů – sekačka na trávu, ohořelá kastle Toyoty Celica, sloupová vrtačka, defektní záchranná vesta, zhroucený žebřík. A na zdech visely výstřižky z novin a velké fotografie, na nichž velikán osobně předával šeky svým zraněným klientům. Clay, sám, protože Ridley šla nakupovat, přecházel od exponátu k exponátu, natolik uchvácený těmi trofejemi, že vůbec nevnímal, že ho nechali čekat skoro hodinu.

Nakonec pro něj přišla nějaká asistentka a on se za ní vydal širokou chodbou lemovanou prostornými kancelářemi. Stěny zdobily další zarámované zvětšeniny novinových titulků a článků, které všechny líčily vzrušující soudní bitvy. Ať už byl pan Mott kdokoli, rozhodně ve firmě nehrál významnou roli. Na hlavičkovém dopisním papíře stála jména pouze čtyř dalších právníků.

Dale Mooneyham seděl za psacím stolem, a když Clay vstoupil, bez ohlášení a s pocitem, že je tu vetřelec, zvedl se jen napůl. Podání ruky bylo chladné, neosobní, z povinnosti. Návštěvu rozhodně nevítal s nadšením a Claye takové přijetí trochu zarazilo. Mooneyham, kterému už muselo být nejméně sedmdesát, byl mohutný muž se širokým hrudníkem a velkým břichem. Modré džíny, křiklavé červené kovbojské boty, pomačkaná kožená vesta a žádná kravata. Šedivé vlasy si barvil načerno, ale nějakou dobu už kadeřníka nenavštívil, protože po stranách měl bílé chmýří, zatímco nahoře na hlavě byly vlasy tmavé a ulízané dozadu příliš velkým množstvím brilantiny. Dlouhý široký obličej, napuchlá víčka pijáka.

„Pěkná kancelář, opravdu originální,“ prohodil Clay, aby trochu uvolnil ledy.

„Koupil jsem to před čtyřiceti lety,“ opáčil Mooneyham. „Za pět tisíc dolarů.“

„Tam venku máte hezkou sbírku suvenýrů.“

„Já dělal všechno podle pravidel, synku. Neprohrál jsem za jednadvacet let jediný proces. Nejspíš mě to v nejbližší době čeká, aspoň podle mých protivníků.“

Clay se rozhlédl kolem a pokoušel se v nízkém starém koženém křesle trochu uvolnit. Kancelář byla nejméně pětkrát větší než ta jeho, na stěnách visely vycpané jelení a srnčí hlavy a jejich neživé oči sledovaly každý jeho pohyb. Nezvonily tu telefony, v dálce nepískaly faxy. Mooneyham neměl v kanceláři počítač.

„Vlastně jsem si přišel promluvit o Maxatilu,“ začal Clay, neboť vycítil, že by mohl být každou chvíli vykázán.

Zaváhání, žádný pohyb, pouze odměřený pohled malých tmavých očí. „Je to špatný lék,“ řekl Mooneyham prostě, jako by to Clay nevěděl. „Před pěti měsíci jsem podal ve Flagstaffu žalobu. Tady v Arizoně máme rychlé soudy, takže bychom se měli do podzimu dostat na pořad jednání. Na rozdíl od vás nepodávám žaloby, dokud případ důkladně neprověřím, nenaplánuju a nejsem dokonale připravený jít před soud. Když to děláte takhle, druhá strana vás nikdy nedostane. Napsal jsem o přípravě soudních sporů knihu. Pořád si v ní čtu. Doporučuju, abyste si ji přečetl taky.“

Neměl bych radši odejít? chtěl se ho zeptat Clay. Místo toho se zeptal: „Jaká je vaše klientka?“

„Mám jenom jednu. Skupinové žaloby jsou podvod, aspoň v tom stylu, v jakém je řešíte vy a vaši přátelé. Hromadné žaloby znamenají obrovskou fintu, okrádání klientů, loterii poháněnou chamtivostí, která jednoho dne ublíží nám všem. Hamižnost bez zábran způsobí, že se kyvadlo přehoupne na druhou stranu. Dojde k reformám, a budou zásadní. Vy všichni budete muset zavřít krám, ale bude vám to jedno, protože se mezitím stihnete napakovat. Nejvíc to ublíží všem těm budoucím poškozeným, malým lidem, kteří už nebudou mít možnost bránit se proti mizerným výrobkům, protože vy jste zmršili zákony.“

„Ptal jsem se na vaši klientku.“

„Šestašedesátiletá bílá žena, nekuřačka, čtyři roky brala Maxatil. Seznámil jsem se s ní před rokem. Tady postupujeme pomalu, pořádně si věci zmapujeme, než začneme střílet.“

Clay měl v úmyslu hovořit o velkých věcech, velkých myšlenkách, jako třeba kolik potenciálních maxatilových klientek ve Státech je, nebo kolik Mooneyham od Goffmanů očekává na odškodném a jaké soudní znalce chce při procesu použít. Teď se raději snažil rychle vycouvat. „Vy neočekáváte nabídku vyrovnání?“ zeptal se a snažil se působit, jako by ho rozhovor skutečně zajímal.

„Já vyrovnání nepřijímám, chlapče. Moji klienti to vědí předem. Beru jen tři případy ročně, každý si pečlivě vybírám. Mám rád různorodé případy – výrobky a teorie, které jsem ještě nikdy nevyzkoušel. Soudní síně, které jsem ještě neviděl. Můžu si vybírat, protože právníci mi volají každý den. A vždycky to dostanu k soudu. Když nějaký případ vezmu, vím od začátku, že nedojde k vyrovnání. To mi brání zbytečně se rozptylovat. Klientům to říkám na rovinu: ‚Nebudeme ztrácet čas úvahami o mimosoudním vyrovnání, ano?‘“ Konečně se pohnul, jen nepatrně přesunul váhu k jedné straně, jako by ho bolela záda. „To je pro vás dobrá zpráva, synku. Já vystřelím na Goffmana první, a jestli porota přijme můj názor, moje klientka získá slušné odškodné. A vy se po mně můžete opičit, naskočit do vlaku, shánět si další a další klientky, kterým zařídíte nízké vyrovnání a shrábnete z něj pořádně velký díl. Vydělám vám další majlant.“

„Já bych to rád dostal před soud,“ ohradil se Clay.

„Jestli je pravda, co jsem o vás četl, ani neznáte cestu do soudní síně.“

„Dokážu ji najít.“

Mooneyham pokrčil rameny. „Nejspíš nebudete muset. Až s Goffmanem skončím, každé porotě se vyhnou velkým obloukem.“

„Nemusím přijímat vyrovnání.“

„Ale uděláte to. Budete mít tisíce případů. Neseberete odvahu hnát to před soud.“

S těmi slovy pomalu vstal, malátně natáhl ruku a prohlásil: „Mám práci.“

Clay rychlým krokem vyšel z kanceláře, proběhl chodbou i muzeem v hale a vyšel do horkého pouštního vzduchu venku.

Smůla ve Vegas a katastrofa v Tucsonu, ale výlet se trochu vylepšil kdesi nad Oklahomou, ve výšce dvanácti kilometrů nad zemí. Ridley spala pod pokrývkami na pohovce a nevěděla o světě, když najednou ožil fax. Clay přešel ve zšeřelém letadle dozadu a vytáhl z přístroje jednostránkovou zprávu. Byla z kanceláře, od Oscara Mulrooneyho. Stáhl z internetu jeden článek – každoroční hodnocení firem a honorářů, sestavené časopisem Americký advokát. A v seznamu dvaceti nejlépe placených právníků v zemi byl pan Clay Carter na působivém osmém místě s odhadovaným příjmem ve výši 110 milionů za minulý rok. Byla tam dokonce Clayova fotka s podtitulkem:, Nováček roku.“

Odhadli to celkem přesně, pomyslel si Clay. Naneštěstí třicet milionů z dyloftového vyrovnání zaplatil na bonusech Paulettě, Jonahovi a Rodneymu, což mu tehdy připadalo štědré, ale ve zpětném pohledu to byla pěkná hloupost. Už nikdy. Ovšem dobří lidé z Amerického advokáta neměli o těch velkorysých bonusech tušení. Ne že by si Clay stěžoval. Do první dvacítky se nedostal žádný jiný právník z oblasti D. C.

Na prvním místě byl jistý Jock Ramsey, legenda z Amarilla. Právě uzavřel složitý případ týkající se skládky toxického odpadu, který zahrnoval několik různých petrolejářských firem a chemiček a táhl se devět let, Ramseyho podíl se odhadoval na 450 milionů. Jeden tabákový specialista z Palm Beach vydělal údajně 400 milionů. Na třetím místě se objevil jakýsi advokát z New Yorku se 325 miliony. Patton French skončil jako čtvrtý, což ho nepochybně velmi rozčílilo.

Clay seděl v soukromí svého gulfstreamu, díval se na článek se svou fotografií a znovu si řekl, že je to všechno sen. Ve Washingtonu působí 76 000 právníků a on je mezi nimi jednička. Před rokem ještě neslyšel nic o Tarvanu, Dyloftu nebo Maxatilu a skupinové žaloby ho moc nezajímaly. Před rokem bylo jeho největším snem uniknout z ÚVO a sehnat si místo v nějaké pořádné firmě, která by mu platila dost, aby si mohl koupit pár slušných obleků a lepší auto. Jeho jméno na hlavičkovém papíře by udělalo dojem na Rebeku a uklidnilo její rodiče. Díky hezčí kanceláři a klientům z vyšší třídy by se mohl přestat vyhýbat starým spolužákům z práv. Takové skromné sny.

Rozhodl se, že Ridley článek neukáže. Velice rychle si na peníze zvykla a začala se víc zajímat o šperky a cestování. Nikdy nebyla v Itálii a často se nenápadně zmiňovala o Římu či Florencii.

Všichni ve Washingtonu budou mluvit o tom, že se Clayovo jméno ocitlo mezi první dvacítkou. Myslel na své přátele i protivníky, na kolegy z práv a starou partu z ÚVO. Ale hlavně myslel na Rebeku.

27

Cementárna Hanna Portland Cement Company vznikla v pensylvánském Reedsburgu v roce 1946, právě včas, aby se svezla na poválečném rozmachu výstavby nových rodinných domů. Okamžitě se v malém městečku stala největším zaměstnavatelem. Bratři Hannové ji řídili železnými pěstmi, ale ke svým dělníkům, kteří byli zároveň jejich sousedé, se chovali čestně. Když šly obchody dobře, dostávali zaměstnanci štědré mzdy. Jakmile se situace zhoršila, všichni si utáhli opasky a nějak to přežili. K nucenému propouštění docházelo zřídka a používalo se jen jako poslední možnost záchrany. Dělníci byli spokojení a nikdy nezaložili odbory.

Hannové investovali zisky zpět do podniku, modernizovali provoz a štědře přispívali obci. Vybudovali kulturní středisko, nemocnici, divadlo a nejhezčí středoškolské fotbalové hřiště v oblasti. Během let byli párkrát v pokušení podnik prodat, shrábnout velké jmění a zbytek života hrát golf, ale nikdy nedostali záruky, že továrna zůstane v Reedsburgu. Takže si ji nechali.

Po padesáti letech rozumného řízení podnik zaměstnával čtyři tisíce z celkového počtu jedenácti tisíc obyvatel města. Roční prodej se pohyboval kolem 60 milionů, ačkoli zisky slábly. Tvrdá zahraniční konkurence a stagnace stavebnictví se na příjmech cementárny projevovaly. Šlo o oblast podnikání, která silně trpěla cyklickými výkyvy, což se mladší Hannové pokoušeli neúspěšně napravit rozšířením výroby na přidružené produkty. Momentálně obchodní rozvaha vykazovala víc dluhů než obvykle.

Generálním ředitelem byl v současnosti Marcus Hanna, ačkoli ten titul nepoužíval. Byl prostě šéf, hlavní postava podniku. Jeho otec patřil k zakladatelům a Marcus strávil ve fabrice celý život. Na vedení se podílelo osm dalších Hannů a několik příslušníků mladší generace se pohybovalo po továrně, kde zametali podlahy a vykonávali stejnou manuální práci, jaká se kdysi očekávala od jejich rodičů.

V den, kdy byla podána žaloba, se Marcus právě radil se svým bratrancem Joelem Hannou, neoficiálně podnikovým právníkem. Soudní zřízenec se prodral kolem recepční a sekretářek vpředu a přišel za Marcusem a Joelem s tlustou obálkou.

„Vy jste Marcus Hanna?“ zeptal se zřízenec.

„To ano. A kdo jste vy?“

„Soudní vykonavatel. Tady máte obsílku.“ Podal mu obálku a odešel.

Šlo o žalobu podanou v okrese Howard v Marylandu, žádající blíže neurčené odškodné pro skupinu majitelů domů, kteří se cítili poškozeni nekvalitním portlandským cementem vyrobeným firmou Hanna. Joel si žalobu pomalu přečetl, pak ji Marcusovi přeložil do normálního jazyka, a když skončil, oba muži dlouho seděli a nadávali na právníky.

Rychlý průzkum provedený jednou sekretářkou odhalil pozoruhodné množství nedávných novinových článků o právním zástupci poškozených, jistém panu Clayi Carterovi z D. C.

Nikoho nepřekvapilo, že se v okrese Howard vyskytly problémy. Před několika lety se tam dostala špatná série jejich portlandského cementu. Běžným systémem distribuce jej několik jejich obchodních partnerů použilo při výstavbě nových rodinných domů. Stížnosti se objevily nedávno; firma se zrovna pokoušela zmapovat rozsah škod. Podle všeho trvalo přibližně tři roky, než malta povolila, a pak začaly padat cihly. Jak Marcus, tak Joel do okresu Howard zajeli a sešli se s dodavateli a stavaři. Několik poškozených domů si prohlédli. V tuto chvíli předpokládali, že stížností se může objevit kolem pěti set a cena za opravu každé jednotky se vyšplhá na 12 000 dolarů. Podnik měl povinné pojištění odpovědnosti za škodu, které pokryje prvních pět milionů.

Ale žaloba údajně zahrnovala skupinu „nejméně dvou tisíc potenciálních poškozených“, z nichž každý žádal jako náhradu škody 25 000 $.

„Dohromady padesát milionů,“ řekl Marcus.

„A ten zatracený právník z toho shrábne čtyřicet procent,“ dodal Joel.

„To přece nemůže udělat,“ namítl Marcus.

„Dělají to v jednom kuse.“

Další kolo všeobecného nadávání na právníky. Potom pár konkrétnějších nadávek mířených přímo na pana Cartera. Joel si žalobu odnesl. Vyrozumí jejich pojišťovnu, která předá případ své advokátní kanceláři, pravděpodobně sídlící ve Filadelfii. Takové věci se stávaly přinejmenším jednou do roka, ale zatím nikdy nešlo o nic tak velkého. Protože žádané odškodné zdaleka převyšovalo pojistku, cementárna Hanna si bude muset najmout vlastní advokáty, kteří by s pojišťovnou spolupracovali. A žádný z nich je nepřijde lacino.

Celostránkový inzerát v Larkinském deníku způsobil v městečku ukrytém před světem v horách jihozápadní Virginie docela poprask. Protože v Larkinu byly tři továrny, měl něco málo přes deset tisíc obyvatel, skutečné velkoměsto uprostřed hornického kraje. Deset tisíc obyvatel byla hranice pro celostránkové inzeráty a testování na Hubeného Bena, kterou stanovil Oscar Mulrooney. Nastudoval si dosavadní systém inzerce a dospěl k závěru, že menší oblasti unikly pozornosti. Jeho průzkum rovněž odhalil, že ženy z venkova a z Apalačských hor mívají větší nadváhu než obyvatelky měst. Úrodná půda pro Hubeného Bena.

V inzerátu stálo, že testování proběhne hned druhý den v motelu na severním konci města a provádět je bude lékař, opravdový doktor. Bylo to zadarmo. Mohl se dostavit každý člověk, který někdy užíval přípravek benafoxadil, známý rovněž jako Hubený Ben. Výsledky byly přísně důvěrné. A poškozené osoby mohly získat nějaké peníze od výrobce léku.

Dole na stránce bylo menším písmem vytištěné jméno, adresa a telefonní číslo washingtonské Advokátní kanceláře J. Claye Cartera II., ačkoli než většina čtenářů dospěla až tam, buď obrátila na další stránku, nebo byla příliš nadšená zprávou o testování.

Nora Tackettová bydlela v obytném přívěsu v karavanovém městečku asi kilometr a půl za Larkinem. Inzerát neviděla, protože nečetla noviny. Nečetla nic. Šestnáct hodin denně se dívala na televizi a obvykle při tom jedla. Nora bydlela se dvěma nevlastními dětmi, které jí nechal bývalý manžel, když přede dvěma lety zničehonic zmizel z města. Byly to jeho děti, ne její, a doteď si nebyla úplně jistá, jak k nim vlastně přišla. On byl definitivně pryč; nikdy se neozval, neposlal žádné výživné, nenamáhal se ani s dopisem, pohlednicí nebo telefonátem, aby zjistil, jak se daří těm dvěma spratkům, které si na útěku zapomněl vzít s sebou. A tak Nora jedla.

Klientkou J. Claye Cartera se stala, když si její sestra přečetla ten inzerát v Larkinském deníku a přijela pro ni, aby ji odvezla na testování. Nora brala Hubeného Bena rok, než jí ho doktor přestal předepisovat, protože lék stáhli z prodeje. Jestli díky té pilulce o něco zhubla, rozhodně se to nedalo poznat.

Sestra ji naložila do své dodávky a vrazila jí do ruky tu stránku z novin. „Přečti si to,“ vyzvala ji. MaryBeth se vydala na cestu k obezitě před dvaceti lety, ale když ji v šestadvaceti ranila mrtvice, vzpamatovala se. Už ji unavovalo pořád Noru kárat; kvůli její tloušťce se hádaly celé roky. A hádka se rozpoutala nanovo, zatímco projížděly Larkinem k motelu.

Motel Village Inn vybrala sekretářka Oscara Mulrooneyho, neboť šlo podle všeho o nejnovější motel ve městě. Jako jediné z místních ubytovacích zařízení měl internetovou stránku, což by snad mohlo něco znamenat. Oscar tam strávil poslední noc, a když si dával brzkou snídani ve špinavé motelové jídelně, opět se divil, jak se mu podařilo tak rychle klesnout tak hluboko.

Yaleskou právnickou fakultu absolvoval jako třetí z ročníku! Naháněly ho ty nejprestižnější firmy z Wall Streetu a nejlepší z washingtonských advokátních kanceláří. Jeho otec byl známý doktor v Buffalu. Jeho strýc byl členem Nejvyššího soudu ve státě Vermont. Jeho bratr byl partnerem v jedné z nejvýnosnějších manhattanských advokátních kanceláří specializovaných na zábavní průmysl.

Jeho manželce bylo trapné, že opět vyráží někam mezi vidláky shánět případy. A jemu taky!

Partnera do týmu mu dělal bolivijský lékař před první atestací, který sice mluvil anglicky, ale s tak příšerným přízvukem, že mu bylo špatně rozumět, i když řekl jenom dobrý den. Bylo mu pětadvacet a vypadal na šestnáct, dokonce i v zeleném nemocničním kompletu, který si vzal na Oscarovo naléhání a který mu měl trochu dodat na věrohodnosti. Medicínu vystudoval na karibském ostrově Grenada. Oscar objevil doktora Livana prostřednictvím inzerátu a platil mu nekřesťanskou částku dvou tisíc dolarů denně.

Oscar pracoval vpředu a Livan vzadu. Jediná zasedací síň v motelu měla chatrnou roztahovací přepážku, s níž se ti dva museli poprat, aby ji roztáhli přes místnost a rozdělili ji tím zhruba na dvě poloviny. Když Nora vstoupila přibližně v osm pětačtyřicet do přední části sálu, Oscar mrkl na hodinky a pak co nejpříjemnějším hlasem pozdravil: „Dobré ráno, madam.“ Přišla o patnáct minut dřív, ale klienti se obvykle dostavovali ještě před oficiálním začátkem testování.

To „madam“ si tiše natrénoval během jízd autem po Washingtonu. V jeho kruzích se tohle oslovení obvykle nepoužívalo.

Peníze v bance, řekl si v duchu při pohledu na Noru. Vážila určitě kolem sto padesáti kilo, možná skoro sto osmdesát. Je smutné, že už dokáže odhadnout jejich váhu jako nějaký vy volávač v panoptiku. A je smutné, že to v duchu dělá.

„Vy jste ten právník?“ zeptala se MaryBeth velice podezřívavě. Oscar už tímhle prošel tisíckrát.

„Ano, madam, doktor je vzadu. Mám pro vás nějaké dokumenty.“ Podal jí psací podložku s dotazníky určenými pro ty nejprostší čtenáře. „Jestli máte nějaké otázky, klidně se ptejte.“

MaryBeth a Nora se usadily na skládací židličky. Brzy se do formulářů úplně pohroužily. V místnosti panovalo ticho, dokud se dveře opět neotevřely – dovnitř nakoukla další mohutná žena. Okamžitě se zahleděla na Noru a ta jí pohled oplatila, strnulá jako laň ve světle reflektorů. Dvě tlusťošky přistižené v honbě za odškodným.

„Pojdte dál,“ vyzval ji Oscar s vřelým profesionálním úsměvem prodavače ojetých vozů. Vlákal ji dovnitř, vrazil jí do rukou formuláře a odvedl ji na druhý konec místnosti. Tahle bude mít sto deset až sto pětadvacet kilo.

Každý test stál tisíc dolarů. Jedna testovaná z deseti se stane klientkou požadující odškodné za poškození Hubeným Benem. V průměrném případě se jednalo o vyrovnání ve výši 150 000 až 200 000 dolarů. A to pouze paběrkovali, neboť osmdesát procent případů si už dávno našlo cestu do advokátních kanceláří po celé zemi.

Ale i tyhle zbytky mohly vynést celé jmění. Ne sice tolik jako Dyloft, ale každopádně miliony.

Jakmile vyplnila dotazník, Nora se ztěžka vyškrabala na nohy. Oscar převzal formuláře, prohlédl je, ujistil se, že dotyčná skutečně užívala Hubeného Bena, a pak se někam dolů podepsal. „Těmito dveřmi, prosím, madam, doktor vás očekává.“

Nora prošla velkou mezerou v přepážce; MaryBeth zůstala vpředu a začala s právníkem flirtovat.

Livan se představil, ačkoli Nora mu nerozuměla jediné slovo. On jí koneckonců taky ne. Změřil jí krevní tlak a pohoršené zavrtěl hlavou – 180 na 140. Její pulz byl vražedný, 130 za minutu. Ukázal na průmyslovou váhu a Nora na ni zdráhavě vstoupila – 174 kilogramy.

Bylo jí čtyřiačtyřicet let. V tomhle stavu může mluvit o štěstí, když se dožije padesátky.

Otevřel postranní dveře a vyvedl ji ven, kde stál lékařský vůz. „Test provedeme tady,“ vysvětlil. Zadní dveře sanitky byly otevřené; čekali u nich dva zdravotníci, žena a muž, oba v bílých pláštích. Pomohli Noře nastoupit a položili ji na lůžko.

„Co je to?“ zeptala se vyděšeně a ukázala na nejbližší přístroj.

„To je echokardiogram,“ vysvětlil jí zdravotník angličtinou, které rozuměla.

„Napojíme vám to na hrudník,“ přidala se žena, „a uděláme digitální snímek vašeho srdce. Za deset minut je hotovo.“

„Nebolí to,“ dodal muž.

Nora zavřela oči a modlila se, aby to přežila.

Případy Hubeného Bena byly tak lukrativní hlavně proto, že se nesmírně snadno dokazovaly. Během času přípravek, který ani příliš nepomáhal snižovat váhu, ztenčil pacientovi aortu. A poškození bylo trvalé. Nejméně dvacetiprocentní aortální nedostatečnost či zpětný tok krve mitrální chlopní znamenaly automaticky důvod k žalobě.

Doktor Livan přečetl Nořiny výsledky, zatímco se stále modlila, a udělal na zdravotníky gesto naznačující vítězství: dvaadvacet procent. Odnesl záznam dopředu, kde zatím Oscar rozdával formuláře plné místnosti kandidátů. Oscar se s ním vrátil dozadu k Noře, která celá pobledlá hltala pomerančový džus. Chtěl jí říct: „Gratuluju, paní Tackettová, vaše aorta je dostatečně poškozená,“ ale gratulace byly pro právníky. Povolali MaryBeth a Oscar oběma vysvětlil následující postup, ačkoli zdůrazňoval jen nejdůležitější body.

Echokardiogram prostuduje úředně určený kardiolog a jeho zpráva bude předána správci skupinové žaloby. Kompenzační škálu už soudce odsouhlasil.

„Kolik?“ zeptala se MaryBeth, kterou ty peníze očividně zajímaly víc než její sestru. Nora vypadala, jako by se zase modlila.

„Vzhledem k Nořinu věku by to mělo být zhruba sto tisíc dolarů,“ odpověděl Oscar, ale v tuto chvíli se nezmínil, že třicet procent z uvedené částky dostane Advokátní kancelář J. Claye Cartera II.

Nora se rázem probrala. „Sto tisíc dolarů!“

„Ano, madam.“ Jako chirurg před rutinní operací se Oscar naučil podhodnocovat šance na úspěch. Když nebudou mít přehnaná očekávání, šok z právnických honorářů nebude tak velký.

Nora myslela na nový karavan dvojnásobné velikosti a nový satelitní přijímač. MaryBeth myslela na celý náklaďák koktejlů na hubnutí. Formuláře byly vyplněné a Oscar jim poděkoval, že přišly.

„Kdy ty peníze dostaneme?“ zeptala se MaryBeth.

„My?“ opakovala Nora.

„Do šedesáti dnů,“ odpověděl Oscar, když je postranními dveřmi vyprovázel ven.

Naneštěstí dalších sedmnáct pacientů nemělo dostatečně poškozenou aortu a Oscar se už těšil na skleničku. Ale číslo devatenáct, mladý muž, který vážil dvě stě třicet jeden kilogram, znamenal trefu. Jeho echokardiogram byl nádherný – čtyřicetiprocentní nedostatečnost. Bral Hubeného Bena dva roky. Protože mu bylo šestadvacet a alespoň ze statistického hlediska mohl žít se špatným srdcem ještě jednatřicet let, jeho případ měl cenu nejméně 500 000 dolarů.

Koncem odpoledne došlo k ošklivému incidentu. Otylá mladá dáma se velice rozčílila, když jí doktor Li van sdělil, že má srdce v pořádku. Vůbec žádné poškození. Jenže ona se ve městě doslechla, že Nora Tackettová dostane sto tisíc dolarů, vyprávěly si to ženské v kadeřnictví, a ačkoli sice váží méně než Nora, taky ty prášky brala a má nárok na stejné odškodné. „Já ty peníze opravdu potřebuju,“ naléhala.

„Je mi líto,“ opakoval dr. Livan stále dokola.

Povolali Oscara. Mladá dáma začala hlasitě vulgárně nadávat, a aby ji dostal z motelu, musel jí slíbit, že kardiolog její výsledky pro jistotu ještě jednou prohlédne. „Prozkoumáme to podruhé a dáme výsledek testu posoudit washingtonským lékařům,“ vysvětloval, jako by věděl, o čem mluví. Uklidnilo ji to natolik, že se nechala přemluvit k odchodu.

Co tady vlastně dělám? ptal se Oscar stále znovu a znovu sám sebe. Pochyboval, že někdo z Larkinu někdy absolvoval Yale, ale stejně trnul hrůzou. Kdyby se proláklo, čím se zabývá, znamenalo by to jeho konec. Peníze, prostě mysli na ty peníze, opakoval si v jednom kuse.

V Larkinu vyšetřili jednačtyřicet uživatelů Hubeného Bena. U tří se prokázalo poškození. Oscar jim dal podepsat smlouvu o právním zastoupení a odjel z města s vyhlídkou na 200 000 dolarů na honorářích. To nebyl špatný výsledek. Ujížděl ve svém BMW co nejrychleji rovnou do D. C. Za pár dní ho čekal další tajný výlet kamsi do Západní Virginie. A podobných měl před sebou během příštího měsíce ještě tucet.

Vydělat peníze. Je to kšeft. S advokacií to nemá nic společného. Najděte je, strčte jim smlouvu, opatřete jim vyrovnání, seberte prachy a zmizte.

28

Prvního května opustil Rex Crittle účetní firmu, kde pracoval osmnáct let, a přestěhoval se o patro výš, aby se stal ekonomickým ředitelem JCC. Na nabídku obrovského zvýšení platu plus odměn prostě nemohl říct ne. Advokátní kancelář byla nesmírně úspěšná, ale chaos v ní neustále narůstal, takže provoz se začal vymykat kontrole. Clay mu dal velké pravomoci a usadil ho do kanceláře hned naproti té své.

Ačkoli Crittle nadšeně vítal vlastní vysoký plat, k finančním odměnám svých kolegů se stavěl značně skepticky. Podle jeho názoru, který si zatím nechával pro sebe, byla většina zaměstnanců přeplacená. Firma měla nyní čtrnáct právníků, kteří všichni vydělávali nejméně 200 000 ročně, jednadvacet advokátních asistentů s průměrným platem 75 000 dolarů ročně, šestadvacet sekretářek po padesáti tisících, s výjimkou slečny Glickové, která dostávala 60 000 $; asi tucet nejrůznějších úředníků pobírajících průměrně 20 000 ročně a čtyři poslíčky po patnácti tisících. Celkem sedmasedmdesát zaměstnanců, nepočítaje Crittla a Claye. Když se k tomu přičetly bonusy, celkové roční mzdové náklady dělaly 8,4 milionu a stoupaly každým dnem.

Nájem činil 72 000 $ měsíčně. Výdaje na provoz – počítače, telefony, elektřina a dlouhý seznam dalších položek – spolkly měsíčně zhruba 40 000 dolarů. Gulfstream, který byl z toho všeho největší zbytečnost a očividně šlo o jedinou položku, bez níž by se Clay obešel, stál firmu 300 000 na měsíčních splátkách hypotéky a dalších 30 000 na mzdách pro piloty, údržbě a poplatcích za hangárování. Příjmy z charterů, které Clay očekával, se v účetnictví dosud neprojevily. Jedním z důvodů bylo, že si vlastně doopravdy nepřál, aby jeho letadlo používal kdokoli jiný.

Podle čísel, která Crittle denně sledoval, měla firma režii ve výši 1,3 milionu měsíčně – celkem plus minus 15,6 milionu ročně. Taková suma by rozhodně dokázala vyděsit každého účetního, ale po šoku z dyloftového vyrovnání a obrovských honorářů, které se na účty řinuly, si Crittle nemohl stěžovat. Alespoň zatím ne. Nyní se scházel s Clayem nejméně třikrát do týdne a na každý pochybný výdaj dostal stejnou odpověď: „Člověk musí peníze utrácet, aby je vydělal.“

A utráceli tedy určitě. Pokud režie Crittla znepokojovala, z nákladů na reklamu a testování dostával žaludeční vředy. Na Maxatil firma vynaložila během prvních čtyř měsíců 6,2 milionu dolarů za novinovou, rozhlasovou, televizní a internetovou reklamu. Crittle vznesl námitku. „Plnou parou vpřed,“ odpověděl mu Clay. „Chci pětadvacet tisíc případů!“ Momentálně jejich počet dělal něco kolem osmnácti tisíc a nedal se úplně přesně sledovat, neboť se měnil každou hodinou.

Podle jednoho odborného internetového bulletinu, který Crittle četl každý den, Carterova firma v D. C. získávala tolik maxatilových případů především proto, že jen málo dalších právníků o ně agresivně usilovalo. Ale tuhle zvěst si nechával pro sebe.

„Maxatil se vyplatí ještě víc než Dyloft,“ opakoval Clay stále v kanceláři, aby své jednotky povzbudil. A zdálo se, že tomu opravdu věří.

Hubený Ben stál firmu mnohem méně, ale výdaje se vršily a honoráře nikoli. Do prvního května utratili 600 000 na reklamu a zhruba stejnou částku za lékařská vyšetření. Firma měla 150 klientů a Oscar Mulrooney rozeslal oběžník, v němž hlásal, že každý z případů má cenu nejméně 180 000 dolarů. Při honorářích ve výši 30 procent z odškodného dělaly předpokládané příjmy přibližně 9 milionů dolarů během „několika příštích měsíců“.

Fakt, že jedna pobočka firmy bude mít v nejbližší době takové výsledky, každého nadchl, ale čekání začínalo být zneklidňující. Z vyrovnání za skupinovou žalobu v případě Hubeného Bena zatím neviděli ani čtvrťák, ačkoli vyřízení mělo údajně proběhnout automaticky. Na správě vyrovnání se však podílely stovky právníků, a tak nikoho nepřekvapovalo, že se rozpoutaly závažné spory. Crittle sice veškerým právnickým trikům nerozuměl, ale učil se rychle. A dokonale chápal nárůst výdajů a nedostatek příjmů.

Den poté, co přišel Crittle, odešel Rodney, ačkoli tyto dvě skutečnosti spolu nesouvisely. Rodney se jednoduše rozhodl nechat práce a odstěhovat se na předměstí, do velmi pěkného domu na velmi bezpečné ulici, v níž stál na jednom konci kostel, na druhém škola a hned za rohem byl park. Měl v úmyslu začít dělat na plný úvazek trenéra svým čtyřem dětem. Možná se do práce vrátí někdy později, možná taky ne. Na právnickou fakultu zapomněl. V bance měl deset milionů dolarů před zdaněním a žádné přesné plány si nedělal, chtěl být pouze dobrým otcem a manželem a trochu si odpočinout. Několik hodin předtím, než naposledy odešel z kanceláře, si s Clayem zaskočili do nedalekého bistra, aby se rozloučili. Pracovali spolu šest let – pět v ÚVO, nejméně rok v nové firmě.

„Nerozházej to všechno, Clayi,“ varoval Rodney svého přítele.

„To ani nejde. Těch peněz je strašně moc.“

„Nebud hlupák.“

Pravdou bylo, že firma už vlastně člověka jako Rodney nepotřebovala. Chlapci z Yale i ostatní právníci se k němu chovali zdvořile a s úctou, hlavně kvůli jeho přátelství s Clayem, ale přece jen byl pouze advokátní asistent. A ani Rodney už nepotřeboval zaměstnání. Chtěl svoje peníze pěkně uložit a hlídat si je. V duchu ho děsilo, jak rychle Clay utrácí takové jmění. To se člověku musí vymstít.

Protože Jonah někde plachtil a Paulette se stále schovávala v Londýně a nevypadalo to, že by se chtěla vrátit, původní tým se nyní definitivně rozpadl. To bylo sice smutné, ale Clay měl příliš mnoho práce, aby si mohl dovolit nostalgii.

Patton French svolal schůzi kontrolního výboru, logisticky náročný proces, který se táhl celý měsíc. Clay se zeptal, proč to nemůžou vyřídit telefonem, faxem, e-mailem a prostřednictvím sekretářek, ale French trval na tom, že musejí strávit celý den společně, všech pět ve stejné místnosti. Protože dyloftová žaloba byla podána v Biloxi, přál si, aby se dostavili tam.

Ridley představa výletu nadchla. S modelingem víceméně skončila; většinu času trávila v tělocvičně a několik hodin denně nakupovala. Cvičení Clayovi nevadilo, zajišťovalo jen polevu na dortu. S nakupováním si dělal trochu starosti, ale Ridley se zatím velice ovládala. Dokázala nakupovat celé hodiny, a utratit přitom jen skromnou částku.

Před měsícem, po prodlouženém víkendu v New Yorku, se vrátili do D. C. a autem odjeli k němu domů. Zůstala u něj přes noc, nikoli poprvé a očividně ne naposledy. Přestože nepadlo jediné slovo o možnosti, že by se k němu přistěhovala, nějak k tomu postupem času došlo. Clay si ani nevzpomínal, kdy postřehl, že se u něj objevil její župan, zubní kartáček, šminky a spodní prádlo. Nikdy ji nepřistihl, že by si do jeho domu vozila své věci – zdálo se, že se tam zhmotnily samy od sebe. Netlačila na něj; na ničem se nedohodli. Zůstala tři noci za sebou, dělala všechno správně a ani trochu nepřekážela, a najednou mu pošeptala, že by potřebovala na jednu noc domů. Dva dny se jeden druhému neozvali a pak se vrátila.

Nikdy nemluvili o manželství, ačkoli Clay kupoval tolik šatů a šperků, že by vystačily celému harému. Ani jeden z nich zjevně nestál o trvalý závazek. Ve společnosti toho druhého se cítili dobře, vycházeli spolu, ale dál se rozhlíželi kolem. Ridley měla spoustu tajemství a Clay netoužil je luštit. Byla krásná, příjemná a dobrá v posteli a nechovala se jako zlatokopka. Ale měla tajemství.

A Clay také. Jeho největším tajemstvím bylo, že kdyby mu v pravou chvíli zavolala Rebecca, prodal by všechno kromě gulfstreamu, naložil ji do něj a odletěl s ní na Mars.

Místo toho letěl do Biloxi s Ridley, která si na ten výlet oblékla semišovou minisukni. Stěží jí zakrývala zadek, ale žádné pohoršení to nepůsobilo, neboť v letadle byli jen oni dva. Někde nad Západní Virginií se Clay přistihl při myšlence, že by mohl rozložit pohovku a povalit ji na ni. Nápad to byl lákavý, ale podařilo se mu ho zahnat, částečně kvůli mírnému podráždění. Proč musí vždycky s hrátkami a zábavou začínat sám? Ridley se ochotně přidávala, ale nikdy sex neiniciovala sama.

Kromě toho, aktovku měl plnou dokumentů k jednání kontrolního výboru.

Na letišti v Biloxi na ně čekala limuzína, která je odvezla o několik kilometrů dál do přístavu, kde už byl přistaven motorový člun. Patton French trávil většinu času na své jachtě kotvící šestnáct kilometrů od pobřeží. Právě se chystal vyměnit manželku. Probíhal ošklivý rozvod. Žena, kterou odmrštil, chtěla půlku jeho peněz a pokud možno celou jeho mrtvolu. Na člunu, jak označoval šedesátimet– rovou luxusní jachtu, byl život mnohem klidnější.

Uvítal je bos, oblečený jen v šortkách. Wes Saulsberry a Damon Didier už dorazili, oba měli v ruce skleničky. Carlos Hernández z Miami měl přijet každou chvíli. French pro ně uspořádal rychlou prohlídku lodi, během níž Clay napočítal nejméně osm členů posádky ve sněhobílých námořnických uniformách, kteří byli všichni v pohotovosti pro případ, že by šéf něco potřeboval. Loď měla pět palub, šest luxusních kajut, stála 20 milionů a tak dál, a tak dál. Ridley zalezla do ložnice, aby se svlékla.

Chlapci se sešli „na verandě“, jak French říkal malé dřevěné palubě úplně nahoře. Za dva týdny se chystal k soudu, což u něj byla výjimka, neboť podnikoví právníci mu obvykle vyděšeně strkali peníze rovnou. Tvrdil, že se na to těší, a nad rundou vodky je všechny nudil podrobnostmi.

Zarazil se v polovině věty, neboť jeho pozornost upoutalo něco pod nimi. Na nižší palubě se vynořila Ridley, bez podprsenky a na první pohled se zdálo, že i bez kalhotek. Ale přece jen měla na sobě miniaturní plavečky, které záhadně držely na správném místě. Tri starší muži se prudce narovnali a zalapali po dechu. „Je to Evropanka,“ vysvětlil Clay a čekal na první srdeční záchvat. „Kdykoli se dostane k vodě, padá z ní oblečení.“

„Tak jí zatraceně kupte člun,“ vyhrkl Saulsberry.

„Kdyby chtěla, může si vzít tenhle,“ prohlásil French, zatímco se pokoušel uklidnit.

Ridley zvedla hlavu, všimla si, jaký poprask způsobila, a vzápětí opět zmizela. Nepochybně se všemi číšníky a námořníky v patách.

„O čem jsem to mluvil?“ zeptal se French, když opět popadl dech.

„Ať už jste vyprávěl cokoli, rozhodně jste skončil,“ podotkl Didier.

Blížil se k nim další motorový člun. Seděl v něm Hernández a neměl s sebou jednu, ale hned dvě mladé dámy. Jakmile se nalodili a French je ubytoval, Carlos se na verandě připojil k ostatním.

„Co je to za holky?“ zeptal se Wes.

„Moje advokátní asistentky,“ odpověděl Carlos.

„Hlavně z nich nedělejte partnerky,“ doporučil mu French. Několik minut se bavili o ženách. Podle všeho měli všichni čtyři za sebou několik manželství. Možná proto pořád tolik dřeli. Clay nemluvil a jenom poslouchal.

„Co je s tím Maxatilem?“ zeptal se náhle Carlos. „Mám tisíc případů a nejsem si jistý, co bych s nimi měl dělat.“

„Vy se ptáte mě, co máte dělat se svými případy?“ opáčil Clay.

„Kolik jich máte?“ přidal se French. Nálada se prudce změnila; nyní se probíraly důležité věci.

„Dvacet tisíc,“ odpověděl Clay a přeháněl jen trochu.

Pravdou bylo, že nevěděl, kolik případů jeho kancelář nasmlouvala. A mezi specialisty na hromadné žaloby je přehánění normální.

„Já jsem u těch svých žalobu ještě nepodal“ řekl Carlos. „Z dokazování viny se může stát pěkná noční můra.“ Tohle už Clay slyšel mnohokrát a nechtěl to poslouchat znovu. Téměř čtyři měsíce čekal, až se na stopu Maxatilu vrhne další velké jméno.

„Stejně se mi to pořád nelíbí,“ ozval se French. „Včera jsem v Dallasu mluvil se Scottym Gainesem. Má dva tisíce případů a taky váhá, co by s nimi měl udělat.“

„Prokázat zavinění jen na základě jedné studie bývá docela problém,“ prohodil Didier Clayovým směrem, ale znělo to skoro jako přednáška. „Mně se to taky moc nezdá.“

„Problém je v tom, že choroby působené Maxatilem můžou být způsobeny i mnoha jinými faktory,“ připojil se Carlos. „Tenhle přípravek pro mě studovali hned čtyři experti. Všichni tvrdí, že pokud nějaká žena bere Maxatil a dostane rakovinu prsu, není možné průkazně spojit chorobu s dotyčným lékem.“

„Už se vám ozvali z Goffmanu?“ zeptal se French. Clay, který potlačoval chuť vrhnout se přes palubu, se dlouze napil velmi silného alkoholu a snažil se vypadat, jako by měl korporaci na mušce a prakticky mrtvou.

„Zatím ne,“ odpověděl. „Ke zveřejnění došlo teprve nedávno. Myslím, že teď všichni čekáme, jak dopadne Mooneyham.“

„Včera jsem s ním mluvil,“ řekl Saulsberry. Maxatil se jim sice nelíbil, ale rozhodně ho sledovali. Clay se v prostředí hromadných žalob pohyboval dost dlouho, aby věděl, že tihle lidé se nejvíc bojí toho, že jim uteče nějaká velká věc. A Dyloft ho naučil, že největší vzrušení spočívá v nečekaném útoku, zatímco všichni ostatní spí.

Nebyl si ještě jistý, co ho naučí Maxatil. Tihle žraloci nyní opatrně ohlodávali okraje, zkoušeli vodu, pátrali a doufali, že získají nějaké informace z fronty. Ale jelikož Goffman žalobu od chvíle, kdy ji Clay podal, dokonale zasklíval, neměl jim co nabídnout.

Saulsberry právě vykládal: „Mooneyhama znám zatraceně dobře. Před lety jsme společně dostali před soud pár případů.“

„Je to chvastoun,“ řekl French, jako by typický advokát měl ústa na sedm zámků a výmluvnost znamenala zneuctění profese.

„Jo, ale velice schopný. Za dvacet let ani jednou neprohrál.“

„Za jednadvacet,“ opravil ho Clay. „Aspoň podle toho, co mi říkal.“

„To je jedno,“ ozval se Saulsberry a všechny ostatní umlčel, protože měl čerstvé zprávy. „Máte pravdu, Clayi, všichni čekají na Mooneyhama. Dokonce i Goffman. Soud se má konat někdy v září. Korporace tvrdí, že chtějí proces. Jestli to má Mooneyham zpracované a podaří se mu dokázat zavinění a odpovědnost za škodu, pak je velká naděje, že firma připraví celoamerický kompenzační plán. Ale jestli půjde porota na ruku Goffmanu, vypukne válka, protože korporace nebude ochotná vyplatit nikomu ani čtvrťák.“

„A tohle všechno vám prozradil Mooneyham?“ zeptal se French.

„Ano.“

„Je to náfuka.“

„Ne, já jsem to slyšel taky,“ přidal se Carlos. „Mám určitý zdroj a ten potvrzuje všechno, co Wes říká.“

„Nikdy jsem neslyšel, že by nějaký obžalovaný naléhal na proces,“ namítl French.

„Goffman je tvrdý oříšek,“ potvrdil Didier. „Před patnácti lety jsem je žaloval. Pokud prokážete zavinění, vyplatí slušné odškodné. Ale když se vám to nepovede, jste v háji.“

Clay dostal opět chuť jít si zaplavat. Naštěstí se na Maxatil rázem zapomnělo, když se na dolní palubě vynořily ty dvě kubánské advokátní asistentky ve velmi nedostatečném odění.

„Advokátní asistentky, to zrovna,“ ušklíbl se French a málem si zlomil krk, jak se snažil získat lepší výhled.

„Která je vaše?“ zeptal se Saulsberry a málem spadl ze židle.

„Jen si vyberte, pánové,“ odpověděl Carlos. „Jsou to profesionálky. Přivezl jsem je jako dárek. Můžeme se vystřídat.“

A tohle připravilo o řeč i ty namyšlené mluvky na nejvyšší palubě.

Těsně před rozbřeskem vypukla bouře a narušila poklid na jachtě. French, s ošklivou kocovinou a nahou advokátní asistentkou v posteli, zavolal kapitánovi a nařídil mu, aby zamířil k pobřeží. Snídaně se musela odložit, i když stejně nikdo neměl chuť k jídlu. Večeře představovala čtyřhodinový maratón, v němž nechyběly historky ze soudních síní, oplzlé vtipy a povinná pozdně noční hádka způsobená přílišným množstvím alkoholu. Clay a Ridley odešli spát brzy a pečlivě zamkli dveře své kajuty.

Výbor, kotvící v přístavu v Biloxi, kde měla loď přežít bouři, ovšem zvládl projít všechny dokumenty a memoranda, které měl na programu. Bylo třeba vydat pokyny správci skupinové žaloby a podepsat tucty listin. Než skončili, Clayovi se už dělalo špatně a zoufale toužil vrátit se na pevnou zem.

Ale nejnovější výpočty honorářů se v papírování neztratily. Clay, či přesněji řečeno jeho firma, měl zanedlouho obdržet další čtyři miliony. To bylo sice příjemné, ale nebyl si jist, zda si vůbec všimne, že ty peníze dorazily na účet. Pokryje část nákladů, ale pouze dočasně.

Nicméně aspoň na pár týdnů umlčí Rexe Crittla. Ten přecházel po chodbách nervózně jako nastávající otec a dychtivě očekával příjmy.

Už nikdy, přísahal si Clay, když vystupoval z jachty. Už nikdy se nenechá uvěznit přes noc ve stísněných prostorách s lidmi, které nemá rád. Limuzína je odvezla na letiště. Gulfstreamem odletěli do Karibiku.

29

Vilu si pronajali na týden, ačkoli Clay pochyboval, že bude moci zůstat mimo kancelář tak dlouho. Stála na úbočí jednoho kopce nad rušným přístavním městem Gustavia, plným aut, turistů a nejrůznějších lodí. Ridley ji objevila v katalogu exkluzivních soukromých sídel k pronajmutí. Byl to pěkný dům – tradiční karibská architektura, střecha z červených tašek, dlouhé verandy a balkony. Uvnitř se nacházel nespočet ložnic a koupelen a k vybavení patřil i šéfkuchař, dvě služebné a zahradník. Rychle se zabydleli a Clay začal listovat katalogy nemovitostí k prodeji, které kdosi laskavě zanechal v salonu.

První zkušenost s nudistickou pláží znamenala pro Claye velké zklamání. První nahá žena, kterou spatřil, byla v babičkovském věku – vrásčité stvoření, které mělo raději zakrýt mnohem více a odhalit mnohem méně. Vzápětí se vynořil manžel té osoby, muž s obrovským pupkem, který mu visel přes genitálie, vyrážkou na zadku a dalšími nechutnostmi. Nahota rychle ztrácela kouzlo. Ridley byla samozřejmě ve svém živlu, promenovala se po pláži a všichni se za ní ohlíželi. Po několika hodinách na písku se uchýlili do stínu a vychutnali si dvouhodinový oběd ve fantastické francouzské restauraci. Všechny dobré zdejší restaurace byly francouzské a dalo se na ně narazit na každém kroku.

V Gustavii se hemžila spousta lidí. Bylo vedro a nebyla turistická sezona, ale někdo to zapomněl turistům oznámit. Strkali do sebe na chodnících, když bloumali od jednoho butiku k druhému, a ucpávali ulice svými pronajatými džípy a malými vozy. Ruch v přístavu nikdy nekončil a malé rybářské čluny se neustále proplétaly kolem velkých jachet slavných a bohatých.

Jak byl Mustique uzavřený a tichý, tak byl St. Barth přecpaný a zalidněný. Ale stejně to byl půvabný ostrov. Clay si zamiloval oba. Ridley, která se začala silně zajímat o místní nemovitosti, dávala přednost St. Barthu, především kvůli nakupování a jídlu. Měla v oblibě rušná místa a davy lidí. Potřebovala publikum.

Po třech dnech Clay odložil hodinky a začal spát v houpací síti na verandě. Ridley si četla a celé hodiny sledovala na videu staré filmy. Právě se začínali nudit, když v gustavijském přístavu zakotvil Jarrett Carter na svém nádherném katamaránu s názvem Exadvokát. Clay seděl v baru kousek od mola, pil sodovku a čekal na otce.

Posádka sestávala z Němky ve věku kolem čtyřicítky, která měla nohy stejně dlouhé jako Ridley, a drsného starého Skota jménem MacKenzie, jachtařského instruktora. Tu Němku Irmgard Jarrett představil jako svého prvního důstojníka; ačkoli tahle funkce mohla zahrnovat prakticky cokoli. Clay je naložil do svého džípu a odvezl je do vily, kde se donekonečna sprchovali a popíjeli, zatímco slunce mizelo v moři. MacKenzie to přehnal s bourbonem a brzy začal pochrupovat v houpací síti.

Obchody se příliš nehýbaly, situace vypadala podobně jako s pronájmy Clayova letadla. Exadvokát byl za šest měsíců pronajat přesně čtyřikrát. Nejdelší plavbu absolvoval z Nassau do Aruby a zpět, tři týdny, za něž dostali od dvojice anglických důchodců třicet tisíc dolarů. Nejkratší byla výprava na Jamajku, kde loď málem ztratili v bouři. Zachránil je střízlivý MacKenzie. Poblíž Kuby narazili na piráty. Historka střídala historku.

Claye vůbec neudivilo, že Ridley Jarretta dokonale okouzlila. Byl na syna pyšný. Irmgard zjevně úplně stačilo, když mohla popíjet, kouřit a sledovat světla Gustavie pod nimi.

Dlouho po večeři a poté, co ženy odešly spát, se Jarrett a Clay přesunuli na jinou verandu, aby si dali ještě skleničku. „Kdes ji našel?“ zeptal se Jarrett a Clay mu historii jejich vztahu rychle převyprávěl. Prakticky spolu žili, ale ani jeden se nezmínil o ničem trvalejším. Irmgard byla také jen dočasná záležitost.

Pokud šlo o práci, Jarrett měl stovky otázek. Znepokojila ho velikost Clayovy nové firmy a cítil se nucen nabízet nevyžádané rady ohledně jejího vedení. Clay trpělivě poslouchal. Na plachetnici byl počítač s přístupem na internet, takže Jarrett věděl o žalobě na Maxatil a negativních reakcích v tisku. Když Clay oznámil, že nyní má dvacet tisíc případů, otec soudil, že to je víc, než by zvládla jakákoli firma.

„Tý hromadným žalobám nerozumíš,“ řekl Clay.

„Mně to připadá strašně riskantní,“ namítl Jarrett. „Jak vysokou máš pojistku na zanedbání povinné péče?“

„Deset milionů.“

„To nestačí.“

„Víc mi pojišťovna prostě nedá. Uklidni se, tatí, vím, co dělám.“

A proti úspěchu Jarrett neměl žádné argumenty. Peníze, které si jeho syn prakticky tiskl, v něm probudily nostalgii po dávných slavných dnech v soudní síni. V duchu téměř slyšel vzdálená, magická slova předsedy poroty: „Vaše Ctihodnosti, porota rozhodla ve prospěch žalobce a navrhujeme odškodné ve výši deset milionů dolarů.“ Pak by Jarrett Carter svého klienta objal, prohodil něco vlídného k zástupci obhajoby a vyšel vítězně z další soudní síně.

Dlouho mlčeli. Oba se potřebovali vyspat. Jarrett vstal a popošel na kraj verandy. „Myslíš někdy na toho černošského kluka?“ zeptal se s pohledem upřeným do tmy. „Na toho, co začal střílet a nevěděl proč?“

„Na Tequilu?“

„Jo, vyprávěl jsi mi o něm v Nassau, když jsme kupovali tu plachetnici.“

„Občas si na něj vzpomenu.“

„To je dobře. Peníze nejsou všechno.“ A po těch slovech si šel Jarrett lehnout.

Plavba kolem ostrova zabrala většinu dne. Kapitán měl podle všeho rámcovou představu o fungování lodi a působení větru, ale nebýt MacKenzieho, mohli se ztratit na moři tak dokonale, že by je nikdo nikdy nenašel. Kapitán se snažil ze všech sil, jenže ho rozptylovala Ridley, která se skoro pořád opalovala na palubě nahá. Jarrett od ní nedokázal odtrhnout zrak. MacKenzie také ne, ale ten by dokázal kormidlovat plachetnici i ze spaní.

Naobědvali se v odlehlé zátoce na severní straně ostrova. Poblíž St. Maartenu se ke kormidlu postavil Clay a jeho otec si otevřel pivo. Už asi osm hodin se Clayovi mírně zvedal žaludek a hrát si na kapitána mu příliš nepomohlo. On se k životu na lodi prostě nehodil. Představa romantické plavby kolem světa ho nelákala; zvracel by do všech světových oceánů. Letadla mu byla milejší.

Po dvou nocích na pevné zemi se Jarrett nemohl dočkat, až opět vyrazí na moře. Rozloučili se druhý den brzy ráno a katamarán Clayova otce vyplul z gustavijského přístavu, cíl plavby neurčen. Clay slyšel, jak se jeho otec a MacKenzie dohadují, když mířili z přístaviště na volné moře.

Příliš nechápal, odkud se na verandě jejich vily vzala ta realitní agentka. Každopádně tam byla, když se vrátil z přístavu – okouzlující Francouzka, která popíjela kávu a povídala si s Ridley. Tvrdila, že měla cestu kolem, a tak se rozhodla, že se zaskočí na vilu podívat. Patří jejím klientům, jedněm kanadským manželům, kteří se právě rozvádějí, a jak se vám tady líbí?

„Moc,“ odpověděl Clay a posadil se. „Krásný dům.“

„Není úžasný?“ vydechla agentka. „Jedna z našich nejlepších nemovitostí. Právě jsem Ridley říkala, že ji postavili teprve před čtyřmi lety ti Kanadani, kteří tu od té doby byli snad dvakrát, aspoň myslím. Přestalo se mu dařit v podnikání. Ona se dala dohromady se svým doktorem a teď mají tam v Ottawě na krku ošklivé právnické tahanice, takže dům nabídli k prodeji za velmi rozumnou cenu.“

Spiklenecký pohled od Ridley. Clay vyslovil otázku, která visela ve vzduchu. „Kolik?“

„Jenom tři miliony. Začali na pěti, ale upřímně řečeno, na prodej nemovitostí není zrovna nejlepší období.“

Jakmile agentka odešla, Ridley se na něj v ložnici vrhla. Ranní sex zatím nikdy neprovozovali, ale zhostili se ho na výbornou. Odpoledne se to opakovalo. Večeře v elegantní restauraci; Ridley se ho neustále dotýkala. Půlnoční milování začalo v bazénu, přešlo do vířivé vany a z ní do ložnice a po noci plné sexu se ještě před obědem realitní agentka dostavila znovu.

Clay byl vyčerpaný a upřímně řečeno, do nákupu dalších nemovitostí se mu dvakrát nechtělo. Ale Ridley si ten dům přála víc, než si zatím přála cokoli jiného, takže ho koupil. Cena byla skutečně dost nízká, vlastně to dostali za babku, a až se obchody s nemovitostmi opět rozhýbou, vždycky může vilu se ziskem prodat.

Zatímco agentka sepisovala smlouvu, Ridley si vzala Claye stranou a zeptala se, zda by nebylo moudré, z daňových důvodů, napsat tu vilu na ni. O francouzském a americkém daňovém systému věděla asi tolik, kolik on věděl o gruzínských dědických zákonech, pokud tam vůbec nějaké měli. Ani náhodou, řekl si v duchu, ale jí pevně oznámil: „Ne, to by nešlo, právě z daňových důvodů.“

Zdálo se, že ji to ranilo, ale jakmile se stal vlastníkem vily, rychle se vzpamatovala. Clay zašel do banky v Gustavii sám a převedl ty peníze z jednoho zahraničního účtu. S advokátem specializovaným na nemovitosti se rovněž sešel bez Ridley.

„Ráda bych tu chvilku zůstala,“ řekla, když trávili další dlouhé odpoledne na verandě. Měl v úmyslu odletět druhý den ráno a předpokládal, že Ridley poletí s ním. „Chtěla bych to tu dát trochu do pořádku,“ vysvětlila. „Sejít se s návrhářem interiérů. A aspoň týden si tedy pořádně odpočinout.“

Proč ne? pomyslel si Clay. Když už mi ten zatracený barák patří, klidně ho může někdo používat.

Do D. C. se vrátil bez Ridley a poprvé po několika týdnech si vychutnával poklidnou samotu ve svém georgetownském domě.

Joel Hanna několik dní zvažoval, že by do toho šel sám – on jediný by seděl na jedné straně stolu naproti malé armádě právníků a jejich asistentů. Předložil by jim plán, jak firmu zachránit; u toho skutečně žádnou pomoc nepotřeboval, neboť ho vymyslel sám.

Ale Babcock, právník jejich pojišťovny, trval na tom, že se chce jednání zúčastnit také. Jeho klienta to mohlo stát pět milionů, a pokud měl zájem o účast, Joel mu těžko mohl bránit.

Společně vešli do budovy na Connecticut avenue. Výtah se zastavil ve třetím patře, kde vystoupili přímo do luxusních, impozantních prostor Advokátní kanceláře J. Claye Cartera II. Logo, JCC , vyvedené vysokými bronzovými písmeny, viselo na stěně, která vypadala, že je z třešňového, či dokonce z mahagonového dřeva. Nábytek v recepci byl moderní a italský. Půvabná mladá blondýnka za stolem ze skla a chrómu je přivítala profesionálním úsměvem a ukázala k místnosti na konci chodby. U dveří na ně čekal právník jménem Wyatt, doprovodil je dovnitř, představil jim skupinu na druhé straně stolu, a zatímco Joel s Babcockem vytahovali dokumenty z aktovek, vynořila se další velmi pěkně stavěná mladá dáma a zeptala se, zda si dají kávu. Donesla jim stříbrný kávový servis s logem JCC na konvici i na křehkých porcelánových šálcích. Když se usadili a byli připraveni k jednání, Wyatt vyštěkl na jednoho asistenta: „Vyřiď Clayovi, že už jsme tu všichni.“

Uplynula rozpačitá minuta, zatímco pan JCC nechával přítomné čekat. Nakonec ve spěchu vběhl dovnitř, bez saka, a přes rameno hovořil s nějakou sekretářkou, každým coulem velice zaměstnaný muž. Zamířil rovnou k Joelu Hannovi a Babcockovi a představil se, jako by sem přišli dobrovolně a chystali se jednat o obecném blahu. Vzápětí přeběhl na druhou stranu a usadil se na královský trůn uprostřed svých nohsledů, víc než dva metry od svých protivníků.

Joel Hanna nedokázal potlačit myšlenku, že tenhle člověk vydělal za loňský rok sto milionů dolarů.

Babcock myslel na totéž, ale zároveň si vzpomněl, že tenhle Clay Carter za sebou údajně nemá ani jediný občanskoprávní soudní spor před porotou. Strávil pět let mezi feťáky u trestního soudu, ale nikdy nežádal od poroty ani mědak. Za tou sebejistou pózou Babcock zahlédl známky nervozity.

„Říkali jste, že máte plán,“ začal pan JCC. „Sem s ním.“

Projekt přežití cementárny byl celkem prostý. Firma byla ochotna uznat, čistě pro účely této schůze, že vyrobila špatnou várku portlandského zednického cementu, která způsobila, že určitý počet nových domů v baltimorské oblasti bude potřebovat zásadní opravy. Bylo třeba založit splátkový fond, z něhož by se rozdělovaly částky, které by odškodnily majitele domů a zároveň zcela nezruinovaly firmu. Ačkoli šlo o prostý plán, Joelovi trvalo půl hodiny, než ho vysvětlil.

Babcock promluvil v zastoupení pojišťovny. Připustil, že existuje pojistka ve výši pět milionů dolarů, což byl fakt, jaký v takto rané fázi jednání prozrazoval jen zřídka. Jeho klient a firma Hanna se na odškodné složí.

Joel Hanna vysvětlil, že jeho podnik má nedostatek hotovosti, ale je ochoten se výrazně zadlužit, aby žalobce odškodnil. „Byla to naše chyba a máme v úmyslu ji napravit,“ opakoval několikrát.

„Znáte přesný počet poškozených domů?“ zeptal se JCC a každý z jeho poskoků si tu větu zapsal.

„Devět set dvacet dva,“ odpověděl Joel. „Obrátili jsme se na velkoobchody, na dodavatele i na stavební firmy. Myslím, že to číslo je přesné, plus minus pět procent.“

JCC si udělal poznámku. Když dopsal, řekl: „Takže pokud vycházíme z faktu, že jako odškodné pro každého poškozeného klienta činí odpovídající částka pětadvacet tisíc dolarů, celkově to dělá něco přes dvacet tři miliony.“

„Jsme si celkem jistí, že opravy domů nebudou stát dvacet tisíc,“ ohradil se Joel.

Jeden z asistentů podal JCC nějaký dokument. „Máme vyjádření čtyř stavebnických firem z oblasti okresu Howard. Zástupci všech čtyř si prohlédli některé z poškozených domů, aby zmapovali rozsah škod. Každý z nich nám předal odhad ceny oprav. Nejnižší dělá osmnáct tisíc devět set, nejvyšší dvacet jedna tisíc pět set. Průměrná částka činí dvacet tisíc dolarů.“

„Rád bych ty odhady viděl,“ řekl Joel.

„Možná později. Navíc jsou tu další újmy. Majitelé domů mají nárok na odškodné za související obtíže, ztrátu času, ztrátu pohodlí, nemožnost využívat svého majetku v míře, na jakou mají nárok, a za citovou újmu. Jedné z našich klientek způsobily tyto starosti úporné bolesti hlavy. Jiný klient ztratil příležitost svůj dům výhodně prodat, protože začaly padat cihly.“

„Naše odhady počítají s náklady zhruba kolem dvanácti tisíc dolarů na jeden dům,“ namítl Joel.

„Nemíníme přijmout vyrovnání ve výši dvanáct tisíc dolarů,“ opáčil JCC a všichni na druhé straně stolu zavrtěli hlavou.

Patnáct tisíc dolarů by znamenalo slušný kompromis a daly by se za to pořídit nové cihly do každého domu. Jenže v systému hromadných žalob by každému klientovi zbylo pouze devět tisíc dolarů, až by JCC shrábl svou třetinu. Za deset tisíc by se daly vyndat staré cihly a dovézt nové, ale už by se z toho nezaplatila práce zedníků. Deset tisíc dolarů by celou situaci jen zhoršilo – dům bez omítky, rozježděný, rozblácený dvorek, hromady nových cihel na příjezdové cestě, ale nikdo, kdo by je položil.

Devět set dvacet dva případů po pěti tisících – 4,6 milionu na palmáre. JCC si to rychle v duchu spočítal, sám ohromen, jak hbitě už dokáže dávat ty nuly dohromady. Devadesát procent by bylo jeho; o část by se musel rozdělit s několika právníky, kteří se ke skupinové žalobě přidali později. To nebyl špatný honorář. Pokryl by náklady na novou vilu na St. Barthu, kde se Ridley ještě pořád schovávala a nejevila sebemenší chuť přijet domů, a po zdanění by dokonce něco málo zbylo.

Při patnácti tisících na jednu žalobu by firma Hanna přežila. K pěti milionům od Babcockova klienta by cementárna přidala dva miliony v hotovosti, které měla momentálně po ruce – fondy původně určené na modernizaci a nové stroje. Na pokrytí všech potenciálních žalob by bylo potřeba celkem patnáct milionů. Zbývajících osm by se dalo vypůjčit od pittsburských bank. Nicméně tuhle informaci si Hanna a Babcock nechali pro sebe. Schůzka byla pouze seznamovací, ještě nepřišel čas odkrýt všechny karty.

Nyní šlo hlavně o to, kolik chce za svou námahu pan JCC. Mohl by přistoupit na spravedlivé vyrovnání, možná trochu snížit svůj podíl, pořád vydělat několik milionů, ochránit své klienty, umožnit poctivé starobylé firmě, aby přežila, a prohlásit to za vítězství.

Nebo by mohl jít tvrdě za svým a ublížit tak úplně všem.

30

Slečna Glicková zněla v interkomu trochu nervózně. „Jsou tu nějací dva pánové, Clayi,“ řekla téměř šeptem. „Z FBI.“

Ti, kdo si na systém hromadných žalob ještě nezvykli, se často ohlížejí přes rameno, jako by to, co dělají, mohlo být určitým způsobem nezákonné. Za čas jim však naroste taková hroší kůže, že si připadají jako teflon, nic se na ně nepřilepí. Clay při pouhé zmínce o FBI leknutím nadskočil a pak se zasmál vlastní zbabělosti. Neudělal přece nic špatného.

Vypadali jako z filmu; dva mladí, nakrátko ostříhaní, drsní agenti, kteří kolem sebe mávali odznaky a snažili se ohromit všechny okolo. Černoch se jmenoval agent Spooner a běloch agent Lohse. Vyslovuje se to Lúš. Když se usadili do křesel v rohu Clayovy kanceláře, oba najednou si rozepnuli saka, jako by to měli nacvičené.

„Znáte člověka jménem Martin Grace?“ zeptal se bez úvodu Spooner.

„Ne.“

„Mike Packer?“ vystřídal ho Lohse.

„Ne.“

„Nelson Martin?“

„Ne.“

„Max Pace?“

„Ano.“

„Jde stále o jednu a tutéž osobu,“ vysvětlil Spooner. „Nemáte představu, kde by se mohl zdržovat?“

„Ne.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

Clay přešel ke svému stolu, vytáhl diář a pak se vrátil k hostům. Listoval pomalu, aby si stihl uspořádat myšlenky. Rozhodně, za žádných okolností, není povinen na jejich otázky odpovídat. Kdykoli je může požádat, aby odešli a vrátili se, až bude mít vedle sebe právníka. Jestli se některý z nich zmíní o Tarvanu, pak rozhovor ukončí. „Na přesné datum si nevzpomínám,“ řekl a obrátil na další stránku. „Už to bude několik měsíců. Někdy v polovině února.“

Lohse se ujal úkolu zapisovatele, výslech vedl Spooner. „Kde jste se s ním seznámil?“

„Při večeři v jeho hotelu.“

„V kterém hotelu?“

„Už nevím. Proč se zajímáte o Maxe Pace?“

Ti dva si vyměnili rychlý pohled. Spooner pokračoval: „Jde o součást vyšetřování finančních machinací. Pace byl v minulosti obviněn z podvodů s cennými papíry, zneužívání důvěrných informací v obchodním styku. Kolik toho o něm víte?“

„Vlastně nic. Vyjadřoval se dost neurčitě.“

„Jak a proč jste se s ním seznámil?“

Clay odhodil diář na konferenční stolek. „Řekněme, že šlo o obchodní jednání.“

„Většina jeho obchodních partnerů skončí ve vězení. Raději byste si měl vymyslet něco jiného.“

„Tak to by stačilo. Proč jste přišli?“

„Prověřujeme svědky. Víme, že strávil nějaký čas v D. C. Víme, že vás o Vánocích navštívil na Mustique. Víme, že v lednu prodal velký počet akcií firmy Goffman za dvaašedesát a čtvrt dolaru za akcii den předtím, než jste podal svou velkou žalobu. Odkoupil je zpět za devětačtyřicet dolarů, vydělal na tom pár milionů. Myslíme si, že měl přístup k důvěrné vládní studii o přípravku jménem Maxatil vyráběném firmou Goffman a využil té informace ke spáchání podvodu s cennými papíry.“

„Ještě něco?“

Lohse přestal psát a zeptal se: „Odprodal jste také akcie Goffmanu předtím, než jste podal žalobu?“

„Ne.“

„Vlastnil jste někdy nějaké akcie společnosti Goffman?“

„Ne.“

„Vlastnili je či vlastní někteří vaši rodinní příslušníci, partneři vaší firmy, dceřiné společnosti nebo zahraniční fondy, jejichž jste majitelem?“

„Ne, ne, ne.“

Lohse zastrčil propisku do kapsy. Dobří poldové se snaží zajistit, aby první setkání byla krátká. Ať se svědek – podezřelý – vyšetřovaný chvilku smaží ve vlastní šťávě, třeba udělá nějakou hloupost. Druhý rozhovor bude mnohem delší.

Vstali a zamířili ke dveřím. „Kdyby se vám Pace ozval, rádi bychom o tom věděli,“ podotkl Spooner.

„S tím nepočítejte,“ opáčil Clay. Nikdy by nemohl Pace zradit, měli příliš mnoho společných tajemství.

„Ale my s tím počítáme, pane Cartere. Příště si promluvíme o Ackerman Labs.“

Po dvou letech a osmi miliardách vyplacených na odškodném to firma Healthy Living definitivně vzdala. Korporace se, podle vlastního názoru, hrdinně snažila napravit katastrofu způsobenou dietní pilulkou Hubený Ben. Pokoušela se odškodnit přibližně půl milionu poškozených, kteří uvěřili agresivní reklamě, neměli dostatek informací a přípravek užívali. Trpělivě odolávala prudkým útokům žraloků, specialistů na hromadné žaloby. Nechala je zbohatnout.

Vyčerpaná, otřesená firma, které docházely síly, dostala další ránu a prostě už nevydržela. Posledním stéblem byly dvě nesmyslné skupinové žaloby podané ještě drzejšími právníky zastupujícími několik tisíc pacientů, kteří sice Hubeného Bena brali, ale bez jakýchkoli negativních vedlejších účinků. Žádali miliony na odškodném čistě za to, že pilulku polykali, teď si s tím dělali starosti a možná si s tím budou dělat starosti i v budoucnu, čímž utrpí jejich už tak křehké duševní zdraví.

Společnost Healthy Living na sebe podala návrh na konkurz, uchýlila se pod ochranu kapitoly 11 konkurzního zákona a dala od té špíny ruce pryč. Tři její divize už měly hlavu na špalku a brzy celá firma přestane existovat. Udělala na všechny ty právníky a jejich klienty dlouhý nos a vypadla ze hry.

Finanční sektor zpráva zaskočila, ale nikoho nešokovala víc než specialisty na hromadné žaloby. Konečně se jim podařilo uškrtit slepici, která jim snášela zlatá vejce. Oscar Mulrooney si oznámení přečetl na internetu a zamkl dveře své kanceláře. Díky jeho vizionářským plánům firma utratila 2,2 milionu dolarů za reklamu a lékařské testy, čímž dosud získala 215 oprávněných klientů Hubeného Bena. Při průměrném vyrovnání ve výši 180 000$ by z případů získali nejméně 15 milionů dolarů na palmáre, což by mohlo tvořit základ jeho velmi dychtivě očekávaného ročního bonusu.

V průběhu posledních tří měsíců se mu nepodařilo dosáhnout schválení svých případů od správce skupinové žaloby. Proslýchalo se cosi o nevyřešených sporech mezi nesčetnými advokáty a spotřebitelskými skupinami. Jiní zase nedokázali vypáčit z fondu peníze, které byly údajně k dispozici.

Celý zpocený visel hodinu na telefonu, volal dalším právníkům, kteří se na skupinové žalobě podíleli, pokoušel se zastihnout správce žaloby a poté soudce. Jistý právník z Nashvillu, který měl několik set případů, podaných ke schválení ještě dříve než ty Oscarovy, mu potvrdil jeho nejhorší obavy. „Jsme v háji,“ prohlásil. „Healthy Living má závazky čtyřikrát přesahující aktiva a prostě jim došla hotovost. Končíme.“

Oscar se trochu sebral, narovnal si kravatu, zapnul rukávy u košile, natáhl si sako a šel to sdělit Clayovi.

O hodinu později připravil dopis pro každého ze svých 215 klientů. Nedával jim žádnou falešnou naději. Věci skutečně vypadaly bledě. Advokátní kancelář bude samozřejmě průběh bankrotu i další vývoj firmy bedlivě sledovat. Agresivně zaútočí na jakýkoli možný prostředek k získání odškodného.

Ale nebylo mnoho důvodů k optimismu.

O dva dny později ten dopis Nora Tackettová dostala. Protože ji listonoš znal, věděl, že změnila adresu. Nyní bydlela v karavanu dvojnásobné velikosti, trochu blíž k městu. Byla jako vždycky doma; nejspíš sledovala tele– novely na své nové televizi s velkou obrazovkou a chroupala nízkotučné sušenky, když jí do schránky hodil dopis z advokátní kanceláře, tři účtenky a nějaké letáky. Dostávala od washingtonských právníků spoustu dopisů a všichni v Larkinu věděli proč. Nejdřív se proslýchalo, že by jako odškodné od výrobce té dietní pilulky měla dostat 100 000 dolarů, pak někomu v bance řekla, že by to mohlo být spíš 200 000. Čím déle se o tom v Larkinu mluvilo, tím výše se částka šplhala.

Earl Jeter jí jižně od města prodal nový karavan na základě informace, že dostane skoro půl milionu a dostane ho brzy. Navíc dohodu o splacení do devadesáti dnů podepsala jako ručitelka její sestra MaryBeth.

Pošťák bezpečně věděl, že ty peníze nadělaly Noře spoustu problémů. Každý Tackett v okrese jí volal, aby za něj zaplatila kauci, kdykoli ho zatkla policie. Jejím dětem, nebo spíš dětem, které vychovávala, se ve škole posmívali, protože jejich matka byla tak tlustá a bohatá. Jejich otec, muž, jehož tady poslední dva roky nikdo ani nezahlédl, se nečekaně vrátil do města. Řekl chlapům v holičství, že Nora je ta nejmilejší ženská, s jakou byl kdy ženatý. Její otec vyhrožoval, že ho zabije, a to byl další důvod, proč raději zůstávala doma za zamčenými dveřmi.

Ale většina jejích účtů už byla dávno splatná. A minulý pátek někdo v bance údajně prohlásil, že se dosud neobjevila ani stopa po nějakém vyrovnání. Tak kde jsou Nořiny peníze? To zajímalo v Larkinu ve Virginii naprosto každého. Možná budou v té obálce.

O hodinu později vyšla ven, jakmile se ujistila, že široko daleko nikdo není. Dokolébala se ke schránce, vytáhla poštu a honem se vrátila dovnitř. Pan Mulrooney nebral v kanceláři telefon. Jeho sekretářka říkala, že je mimo město.

Ta schůzka proběhla pozdě večer, právě když se Clay chystal odejít z kanceláře. Začala velkou nepříjemností a ani nijak později se nezlepšila.

Crittle vešel bez ohlášení dovnitř a s kyselým obličejem oznámil: „Pojišťovna nám právě sdělila, že ruší naši pojistnou smlouvu na zanedbání povinné péče.“

„Cože?“ zařval Clay.

„Slyšel jste mě.“

„Proč mi to vykládáte teď? Přijdu pozdě na večeři.“

„Dohadoval jsem se s nimi celý den.“

Nastala krátká pauza, během níž Clay odhodil sako na pohovku a přešel k oknu. „Proč?“ zeptal se.

„Provedli průzkum vaší praxe a to, co zjistili, se jim nezamlouvá. Čtyřiadvacet tisíc maxatilových klientek je děsí. Znamená to příliš velkou odpovědnost, kdyby se něco zvrtlo. Jejich deset milionů by pak bylo jen kapkou v moři, takže se rozhodli opustit loď.“

„Mají právo to udělat?“

„Samozřejmě že ano. Pojišťovna může vypovědět smlouvu, kdykoli uzná za vhodné. Dluží nám sice refundaci pojistného, ale to je směšná částka. V tomhle jsme jako nazí, Clayi. Nemáme žádné krytí.“

„Nebudeme žádné potřebovat.“

„To rád slyším, ale stejně si dělám starosti.“

„U Dyloftu jste si taky dělal starosti, pokud si dobře vzpomínám.“

„A mýlil jsem se.“

„No, Rexi, u Maxatilu se mýlíte taky, starý brachu. Až pan Mooneyham zamete s Goffmanem ve Flagstaffu, moc rádi nabídnou vyrovnání. Už si na tu skupinovou žalobu dávají stranou miliardy. Máte vůbec nějakou představu, kolik můžeme na těch čtyřiadvaceti tisících případů vydělat? Zkuste hádat.“

„Šokujte mě.“

„Skoro miliardu dolarů, Rexi. A Goffman je zaplatí.“

„Stejně si dělám starosti. Co když se něco pokazí?“

„Odvahu, příteli. Tyhle věci potřebují čas. Soud ve Flagstaffu se koná v září. Až skončí, peníze se zase pohrnou.“

„Utratili jsme už osm milionů za reklamu a testování. Nemohli bychom aspoň zpomalit? Proč se nerozhodnete, že čtyřiadvacet tisíc případů stačí?“

„Protože to nestačí.“ Po těch slovech se Clay usmál, sebral z pohovky sako, poklepal Crittla po rameni a odešel na večeři.

V Old Ebbitt Grille na Patnácté ulici se měl v půl deváté sejít s jedním starým spolubydlícím z koleje. Čekal na baru skoro hodinu, než mu zazvonil mobil. Spolubydlící uvízl na poradě, která vypadala, že snad nikdy neskončí. Následovaly obvyklé omluvy.

Na odchodu Clay nakoukl do restaurace a u stolu zahlédl Rebeku se dvěma dámami. Rychle vycouval, vrátil se na barovou stoličku a objednal si další pivo. Bolestně si uvědomoval, jak ho pohled na ni zase zasáhl. Strašně si s ní chtěl promluvit, ale rozhodl se, že ji nebude u večeře rušit. Stačí, když kolem projde cestou na záchod.

Když míjel její stůl, zvedla hlavu a okamžitě se usmála. Představila Claye svým dvěma přítelkyním a on vysvětlil, že u baru čeká na přítele, s kterým je domluvený na večeři. Ten člověk má zpoždění, bude asi ještě chvíli trvat, než dorazí, omlouvá se za vyrušení. No, už musím běžet. Rád jsem vás viděl.

O patnáct minut později přišla Rebecca do přeplněného baru a postavila se vedle něj. Hodně blízko.

„Mám jen minutku,“ řekla. „Čekají na mě.“ Kývla k restauraci.

„Vypadáš skvěle,“ poznamenal Clay a musel se držet, aby ji nepřitáhl k sobě. „Ty taky.“

„Kde je Myers?“

Pokrčila rameny, jako by ji to vůbec nezajímalo. „Pracuje. Pořád pracuje.“

„Jaké je manželství?“

„Velmi osamělé,“ odpověděla a odvrátila se.

Clay se zhluboka napil. Kdyby nebyli v narvaném baru a nečekaly na ni přítelkyně, nejspíš by mu vyklopila všechno. Tolik mu toho chtěla říct.

Tak manželství se nevydařilo! Clay s námahou potlačoval úsměv. „Já na tebe čekám,“ připomněl jí.

Oči se jí leskly, když se naklonila a políbila ho na tvář. Potom beze slova odešla.

31

Právě když Orioles o šest bodů prohrávali s Devil Rays – že zrovna s takhle slabým týmem –, probudil se pan Ted Worley z krátkého spánku a přemýšlel, jestli si má zajít na záchod hned, nebo počkat na sedmou směnu. Spal u televize asi hodinu, což u něj bylo neobvyklé, protože si každé odpoledne přesně ve dvě chodil na chvíli zdřímnout. Orioles sice hráli mizerně, ale ještě nikdy ho neuspali.

Jenže po té noční můře s Dyloftem nechtěl svůj močový měchýř příliš zatěžovat. Nesměl pít příliš mnoho tekutin a vůbec žádné pivo. Neměl by svoje močové ústrojí moc namáhat – když se mu chce jít, raději to udělá hned. Co na tom, jestli zmešká pár odpalů? Vydal se do malé koupelny pro hosty na konci chodby vedle ložnice, kde seděla paní Worleyová v houpacím křesle a věnovala se vyšívání, nad nímž trávila většinu času. Zavřel za sebou dveře, rozepnul si kalhoty a začal močit. Když pocítil slabé pálení, podíval se dolů a při tom pohledu málem omdlel.

Jeho moč měla barvu rzi – tmavá načervenalá tekutina. Zalapal po dechu a jednou rukou se opřel o zed. Když vykonal potřebu, nespláchnul; místo toho se posadil na víko záchodu a několik minut se snažil trochu sebrat.

„Co tam tak dlouho děláš?“ zavolala jeho žena.

„Do toho ti sakra nic není,“ odsekl.

„Děje se něco, Tede?“

„Vůbec nic.“

Ale něco se určitě dělo. Zvedl víko toalety, ještě jednou se podíval na tu navštívenku smrti, kterou mu právě poslalo jeho tělo, konečně spláchnul a vrátil se do obývacího pokoje. Devil Rays už vyhrávali o osm bodů, ale zápas pro něj ztratil veškerý význam. O dvacet minut později, po třech sklenicích vody, vyklouzl do malé koupelny v suterénu, aby se vymočil co nejdál od své ženy.

Je to krev, usoudil. Ty nádory se vrátily, a ať už jsou teď jakékoli, rozhodně je to daleko vážnější než předtím.

Manželce pověděl pravdu druhý den ráno u snídaně, nad toasty s marmeládou. Nejraději by ji před tím uchránil, ale byli si tak blízcí, že jeden před druhým nedokázali udržet téměř žádné tajemství, zvlášť pokud se týkalo zdravotního stavu. Okamžitě převzala velení, zavolala jeho urologovi, vynadala doktorově sekretářce a domluvila mu vyšetření hned po obědě. Jde o naléhavou záležitost, která rozhodně nepočká do zítřka.

O čtyři dny později se ukázalo, že pan Worley má v ledvinách zhoubné nádory. Během pětihodinové operace lékaři odstranili všechny, které našli.

Primář urologického oddělení pacienta pečlivě sledoval. Kolega z jedné nemocnice v Kansas City nahlásil před měsícem naprosto stejný případ; ledvinové nádory, které se objevily po léčbě Dyloftem. Pacient z Kansas City nyní podstupoval chemoterapii a jeho stav se prudce zhoršoval.

Totéž se dalo očekávat u pana Worleyho, ačkoli při své první pooperační návštěvě se onkolog vyjadřoval velmi opatrně. Paní Worleyová vyšívala a stěžovala si na kvalitu nemocničního jídla. Nečekala sice, že bude prvotřídní, ale proč nemůže být aspoň teplé? Za ty peníze? Pan Worley se krčil pod pokrývkami na nemocničním lůžku a díval se na televizi. Zdvořile ztlumil zvuk, když za ním onkolog přišel, ale na nějaké dlouhé řeči byl příliš smutný a zdeprimovaný.

Asi tak za týden ho propustí, a jakmile zase nabere síly, doktoři zahájí agresivní léčbu jeho rakoviny. Když lékař odcházel, pan Worley plakal.

Během dalšího rozhovoru s kolegou z Kansas City se primář urologie dověděl o ještě jednom případu. Všichni tři pacienti patřili při jednání o odškodném do první skupiny dyloftových žalobců. Nyní umírali. Kolega se zmínil o žalobě. Pacienta z Kansas City zastupovala jakási malá advokátní kancelář z New Yorku.

Pro lékaře znamenala možnost poskytnout pacientovi jméno právníka, který je ochotný žalovat jiného právníka, vzácné zadostiučinění a primář urologie si tu příležitost rozhodně nechtěl nechat ujít. Vstoupil do pokoje pana Worleyho, představil se, neboť se dosud nesetkali, a vysvětlil mu svou roli v jeho léčbě. Pan Worley měl už doktorů plné zuby, a kdyby mu ze zuboženého těla nečouhalo tolik trubiček, sebral by svoje věci a odešel. Hovor se rychle stočil na Dyloft, pak na to vyrovnání a na plodnou půdu advokacie. Starý pán rázem ožil; do tváře se mu vlilo trochu barvy, v očích mu blýskalo.

K vyrovnání, přestože naprosto ubohému, došlo proti jeho vůli. Dostal směšných 43 000 dolarů a zbytek shrábl právník. Volal mu pořád dokola a nakonec se ozval nějaký mladý chytrák a doporučil mu, aby si pořádně přečetl tu hromadu dokumentů, které podepsal. Obsahovaly preautorizační klauzuli, jež umožňovala právnímu zástupci přistoupit na vyrovnání, pokud nabídnutá částka přesáhla jistou velmi nízkou hranici. Pan Worley napsal panu Clayovi Carterovi dva jedovaté dopisy a ani na jeden nedostal odpověď.

„Já s tím vyrovnáním nesouhlasil,“ opakoval pan Worley stále dokola.

„A teď už je asi moc pozdě,“ přizvukovala mu paní Worleyová.

„Možná ne,“ řekl doktor. Pověděl jim o tom pacientovi z Kansas City, člověku, který se ocitl ve velmi podobné situaci jako Ted Worley. „Najal si advokáta, který bude žalovat jeho advokáta,“ dodal urolog s velkým uspokojením.

„Já už mám právníků až po krk,“ namítl pan Worley. Doktorů taky, ale to si nechal pro sebe.

„Nemáte jeho telefonní číslo?“ zeptala se paní Worleyová. Myslelo jí to mnohem jasněji než jejímu manželovi. A navíc musela uvažovat i pár let dopředu, kdy ji nejspíš čeká život bez Teda.

Urolog měl čistě náhodou telefonní číslo u sebe.

Jediné, čeho se právníci specializovaní na hromadné žaloby obávali, byl jeden z nich. Dravec. Zrádce, který šel po jejich stopě a napravoval jejich chyby. V tomto oboru vznikla určitá specializovaná podskupina několika velmi schopných a velmi zlovolných advokátů, kteří trestali své kolegy za špatná vyrovnání. A Helen Warshawová by pro ně se svými zkušenostmi mohla napsat učebnici.

Ačkoli pořád vykřikovali, jak milují soudní síně, odborníci na skupinové žaloby se z hloubi duše děsili představy, jak sami sedí za stolem obhajoby, zkrotle sledují porotce a při jednání o výši odškodného jde o jejich vlastní peníze. A Helen Warshawová si vytkla za cíl dostat je přesně do této pozice.

Docházelo k tomu však zřídkakdy. Hesla jako Žalujte celý svět! a Milujeme poroty! očividně platila jen pro ty ostatní. Pokud hrozila žaloba za zanedbání profesionálních povinností, nikdo nenabízel vyrovnání rychleji než specialisté na hromadné žaloby. Nikdo, dokonce ani provinilí lékaři, se nevyhýbal soudní síni tak úzkostlivě jako právník inzerující v televizi a na billboardech, který byl přistižen, že zvoral vyrovnání.

Warshawová už měla ve své newyorské kanceláři čtyři dyloftové případy a vodítka ke čtyřem dalším, když se jí ozvala paní Worleyová. Její malá firma si vedla složku s dokumentací o Clayovi Carterovi a jinou, mnohem tlustší, o Pattonu Frenchovi. Sledovala přibližně první dvacítku firem specializovaných na hromadné žaloby z celých USA a tucty největších skupinových žalob. Měla hodně klientů a spoustu honorářů, ale nic ji nenadchlo tolik jako fiasko s Dyloftem.

Po několika minutách telefonického rozhovoru s paní Worleyovou Helen přesně pochopila, co se stalo. „V pět hodin jsem u vás,“ řekla.

„Dneska?“

„Ano. Dnes odpoledne.“

Chytila linku na Dullesovo letiště. Vlastní letadlo neměla, a to ze dvou velmi dobrých důvodů. Zaprvé byla na peníze opatrná a soudila, že takové výdaje jsou naprosto zbytečné. Zadruhé, kdyby někdy někdo žaloval ji, nechtěla, aby porota slyšela o soukromém letadle. Loni, v jediném případě, který se jí podařilo dohnat až před soud, ukazovala porotě velké barevné fotografie tryskových letadel v majetku obžalovaného právníka, a to obou dvou, zevnitř i zvenčí. Společně s fotografiemi jeho jachty, vily v Aspenu a tak dál. Na porotu to udělalo velký dojem. Náhrada škody s trestní funkcí ve výši dvaceti milionů.

Pronajala si vůz – žádnou limuzínu – a vyhledala nemocnici v Bethesdě. Paní Worleyová přinesla všechny dokumenty, které Warshawová hodinu prohlížela, zatímco pan Worley odpočíval. Když se probudil, nechtěl s ní mluvit. Před právníky se měl na pozoru a drzé newyorské advokátky mu lezly na nervy snad nejvíc. Ale jeho manželka měla spoustu času a připadalo jí lehčí svěřit se ženě. Zašly si do kantýny na kávu a dlouhý rozhovor.

Hlavním viníkem byla a i nadále zůstávala firma Ackerman Labs. Vyrobili špatný lék, přehnaně urychlili schvalovací proces, rozpoutali velkou reklamní kampaň, neprovedli dostatečné testy a nezveřejnili vše, co o přípravku věděli. Nyní svět zjišťoval, že Dyloft byl ještě nebezpečnější, než se původně soudilo. Paní Warshawová si už zajistila přesvědčivé lékařské důkazy, že opakovaný vznik nádorů souvisí s Dyloftem.

Další viník byl lékař, který přípravek předepsal, ačkoli jeho podíl viny byl jen nepatrný. Spoléhal na Ackerman Labs. Lék dělá zázraky. A tak dál.

Naneštěstí, první dva viníci byli v plném rozsahu zproštěni odpovědnosti, když pan Worley přijal vyrovnání v rámci skupinové žaloby podané v Biloxi. Přestože lékař, který léčil panu Worleyovi artritidu, žalován nebyl, celkové vyrovnání se týkalo i jeho.

„Ale Ted to vyrovnání přijmout nechtěl,“ opakovala paní Worleyová několikrát.

Na tom nezáleželo. Přijal je. Zmocnil svého právního zástupce k tomu, aby vyrovnání přijal. Právní zástupce to udělal a stal se tak třetím viníkem. A jediným, na něhož je ještě možné zaútočit.

O týden později podala paní Warshawová žalobu proti J. Clayovi Carterovi, F. Pattonu Frenchovi, M. Wesleyovi Saulsberrymu a všem ostatním známým i neznámým právníkům, kteří předčasně uzavřeli dohodu o vyrovnání v případech Dyloftu. Hlavním žalobcem byl opět pan Ted Worley z Upper Marlboro v Marylandu, v zastoupení všech poškozených, ať už jsou v okamžiku podání žaloby známí, či neznámí. Žaloba byla podána u okresního soudu Spojených států amerických pro District of Columbia, nedaleko kanceláří JCC.

Paní Warshawová si vypůjčila trik z arzenálu svých protivníků a odfaxovala kopie žaloby tuctu nejvýznamnějších tiskovin čtvrt hodiny poté, co ji podala.

Strohý, mohutný soudní zřízenec přistoupil k recepci v Clayově firmě a prohlásil, že chce mluvit s panem Carterem. „Je to naléhavé,“ tvrdil. Poslali ho na konec chodby, kde se musel vypořádat se slečnou Glickovou. Povolala šéfa, jenž nakonec neochotně vyšel ze své kanceláře a převzal dokumenty, které mu zkazí den. Nebo možná rok.

V době, kdy Clay skupinovou žalobu dočetl, se už začali ozývat první novináři. Oscar Mulrooney byl s ním; dveře měli zamčené. „O tomhle jsem nikdy neslyšel,“ mumlal Clay a bolestně si uvědomoval, že o pravidlech hry hromadných žalob neví spoustu věcí.

Na přepadení ze zálohy není v advokacii nic špatného, ale firmy, které žaloval on, alespoň dopředu věděly, že je nepochybně čekají potíže. Než přišel s dyloftovou žalobou, vedení Ackerman Labs si bylo vědomo, že mají špatný lék. Cementárna Hanna Portland už měla v okrese Howard lidi, kteří posuzovali první stížnosti. Goffmana před ním žaloval kvůli Maxatilu Dale Mooneyham a další právníci kroužili kolem. Ale tohle? Clay neměl tušení, že Ted Worley opět onemocněl. Nikde se neobjevil jediný náznak, že je něco v nepořádku. Tohle prostě nebylo fér.

Mulrooney přišel šokem o řeč.

Slečna Glicková do interkomu ohlásila: „Clayi, je tady reportér z Washington Postu“

„Zastřelte ho,“ zavrčel Clay.

„To znamená ne?“

„To znamená sakra ne!“

„Povězte mu, že Clay tady není,“ vypravil ze sebe Oscar.

„A zavolejte ochranku.“

Tragické úmrtí blízkého přítele by je nezdeprimovalo víc. Mluvili o přístupu k médiím – jak na to reagovat a kdy? Měli by rychle sepsat rázné popření obvinění a okamžitě je podat? Odfaxovat kopie do novin? Měl by si Clay promluvit s novináři?

K žádnému rozhodnutí nedospěli, protože neměli potřebné údaje. Na tahu byla druhá strana, pohybovali se na neznámém území.

Oscar nabídl, že informuje zaměstnance a postaví celou věc do lepšího světla, aby ve firmě neklesala morálka.

„Jestli jsem udělal chybu, tak odškodné zaplatím,“ prohlásil Clay.

„Doufejme, že pan Worley je z téhle firmy jediný.“

„V tom to právě vězí, Oscare. Kolik takových Worleyů tam venku je?“

Nedokázal usnout. Ridley byla stále v St. Barthu, dohlížela na renovace vily a Clay za to byl vděčný. Cítil se ponížený a uražený; utěšovalo ho, že o tom Ridley neví.

Myslel na Teda Worleyho. Nezlobil se na něj, zdaleka ne. Tvrzení obsažená v žalobách bývala často na hony vzdálena pravdě, ale tahle se zdála přesná. Jeho bývalý klient by neprohlašoval, že má zhoubné nádory, kdyby je neměl. Rakovinu pana Worleyho způsobil špatný lék, nikoli špatný právník. Ale uspěchaně zajistit vyrovnání ve výši 62 000 dolarů, když měl poškozený ve skutečnosti nárok na miliony, to vážně páchlo zanedbáním povinné péče a chamtivostí. Kdo by tomu člověku mohl zazlívat, že se brání?

Celou dlouhou noc se Clay utápěl v sebelítosti – ošklivě pošramocené ego, pokoření, jaké utrpěl mezi kolegy, přáteli a zaměstnanci, jásot jeho nepřátel, děs z toho, co přinese zítřek, a z veřejného lynčování v tisku, kdy nebude mít jediného zastánce.

Chvílemi se bál. Mohl by skutečně přijít o všechno? Znamená to začátek konce? Tenhle proces se bude porotcům velice zamlouvat – jenomže z hlediska druhé strany! A kolik dalších potenciálních žalobců v Americe je? Každý z těch případů měl cenu milionů.

Nesmysl. S pětadvaceti tisíci maxatilových případů, které čekají v záloze, přežije všechno.

Ale nakonec se v myšlenkách opět vrátil k panu Worleymu, ke klientovi, kterého jeho právník dostatečně neochránil. Pocit viny ho tížil natolik, že měl chuť tomu člověku zavolat a omluvit se. Možná mu napíše dopis. Živě si vzpomínal na ty dva, které od svého bývalého klienta dostal. S Jonahem se nad nimi dobře zasmáli.

Krátce po čtvrté hodině ranní si Clay uvařil první konvici kávy. V pět si zapnul internet a přečetl si Post. V posledních čtyřiadvaceti hodinách nedošlo k žádným teroristickým útokům. Nezačal řádit žádný sériový vrah. Kongres nezasedal. Prezident byl na dovolené. Žádné důležité zprávy, tak proč bychom na dolní polovinu první strany nedali usměvavou tvář „Krále advokátů“? Králi skupinových žalob hrozí skupinová žaloba zněl vtipný titulek. V prvním odstavci stálo:

Washingtonský advokát J. Clay Carter, takzvaný nejnovější Král advokátů, dostal včera dávku vlastní medicíny, neboť ho žalovalo několik nespokojených klientů. V žalobě stojí, že Carter, jenž za loňský rok údajně vydělal na honorářích 110 milionů dolarů, předčasně přijal nízké vyrovnání v případech, kdy mělo být odškodné ve skutečnosti v řádech milionů.

Zbývajících osm odstavců pokračovalo ve stejném duchu. V noci ho postihl ošklivý průjem a Clay se znovu o překot rozběhl na záchod.

Jeho kámoš z Wall Street Journalu se přidal s těžkou dělostřeleckou palbou. Levou část první strany zdobila odporná karikatura Clayova samolibého obličeje. Bude král advokátťj zbaven trůnu? ptal se titulek. Každá podnikatelská skupina z Washingtonu už na to měla hotový názor. Stěží dokázali zastřít radost. Jak ironické, že je tolik nadchla zpráva o další žalobě. Prezident Národní akademie advokátů se odmítl vyjádřit.

Bez komentáře! Od jedné jediné skupiny, která hromadné žaloby vždy neochvějně podporovala. Následující odstavec vysvětlil důvod. Helen Warshawová byla aktivní členkou newyorské Akademie advokátů. Vlastně měla velmi impozantní životopis. Akreditovaná procesní advokátka. Na Kolumbijské univerzitě redaktorka právnického časopisu. Bylo jí osmatřicet let, pro zábavu běhala maratóny a jeden bývalý protivník ji popsal jako „chytrou a vytrvalou“.

Vražedná kombinace, pomyslel si Clay, když opět utíkal do koupelny.

Zatímco seděl na záchodě, uvědomil si, že právníci se v tomhle střetu nepostaví na žádnou stranu. Šlo o rodinný spor. Nemůže očekávat žádné sympatie, žádné obhájce.

Podle nejmenovaného zdroje byl žalobců asi tucet. Očekávalo se přehodnocení skupinové žaloby, neboť všichni předpokládali, že poškozených se objeví nakonec mnohem víc. „O kolik víc?“ ptal se Clay sám sebe, když si vařil další kávu. „Kolik takových Worleyů tam ještě je?“

Vyjádření pana Cartera, dvaatřicet let, se nepodařilo získat. Patton French označil žalobu za „frivolní“, což byl termín, který si vypůjčil, podle autorů článku, od nejméně osmi korporací, které během uplynulých čtyř let sám žaloval. Dále se dopustil výroku, že ta žaloba „… je cítit spiknutím zastánců reforem systému hromadných žalob a jejich horlivých přívrženců z oblasti pojišťovnictví“.Možná ten reportér zastihl Pattona po pár velkých panácích vodky.

Musel se rozhodnout. Protože skutečně onemocněl, mohl se schovávat doma a počkat v úkrytu, dokud se to nepřežene. Nebo mohl vyrazit ven do krutého světa a odhodlaně čelit ranám osudu. Nejraději by si vzal nějaké prášky, zalezl do postele a probudil se za týden, až ta noční můra skončí. Nebo ještě lépe, naskočil by do letadla a vyrazil za Ridley.

Už v sedm byl však v kanceláři, tvářil se co nejklidněji, nadskakoval množstvím spořádaného kofeinu, procházel chodbami, žertoval a smál se s ranní směnou a dělal chabé, ale sportovní vtípky o dalších soudních zřízencích, kteří jsou na cestě, o novinářích číhajících za rohem a předvoláních poletujících vzduchem. Bylo to vynikající, statečné představení, jaké jeho zaměstnanci potřebovali a oceňovali.

Předstíraná bodrost mu vydržela až do půlky dopoledne, kdy dveře jeho kanceláře otevřela slečna Glicková, řekla: „Clayi, ti dva agenti FBI jsou tu zase,“ a jemu rázem ztuhla krev v žilách.

„Výborně!“ prohlásil a zamnul si ruce, jako by se je chystal spráskat na jednu hromadu.

Spooner a Lohse mu na uvítanou nabídli křečovité úsměvy, podávání rukou se nekonalo. Clay za nimi zavřel dveře, zaťal zuby a řekl si, že bude muset hrát dál. Ale zalévala ho únava. A strach.

Tentokrát mluvil Lohse, zatímco Spooner si dělal poznámky. Clayovy fotografie na prvních stranách jim zjevně připomněly, že mu dluží druhou návštěvu. Cena za slávu.

„Neozval se vám náhodou váš kamarád Pace?“ začal Lohse.

„Vůbec.“ Byla to pravda. A přitom by v téhle krizi tolik potřeboval Paceovy rady.

„Víte to určitě?“

„Jste snad hluší?“ odsekl Clay. Rozhodl se, že je požádá, aby odešli, pokud začnou klást příliš dotěrné otázky. Byli to jen vyšetřovatelé, ne státní žalobci. „Řekl jsem přece ne.“

„Myslíme si, že byl minulý týden ve městě.“

„Vy možná ano. Já jsem ho neviděl.“

„Vy jste druhého července loňského roku podal žalobu na Ackerman Labs, správně?“

„Ano.“

„Vlastnil jste nějaké akcie té firmy předtím, než jste žalobu podal?“

„Ne.“

„Odprodal jste ty akcie a pak je za nižší cenu nakoupil zpátky?“

Samozřejmě že to udělal, na návrh svého dobrého přítele Pace. Odpověď na otázku znali předem. Měli veškeré údaje o těch transakcích, tím si byl jist. Po jejich první návštěvě si pečlivě nastudoval právní otázky týkající se machinací s cennými papíry a zneužívání důvěrných informací. Pohyboval se v šedé zóně zákona, podle jeho názoru celkem světle šedé, což sice nebylo dobré místo, kde by se měl vyskytovat, ale rozhodně nešlo o trestný čin. Ve zpětném pohledu si uvědomoval, že si s těmi akciemi zahrávat neměl. Už tisíckrát zatoužil, aby to byl neudělal.

„Vyšetřujete mě kvůli podezření z nějaké nezákonné činnosti?“ zeptal se.

Spooner začal přikyvovat ještě dřív, než Lohse prohlásil: „Ano.“

„V tom případě je tato schůzka u konce. Můj právní zástupce se vám ozve.“ Clay vstal a zamířil ke dveřím.

32

Na následující schůzku Kontrolního výboru žalobců z případu Dyloft zvolil obžalovaný Patton French hotel v centru Atlanty, kde se účastnil jednoho ze svých nesčetných seminářů o tom, jak zbohatnout na pronásledování farmaceutických firem. Šlo o krizovou poradu.

French pochopitelně sídlil v prezidentském apartmá, křiklavě vyzdobené ukázce plýtvání prostorem v nejvyšším patře hotelu, a právě tam se také sešli. Schůzka byla neobvyklá v tom smyslu, že se nekonalo žádné tradiční vychloubání ohledně nejnovějšího luxusního auta či ranče. A nikdo z těch pěti se ani nenamáhal opěvovat svá nedávná soudní vítězství. Od chvíle, kdy Clay do apartmá vstoupil, viselo ve vzduchu napětí, a situace se nezlepšovala. Bohatí chlapečci dostali strach.

A z dobrého důvodu. Carlos Hernández z Miami věděl o sedmi členech své první skupiny odškodněných v případě Dyloft, kteří nyní trpěli zhoubnými nádory ledvin. Připojili se ke skupinové žalobě a nyní je zastupovala Helen Warshawová. „Pořád se objevují další,“ říkal nervózně. Vypadal, jako by celé dny nespal. Po pravdě řečeno, všichni vypadali unaveně a zničeně.

„Je to bezohledná mrcha,“ prohlásil Wes Saulsberry a ostatní přikývli na souhlas. Paní Warshawová byla očividně pověstná široko daleko. Jenom Clayovi se o ní nikdo nikdy nezmínil. Wes měl čtyři bývalé klienty, kteří ho nyní žalovali. Damon Didier tři. French pět.

Clayovi se hluboce ulevilo, že má pouze jednoho, ale úleva byla velice dočasná. „Vlastně jich máte sedm,“ upozornil ho French a podal mu listinu, kde nahoře stálo Clayovo jméno a pod ním seznam bývalých klientů a nyní žalobců.

„Wicks z Ackermanu mi prozradil, že můžeme očekávat, že se ty seznamy budou rozrůstat,“ dodal French.

„Jakou mají náladu?“ zeptal se Wes.

„Jsou v šoku. Jejich výrobek zabíjí lidi napravo nalevo. Philo si teď přeje, aby o Ackerman Labs nikdy neslyšeli.“

„V tom jsem s nimi zajedno,“ prohodil Didier a vrhl po Clayovi zlostný pohled, jako by chtěl naznačit: „Všechno je to vaše chyba.“

Clay se zahleděl na sedm jmen na svém seznamu. Kromě Teda Worleyho žádné z nich nepoznával. Kansas, Jižní Dakota, Maine, dva z Oregonu, Georgia, Maryland. Jak se stalo, že začal tyhle lidi zastupovat? Co je to za advokátní praxi – žalovat a přijímat vyrovnání v zastoupení klientů, které nikdy neviděl? A oni teď žalují jeho!

„Dá se bezpečně předpokládat, že lékařské důkazy jsou přesvědčivé?“ zeptal se Wes. „Chci říct, neexistuje nějaký prostor na vyvrácení tvrzení obžaloby, nedalo by se prokázat, že ta nová rakovina nesouvisí s Dyloftem? Kdyby ano, mohli bychom se z toho vyvléknout a Ackermani taky. Nelíbí se mi lézt s nimi do jedné postele, ale přesně tam momentálně jsme.“

„Ne. Jsme v hajzlu,“ řekl French. Někdy dokázal mluvit tak přímočaře, až to bolelo. Nemělo smysl marnit čas. „Wicks mi řekl, že ten lék je nebezpečnější než kulka do hlavy. Z jejich vlastního oddělení pro výzkum a vývoj kvůli tomu odcházejí lidi. Padají hlavy. Korporace to možná nepřežije.“

„Myslíte Philo?“

„Jo, když Philo koupila Ackermany, mysleli si, že už ten průšvih s Dyloftem zvládli. A teď to vypadá, že skupiny dvě a tři budou mnohem větší a dražší. Prakticky se plazí po zemi.“

„To my všichni, ne?“ zamumlal Carlos a pak se také podíval na Claye, jako by ho chtěl zastřelit.

„Jestli máme právní odpovědnost, pak se v těchhle případech rozhodně nemůžeme obhájit,“ konstatoval Wes skutečnost, která byla všem jasná.

„Musíme vyjednávat o mimosoudním vyrovnání,“ řekl Didier. „Tady jde o přežití.“

„Na kolik vyjde jeden případ?“ zeptal se Clay, neboť hlas mu pořád ještě fungoval.

„Před porotou na dva až deset milionů, podle výše náhrady škody s trestní funkcí,“ odpověděl French.

„To je ještě nízký odhad,“ namítl Carlos.

„Můj ksicht teda žádná porota u soudu neuvidí,“ prohlásil Didier. „Ne s těmihle fakty.“

„Průměrným poškozeným je důchodce ve věku zhruba osmašedesát let,“ řekl Wes. „Z ekonomického hlediska tedy nejsou ztráty tak velké, pokud žalobce zemře. Bolest a utrpení cenu zvednou. Ale na teoretické rovině by se dalo mluvit o vyrovnání ve výši milionu dolarů za každý případ.“

„Nejsme na teoretické rovině,“ odsekl Didier.

„To mi neuniklo,“ ohradil se Wes stejně jedovatě. „Protože když porotě předhodí takhle krásnou skupinu obžalovaných, partu specialistů na hromadné žaloby, výše odškodného rázem mnohonásobně vzroste.“

„Radši bych teď stál na straně žalobců než na té svojí,“ podotkl Carlos a zamnul si unavené oči.

Clay postřehl, že nikdo před sebou nemá ani kapku alkoholu; všichni pili pouze kávu a minerálku. Zoufale zatoužil po jednom z Frenchových panáků vodky.

„Nejspíš přijdeme o svou skupinovou žalobu,“ vysvětloval dál French. „Všichni, kdo se na ní stále ještě podílejí, chtějí odstoupit. Jak víte, velmi málo žalobců ze skupin dvě a tři už přijalo vyrovnání a z pochopitelných důvodů nechtějí mít s touhle žalobou nic společného. Vím nejméně o pěti skupinách právníků, které jsou připravené požádat soud, aby naši skupinovou žalobu rozpustil a vykopnul nás. Ani jim to nemůžu mít za zlé.“

„Můžeme jít do sporu,“ namítl Wes. „Jde o naše honoráře. A ty budeme sakra potřebovat.“

Ale nikdo nebyl v bojovné náladě, přinejmenším ne v tuhle chvíli. Bez ohledu na to, kolik peněz údajně měli, všichni si dělali starosti, ale v různé míře. Clay jako vždy většinu času jen poslouchal a zaujalo ho, jak rozdílně ti čtyři zbývající reagovali. Patton French měl patrně víc peněz než kdokoli z přítomných a zdálo se, že si je jistý, že finanční náklady žaloby unese. Totéž platilo pro Wese, který si nahrabal pět set milionů na tabákových firmách. Carlos se chvílemi choval sebejistě, ale byla na něm znát nervozita. A Didier, ten muž s chladným obličejem, byl vyděšený k smrti.

Všichni měli víc peněz než Clay a Clay měl víc dyloftových případů než kdokoli z nich. Ta aritmetika se mu nelíbila.

Jako potenciální výsledek vyrovnání zvolil sumu tří milionů na jeden případ. Jestli se jeho seznam zastaví na sedmi jménech, pak by ránu ve výši dvaceti milionů unesl. Ale pokud se bude počet případů zvyšovat…

Clay nanesl otázku pojištění a šokovalo ho, když zjistil, že žádný z těch čtyř pojištěn není. Pojišťovny jim vypověděly smlouvy už před lety. Velmi málo pojišťoven, které se zabývaly zanedbáním péče v advokacii, bylo ochotno přijmout za klienta specialistu na hromadné žaloby. A Dyloft dokonale vysvětloval důvod.

„Buďte za těch deset milionů vděčný,“ řekl Wes. „To jsou prachy, které nepůjdou z vaší kapsy.“

Během schůzky se jenom naříkalo a nadávalo. Chtěli sdílet neštěstí ostatních, ale pouze krátce. Shodli se na velmi všeobecném plánu, že se v zatím neurčené blízké budoucnosti sejdou s paní Warshawovou a ostražitě prozkoumají možnosti jednání. Dávala velmi hlasitě najevo, že o mimosoudní vyrovnání nestojí. Chtěla procesy – velké, špinavé, senzační procesy, při nichž budou do soudní síně přivlečeni současní i bývalí králové advokátů a před porotami obnaženi až na kost.

Clay proflákal odpoledne a večer v Atlantě, kde ho nikdo neznal.

Během let strávených v ÚVO Clay vedl stovky prvních pohovorů s klienty, které se téměř všechny odehrávaly ve vězení. Obvykle začínaly pomalu, neboť obžalovaný, skoro vždycky černoch, si nebyl jist, kolik toho může bílému obhájci prozradit. Obecné informace většinou trochu prolomily ledy, ale fakta, podrobnosti a pravda o údajném trestném činu vyšly během první schůzky najevo jen málokdy.

Bylo ironické, že Clay, nyní bělošský obžalovaný, nervózně mířil na svůj první pohovor s černošským obhájcem. A za 750 dolarů na hodinu by měl Zack Battle raději poslouchat hodně rychle. Za tu cenu nemělo smysl mlžit, uhýbat a zatajovat fakta. Battle dostane pravdu tak rychle, jak si ji stihne zapsat.

Jenomže Battle si chtěl povídat. Kdysi, před mnoha lety, chodili s Jarrettem popíjet, než Battle alkohol zavrhl a stal se nejznámějším washingtonským obhájcem ve věcech trestních. O Jarrettu Carterovi by mohl vyprávět stovky historek.

Ne za 750 dolarů za hodinu, chtěl se ohradit Clay. Jestli vypnete taxametr, můžeme si vykládat donekonečna.

Z Battleovy kanceláře byl výhled na Lafayettův park; v pozadí se rýsoval Bílý dům. Jednou večer se s Jarrettem namazali a rozhodli se dát si pivo s tuláky a bezdomovci v parku. Nachytali je poldové a mysleli si, že jde o párek teploušů, kteří shánějí v parku sex. Oba je zatkli a museli zalarmovat spoustu svých kontaktů, aby se to nedostalo do novin. Clay se zasmál, neboť se to od něj očekávalo.

Battle vyměnil chlast za dýmkový tabák a jeho přeplněná, špinavá kancelář zatuchle páchla kouřem. Jak se daří tátovi? zajímal se. Clay rychle vykreslil půvabný a téměř romantický obrázek Jarretta, který brázdí na plachetnici světové oceány.

Když konečně přešli k věci, Clay mu vylíčil celou historii Dyloftu, počínaje Maxem Pacem a konče FBI. O Tarvanu se nezmínil, ale byl ochoten vyklopit všechno, pokud to bude nutné. Battle si kupodivu nedělal žádné poznámky. Jen poslouchal, mračil se, potahoval z dýmky a občas se zadumaně zahleděl do dáli, ale nikdy nedal najevo, co si myslí.

„Ta ukradená zpráva, kterou měl Max Pace,“ řekl, odmlčel se a zabafal. „Měl jste ji k dispozici v době, kdy jste prodal akcie a podal žalobu?“

„Samozřejmě. Musel jsem vědět, že jsem schopen dokázat Ackermanům zavinění, pokud by šel případ před soud.“

„Pak jde o zneužití důvěrných informací v obchodním styku. Jste vinen. Pět let natvrdo. Ale povězte mi, jak by to mohli prokázat federálové.“

Když byl opět mocen slova, Clay řekl: „Nejspíš by jim to mohl říct Max Pace.“

„Kdo má tu zprávu ještě?“

„Patton French a možná jeden nebo dva další z té skupiny advokátů.“

„Ví Patton French, že jste tu informaci měl předtím, než jste žalobu podal?“

„Ani nevím. Nikdy jsem mu neřekl, kdy přesně jsem ji obdržel.“

„Takže tenhle Max Pace je zřejmě jediný, kdo vás může usvědčit.“

Situace byla celkem jasná. Clay připravil skupinovou žalobu na Dyloft, ale nechtěl ji podat, dokud mu Pace nepředloží dostatečně průkazný materiál. Několikrát se pohádali. Jednoho dne Pace přišel se dvěma naditými aktovkami a řekl: „Tady to je, ale ode mě jste to nedostal.“ Okamžitě pak odešel. Clay si materiály pročetl a poté požádal jednoho přítele ze studií, aby prověřil jejich spolehlivost. Tím přítelem byl významný doktor z Baltimoru.

„Dá se tomu doktorovi věřit?“ zeptal se Battle.

Než Clay stihl odpovědět, Battle mu pomohl. „Na tomhle to celé stojí, Clayi. Pokud federálové nevědí, že jste ten tajný výzkum měl v ruce předtím, než jste prodal akcie, pak vás nemůžou obvinit ze zneužití důvěrných informací. Mají sice záznamy o uzavřených obchodech, ale ty samy o sobě nestačí. Musejí prokázat, že jste znal důvěrná fakta.“

„Měl bych si se svým přítelem z Baltimoru promluvit?“

„Ne. Jestli o něm federálové vědí, mohli by ho odposlouchávat. A pak byste šel do vězení na sedm let, ne na pět.“

„Nemohl byste to prosím přestat opakovat?“

„A jestli o něm nevědí, mohl byste je k němu neúmyslně dovést. Nejspíš vás sledují. Možná vám napíchli telefony. Na vašem místě bych tu zprávu zlikvidoval. Pročistil složky a kartotéky v kanceláři, čistě pro případ, že by se dostavili se soudním příkazem. A taky bych se zatraceně modlil, aby byl Max Pace po smrti nebo se schovával v Evropě.“

„Ještě něco?“ zeptal se Clay, připravený začít se modlit.

„Navštivte Pattona Frenche a zařidte, aby se ten výzkum nedal vystopovat k vám. Jak to vypadá, žaloba v případě Dyloftu se právě rozjíždí.“

„Taky mám ten pocit.“

Zpáteční adresa byla do vězení. Ačkoli měl mnoho bývalých klientů, na nikoho jménem Paul Watson si Clay nevzpomínal. Otevřel obálku a vytáhl jednostránkový dopis, velmi úhledně napsaný na počítači. Stálo v něm:

Vážený pane Cartere,

možná si mě pamatujete jako Tequilu Watsona. Změnil jsem si jméno, protože to staré se už pro mě nehodí. Každý den čtu bibli a mou oblíbenou postavou je apoštol Pavel, takže jsem si vypůjčil jeho jméno. Mám tady člověka, který mi to vyřídí oficiálně.

Potřeboval bych, abyste mi prokázal službu. Rád bych nějak sdělil Pumpkinově rodině, že je mi velice líto, co se stalo. Modlil jsem se k bohu a on mi odpustil. Cítil bych se daleko lépe, kdyby totéž mohli udělat i Pumpkinovi příbuzní. Pořád nedokážu uvěřit, že jsem ho jen tak zabil To jsem nestřílel já, ale ďábel, aspoň myslím. Ale žádnou omluvu pro to nemám.

Pořád jsem čistý. Tady ve vězení je spousta drog a hodně velkého svinstva, ale bůh mi pomáhá, abych každý den odolal pokušení.

Bylo by skvělé, kdybyste mi mohl napsat. Nedostávám moc dopisů. Je mi líto, že jste musel přestat být můj právník. Připadal jste mi docela dobrý.

S pozdravem,

Paul Watson

Jen vydrž, Paule, mumlal si Clay pro sebe. Jak to vypadá, mohli bychom taky skončit v jedné cele. Vylekalo ho zazvonění telefonu. Volala Ridley ze St. Barthu, chtěla se vrátit domů. Nemohl by jí Clay prosím zítra poslat letadlo?

Ale ovšem, miláčku. Přijde to jen na 3000 dolarů za hodinu. Čtyři hodiny tam, čtyři zpátky – 24 000 $ za rychlý výlet, ale to byla jen kapka v moři ve srovnání s tím, co utrácela za vybavení vily.

33

Nenápadné tipy novinářům vám pomůžou přežít, nenápadné tipy novinářům vás můžou pohřbít. Clay tu hru už párkrát hrál – poskytoval reportérům šťavnatá sousta mimo záznam a poté nabízel samolibá „Bez komentáře“, otištěná pár řádek pod opravdovou špínou. Tenkrát to byla zábava; teď to bolelo. Nedokázal si představit, kdo by ho mohl chtít ještě víc znemožnit.

Alespoň dostal varování. Jeden novinář z Postu zavolal do Clayovy kanceláře, která ho odkázala na Ctihodného Zacka Battla. Zastihl ho a dostalo se mu standardní odpovědi. Zack Clayovi obratem zavolal, aby ho o rozhovoru informoval.

Článek se objevil v oddílu metropolitních zpráv, na třetí stránce, což znamenalo po měsících hrdinských výstupů a posléze skandálů na prvních stranách příjemnou změnu. Protože faktů měli tak málo, místo se muselo zaplnit něčím jiným – Clayovou fotografií. Krále advokátů vyšetřuje FBI. „Podle nejmenovaných zdrojů…“ Objevilo se tam několik Zackových výroků, a když si je Clay přečetl, připadal si ještě provinilejší. Při čtení článku si vzpomněl, kolikrát zažil, jak Zack dělal to samé – popíral, odmítal a sliboval přesvědčivou obhajobu. Přitom vždycky hájil některého z nejhorších podvodníků ve městě. Čím větší lump, tím rychleji utíkal do kanceláře Zacka Battla, a Claye poprvé napadlo, že si možná najal nesprávného právníka.

Noviny si četl doma, kde byl naštěstí sám, neboť Ridley chtěla strávit pár dní ve svém novém bytě, kde Clay platil nájem. Přála si, aby bydleli každý zvlášť a byli si tak vzácnější, a jelikož původně žila v dost malém a nepohodlném bytě, Clay svolil, že jí obstará něco hezčího. Aby se cítila skutečně nespoutaná, potřebovala vlastně ještě třetí místo – vilu v St. Barthu, o níž vždycky mluvila jako o „naší“.

Ale Ridley stejně nečetla noviny. Vlastně se zdálo, že o Clayových problémech vůbec neví. Stále víc se soustředila na utrácení jeho peněz a moc ji nezajímalo, jak je vydělává. Jestli si článku na třetí straně vůbec všimla, rozhodně se o něm nezmínila. A on také ne.

Zatímco uplýval další špatný den, Clay si začal uvědomovat, jak málo lidí bere podle všeho ten novinový článek na vědomí. Ozval se mu jeden kamarád z práv, aby ho trochu povzbudil, a to bylo všechno. Byl mu vděčný za snahu, nicméně příliš to nepomohlo. Kde jsou ostatní jeho přátelé?

Přestože se hodně snažil to nedělat, nedokázal si pomoct a musel myslet na Rebeku a Van Hornovy. Když byl před pár týdny, jak se zdálo, korunován nový král advokátů, bezpochyby zelenali závistí a trpce litovali. Co si asi myslí nyní? Nezajímá mě to, opakoval si pořád dokola. Ale jestli mu je to jedno, proč je nedokáže vypudit z hlavy?

Před polednem se u něj zastavila Paulette Tullosová a zvedla mu náladu. Vypadala skvěle – zbavila se přebytečných kil, pořídila si drahé oblečení. Posledních pár měsíců jezdila po Evropě a čekala na ukončení rozvodového řízení. Zprávy o Clayovi byly všude a ona si o něj dělala starosti. Během dlouhého oběda, za který zaplatila, vyšlo postupně najevo, že si dělá starosti i o sebe. Její podíl na Dyloftu o něco málo přesahoval deset milionů a ona chtěla vědět, zda je postižitelná. Clay ji ujistil, že nikoli. Během vyrovnání nebyla partnerkou ve firmě, jen zaměstnankyní. Na všech dokumentech stálo pouze Clayovo jméno.

„Ty ses zachovala rozumně,“ řekl Clay. „Sebrala jsi prachy a zmizela.“

„Cítím se fakt zle.“

„Nemáš proč. Chyby jsem udělal já, ne ty.“

Ačkoli Dyloft ho přijde draho – ke skupinové žalobě podané Warshawovou se dosud připojila nejméně dvacítka jeho bývalých klientů – stále spoléhal na Maxatil. S pětadvaceti tisíci případy budou zisky obrovské. „Teď prožíváme trochu drsnější období, ale ono se to určitě zlepší. Do roka budu zase těžit zlato.“

„A federálové?“ zeptala se.

„Nemůžou na mě.“

Zdálo se, že mu uvěřila, a její úleva byla očividná. Jestli však skutečně věřila všemu, co Clay říkal, byla u stolu jediná.

Třetí schůzka měla být rovněž poslední, ačkoli ani Clay, ani nikdo z jeho asistentů to netušil. Joel Hanna s sebou tentokrát vzal svého bratrance Marcuse, generálního ředitele cementárny, a Babcocka, právníka pojišťovny, nechal doma. Jako obvykle seděli proti celé armádě právníků na druhé straně stolu, přičemž pan JCC trůnil přesně uprostřed. Král.

Po úvodních zdvořilostech Joel oznámil: „Objevili jsme ještě osmnáct domů, které by bylo třeba přidat na seznam. Celkem to dělá devět set čtyřicet obytných jednotek. Jsme si poměrně jistí, že víc jich nebude.“

„To je dobře,“ opáčil Clay poněkud cynicky. Delší seznam pro něj znamenal víc klientů, větší odškodné zaplacené firmou Hanna. Clay zastupoval téměř devadesát procent účastníků skupinové žaloby, na zbytku se přiživovalo pár dalších právníků. Jeho tým vyčleněný na případ Hanna odvedl skvělou práci při přesvědčování majitelů domů, že by se měli držet právě jeho firmy. Ujišťovali je, že dostanou víc peněz, protože pan Carter je na hromadné žaloby odborník. Každý potenciální klient obdržel profesionálně připravený informační balíček, v němž se vynášely do nebes nejnovější úspěchy krále advokátů. Šlo o nestydatou reklamu, ale taková nyní prostě byla pravidla hry.

Během poslední schůzky Clay snížil svůj požadavek 25 000 $ na jednu žalobu na částku 22 500, což bylo vyrovnání, které by mu na honorářích vyneslo přibližně 7,5 milionu dolarů. Firma Hanna přišla s protinávrhem ve výši 17 000 S, což bylo naprosté maximum, které si mohla vypůjčit.

Při 17 000 dolarech na jeden dům by pan JCC vydělal asi 4,8 milionu na palmáre, pokud by se držel svého třicetiprocentního požadavku. Jestliže by však snížil svůj podíl na rozumnějších 20 procent, každý z jeho klientů by získal 13,600 $. Tím by se jeho honorář zmenšil o zhruba 1,5 milionu. Marcus Hanna našel spolehlivou stavební firmu, která byla ochotná opravit každý z poškozených domů za 13 500 $.

Během předchozí schůzky se jasně ukázalo, že otázka palmáre je nejméně stejně důležitá jako odškodné pro majitele domů. Nicméně později se objevilo v tisku o panu JCC několik zpráv a žádná z nich nevypadala dobře. Jeho kancelář rozhodně nebyla ochotná přistoupit na snižování honorářů.

„Došlo na vaší straně k nějakým změnám?“ zeptal se Clay poměrně zpříma.

Místo aby řekl pouze „Ne“, Joel krátce probral kroky, které firma učinila k přehodnocení své finanční situace, pojistného krytí a možnosti vypůjčit si alespoň osm milionů, které by se daly přidat do fondu na odškodné. Ale jinak ne, bohužel se nic nezměnilo. Stavebnický sektor právě procházel spodní částí ošklivého cyklu. Objednávky cementu se nehrnuly. A pokud jde o výstavbu nových domů, trh byl ještě horší, alespoň v jejich oblasti.

Jestliže pro cementárnu Hanna Portland vypadaly věci špatně, na druhé straně stolu nebyly určitě o mnoho lepší. Clay okamžitě zastavil veškerou inzerci, která měla přilákat další maxatilové klientky, čímž se zbytku firmy značně ulevilo. Rex Crittle pracoval ze všech sil na snižování nákladů, ačkoli firemní kultura JCC takhle radikální změny dosud nevstřebala. Když se opatrně zmínil o možnosti nuceného propouštění, šéf zareagoval dost prudce. Neměli žádné výrazné příjmy. Fiasko s Hubeným Benem je stálo miliony, místo aby na něm vydělali. A když nyní bývalí dyloftoví klienti houfně přecházeli k Helen Warshawové, firma se otřásala v základech.

„Takže žádná změna?“ ujistil se Clay, jakmile Joel domluvil.

„Ne. Sedmnáct tisíc je pro nás naprosté maximum. A vy jste názor nezměnili?“

„Dvaadvacet tisíc pět set je spravedlivé vyrovnání,“ odpověděl Clay bez mrknutí oka. „Když neustoupíte vy, pak my také ne.“ Hlas měl tvrdý jako ocel. Na jeho spolupracovníky ta neústupnost udělala dojem, ale zároveň v duchu toužili po nějakém kompromisu. Jenže Clay vzpomínal na Pattona Frenche v New Yorku, v místnosti plné hlavounů z Ackerman Labs, jak štěkal a vyhrožoval a všechno měl pod kontrolou. Byl přesvědčený, že pokud bude naléhat, Hannové nakonec ustoupí.

Jediný, kdo na Clayově straně vyjádřil pochybnosti nahlas, byl mladý právník jménem Ed Wyatt, vedoucí týmu Hanna. Před schůzkou Clayovi vysvětlil, že podle jeho názoru by cementárna Hanna mohla výrazně těžit z ochrany a reorganizace zaručené kapitolou jedenáct konkurzního zákona. Jakékoli vyrovnání s majiteli domů by se v tom případě odložilo až na dobu, kdy správce konkurzní podstaty prověří všechny stížnosti a rozhodne, jaké odškodné je přiměřené. Wyatt soudil, že žalobci by mohli mluvit o štěstí, pokud by na základě kapitoly 11 dostali aspoň 10 000 dolarů. Firma ovšem bankrotem nevyhrožovala, jak se v takových situacích běžně dělává. Clay si prošel účetní záznamy Hannových a usoudil, že mají příliš mnoho aktiv a příliš mnoho hrdosti, aby uvažovali o tak drastickém kroku. Rozhodl se to risknout. Jeho kancelář potřebovala všechny honoráře, které může získat.

Marcus Hanna stroze řekl: „V tom případě je čas k odchodu.“ On a jeho bratranec si posbírali dokumenty a rázně vyšli ze zasedačky. Clay se rovněž pokusil o dramatický odchod, aby svým jednotkám ukázal, že mu to strach nenahnalo.

O dvě hodiny později na sebe podala cementárna Hanna Portland u konkurzního soudu Spojených států pro Východní okres státu Pensylvánie návrh na konkurz na základě kapitoly 11 konkurzního zákona, v němž žádala o ochranu před svými věřiteli, z nichž největší byli součástí skupinové žaloby podané J. Clayem Carterem II. ve Washingtonu, D. C.

Některý z Hannů očividně rovněž chápal, jak důležité je informovat tisk. V listu Baltimore Press se objevil dlouhý článek o tom bankrotu a noviny otiskly i okamžité reakce majitelů domů. Informace byly vražedně přesné, což dokazovalo, že novináři šeptal do ouška někdo, kdo byl diskusím o mimosoudním vyrovnání hodně blízko. Cementárna nabídla 17 000 $ na jednoho poškozeného; odhad nákladů na opravu každého domu činil zhruba 15 000 $. Žaloba mohla být bez obtíží vyrovnána, nebýt otázky palmáre. Cementárna Hanna odpovědnost přijímala od samého počátku. Byla ochotná se hluboce zadlužit, aby napravila své chyby. A tak dál.

Žalobce to velice rozzlobilo. Reportér se vydal na předměstí a narazil na spontánní shromáždění v jedné garáži. Majitelé domů mu několik staveb ukázali, aby si mohl prohlédnout rozsah škod. Získal nesčetná vyjádření:

„Měli jsme s cementárnou Hanna jednat přímo.“

„Firma byla ochotná se s tím vypořádat ještě dřív, než se k tomu připletl ten právník.“

„Mluvil jsem se zedníkem, který říkal, že by dokázal vyndat staré cihly a dát tam nové za jedenáct tisíc. A my jsme odmítli sedmnáct? To nechápu.“

„Nikdy jsem toho advokáta neviděl.“

„Netušila jsem, že je to skupinová žaloba, dokud ji nepodali.“

„Nechtěli jsme dohnat cementárnu k bankrotu.“

„Ne, jsou to milí lidé. Snažili se nám pomoct.“

„Nemůžeme toho právníka žalovat?“

„Snažila jsem se mu dovolat, ale je tam pořád obsazeno.“

Reportér byl pak nucen přijít s nějakými informacemi o Clayovi Carterovi a samozřejmě začal s dyloftovými honoráři. A pak se všechno jenom zhoršovalo. Příběh ilustrovaly tři fotografie: na jedné byla majitelka domu ukazující na vydrolené cihly, další zachycovala skupinu rozčilených lidí v garáži a na třetí byl Clay ve smokingu a Ridley v nádherné róbě, jak pózují u Bílého domu před tou oficiální večeří. Ridley vypadala nádherně a on byl také docela hezký, ačkoli v tomhle kontextu jen těžko někdo ocenil, jaká jsou pěkná dvojice. Laciný trik.

„Pana Cartera, na snímku nahoře při večeři v Bílém domě, se nám nepodařilo zastihnout.“

Ani se nesnažili, pomyslel si Clay.

A tak začal další den v kancelářích JCC. Telefony neustále vyzváněly, jak rozzuření klienti sháněli někoho, na koho by mohli křičet. Pro jistotu do recepce povolali ochranku. Právníci v malých skupinkách tiše rozprávěli o šancích firmy na přežití. Totéž probíhalo mezi zaměstnanci. Šéf se zamkl ve své kanceláři. Nebylo v zásadě na čem pracovat, neboť firma nyní neměla nic kromě hromady maxatilových složek, a s nimi se moc dělat nedalo, protože u Goffmanu rovněž nikdo nebral telefony.

Celý Washington se dobře bavil na Clayův účet, ačkoli on o tom nevěděl, dokud ten příběh neotiskli v Pressu. Začalo to zprávami o Dyloftu ve Wall Street Journalu – někdo je kopíroval a rozesílal po městě faxem, aby zajistil, že se ti, kdo Claye osobně znají, z fakulty, přes jeho otce nebo z ÚVO, dozvědí poslední novinky. Nabralo to na obrátkách, když Americký advokát uvedl Claye jako číslo osm na žebříčku příjmů. Další faxy, další e-maily, doplněné nevkusnými žertíky. Jakmile Helen Warshawová podala svou zničující žalobu, začala být hra ještě populárnější. Nějaký místní právník, který měl až zbytečně moc volného času, zprávičky upravil do formátu bulletinu, dal jim titulek „Králík advokátů“ a začal je rozesílat. Někdo s nevelkým výtvarným talentem k tomu přidal hrubou karikaturu Claye, nahého, s kalhotami staženými ke kolenům a dosti vyjukaným výrazem v obličeji. Jakákoli další zpráva o něm vedla vzápětí k dalšímu vydání. Vydavatel či vydavatelé sbírali historky z internetu, upravili je do bulletinového formátu a rozesílali je kolem. Vyšetřování ohledně akciového podvodu znamenalo velkou novinu. Pak tam byl ten snímek z Bílého domu, nějaké drby o jeho letadle, jedna historka o Clayově otci.

Anonymní redaktoři od začátku faxovali kopie i do Clayovy kanceláře, ale slečna Glicková je okamžitě zahazovala. Několik chlapců z Yaleské pobočky faxy obdrželo rovněž a i oni se snažili šéfa chránit. Oscar přinesl poslední vydání a hodil je Clayovi na stůl. „Jen abyste o tom věděl,“ řekl. Poslední číslo přetiskovalo ten článek z Pressu.

„Máte nějakou představu, kdo za tím stojí?“ zeptal se Clay.

„Ne. Koluje to faxem po městě jako nějaký řetězový dopis.“

„Copak ti lidi nemají nic lepšího na práci?“

„Asi ne. Nelámejte si s tím hlavu, Clayi. Místo nahoře je vždycky dost osamělé.“

„Takže já mám vlastní osobní zpravodaj. Bože, a to před osmnácti měsíci nikdo ani neznal moje jméno.“

Venku došlo k nějakému rozruchu – ozývaly se ostré, rozhněvané hlasy. Clay s Oscarem vyběhli z kanceláře na chodbu, kde se ochranka postrkovala s velice rozčileným pánem. Začali se sbíhat právníci a sekretářky.

„Kde je Clay Carter?“ zařval muž.

„Tady!“ zařval Clay v odpověď a přistoupil k němu. „Co si přejete?“

Muž náhle znehybněl, ačkoli strážný ho pro jistotu dál pevně držel. Wyatt a ještě jeden advokát postoupili blíž. „Jsem jedním z vašich klientů,“ řekl muž a ztěžka oddechoval. „Pusťte mě,“ vyštěkl a vytrhl se strážnému.

„Nechte ho být,“ nařídil Clay.

„Rád bych si promluvil se svým advokátem,“ řekl návštěvník.

„Tohle není nejlepší způsob, jak si domluvit schůzku,“ opáčil Clay velmi chladným, vyrovnaným tónem. Jeho podřízení ho bedlivě sledovali.

„Jo, jasně, zkoušel jsem i ty jiný způsoby, jenže tady máte pořád obsazeno. Připravil jste nás o slušný vyrovnání s cementárnou. Chceme vědět proč. Ty prachy vám nestačily?“

„Patrně věříte všemu, co si přečtete v novinách,“ odpověděl Clay.

„Věřím, že nás podrazil vlastní právník. A my se budeme bránit.“

„Především byste se měli uklidnit a přestat číst noviny. Stále na dohodě o vyrovnání pracujeme.“ Byla to lež, ale pronesená v dobrém úmyslu. Vzpouru musel rychle potlačit, alespoň tady, ve své kanceláři.

„Snižte svůj podíl a sežeňte nám nějaké peníze,“ zavrčel muž. „A to je názor vašich klientů.“

„Zajistím vám vyrovnání,“ slíbil Clay s křečovitým úsměvem. „Jen vydržte.“

„Jinak se obrátíme na advokátní komoru.“

„Zachovejte klid.“

Muž o krok ustoupil, pak se otočil a zamířil k východu. „Všichni zpátky do práce,“ zavolal Clay a tleskl rukama, jako by všichni měli úkolů nad hlavu.

O hodinu později dorazila Rebecca, náhodná návštěva přímo z ulice. Vstoupila do prostor JCC a dala recepční papírek se vzkazem. „Prosím, předejte to panu Carterovi,“ požádala ji. „Je to velmi důležité.“

Recepční pohlédla na člena ochranky, který byl ve střehu – trvalo několik vteřin, než usoudil, že tahle přitažlivá mladá dáma nejspíš nepředstavuje žádnou hrozbu. „Jsem stará přítelkyně,“ vysvětlila Rebecca.

Ať už byla kdokoli, kvůli ní pan Carter vyběhl na chodbu rychleji než kvůli komukoli jinému v krátkých dějinách firmy. Posadili se do rohu jeho kanceláře; Rebecca na pohovku, Clay na židli, kterou si k ní přitáhl co nejblíže. Dlouho oba mlčeli. Clay byl příliš nadšený, aby se vzmohl na souvislou větu. Její přítomnost mohla znamenat stovku různých věcí a žádná z nich nebyla špatná.

Chtěl se na ni vrhnout, chtěl opět cítit její tělo, parfém na jejím hrdle, klouzat rukama po jejích nohách. Nic se nezměnilo – stejný účes, stejné nalíčení, stejná rtěnka, stejný náramek.

„Zíráš mi na nohy,“ řekla nakonec.

„Jo.“

„Clayi, jak se držíš? Poslední dobou se píše tolik ošklivých věcí…“

„A proto jsi přišla?“

„Ano. Dělám si starosti.“

„Jestli si děláš starosti, znamená to, že ti na mně pořád ještě záleží.“

„To je pravda.“

„Takže jsi na mě nezapomněla?“

„Ne, nezapomněla. Jsem teď trochu mimo, s tím manželstvím a tak, ale pořád na tebe myslím.“

„Pořád?“

„Čím dál víc.“

Clay zavřel oči a položil jí ruku na koleno. Okamžitě ji zvedla a odsedla si. „Jsem vdaná, Clayi.“

„Tak se dopustíme cizoložství.“

„Ne.“

„Říkala jsi mimo? To zní, jako by to bylo dočasné. Co se děje, Rebeko?“

„Nepřišla jsem sem mluvit o svém manželství. Měla jsem cestu kolem, vzpomněla si na tebe a prostě zaskočila na návštěvu.“

„Jako zatoulaný pes. Tomu nevěřím.“

„Taky bys neměl. Jak se má tvoje blondýna?“

„Občas se vyskytuje. Je to jen takové ujednání.“

Rebecca se nad tím zamyslela; to ujednání se jí očividně nezamlouvalo. Vzít si někoho jiného jí nevadilo, ale nelíbilo se jí, že si Clay taky někoho našel.

„Jak se má červ?“ zeptal se Clay.

„Ujde to.“

„To je opravdu vášnivý, láskyplný výlev novomanželky. Jenom to ujde?“

„Vycházíme spolu.“

„Nejste manželé ani rok a na nic lepšího se nevzmůžete? Vycházíte spolu?“

„Ano.“

„Nespíš s ním, že ne?“

„Jsme manželé.“

„Vždyť je to takový záprtek. Viděl jsem vás tancovat na té svatební oslavě a chtělo se mi zvracet. Pověz mi, že je mizerný v posteli.“

„Je mizerný v posteli. Co ta blondýna?“

„Je na holky.“ Oba se dlouho smáli. A pak zase mlčeli, protože si toho měli tolik co říct. Přehodila si nohu přes nohu a Clay se na ně upřeně díval. Skoro se jich dotýkal.

„Přežiješ to?“ zeptala se.

„Nemluvme o mně. Promluvme si o nás.“

„Já nechci mít mimomanželský poměr,“ prohlásila pevně.

„Ale myslíš na to, viď?“

„Ne, ale vím, že ty ano.“

„Nebyla by to zábava?“

„Ano i ne. Já takhle žít nechci.“

„Já taky ne, Rebeko. Nechci se dělit. Kdysi jsem tě měl celou a nechal jsem tě uniknout. Počkám, dokud nebudeš zase svobodná. Ale pospíšíš si s tím, sakra?“

„Možná se to nestane, Clayi.“

„Ale stane.“

34

Clay měl vedle sebe v posteli Ridley a celou noc se mu zdálo o Rebece. Spal trhaně a každou chvíli se budil s přihlouplým úsměvem v obličeji. Úsměv ho však rázem přešel, když těsně po páté zazvonil telefon. Zvedl ho v ložnici a vzápětí odešel k aparátu, který měl v pracovně.

Volal Mel Snelling, jeho bývalý spolubydlící z koleje, který nyní působil jako lékař v Baltimoru. „Musíme si promluvit, kamaráde,“ řekl bez úvodu. „Spěchá to.“

„Dobře,“ odpověděl Clay a podlomila se mu kolena.

„V deset před Lincolnovým památníkem.“

„Budu tam.“

„A je dost pravděpodobné, že mě bude někdo sledovat,“ dodal ještě Mel, než zavěsil. Doktor Snelling pro Claye přečetl tu ukradenou zprávu o Dyloftu; byla to přátelská služba. A federálové ho našli.

Claye poprvé napadla bláznivá myšlenka, že by mohl vzít roha. Převést zbytek peněz do nějaké banánové republiky, vypadnout z města, nechat si narůst plnovous, ztratit se beze stopy. A samozřejmě, vzít s sebou Rebeku.

Její matka by je vypátrala dřív než FBI.

Uvařil kávu a dlouho se sprchoval. Natáhl si džíny a chtěl se rozloučit s Ridley, ale ta se ještě ani nepohnula.

Dalo se předpokládat, že Mel bude mít na sobě nahrávací zařízení. Jestli ho agenti FBI našli, určitě vyzkoušeli všechny své obvyklé špinavé triky. Vyhrožovali mu, že ho rovněž obviní, pokud odmítne podrazit svého přítele. Obtěžovali ho návštěvami, telefonáty, sledováním. Dotlačili ho k tomu, aby si nechal dát štěnici a nachystal na Claye past.

Zack Battle byl mimo město, takže Clay si musel nějak poradit sám. K Lincolnovu památníku dorazil v devět dvacet a chvilku se proplétal mezi hrstkou turistů, kteří bloumali kolem. O několik minut později se vynořil Mel, což Claye okamžitě přimělo, aby zpozorněl. Že by útok připravili předem? Skrývají se agenti Spooner a Lohse někde poblíž s mikrofony, kamerami a puškami? Jediný pohled na Melův výraz Clayovi prozradil, že nese špatné zprávy.

Podali si ruce, pozdravili se, snažili se chovat přátelsky. Clay měl podezření, že se každé slovo nahrává. Byl začátek září, sice chladno, ale žádný mráz, jenže Mel byl tak navlečený, jako by čekal chumelenici. Pod všemi těmi vrstvami oblečení se klidně mohly skrývat miniaturní kamery. „Co kdybychom se prošli?“ navrhl Clay a ukázal kamsi směrem k Washingtonovu památníku.

„Klidně,“ odpověděl Mel a pokrčil rameny. Bylo mu to jedno. Poblíž pana Lincolna se tedy zjevně nechystala sklapnout žádná past.

„Sledují tě?“ zeptal se Clay.

„Myslím, že ne. Letěl jsem z Baltimoru do Pittsburghu, z Pittsburghu na letiště Reagan National a tam jsem si vzal taxík. Řekl bych, že za mnou nikdo není.“

„Vyhledali tě Spooner a Lohse?“

„Jo, ty je znáš?“

„Párkrát se zastavili.“ Procházeli kolem vodní nádrže Reflecting Pool, po chodníčku na jižní straně. Clay byl rozhodnut nevyslovit nic, co by nechtěl slyšet znovu. „Mele, já vím, jak federálové pracují. Rádi na svědky tlačí. Rádi dávají lidem mikrofony a sbírají důkazy pomocí nahrávacích zařízení. Požádali tě, aby sis vzal mikrofon?“

„Ano.“

„A?“

„Řekl jsem jim: ‚Ani náhodou“

„Díky.“

„Mám výborného právníka, Clayi. Mluvil jsem s ním, pověděl jsem mu všechno. Neudělal jsem nic špatného, protože jsem s těmi akciemi neobchodoval. Vyrozuměl jsem, že ty ano, což bys nejspíš dneska neudělal, kdybys měl příležitost to změnit. Snad jsem měl k dispozici nějaké důvěrné informace, ale nijak jsem je nevyužil. Jsem čistý. Jenže kdybych dostal soudní příkaz, abych svědčil před velkou porotou, jsem v maléru.“

Případ ještě nebyl předložen porotě. Mel skutečně naslouchal výbornému právníkovi. Poprvé za čtyři hodiny se Clayův dech poněkud zklidnil.

„Pokračuj,“ vyzval ho opatrně. Ruce měl zaražené hluboko v kapsách u džínů. Očima skrytýma za slunečními brýlemi pozorně sledoval každou osobu v okolí. Jestli Mel prozradil FBI všechno, proč by potřebovali mikrofony a kamery?

„Otázka je, jak na mě vlastně přišli. Nikomu jsem se nezmínil, že ten materiál čtu. Komu jsi to pověděl ty?“

„Naprosto nikomu, Mele.“

„Tomu se dá těžko věřit.“

„Přísahám. Proč bych to měl někomu vykládat?“

Na chvilku zůstali stát na přechodu na Sedmnácté ulici. Když opět vyrazili, uhnuli doprava, stranou od davů turistů. Mel řekl téměř šeptem: „Jestli budu o té zprávě lhát před velkou porotou, nepodaří se jim tě usvědčit. Jenže jestli mě přistihnou při lži, půjdu do vězení taky. Kdo ještě ví, že jsem ten materiál četl?“ zeptal se znovu.

A Clay najednou pochopil, že nejde o žádné nahrávání, o žádné mikrofony – nikdo je neposlouchá. Mel se nepokoušel opatřit důkazy, chtěl jen, aby ho Clay uklidnil. „Tvoje jméno se nikde neobjevilo, Mele,“ řekl. „Poslal jsem ti ty dokumenty. Nic sis nezkopíroval, že ne?“

„Ne.“

„Poslal jsi mi je zpátky. Já si je znovu přečetl. Nikde nebyly tvoje poznámky. Několikrát jsme to probírali po telefonu. Všechno, co sis o tom myslel, jsi mi sděloval ústně, nenapsal jsi nikam ani čárku.“

„Co ostatní právníci z toho případu?“

„Několik z nich ten materiál vidělo. Vědí, že jsem ho měl ještě předtím, než jsem žalobu podal. Vědí, že mi to prověřoval doktor, ale nemají tušení, kdo to byl.“

„Může je FBI donutit, aby vypověděli, že jsi zprávu měl k dispozici předtím, než jsi podal žalobu?“

„Vyloučeno. Můžou se o to pokusit, ale tihle lidi jsou právníci, zkušení advokáti, Mele. Nedají se lehko vyděsit. Ničeho špatného se nedopustili, neobchodovali s akciemi, takže federálům nedají nic. Z téhle strany jsem chráněný.“

„Víš to určitě?“ zeptal se Mel velice pochybovačným tónem.

„Naprosto.“

„Takže co bych měl udělat?“

„Dál poslouchej svého právníka. Existuje dost velká pravděpodobnost, že se ten případ před velkou porotu vůbec nedostane,“ odpověděl Clay, ačkoli to bylo spíše zbožné přání než realita. „Když budeš trvat na svém, nejspíš se to přežene.“

Sto metrů ušli beze slova. Washingtonův památník se blížil. „Jestli dostanu předvolání,“ řekl Mel pomalu, „asi bychom si měli promluvit znovu.“

„Samozřejmě.“

„Já kvůli tomuhle do vězení nepůjdu, Clayi.“

„Já taky ne.“

Zastavili se v houfu lidí na chodníku před památníkem. Mel řekl: „Teď se radši ztratím, Clayi. Sbohem. Když se neozvu, ber to jako dobrou zprávu.“ S těmi slovy proklouzl skupinkou středoškoláků a zmizel.

soudní síni okresu Coconino ve Flagstaffu vládl den před zahájením procesu celkem klid. Řešily se rutinní případy; nic nenaznačovalo, že se zde zanedlouho rozzuří historický a dalekosáhlý konflikt. Byl druhý týden v září, teplota šplhala ke čtyřicítce. Clay a Oscar se chvilku procházeli po středu města a pak rychle unikli před vedrem do klimatizovaných prostor soudní budovy.

síni se však už projednávaly předběžné návrhy obou stran a atmosféra byla napjatá. Lavice poroty dosud zela prázdnotou; s výběrem porotců se začne nazítří ráno přesně v devět. Dale Mooneyham a jeho tým obsadili jednu stranu arény. Armáda Goffmanu, vedená Rogerem Reddingem, proslulým advokátem z Los Angeles, se usadila na druhé. Reddingovi se přezdívalo Raketový Roger, protože útočil rychle a tvrdě. Nebo taky Kličkující Roger, protože jezdil po celé zemi, bojoval proti nejproslulejším žalobcům, které dokázal najít, a obratně uhýbal před rozsudky s velkým odškodným.

Clay s Oscarem se usadili mezi ostatními diváky, kterých i běžná podání protistran před zahájením procesu přilákala slušnou řádku. Wall Street se chystala proces sledovat velmi pečlivě. V ekonomických tiskovinách se o něm bude podrobně psát. A samozřejmě, hyeny jako Clay taky projevily zájem. První dvě řady obsadili zaměnitelní panáci v obleku – bezpochyby velmi nervózní představitelé Goffmanu.

Mooneyham si vykračoval po soudní síni jako hospodský rváč; chvílemi hulákal na soudce, chvílemi na Rogera. Hlas měl zvučný a hluboký a neustále něco namítal. Byl to starý harcovník a Clay postřehl, že chvilkami kulhá. Čas od času sahal po holi a opíral se o ni, ale vzápětí na ni opět zapomněl.

Roger byl typický hollywoodský produkt – vzorně ušitý oblek, prošedivělé vlasy upravené do drahého účesu, pevná brada, dokonalý profil. Patrně se kdysi chtěl stát hercem. Hovořil květnatě, pronášel složitá, elegantní souvětí, která mu splývala ze rtů bez jediného zaváhání. Žádná „éééé“, „hmmmm“ nebo „tak tedy“. Žádné nedokončené věty. Když začal vysvětlovat nějakou otázku, používal pečlivě zvolená slova, kterým mohl porozumět kdokoli, a snadno rozehrával zároveň tři až čtyři argumentace, než je všechny stáhl do úhledného balíčku a dovedl je k úžasně logické pointě. Nebál se Dalea Mooneyhama, nebál se soudce, nebál se faktů, která případ obsahoval.

Když Redding vysvětloval třeba jen sebemenší detail, Clay se přistihl, že ho jeho hlas hypnotizuje. Přepadla ho děsivá myšlenka: kdyby byl Clay nucen jít v případě Maxatilu v D. C. k soudu, Goffman na něj bez váhání poštve Raketového Rogera.

Zatímco pozoroval ty dva velké právníky před sebou, lidé si začínali všímat i jeho. Jeden z advokátů u stolu za Reddingem se rozhlédl po soudní síni a zdálo se mu, že zahlédl povědomý obličej. Dloubl do kolegy vedle sebe a společně usoudili, že mýlka je vyloučená. Rychle napsal něco na papírek, který podal mužům v prvních řadách diváků.

Když soudce vyhlásil patnáctiminutovou přestávku, aby si mohl odskočit, Clay vyšel ze soudní síně, protože potřeboval něco k pití. Sledovali ho dva muži, kteří ho nakonec dostihli na konci chodby. „Pane Cartere,“ oslovil ho první z nich vlídně. „Jsem Bob Mitchell, viceprezident a podnikový právník Goffmanu.“ Napřáhl před sebe ruku a pevně stiskl Clayovu.

„Těší mě,“ řekl Clay.

„A tohle je Sterling Gibb, jeden z našich zástupců z New Yorku.“ Clay byl nucen potřást si rukou i s Gibbem.

„Jenom jsme vás chtěli pozdravit,“ řekl Mitchell. „Neudivuje nás, že vás tu vidíme.“

„Mám na tomhle procesu jistý zájem,“ opáčil Clay.

„To je slabé slovo. Kolik případů nyní zastupujete?“

„Přesně nevím. Pár jich bude.“ Gibb nemluvil, jen se šklebil a upřeně na Claye civěl.

„Každodenně sledujeme vaši webovou stránku,“ prohodil Mitchell. „Při posledním sčítání jich bylo šestadvacet tisíc.“ Gibb svůj úšklebek trochu pozměnil k horšímu; specialisty na hromadné žaloby zjevně nesnášel.

„To je celkem přesné,“ připustil Clay.

„Vypadá to, že jste reklamu stáhl. Že byste už měl případů dost?“

„Těch člověk nemá nikdy dost, pane Mitchelli.“

„Co se všemi těmi klientkami budete dělat, jestli proces vyhrajeme?“ ozval se konečně Gibb.

„Co budete dělat, jestli prohrajete?“ oplatil mu Clay okamžitě útok.

Mitchell postoupil o krok blíž. „Jestli tady vyhrajeme, pane Cartere, budete mít sakra potíže najít si nějakého hodně hladového právníka, který by těch vašich šestadvacet tisíc případů převzal. Nebudou stát za moc.“

„A když prohrajete?“

I Gibb se trochu přiblížil. „Když prohrajeme tady, vyrazíme okamžitě do D. C., abychom se hájili proti vaší nesmyslné skupinové žalobě. Pokud ovšem nebudete ve vězení.“

„Budu na vás připravený,“ ujistil ho Clay s předstíranou vlídností.

„Dokážete vůbec najít cestu do soudní síně?“ zeptal se Gibb.

„Už jsem hrál golf se soudcem,“ odpověděl Clay. „A chodím se soudní zapisovatelkou.“ Samé lži, ale na chvilku je to zarazilo.

Mitchell se vzpamatoval první, opět napřáhl pravici a zamumlal: „No, jenom jsme vás chtěli pozdravit.“

Clay jeho ruku přijal a řekl: „Je milé setkat se s někým z Goffmanu. Stěží jste mou žalobu vzali na vědomí.“ Gibb se k němu obrátil zády a odešel.

„Nejdřív dokončíme tohle,“ prohlásil Mitchell. „Potom si promluvíme.“

Clay se zrovna vracel do soudní síně, když mu zastoupil cestu dotěrný novinář. Byl to jakýsi Derek z listu Financial Weekly a chtěl, aby se s ním Clay zastavil na slovíčko. Jeho noviny byly pravicová hlásná trouba velkých korporací, která nenáviděla advokáty a podporovala reformu systému hromadných žalob. Clay věděl, že tentokrát nemůže říct jen „Bez komentáře“ nebo „Uhněte mi z cesty“. Derekovo jméno mu bylo mlhavě povědomé. Není to ten reportér, co o něm napsal tolik nelaskavých věcí?

„Můžu se zeptat, co tady děláte?“ začal Derek.

„Asi ano.“

„Takže co tu děláte?“

„Totéž co vy.“

„A to je?“

„Vychutnávám si bitvu.“

„Je pravda, že máte pětadvacet tisíc maxatilových případů?“

„Ne.“

„Takže kolik?“

„Šestadvacet tisíc.“

„A jakou mají cenu?“

„Někde mezi nulou a pár miliardami.“

Clay netušil, že soudce vydal pro zástupce obou stran příkaz mlčenlivosti, od této chvíle do konce procesu. Jelikož byl ochotný mluvit, přilákal pěkný dav. Zájem novinářů ho trochu udivil. Odpověděl na pár dalších otázek, ale nic moc neřekl.

Finanční deník Arizona Ledger napsal, že podle Claye mají jeho případy cenu dvou miliard. Otiskl také Clayovu fotografii, jak stojí před soudní síní s lesem mikrofonů před obličejem. Velký titulek pod snímkem hlásal: „Do města přijel král advokátů.“ Následovalo krátké shrnutí Clayovy návštěvy a několik odstavců o procesu samotném. Autor ho sice přímo nenazval hamižným, oportunistickým supem, ale jasně naznačoval, že podle něj už hladově krouží a čeká, až bude moci zaútočit na zdechlinu Goffmanu.

Soudní síň byla plná potenciálních porotců a diváků. Devátá hodina minula, ale žalobce, obhájce ani soudce se neobjevili. Seděli za zavřenými dveřmi a nepochybně se stále ještě dohadovali o podrobnostech procesu. Kolem pobíhali zřízenci a úředníci. Pak se zezadu vynořil mladý muž v obleku, prošel kolem míst pro zástupce sporných stran a vydal se prostřední uličkou mezi diváky. Náhle se zastavil, podíval se přímo na Claye, sehnul se a pošeptal mu: „Vy jste pan Carter?“

Clay zaraženě přikývl.

„Soudce by vás rád viděl.“

Noviny ležely uprostřed soudcova stolu. Dale Mooneyham seděl v jednom rohu rozlehlé kanceláře, Roger Redding se opíral o stolek pod oknem. Soudce se pohupoval na své otáčivé židli. Nikdo z nich se netvářil moc šťastně. Proběhlo velmi rozpačité představování, během nějž Mooneyham odmítl vstát a podat Clayovi ruku; pouze mu krátce kývl a vrhl po něm nenávistný pohled.

„Jste si vědom informačního embarga, které jsem na tento proces uvalil, pane Cartere?“ zeptal se soudce.

„Ne, pane.“

„V tom případě vám sděluji, že příkaz mlčenlivosti existuje.“

„Já nejsem účastníkem tohoto sporu,“ namítl Clay.

„U nás v Arizoně se ze všech sil snažíme zajistit, aby soudní procesy byly co nejspravedlivější, pane Cartere. Obě strany si přejí, aby porota měla co nejméně předsudků a informací, které nejsou zcela nestranné. Nyní díky vám potenciální porotci vědí, že podobných případů existuje ještě nejméně šestadvacet tisíc.“

Clay se nechystal tvářit pokorně nebo omluvně, když Roger Redding sledoval každý jeho pohyb.

„Možná je to nevyhnutelné,“ prohlásil. Nikdy nebude předkládat případ tomuto soudci. Nemá smysl nechat se zastrašovat.

„Proč raději z Arizony neodjedete?“ zahřměl Mooneyham z rohu.

„Nemůžete mě k tomu donutit,“ odsekl Clay.

„Chcete snad, abych prohrál?“

V tu chvíli toho měl Clay už dost. Nebyl si jist, jak by mohla jeho přítomnost Mooneyhamovi uškodit, ale proč riskovat?

„Dobrá, Vaše Ctihodnosti, nejspíš vám vyhovím.“

„Vynikající nápad,“ řekl soudce.

Clay pohlédl na Rogera Reddinga a prohodil: „Uvidíme se v D. C.“

Roger se zdvořile usmál, ale pomalu zavrtěl hlavou.

Oscar svolil, že zůstane ve Flagstaffu a bude proces sledovat. Clay naskočil do gulfstreamu a vydal se na neveselou cestu domů. Vyhnán z Arizony.

35

Zpráva, že cementárna Hanna propouští dvanáct set dělníků, město Reedsburg prakticky ochromila. Zaměstnancům to bylo sděleno dopisem, který napsal osobně Marcus Hanna.

Za padesát let musela firma nuceně propouštět pouze čtyřikrát. Vzdorovala krizím, přežívala propady poptávky a vždycky se snažila udržet všechny na výplatní listině. Jenže nyní, když došlo k bankrotu, se pravidla změnila. Cementárna musela dokázat soudu i svým věřitelům, že má nějakou naději na finanční zotavení v budoucnosti.

Situaci způsobily události, nad nimiž vedení firmy nemělo vládu. Svou roli sehrál i pokles poptávky, ale to už podnik zažil mnohokrát. Nejdrtivější ranou byl fakt, že se v případě skupinové žaloby nepodařilo dosáhnout vyrovnání. Firma jednala v dobré víře, ale příliš ctižádostivá a hamižná advokátní kancelář z Washingtonu měla nerozumné požadavky.

Nyní bylo v sázce přežití a Marcus ujistil své lidi, že se cementárna nepoloží. Bude muset dojít k drastickému omezení nákladů. Když příští rok sníží výdaje na naprosté minimum, zaručí jim to alespoň zisky v budoucnosti.

Těm dvanácti stům propuštěných Marcus slíbil veškerou pomoc, jakou jim firma může poskytnout. Na dávky v nezaměstnanosti mají nárok dvanáct měsíců. Firma Hanna je samozřejmě přijme zpět, jakmile to půjde, ale nemůže nic zaručit. Snížení počtu zaměstnanců může být trvalé.

V kavárnách i holičstvích, na chodbách středních škol a v kostelních uličkách, ve fotbalových šatnách a na utkáních juniorské ligy, na chodnících kolem náměstí, v pivnicích a kulečníkových hernách se nemluvilo o ničem jiném. Každý z jedenácti tisíc obyvatel městečka přesně věděl, kdo právě přišel o práci u Hanny. Propouštění bylo největší katastrofou v poklidných dějinách Reedsburgu. A přestože město bylo zastrčené v horách, zpráva se velmi rychle roznesla dál.

Reportér z Baltimore Pressu, který napsal tři články o skupinové žalobě z okresu Howard, případ stále sledoval. Věděl o tom návrhu na konkurz. Znovu a znovu si povídal s majiteli domů o padajících cihlách. Zvěst o propouštění ho přiměla vyrazit přímo do Reedsburgu. Chodil do kaváren, do heren a na fotbal.

První z jeho dvou článků byl dlouhý jako kratší román. Ani autor rozhodnutý někoho úmyslně očernit by nemohl být krutější. Všemu trápení a neštěstí v Reedsburgu se dalo předejít, kdyby právní zástupce té skupinové žaloby, J. Clay Carter II. z D. C., nebyl tak úporný ve své honbě za tučným palmáre.

Jelikož Clay Baltimore Press nečetl a vlastně se vyhýbal většině novin a časopisů, mohl zůstat informací o dění v Reedsburgu ušetřen, alespoň na čas. Jenomže dosud neznámý vydavatel neautorizovaného a nevítaného zpravodaje mu poslal fax. Poslední vydání „Králíka advokátů“, očividně sešité horkou jehlou, obsahovalo i článek z Pressu.

Clay si ho přečetl a dostal chuť podat na ty noviny žalobu.

Nicméně brzy měl na Baltimore Press zapomenout, neboť se vynořila další noční můra. Před týdnem mu telefonoval jistý reportér z Newsweeku a slečna Glicková ho jako obvykle odrazila. Každý advokát sní o tom, že o něm bude zmínka v celoplošných novinách, ale pouze pokud jde o významný případ nebo o miliardové odškodné. Clay tušil, že v tomto případě neplatí ani jedno, a měl pravdu. Newsweek se nezajímal ani tolik o Claye Cartera, jako spíše o jeho nemesis.

Šlo o oslavný text na Helen Warshawovou, dvě stránky chvály, za jakou by každý advokát zabíjel. Výrazná fotografie zachycovala paní Warshawovou v nějaké soudní síni, před prázdnou lavicí porotců. Vypadala vytrvale a chytře, ale také velmi věrohodně. Clay ji dosud nikdy neviděl a tiše doufal, že bude vypadat jako „bezohledná mrcha“, jak ji označil Saulsberry. Nevypadala. Byla velmi přitažlivá – krátké tmavé vlasy a smutné hnědé oči, které by si dokázaly udržet pozornost každé poroty. Clay se na ni upřeně díval a přál si, aby měl raději její případ než ten svůj. Doufal, že se nikdy nesetkají. A pokud ano, tak nikoli v soudní síni.

Paní Warshawová byla jedním ze tří partnerů newyorské advokátní kanceláře, která se specializovala na zanedbání povinné péče v advokacii, vzácná odbornost, po níž však byla stále větší poptávka. Nyní se pustila po stopě několika největších a nejbohatších právníků v zemi a nestála o mimosoudní vyrovnání. „Nikdy jsem neviděla případ, který by mohl lépe zapůsobit na porotu,“ prohlásila a Clay dostal náhle chuť na místě si podřezat žíly.

Zastupovala padesát dyloftových klientů – všichni umírali, všichni žalovali. Článek popisoval rovněž krátkou a špinavou historii té skupinové žaloby.

Z padesáti žalobců si autor článku z nějakého důvodu vybral právě pana Teda Worleyho z Upper Marlboro v Marylandu a otiskl fotografii toho chudáka, jak sedí na zahradě u svého domu a jeho manželka stojí za ním. Ruce měli složené na hrudi, oba se mračili a vypadali smutně. Pan Worley, slabý, roztřesený a rozzlobený, vylíčil svůj první kontakt s Clayem Carterem – nečekaný telefonát, který ho vyrušil od baseballového zápasu, děsivé zprávy o Dyloftu, lékařské testy, návštěvu toho mladého právníka, podání žaloby. Všechno. „Nechtěl jsem to vyrovnání přijmout,“ opakoval několikrát.

Pan Worley předložil Newsweeku všechny své dokumenty – lékařské záznamy, soudní protokoly, rafinovanou smlouvu s Carterem, která právního zástupce opravňovala přijmout jakékoli vyrovnání převyšující 50 000 S. Všechno, včetně kopií těch dvou dopisů, které pan Worley napsal panu Carterovi a vyčítal mu v nich, že ho „prodal“. Advokát na dopisy neodpověděl.

Podle lékařů zbývalo panu Worleymu méně než šest měsíců života. Jak Clay zvolna pročítal každé hrozné slovo toho příběhu, měl pocit, jako by mu rakovinu způsobil sám.

Helen vysvětlovala, že výpovědi mnohých jejích klientů si porota poslechne pouze na videu, neboť se procesu nedožijí. To je hodně krutý výrok, pomyslel si Clay, ale vlastně všechno v tom článku bylo surové.

Pan Carter se odmítl vyjádřit. Jen tak pro pořádek otiskli i nyní už notoricky známou fotografii Claye a Ridley před Bílým domem a poťouchle připojili zmínku, že Prezidentské přehlídce věnoval 250 000 dolarů.

„Přátele na vysokých místech bude potřebovat,“ prohlásila Helen Warshawová a Clay tu střelu téměř cítil mezi očima. Odhodil časopis na druhý konec místnosti. Přál si, aby byl nikdy nevstoupil do Bílého domu, nikdy se nesetkal s prezidentem, nikdy nevypsal ten zatracený šek, nikdy nepotkal Teda Worleyho, nepotkal Maxe Pace, nepomyslel na studium práv.

Zavolal svým pilotům a požádal je, aby vyrazili na letiště. „Kam poletíme, pane?“

„Nevím. Kam by se vám chtělo?“

„Prosím?“

„Do Biloxi v Mississippi.“

„Jeden cestující, nebo dva?“

„Jen já.“ Ridley už neviděl čtyřiadvacet hodin a necítil žádnou touhu brát ji s sebou. Potřeboval na čas vypadnout z města a od všeho, co by mu je připomínalo.

Ale dva dny na Frenchově jachtě příliš nepomohly. Clay potřeboval společnost dalšího spiklence, jenomže Pattona právě zaměstnávaly jiné skupinové žaloby. Jedli a pili přes míru.

French měl v soudní síni ve Flagstaffu dva ze svých společníků a ti mu každou hodinu posílali e-maily. Sice ani teď nepovažoval Maxatil za potenciální cíl, ale přesto pečlivě sledoval vývoj případu. Tvrdil, že je to jeho povinnost, protože on je koneckonců největší specialista na skupinové žaloby ze všech. Měl zkušenosti, peníze, pověst. Každá hromadná žaloba by měla dříve či později skončit na jeho stole.

Clay ty e-maily četl a mluvil s Mulrooneym. Výběr poroty zabral celý den. Dale Mooneyham nyní pomalu předkládal argumenty obžaloby proti zmíněnému léku. Vládní studie byla přesvědčivým důkazem. Porota se o ni velice zajímala. „Zatím to jde dobře,“ hlásil Oscar. „Mooneyham je výborný herec, ale Roger se v soudní síni umí líp pohybovat.“

Zatímco French vyřizoval tři telefonáty najednou a k tomu se léčil z drtivé kocoviny, Clay se opaloval na horní palubě a pokoušel se zapomenout na své problémy. Koncem druhého odpoledne, po pár vodkách na „verandě“, se French zeptal: „Kolik peněz vám zbylo?“

„Nevím. Bojím se začít počítat.“

„Zkuste to odhadnout.“

„Přibližně dvacet milionů.“

„A pojištění?“

„Deset milionů. Pojistku mi sice zrušili, ale za Dyloft jsou stále ještě odpovědní.“

French sevřel v zubech plátek citronu a poznamenal: „Nejsem si jist, jestli vám bude třicet milionů stačit.“

„Vypadá to jako hrozně málo, co?“

„To ano. Teď máte jednadvacet žalob a to číslo se může jen zvyšovat. Budeme mít štěstí, jestli se nám podán dosáhnout vyrovnání ve výši tří milionů najeden případ.“

„Kolik jich máte vy?“

„Do včerejška devatenáct.“

„A na hotovosti?“

„Dvě stě milionů. Přežiju to.“

Tak co kdybyste mi půjčil řekněme padesát milionů? Clay zjistil, že ho docela pobavilo, jak kolem sebe házejí čísly. Steward jim přinesl další alkohol, který v tu chvíli velice potřebovali.

„A ostatní?“ zeptal se Clay.

„Wes je v pohodě. Carlos to přežije, jestli u něj počet žalobců nepřesáhne třicítku. Ale Didiera poslední dvě manželky dost obraly. Je po něm. Ten zbankrotuje jako první, což už jednou udělal.“

Jako první? A kdo asi bude druhý?

Po dlouhé pauze se Clay zeptal: „Co se stane, jestli Goffman ve Flagstaffu vyhraje? Mám na krku všechny ty případy.“

„Pak to pro vás vypadá černě, to vím nabeton. Tohle se mi stalo před deseti lety se skupinou nemluvňat, která se narodila poškozená kvůli mizernému léku. Dal jsem ty rodiče dohromady, zajistil si, aby mě najali, ukvapeně podal žalobu a pak to šlo všechno do kytek a neexistoval způsob, jak z výrobce něco vyrazit. Moji klienti očekávali miliony, protože měli doma ta zdeformovaná miminka, víte, takže tam byla spousta emocí a nedalo se s nimi moc mluvit. Několik z nich mě žalovalo, ale nikdy jsem nic nezaplatil. Advokát nemůže zaručit výsledek. Ale stejně mě to stálo dost peněz.“

„Zrovna tohle jsem slyšet nechtěl.“

„Kolik jste na Maxatil utratil?“

„Osm milionů jen za reklamu.“

„Tak na tom chvilku sedte a počkejte, co udělá Goffman. Pochybuju, že něco nabídnou. Je to parta pěkně ostřílených drsňáků. Za čas se vaši klienti začnou bouřit a vy jim můžete říct, ať jdou do háje.“ Velký doušek vodky. „Ale dívejte se na to z té lepší stránky. Mooneyham už celé věky neprohrál. Když mu přiznají velké odškodné, všechno začne hned vypadat jinak a zase budete sedět na zlatém dole.“

„Lidi z Goffmanu mi pověděli, že hned po Flagstaffu mají namířeno do D. C.“

„Mohli by jen blafovat. Všechno teď závisí na tom, co se stane ve Flagstaffu. Jestli tam dostanou napráskáno, budou muset začít uvažovat o vyrovnání. Když to skončí nerozhodně – soud jim sice přiřkne odpovědnost, ale jen malou náhradu škody –, mohli by si to zkusit zopakovat. A pokud si vyberou vaši žalobu, můžete si přivést nějakého procesního advokáta zběhlého v civilních sporech a napráskat jim zadek.“

„Vy byste mi neradil, abych žalobu vedl sám?“

„Ne. Nemáte na to zkušenosti. Musíte strávit v soudní síni léta, Clayi, než budete připravený na první ligu. Dlouhá léta.“

Přestože se Patton tak chlubil svými výkony u soudů, Clay jasně pochopil, že scénář, který právě předložil, ho dvakrát nenadchl. Rozhodně nenabídne, že bude Claye v tom washingtonském případu u soudu zastupovat. Jenom se povrchně snažil mladšího kolegu uklidnit.

Clay se s ním rozloučil nazítří pozdě dopoledne a odletěl do Pittsburghu, čistě kvůli tomu, aby nemusel zpět do D. C. Cestou si promluvil s Oscarem a přečetl si e-maily a novinové zprávy z procesu ve Flagstaffu. Žalobkyně, šedesátiletá žena s rakovinou prsu, už u soudu vypovídala a držela se výborně. Působila velice sympaticky a Mooneyham na ni hrál jako na housle. Jdi do nich, starý brachu, mumlal si Clay pro sebe pořád dokola.

Pronajal si auto a vydal se na dvouhodinovou cestu směrem na severovýchod, do srdce pohoří Allegheny Mountains. Najít Reedsburg na mapě bylo skoro stejně těžké jako najít ho na silnici. Když vyjel na vrcholek kopce na kraji městečka, v dálce zahlédl rozlehlý tovární areál. Vítá vás Reedsburg v Pensylvánii, stálo na veliké ceduli. Domov společnosti Hanna Portland cement, založené v roce 1946. Ze dvou vysokých komínů stoupal křídový prášek, který zvolna unášel vítr. Aspoň že je stále v provozu, pomyslel si Clay.

Podle ukazatelů dojel do centra a zaparkoval na Hlavní ulici. Měl na sobě džíny a kšiltovku, na obličeji třídenní strniště, takže se nebál, že by ho někdo poznal. Vstoupil do Etheliny kavárny a usadil se na rozviklané barové židli u pultu. Pozdravila ho Ethel osobně a zeptala se, co si dá. Kávu a zapečený sýrový sendvič.

U stolu za ním dva štamgasti debatovali o americkém fotbale. Reedsburské horské pumy prohrály tři zápasy za sebou a oba zmínění staříci by dokázali vymyslet lepší herní strategii než hlavní trenér. Podle rozpisu, který visel na stěně poblíž pokladny, se ten večer hrálo na domácím hřišti.

Když mu Ethel přinesla kávu, zeptala se: „Jenom projíždíte?“

„Ano,“ odpověděl Clay a uvědomil si, že ona zná nejspíš každého z jedenácti tisíc obyvatel Reedsburgu.

„Odkud jste?“

„Z Pittsburghu.“

Nedokázal poznat, jestli je to dobře, nebo špatně, ale odešla bez dalších otázek. U jiného stolu se dva mladší muži bavili o práci. Brzy se ukázalo, že žádný z nich není zaměstnaný. Jeden měl na hlavě džínovou kšiltovku s logem cementárny Hanna. Zatímco Clay žvýkal svůj sendvič, poslouchal, jak probírají dávky v nezaměstnanosti, hypotéky, dluhy na kreditních kartách, možnosti polovičních úvazků. Jeden se chystal předat svůj ford pick-up místnímu obchodníkovi s ojetými vozy, aby ho zkusil prodat.

U zdi vedle hlavních dveří stál skládací stolek s velkou plastovou láhví od vody. Ručně namalovaný plakát všechny vyzýval, aby přispěli na „Fond Hanna“. Láhev byla do půlky plná mincí a bankovek.

„Na co to je?“ zeptal se Clay Ethel, když mu dolévala kávu.

„Co, tohle? Sbírka na podporu rodin dělníků, které propustili z fabriky.“

„Z jaké fabriky?“ předstíral Clay nevědomost.

„Z cementárny Hanna, to je největší zaměstnavatel ve městě. Minulý týden propustili dvanáct set lidí. A my tady držíme pohromadě. Podobné kasičky jsou všude po městě – v obchodech, kavárnách, kostelech, dokonce i ve školách. Zatím jsme vybrali šest tisíc. Ty peníze půjdou na účty za elektriku a za jídlo, jestli to všechno vezme špatný konec. Jinak je dostane nemocnice.“

„Zkrachovali?“ zeptal se Clay s plnými ústy. Ukousnout si ze sendviče bylo snadné, jen s polykáním měl potíže.

„Ne, fabriku vždycky vedli dobře. Hannovi vědí, co dělají. Ale někde v Baltimoru na ně podali úplně šílenou žalobu. Advokáti chtěli moc peněz a dohnali fabriku k bankrotu.“

„Je to hrozná hanba,“ přidal se jeden ze štamgastů. Na rozhovorech v kavárničce se podíleli všichni přítomní. „Vůbec k tomu nemuselo dojít. Hannové se snažili to napravit, nabídli vyrovnání a všecko, ale ti hajzlíci z Washingtonu je měli na mušce. Hannové je poslali do háje a vyhlásili bankrot.“

Clayovi se mihlo hlavou: To je docela výstižné shrnutí událostí.

„Dělal jsem tam čtyřicet let, vždycky jsem dostal výplatu. Tohle se vážně nemělo stát.“

Protože se od Claye čekalo, že řekne něco, co hovor rozproudí, podotkl: „Takže oni nepropouštějí často?“

„Hannovým nepřipadá správný posílat lidi pryč, když je zrovna hůř.“

„Přijmou je zpátky?“

„Budou se snažit. Ale teď to má pod palcem ten soud pro bankroty.“

Clay přikývl a rychle se vrátil zpět ke svému sendviči. Dva mladší muži už vstali a vydali se k pokladně. Ethel je zahnala. „Dneska ne, kluci. Je to na účet podniku.“

Zdvořile přikývli a na odchodu oba hodili pár mincí do Fondu Hanna. O pár minut později se Clay se štamgasty rozloučil, zaplatil účet, poděkoval Ethel a do láhve od vody strčil stodolarovku.

Po setmění seděl sám na straně vyhrazené fanouškům hostů a sledoval, jak Reedsburské pumy svádějí boj s Enidskými losy. Tribuny na straně domácích byly téměř plné. Hudba hlasitě hrála, diváci pokřikovali a povzbuzovali. Ale nedokázal se na fotbal soustředit. Díval se na soupisku a přemýšlel, kolik hráčů asi pochází z rodin zasažených tím propouštěním. Zahleděl se přes hřiště na řady reedsburských fanoušků a uvažoval, kdo z nich má práci a kdo ne.

Před prvním výkopem, jakmile dohrála národní hymna, se místní duchovní pomodlil za bezpečí hráčů a obnovenou ekonomickou sílu komunity. Modlitbu dokončil slovy: „Pomoz nám v těchto těžkých časech, prosíme, Bože. Amen.“

Jestli se Clay Carter někdy cítil hůř, nedokázal si vzpomenout kdy.

36

Ridley zavolala v sobotu hned zvečera, docela rozrušená. Čtyři dny se jí nedařilo Claye zastihnout! Nikdo z kanceláře nevěděl, kde je, nebo pokud to věděli, odmítali jí to říct. A on se ji vůbec kontaktovat nepokoušel. Oba přece mají víc než jeden telefon. Je tohle způsob, jak se chovat k partnerce? Mezi tou záplavou lamentací Clay na lince zaslechl nějaký bzukot a zeptal se: „Kde jsi?“

„V naší vile v St. Barthu.“

„Jak ses tam dostala?“ Gulfstream měl samozřejmě k dispozici on.

„Najala jsem si malé letadlo. Vlastně až moc malé, museli jsme přistát na San Juanu kvůli palivu. Nedoletělo by sem nonstop.“

Chudák holka. Clay netušil, jak si opatřila číslo charterové společnosti. „Proč jsi tam letěla?“ zeptal se. Hloupá otázka.

„Byla jsem hrozně rozrušená, protože jsem tě nemohla najít. Už mi to nedělej, Clayi.“

Snažil se spojit ty dva fakty – jeho zmizení a její útěk do St. Barthu ale rychle to vzdal.

„Omlouvám se,“ řekl. „Musel jsem narychlo odjet z města. Patton French mě potřeboval v Biloxi. Měl jsem tolik práce, že jsem nestihl ani zavolat.“

Dlouhá pauza, během níž váhala, zda mu má odpustit rovnou, nebo den či dva počkat. „Slib mi, že už to neuděláš,“ fňukla.

Clay neměl náladu ani na nářky, ani na slibování, a zjistil, že je docela rád, že Ridley odjela z města. „Už se to nestane. Odpočívej a dobře se tam dole bav.“

„Nemůžeš sem přijet?“ zeptala se, ale neznělo to upřímně. Jen zdvořilá otázka.

„Ne, když se ten proces ve Flagstaffu chýlí ke konci.“ Hluboce pochyboval, zda Ridley vůbec tuší, že ve Flagstaffu probíhá nějaký důležitý soud.

„Zavoláš mi zítra?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

Jonah se nakrátko vrátil do města a měl spoustu historek o životě na plachetnici. Domluvili se, že se v devět sejdou v bistru na Wisconsin avenue a dají si spolu pozdní dlouhou večeři. Kolem půl osmé zazvonil telefon, ale volající beze slova zavěsil. Pak telefon zařinčel znovu a Clay ho zvedl, zatímco si zapínal košili.

„To je Clay Carter?“ zeptal se mužský hlas.

„Ano, kdo volá?“ Čistě kvůli obrovskému počtu nespokojených klientů, kteří na něj dotírali – Dyloft, Hubený Ben a nyní především ti rozzuření majitelé domů z okresu Howard – si Clay za uplynulé dva měsíce nechal dvakrát změnit telefonní číslo. V kanceláři urážky dokázal snést, ale doma si přece jen přál trochu klidu.

„Jsem z Reedsburgu v Pensylvánii a mám cenné informace o firmě Hanna.“

Ta slova zněla hrozivě a Clay se posadil na kraj postele. Snaž se ho přimět, aby co nejdéle mluvil, říkal si, zatímco se pokoušel myslet jasně. „Dobrá, poslouchám.“ Někdo z Reedsburgu nějak získal jeho nové tajné telefonní číslo.

„Po telefonu se o tom bavit nechci,“ řekl ten hlas. Přibližně třicet let, muž, běloch, středoškolské vzdělání.

„Proč ne?“

„To je dlouhá historie. Mám nějaké papíry.“

„Kde jste?“

„Ve městě. Sejdu se s vámi v hale hotelu Four Seasons na M Street. Můžeme si promluvit tam.“

To nebyl špatný plán. Ve foyeru bude spousta lidí, takže by nemělo hrozit, že někdo vytáhne pistoli a začne střílet advokáty. „Kdy?“ zeptal se Clay.

„Velmi brzy. Budu tam za pět minut. Kolik času budete potřebovat vy?“

Clay se nechystal zmiňovat fakt, že bydlí jen šest bloků odtamtud, ačkoli jeho adresa nebyla žádným tajemstvím. „Přijdu za deset minut.“

„Dobře. Mám na sobě džíny a černou kšiltovku s logem Steelers.“

„Najdu vás,“ ujistil ho Clay a zavěsil. Dooblékl se a odešel z domu. Zatímco rychle kráčel po Dumbarton Street, snažil se přijít na to, jaké informace o cementárně Hanna by mohl potřebovat nebo chtít. Právě strávil v Reedsburgu osmnáct hodin a dost neúspěšně se pokoušel na to místo zapomenout. Na Jednatřicáté ulici zamířil k jihu a tiše si pro sebe mumlal, ztracený ve světě plném intrik, odplat a kon– spiračních teorií. Minula ho žena s malým psíkem, který na chodníku hledal vhodné místo, kde by si mohl ulevit. Proti němu šel mladý muž v černé motorkářské bundě a s cigaretou v ústech, ačkoli Clay ho stěží vnímal. Když se před špatně osvětleným činžákem pod větvemi starého javoru míjeli, muž s dokonalým načasováním provedl krátký pravý hák a zasáhl Claye přímo do brady.

Clay si tu ránu vůbec neuvědomil. Vzpomínal si jen, jak mu v obličeji něco prasklo a hlavou narazil do tepaného železného plotu. Byla tam nějaká hůl a další muž, oba ho tloukli a kopali. Clay se přetočil na bok a podařilo se mu zvednout se na jedno koleno, a když mu hůl dopadla na zadní část lebky, připadalo mu to jako výstřel.

V dálce zaslechl ženský hlas a ztratil vědomí.

Ta paní zrovna venčila psa, když za sebou zaslechla nějaký rámus. Došlo ke rvačce, dva na jednoho a pro toho člověka na zemi to nevypadalo moc dobře. Přiběhla blíž a zděsila se, když viděla, jak ho dva muži v černých bundách tlučou dlouhými černými holemi. Zakřičela a oni utekli. Vytáhla mobilní telefon a zavolala záchranku.

Ti dva se rozběhli ulicí pryč a zmizeli za rohem jednoho kostela na N Street. Pokusila se pomoci mladému muži na zemi, který byl v bezvědomí a ošklivě krvácel.

Claye odvezli do Univerzitní nemocnice George Washingtona, kde ho tým z pohotovosti dokázal stabilizovat. Při počáteční prohlídce lékaři objevili dvě velké rány na hlavě způsobené nějakým tupým předmětem, řeznou ránu na pravé lícní kosti, řeznou ránu na levém uchu a množství zhmožděnin. Pravou lýtkovou kost měl čistě přeraženou vedví. Levé koleno bylo roztříštěné a levý kotník zlomený. Oholili mu hlavu a ta dvě velká zranění si vyžádala jednaosmdesát stehů. Lebku měl sice hodně potlučenou, ale neporušenou. Šest stehů na levé lícní kosti, jedenáct na uchu a pak ho odvezli na operační sál, aby mu dali do pořádku nohy.

Po třiceti minutách netrpělivého čekání začal Jonah telefonovat. Po hodině odešel z restaurace a vydal se pěšky do Clayova domu. Klepal na dveře, zvonil, tiše nadával a už se chystal začít házet kameny do oken, když zahlédl Clayův vůz zaparkovaný na ulici mezi dvěma dalšími auty. Aspoň si myslel, že je to Clayův vůz.

Pomalu k němu popošel. Něco na něm bylo v nepořádku, jenom si nebyl jistý co. Jistě, bylo to černé Porsche Carrera, ale pokrýval ho nějaký bílý prášek. Zavolal na policii.

Pod autem objevili prázdný roztržený pytel od portland– ského cementu z firmy Hanna. Někdo očividně posypal vůz cementem a pak na něj kapal vodu. Místy, zejména na střeše a na kapotě, cement zaschl a přilepil se k autu. Zatímco je policisté prohlíželi, Jonah jim sdělil, že majitel vozu je nezvěstný. Po dlouhém hledání v počítači se Clayovo jméno objevilo a Jonah vyrazil do nemocnice. Zavolal Paulettě, která tam stihla dorazit ještě před ním. Clay byl dosud na operačním sále, ale měl jen polámané kosti a nejspíš taky otřes mozku. Nezdálo se, že by byl v ohrožení života.

Dáma se psem sdělila policistům, že oba útočníci byli bílí muži. Tři vysokoškoláci, kteří tou dobou vcházeli do baru na Wisconsin avenue, oznámili, že zahlédli dva bělochy v černých bundách, jak utíkají kolem rohu z N Street. Naskočili do zelené dodávky s metalízou, kde na ně čekal řidič. Ale byla moc velká tma, aby viděli na espézetky.

Telefonát, který Clay obdržel ve 20.39, byl vystopován do telefonní budky na M Street, asi pět minut chůze od jeho domu.

Stopa rychle vychladla. Koneckonců šlo jen o přepadení. A navíc přepadení v sobotu večer. Během téže noci mělo ve městě dojít ke dvěma znásilněním, dvěma střelbám z jedoucích aut, za nimiž zůstalo pět zraněných, a dvěma vraždám, které se obě zdály zcela bez motivu.

Jelikož Clay neměl ve městě žádné příbuzné, Jonah a Paulette převzali role mluvčích a ujali se rozhodování. V půl druhé v noci jim jedna lékařka přišla oznámit, že operace proběhla hladce, všechny kosti jsou narovnané a připravené se hojit, vložili dovnitř taky pár spon a šroubů, nemohlo by to vypadat lépe. Budou pozorně sledovat mozkovou činnost. Jsou si jistí, že došlo k otřesu mozku, ale nevědí, nakolik je vážný. „Vypadá hrozně,“ varovala je.

Po dvou hodinách Claye převezli z jednotky intenzivní péče. Jonah trval na soukromém pokoji. Když je ke Clayovi konečně pustili, byly už čtyři hodiny ráno. Byl omotaný takovou spoustou obvazů, že vypadal jako mumie.

Na obou nohách měl od třísel až ke kotníkům tlusté sádry a nemocniční personál je zavěsil kousek nad postel pomocí složité konstrukce složené ze spleti kabelů a závaží. Hruď a paže skrývalo prostěradlo. Lebku a polovinu obličeje halilo několik vrstev tlusté gázy. Oči měl oteklé a zavřené; naštěstí byl pořád v bezvědomí. Brada naběhlá, rty opuchlé a promodralé. Na krku mu zaschla krev.

Zděšeně tam mlčky stáli, vstřebávali rozsah jeho zranění, poslouchali cvakání a pípání přístrojů a dívali se, jak se mu hruď nesmírně pomalu pohybuje nahoru a dolů. Pak se Jonah rozesmál. „Jen se na toho pitomce koukni,“ řekl.

„Buď zticha, Jonahu,“ zasyčela Paulette a málem ho praštila.

„Tady leží Král advokátů,“ vypravil ze sebe Jonah a otřásal se potlačovaným smíchem.

Pak jí humor té situace došel taky. Dokázala se smát, aniž otevřela ústa, a dlouho oba stáli u nohou Clayovy postele a snažili se ovládnout bezděčné veselí.

Jakmile je smích přešel, řekla: „Měl by ses stydět.“

„Stydím se. Je mi to líto.“

Zřízenec přivezl dovnitř druhé lůžko. Paulette zde zůstane první noc, Jonah tu příští.

Naštěstí k útoku došlo příliš pozdě, aby se dostal do nedělního Postu. Slečna Glicková obvolala všechny zaměstnance firmy a požádala je, aby nechodili do nemocnice a neposílali květiny. Možná budou zapotřebí později, ale teď ať se pouze modlí.

V neděli kolem poledne vstal Clay konečně z mrtvých. Paulette se právě obracela na skládacím lehátku, když řekl: „Kdo je tam?“

Vyskočila a rozběhla se k němu. „To jsem já, Clayi.“

Škvírou mezi nateklými víčky před sebou spatřil rozmazaný tmavý obličej/Rozhodně to nebyla Ridley. Natáhl k ní ruku a zeptal se: „Kdo?“

„Paulette, Clayi. Ty mě nevidíš?“

„Ne. Paulette? Co tady děláš?“ Mluvil chraptivě, pomalu a očividně s bolestí.

„Prostě se o tebe starám, šéfe.“

„Kde jsem?“

„V Univerzitní nemocnici George Washingtona.“

„Proč, co se stalo?“

„Někdo ti, jak se říká, nakopal zadek.“

„Cože?“

„Přepadli tě. Dva chlápci s holemi. Potřebuješ nějaké léky proti bolestem?“

„Prosím.“

Vyběhla z pokoje a vyhledala sestru. O pár minut později se objevil lékař a do nejmenších podrobností Clayovi vylíčil, jak ošklivě ho ztloukli. Po dalším prášku se Clay opět propadl do snů. Většinu neděle strávil v příjemné mlze a Paulette a Jonah u něj seděli na stráži, četli si noviny a dívali se v televizi na fotbal.

Články se objevily v pondělí, ve všech novinách, a všechny byly stejné. Paulette ztlumila televizi a Jonah schoval noviny. Slečna Glicková a ostatní zaměstnanci zvedali telefony a každému říkali „Bez komentáře“. Slečně Glickové přišel e-mail od kapitána nějaké jachty, který tvrdil, že je Clayův otec. Plaví se prý zrovna poblíž Yucatánského poloostrova v Mexickém zálivu a nemohl by mu prosím někdo sdělit podrobnosti o Clayově stavu? Udělala to – je stabilizovaný, má polámané kosti, otřes mozku. Poděkoval jí a slíbil, že se nazítří zase ozve.

Ridley dorazila v pondělí odpoledne. Paulette s Jonahem jí uvolnili místo, rádi, že mohou z nemocnice na chvíli vypadnout. Ale Gruzínci očividně neměli ponětí o správných nemocničních rituálech. Zatímco Američané se ke svým nemocným a zraněným blízkým prakticky nastěhují, lidem z jiných kultur připadá praktičtější zdržet se tak hodinu denně a pak nechat na nemocnici, ať se o své pacienty postará sama. Ridley několik minut projevovala velkou náklonnost a snažila se Claye zaujmout vyprávěním o posledních úpravách v jejich vile. Hlava ho rozbolela ještě hůř a požádal o prášek. Natáhla se na skládací lůžko a oznámila, že si trochu zdřímne, neboť je vyčerpaná po té cestě domů. Nonstop. V gulfstreamu. Také usnul, a když se probudil, byla pryč.

Zastavil se za ním jeden detektiv, aby se vyptal na podrobnosti přepadení. Vypadalo to na nějaké ranaře z Reedsburgu, ale důkazy byly chabé. Clay muže, který ho uhodil jako první, nedokázal popsat. „Vůbec jsem si nevšiml, že na mě útočí,“ přiznal a zamnul si bradu. Aby ho trochu rozveselil, policista mu ukázal čtyři velké barevné fotografie toho černého porsche, hustě skvrnitého bílým cementem, a Clay potřeboval další prášek.

Stále mu posílali květiny. Adelfa Pumphreyová, Glenda z ÚVO, pan a paní Crittlovi, Rodney, Patton French, Wes Saulsberry, jeden soudce, kterého Clay znal od Vyššího soudu. Jonah mu donesl notebook a Clay měl dlouhý rozhovor se svým otcem.

Zpravodaj „Králík advokátů“ vydal v pondělí hned tři čísla, každé plné nejnovějších novinových zpráv a drbů o Clayově výprasku. On žádné z nich neviděl. Ležel ve svém nemocničním pokoji a přátelé ho chránili.

V úterý časně ráno se u něj cestou do práce stavil Zack Battle a přinesl pár dobrých zpráv. Vyšetřování proti Clayovi bylo odloženo. Zack si promluvil s právníkem Mela Snellinga v Baltimoru. Mel se nenechal zlomit, odolal nátlaku FBI. A bez Mela nemohli dát dohromady potřebné důkazy.

„Řekl bych, že si o vás federálové přečetli v novinách a usoudili, že už jste potrestaný dost,“ prohlásil Zack.

„O mně se psalo v novinách?“ zeptal se Clay.

„Pár zmínek se objevilo.“

„Měl bych si je přečíst?“

„Doporučuji vám, abyste to nedělal.“

Nuda v nemocnici ho ničila – nohy v závěsech, bažanty, neustálé návštěvy sester v každou denní i noční hodinu, vážné stručné rozhovory s lékaři, čtyři stěny, příšerné jídlo, nekonečné převazy, odběry krve na další a další testy, čiré utrpení z toho, že tam musí ležet a nemůže se hnout. Sádry bude mít celé týdny a neuměl si představit, jak by ve městě dokázal přežít na vozíku a s berlemi. V plánu byly ještě nejméně dvě další operace; slibovali mu, že budou jen malé.

Pronásledovaly ho vzpomínky na přepadení a stále podrobněji si vzpomínal, co slyšel a cítil, když ho bili. Viděl před sebou obličej muže, který dal první ránu, ale nebyl si jist, zda je to skutečnost, nebo jen sen. Takže o tom detektivovi neřekl. Slyšel ze tmy výkřiky, ale i to mohla být součást noční můry. Vzpomínal si, že viděl, jak se do vzduchu zvedá černá hůl ve tvaru baseballové pálky. Naštěstí ho rychle omráčili a na většinu ran si nepamatoval.

Otoky začínaly mizet; v hlavě se mu vyjasňovalo. Přestal brát léky na bolesti, aby mohl přemýšlet a řídit z nemocničního lůžka prostřednictvím telefonů a e-mailu svou firmu. Podle každého, s kým mluvil, všichni pracovali na plný výkon, ale Clay měl podezření, že to není pravda.

Ridley se zastavila na hodinu před polednem a na další hodinu koncem odpoledne. Stála u jeho postele a chovala se velice mile, zejména když byly v místnosti sestry. Paulette ji nesnášela a rychle se zvedla, kdykoli Ridley vešla do pokoje.

„Jde jí o tvoje peníze,“ řekla Clayovi.

„A mně jde o její tělo,“ opáčil.

„No, právě teď je ta dohoda výhodnější pro ni.“

37

Aby si mohl číst, musel horní polovinu lůžka nadzvednout, a jelikož mu nohy trčely do vzduchu, skládal se přibližně do tvaru písmene V. Bolelo to. Vydržel v té poloze nejvýš deset minut, než postel zase sklopil, aby si od toho tlaku ulevil. S Jonahovým notebookem položeným na obou sádrách právě projížděl novinové články z Arizony, když Paulette zvedla telefon. „Volá Oscar,“ oznámila mu.

Mluvili spolu krátce v neděli večer, ale Clay byl pod prášky a nedokázal se soustředit. Nyní byl dokonale vzhůru a připraven vyslechnout si podrobnosti. „Tak povídej,“ vyzval Oscara, sklopil postel a pokusil se trochu protáhnout.

„V sobotu ráno Mooneyham obžalobu uzavřel. Jeho příprava nemohla být dokonalejší. Ten chlap je skvělý a porota mu zobala z ruky. Když proces začínal, Goffmani se vytahovali, ale myslím, že teď jsou připraveni prchat do krytů. Roger Redding včera odpoledne předvolal jejich nejlepšího soudního znalce, specialistu na vývoj a výzkum, který vypověděl, že mezi tím přípravkem a rakovinou prsu, kterou trpí žalobkyně, není žádná přímá spojitost. Připadalo mi, že ten chlápek je velmi dobrý, velmi přesvědčivý, sakra, měl tři doktoráty. Porota ho poslouchala. A pak ho Mooneyham roztrhal na kusy. Vytáhl nějaký mizerný výzkum, který ten člověk prováděl před dvaceti lety. Napadl jeho kvalifikaci. Když to skončilo, svědek byl doslova na cáry. Říkal jsem si: ‚Někdo by měl zavolat záchranku a nechat toho chudáka odvézt“ Nikdy jsem neviděl tak dokonale poníženého svědka. Roger úplně zezelenal. A ti chlápci od Goffmanu tam seděli jako parta výtržníků při policejní identifikaci.“

„Výborně, výborně,“ opakoval Clay s telefonem přimáčknutým k obvazům na levé straně obličeje, naproti tomu pořezanému uchu.

„A teď přijde to nejlepší. Zjistil jsem si, v kterém hotelu ti lidi z Goffmanu bydlí, a přestěhoval jsem se tam. Potkávám je u snídaně. Potkávám je pozdě večer v baru. Vědí, kdo jsem, takže to vypadá, jako by kolem sebe kroužili dva vzteklí psi. Mají jednoho podnikového právníka jménem Fleet, který mě včera, když jednání odročili, zastavil v hotelové hale, asi hodinu potom, co Mooneyham rozcupoval jejích svědka. Říkal, že by chtěl se mnou zajít na skleničku. On si dal jednu, já tři. A on si dal jen jednu proto, že se musel honem vrátit do apartmá Goffmanů v posledním patře, kde celou noc chodili sem a tam a debatovali o možnosti vyrovnání.“

„Řekněte to znovu.“

„Slyšel jste mě. Goffman právě teď zvažuje, že by Mooneyhamovi nabídl vyrovnání. Jsou vyděšení. Jsou přesvědčeni, stejně jako všichni ostatní v soudní síni, že tahle porota jejich firmu zadupe do země. A vyrovnání je přijde na pěkný balík, protože ten starý kovboj o vyrovnání nestojí. Clayi, on je má na lopatě! Roger je vynikající, ale Mooneyhamovi by nemohl ani nosit aktovku.“

„Zpátky k tomu vyrovnání.“

„Zpátky k vyrovnání. Fleet se zajímal, kolik z našich případů má reálný základ. Řekl jsem: ‚Všech šestadvacet tisíc.‘ Chvilku kolem toho kroužil a pak se zeptal, jestli si myslím, že byste byl ochoten uvažovat o vyrovnání ve výši zhruba kolem sto tisíc na jeden případ. To dělá dvě celé šest desetin miliardy, Clayi. Počítáte?“

„Počítám.“

„A honoráře?“

„Taky.“ Při těch slovech bolest okamžitě zmizela. Bušení v hlavě ustalo. Těžké sádry se změnily v peříčka. Podlitiny přestaly existovat. Clayovi bylo do pláče.

„Každopádně nešlo o nabídku vyrovnání, jen zkoumali terén. A jsou fakt nervózní. V soudní síni člověk zaslechne spoustu drbů, hlavně od právníků a analytiků trhu. Proslýchá se, že Goffman si může dovolit dát na odškodné až sedm miliard. Kdyby firma nyní dosáhla vyrovnání, ceny jejích akcií by se mohly udržet, protože by tu maxatilovou noční můru měli za sebou. Je to sice jen teorie, ale po tom včerejším masakru dává docela smysl. Fleet přišel za mnou, protože máme největší skupinu klientů. Podle toho, co se tu vykládá, by mohlo být potenciálních žalobkyň až šedesát tisíc, takže my máme pod kontrolou přibližně čtyřicet procent trhu. Kdybychom byli ochotni přistoupit na vyrovnání kolem sto tisíc za jeden případ, mohli by začít odhadovat náklady.“

„Kdy se s ním zase sejdete?“

„Tady je skoro osm, soud má znovu začít za hodinu. Dohodli jsme se, že se sejdeme před soudní síní.“

„Zavolejte mi, hned jak to půjde.“

„Jistě, šéfe. Jak se daří těm zlámaným kostem?“

„Už je to mnohem lepší.“

Paulette telefon odnesla. O pár vteřin později zazvonil znovu. Zvedla sluchátko, opět podala přístroj Clayovi a řekla: „Je to pro tebe a já odsud mizím.“

Volala Rebecca. Stála v nemocniční hale, telefonovala z mobilu a ptala se, jestli by ho příliš neobtěžovala krátká návštěva. Za několik minut vešla do jeho pokoje a zděsila se, když ho uviděla. Políbila ho na tvář mezi modřiny.

„Měli hole,“ vysvětlil Clay. „Aby se vyrovnaly síly. Jinak bych mohl mít nespravedlivou výhodu.“ Stiskl polohovací páčku na posteli a začal se zvedat do písmene V.

„Vypadáš příšerně,“ zašeptala. Oči se jí leskly.

„Dík. Ty naopak vypadáš nádherně.“

Znovu ho políbila, na stejné místo, a začala ho hladit po levé paži. Chvilku mlčeli.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ řekl Clay.

„Jistě.“

„Kde je právě teď tvůj manžel?“

„Buď v Sao Paulu, nebo v Hongkongu. Nedokážu to pořádně sledovat.“

„Ví, že jsi tady?“

„Samozřejmě že ne.“

„Co by udělal, kdyby věděl, že jsi tady?“

„Rozčílil by se. Nejspíš bychom se pohádali.“

„Bylo by to neobvyklé?“

„Musím přiznat, že se hádáme v jednom kuse. Nefunguje to, Clayi. Chci z toho manželství pryč.“

Navzdory svým zraněním se Clay cítil skvěle. Na dosah ruky se mu ocitlo obrovské jmění i Rebecca. Dveře jeho pokoje se tiše otevřely a vstoupila Ridley. Všimli si jí, teprve když přistoupila těsně k posteli a řekla: „Omlouvám se, že vyrušuju.“

„Ahoj, Ridley,“ pozdravil Clay mdle.

Ženy si jedna druhou měřily pohledy, které by vyděsily i kobru. Ridley se přesunula na druhou stranu postele, přímo naproti Rebece, která nechala dlaň položenou na Clayově zraněné paži. „Ridley, tohle je Rebecca, Rebeko, tohle je Ridley,“ představil je Clay a dostal chuť přetáhnout si prostěradlo přes hlavu a předstírat, že je mrtvý.

Ani jedna se neusmála. Ridley se mírně předklonila a začala Claye zlehka hladit po pravé ruce. Přestože ho laskaly dvě krásné ženy, cítil se jako čerstvá mršina, kolem níž se pomalu stahují vlci.

Protože několik vteřin nikoho z nich nenapadalo nic, co by mohli říct, Clay nakonec kývl nalevo se slovy: „Tohle je stará přítelkyně,“ a pak napravo se slovy: „To je nová přítelkyně.“ Obě ženy se alespoň v této chvíli považovaly za mnohem víc než jen za přítelkyně. Obě byly podrážděné. Ani jedna necouvla a nepohnula se. Hájily své území.

„Mám dojem, že jsme byli na vaší svatbě,“ prohodila Ridley nakonec. Nepříliš jemně tím Rebece připomněla, že je vdaná.

„Bez pozvání, pokud si vzpomínám,“ odsekla Rebecca.

„Zatraceně, nejvyšší čas na můj klystýr,“ ozval se Clay, ale kromě něj se nikdo nezasmál. Jestli se nad jeho postelí začnou rvát, může se seznam jeho zranění ještě rozšířit. Před pár minutami mluvil po telefonu s Oscarem a snil o rekordních honorářích. A teď tu dvě ženy vytahovaly meče.

Dvě velmi krásné ženy. Mohlo by to být horší, řekl si v duchu. Kde jsou sakra ty sestřičky? Normálně dovnitř vrazily každou chvíli, bez ohledu na soukromí nebo spán– kové rytmy. Občas chodily ve dvojicích. A pokud měl Clay náhodou návštěvu, couraly tam pořád, úplně zbytečně. „Nepotřebujete něco, pane Cartere?“

„Upravit postel?“

„Zapnout televizi?“

„Nebo vypnout?“

Na chodbách bylo ticho. Obě ženy se ho dotýkaly.

Rebecca to vzdala jako první. Neměla na vybranou. Koneckonců, opravdu byla vdaná. „Asi už půjdu.“ Odcházela pomalu, jako by se jí nechtělo, jako by neměla chuť opustit dobyté území. Claye to nadchlo.

Jakmile klaply dveře, Ridley přešla k oknu, kde dlouho stála a dívala se do prázdna. Clay listoval novinami a vůbec ho nezajímalo, jakou má asi náladu a co si myslí. Chladný odstup, kterým ho chtěla potrestat, mu dokonale vyhovoval.

„Ty ji miluješ, viď?“ zeptala se Ridley nakonec, aniž se na něj podívala, a snažila se, aby to znělo dotčeně.

„Koho?“

„Rebeku.“

„Aha, ji. Ne, je to jen stará přítelkyně.“

Po těch slovech se Ridley prudce obrátila a vrátila se k jeho lůžku. „Já nejsem hloupá, Clayi!“

„Neřekl jsem, že jsi hloupá.“ Pořád si četl noviny a její pokus o dramatický výstup na něj dojem neudělal. Popadla kabelku a s hlasitým klapáním podpatků uraženě odešla z pokoje. Krátce poté se dostavila ošetřovatelka, nejspíš aby si ověřila, jestli to přežil.

Za pár minut zavolal Oscar znovu – stál před soudní budovou a telefonoval z mobilu. Při jednání došlo ke krátké přestávce. „Doneslo se mi, že Mooneyham prý dneska ráno odmítl deset milionů.“

„To vám řekl Fleet?“

„Ne, vůbec jsme se nesešli. Musel za soudcem kvůli nějakým organizačním otázkám. Pokusím se ho chytit v polední pauze.“

„Kdo teď vypovídá?“

„Další soudní znalec od Goffmanů, profesorka z Dukeovy univerzity, která zpochybňuje ten vládní výzkum ohledně Maxatilu. Mooneyham si už brousí nože. Asi to bude ošklivé.“

„Věříte těm řečem?“

„Nevím, čemu mám věřit. Chlapce z Wall Streetu to zjevně dost nadchlo. Přejí si, aby se dosáhlo vyrovnání, protože podle nich je to nejlepší způsob, jak dostat náklady na odškodné pod kontrolu. Zavolám vám znovu v polední pauze.“

Proces ve Flagstaffu mohl mít tři různé výsledky; dva z nich by byly skvělé. Rozsudek v neprospěch Goffmanů by vedl k tomu, že by korporace potřebovala mimosoudní vyrovnání, aby se vyhnula dlouhým letům soudních sporů a přílivové vlně rozsudků odsuzujících ji k obrovským náhradám škody. A vyrovnání, na němž by se obě strany dohodly během procesu, by pravděpodobně znamenalo globální kompenzační plán pro všechny poškozené.

Ovšem verdikt ve prospěch Goffmanů by Claye donutil chvatně připravit vlastní proces v D. C. Při té představě se mu rázem vrátily prudké bolesti v hlavě a v nohách.

Ležet bez možnosti pohybu celé hodiny na nemocničním lůžku bylo samo o sobě dostatečné mučení. A mlčící telefon nyní všechno jen zhoršoval. Goffman by mohl Mooneyhamovi nabídnout dost peněz, aby ho donutil vyrovnání přijmout. Kvůli své obrovské pýše a samolibosti to možná chce hnát až k rozsudku, ale může si dovolit takhle přehlížet zájmy své klientky?

Dovnitř vstoupila sestra, stáhla rolety, vypnula televizi a zhasla. Když zase zmizela, Clay si položil telefon na břicho, přetáhl si deku přes hlavu a čekal.

38

Nazítří ráno Claye odvezli zpátky na operační sál, aby upravili svorky a šrouby v jeho nohách. „Trochu to dotáhneme,“ sdělil mu lékař vesele. Zásah však vyžadoval celkovou narkózu, která ho na zbytek dne dokonale vyřadila z provozu. Do svého pokoje se vrátil krátce po poledni a tři hodiny spal, než účinek léků odezněl. Když se konečně probral, stála u něj Paulette, nikoli Ridley nebo Rebecca. „Neozval se Oscar?“ zeptal se s jazykem ještě ztěžklým narkotiky.

„Volal a říkal, že proces se vyvíjí dobře. To je asi tak všechno.“ Upravila polohu lůžka, natřepala polštář, dala mu napít vody, a když se úplně probral, odběhla si něco vyřídit. Na odchodu mu ještě podala neotevřenou obálku, kterou doručila kurýrní služba.

Od Pattona Frenche. Byl v ní ručně psaný lístek s přáním brzkého uzdravení a ještě něčeho, co Clay nedokázal rozluštit. Přiložená zpráva byla určena Kontrolnímu výboru žalobců v případu Dyloft (nyní obžalovaným). Ctihodná Helen Warshawová právě dodala každotýdenní přírůstky ke své skupinové žalobě. Seznam byl stále delší. Dodatečné negativní vedlejší účinky Dyloftu se projevovaly po celých Spojených státech a pro obžalované to vypadalo čím dál černěji. Nyní se na žalobě podílelo 381 osob, z nichž čtyřiadvacet patřilo k bývalým Clayovým klientům, než se upsali paní Warshawové. Ještě před týdnem byli jenom tři. Jako obvykle si Clay pomalu pročítal jména a znovu žasl nad tím, jak se jejich cesty vlastně zkřížily.

Nebyli by jeho bývalí klienti nadšení, kdyby ho teď viděli ležet v nemocnici – ztlučeného a polámaného? Možná některý z nich leží na stejné chodbě, o kousek dál, a lékaři mu vyjímají nádory a orgány, hovoří s jeho nejbližšími a jeho život se rychle chýlí ke konci. Věděl, že za jejich chorobu nemůže, ale z nějakého důvodu se cítil odpovědný za jejich utrpení.

Ridley za ním zaskočila cestou domů z tělocvičny. Přinesla mu pár knih a časopisů a pokoušela se tvářit soucitně. Po několika minutách řekla: „Clayi, volali mi z návrhářské firmy. Musím se vrátit do vily.“

Je ten dekoratér muž, nebo žena? Chvilku nad tím hloubal, ale nezeptal se.

Výborný nápad!

„Kdy?“

„Možná zítra. Jestli je letadlo volné.“ Proč by nemělo být volné? Clay rozhodně hned tak nikam nepoletí.

„Jistě. Zavolám pilotům.“ Když Ridley zmizí z města, usnadní mu to život. V nemocnici nebyla k ničemu.

„Díky,“ odpověděla a pak seděla na židli vedle postele a listovala v časopise. Po půl hodině usoudila, že svou povinnost splnila. Políbila ho na čelo a vytratila se.

Hned po ní přišel detektiv. V neděli časně ráno zadrželi tři muže z Reedsburgu před jedním barem v Hagerstownu ve státě Maryland. Došlo tam k nějaké rvačce. Pokusili se ujet, ale řidič to nezvládl a sjel s jejich tmavozelenou dodávkou do příkopu. Detektiv vytáhl tři barevné fotografie podezřelých – všichni vypadali jako dost drsní chlápci. Clay nedokázal identifikovat ani jednoho.

Podle ředitele reedsburského policejního oddělení všichni pracovali v cementárně Hanna. Dva z nich dostali nedávno výpověď, ale to byla také jediná informace, kterou se vyšetřovatelům podařilo z místních úřadů vypáčit. „Nejsou moc ochotní spolupracovat,“ podotkl detektiv. Clay v Reedsburgu byl a dokonale chápal proč.

„Jestliže ty muže nedokážete identifikovat, nemám jinou možnost než případ odložit,“ dodal detektiv.

„Nikdy jsem je neviděl.“

Vyšetřovatel vrátil fotografie zpět do složky a odešel. Následovalo celé procesí sester a lékařů, kteří Claye dlouho osahávali a zkoumali, a když za hodinu odešli, Clay opět usnul.

Oscar zavolal kolem půl desáté večer. Líčení bylo právě odročeno na další den. Všichni byli vyčerpaní, hlavně proto, že Dale Mooneyham způsobil v soudní síni taková jatka. Goffman neochotně předvolal svého třetího soudního znalce, bezpáteřnou laboratorní krysu v brýlích se želvovinovými obroučkami. Dotyčný měl na starosti klinické zkoušky Maxatilu a po elegantním a nápaditém přímém výslechu od Kličkujícího Rogera Mooneyham toho nebožáka při křížovém výslechu zmasakroval.

„Pěkně se na něm povozil,“ zasmál se Oscar. „Goffmani budou mít podle mě strach předvolat ještě někoho dalšího.“

„Vyrovnání?“ zeptal se Clay. Měl v sobě spoustu léků, cítil se malátný a otupělý, ale zoufale se snažil vnímat všechny podrobnosti.

„Ne, ale vypadá to na dlouhou noc. Proslýchá se, že Goffman by mohl zítra zkusit ještě jednoho experta, pak to zabalit, přikrčit se a čekat na rozsudek. Mooneyham s nimi odmítá mluvit. Vypadá a chová se, jako by očekával rekordní odškodné.“

Clay usnul s telefonem pod hlavou. O hodinu později odnesla přístroj ošetřovatelka.

Generální ředitel společnosti Goffman dorazil do Flagstaffu ve středu pozdě večer a okamžitě ho odvezli do vysoké budovy, kde právníci kuli pikle. Robert Redding s týmem obhájců ho informovali o posledním vývoji a účetní mu ukázali nejnovější čísla. Všechny debaty se týkaly katastrofického scénáře.

Protože Redding dostal v soudní síni takový výprask, trval na tom, aby se obhajoba držela původního plánu a povolala zbývající svědky. Jednou se to musí otočit. Určitě se zase dostane do formy a uhraje u poroty pár bodů. Ale Bob Mitchell, hlavní podnikový právník a viceprezident firmy, i Sterling Gibb, dlouhodobý advokát korporace, který chodil s generálním ředitelem na golf, už viděli dost. Jestli jim Mooneyham odrovná ještě jednoho svědka, porotci by mohli vyskočit ze sedadel a vrhnout se na nejbližšího manažera Goffmanů, kterého uvidí. Reddingovi ten případ hodně pošramotil ego. Chtěl pokračovat za každou cenu v naději, že se stane zázrak. Na jeho rady se spoléhat nedalo.

Mitchell a Gibb se sešli s generálním ředitelem kolem třetí ráno nad mísou koblih. Jen oni tři. Pro korporaci sice vypadala situace zle, ale Maxatil stále obklopovala jistá tajemství, která nesmějí nikdy vyjít najevo. Jestli Mooneyham tyto informace má nebo jestli se mu je podaří vypáčit z nějakého svědka, Goffman bude na holičkách. V téhle fázi procesu jim připadalo, že Mooneyham je schopen všeho. Generální ředitel se nakonec rozhodl krveprolití zastavit.

Když se soud v devět hodin ráno opět sešel, Roger Redding oznámil, že obhajoba je uzavřena.

„Žádní další svědci?“ podivil se soudce. Patnáctidenní proces se rázem zkrátil na polovinu. Čeká ho týden na golfu!

„Přesně tak, Vaše Ctihodnosti,“ potvrdil Redding a usmál se na porotce, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku.

„Nějaké další vyvracení důkazů, pane Mooneyhame?“

Zástupce obžaloby se pomalu zvedl. Podrbal se na hlavě, zamračil se na Reddinga a řekl: „Jestli skončili oni, pak my taky.“

Soudce vysvětlil porotcům, že nařídí hodinovou pauzu, během níž vyřeší s advokáty nějaké technické záležitosti. Až se vrátí do soudní síně, vyslechnou si závěrečnou řeč žalobce i obhájce a po obědě dostanou prostor, aby se poradili o rozsudku.

Stejně jako všichni ostatní vyběhl Oscar do chodby s mobilním telefonem v ruce. V Clayově nemocničním pokoji to nikdo nebral.

Tři hodiny čekal na rentgen, tři hodiny proležel na pojízdném lůžku na rušné chodbě, zatímco kolem něj pobíhali zřízenci a sestry. Mobil nechal v pokoji, takže byl na tři hodiny odříznutý od světa kdesi v hlubinách Univerzitní nemocnice George Washingtona.

Rentgen trval asi hodinu, ale mohl být kratší, kdyby pacient víc spolupracoval, nebyl tak agresivní a chvílemi vysloveně vulgární. Zřízenec ho odvezl zpět do pokoje a s úlevou se vzdálil.

Clay právě podřimoval, když zavolal Oscar. Ve Washingtonu bylo sedmnáct dvacet, ve Flagstaffu patnáct dvacet.

„Kde jste byl?“ zeptal se Oscar.

„Ani se neptejte.“

„Goffman dneska hned ráno hodil ručník do ringu, nabídl vyrovnání, ale Mooneyham se s nimi odmítl bavit. A pak šlo všechno hrozně rychle. Závěrečné řeči začaly někdy kolem desáté. Přesně v poledne dostala případ porota.“

„Porota se už radí?“ Clay do telefonu téměř křičel.

„Radila se.“

„Cože?“

„Už se dohodli. Skončilo to. Radili se tři hodiny a rozhodli ve prospěch Goffmanu. Je mi líto, Clayi. Tady jsou z toho všichni v šoku.“

„Ne.“

„Už je to tak.“

„Řekněte mi, že to není pravda, Oscare.“

„To bych moc rád. Nechápu, co se zvrtlo. Nikdo to nechápe. Redding pronesl skvělou závěrečnou řeč, ale já porotce sledoval. Myslel jsem, že Mooneyham je má v hrsti.“

„Dale Mooneyham prohrál případ?“

„Ne jen tak nějaký případ, Clayi. Prohrál náš případ.“

„Ale jak?“

„Nevím. Vsadil bych proti Goffmanu vlastní hlavu.“

„To jsme právě udělali.“

„Je mi líto.“

„Podívejte, Oscare, ležím tu úplně sám, nikoho tu nemám. Teď zavřu oči a přál bych si, abyste na mě chvíli mluvil, ano? Neopouštějte mě. Nikdo jiný tu není. Prostě na mě mluvte. Něco mi říkejte, cokoli.“

„Po vynesení rozsudku mě odchytil Fleet – a dva další chlapi, Bob Mitchell a Sterling Gibb. Byli vážně milí. Nadšením se skoro vznášeli. Nejdřív se zeptali, jestli jste pořád ještě naživu – jak se vám to líbí? A pak vás nechali pozdravovat, fakt od srdce, jeden by jim to skoro věřil. Řekli mi, že teď to svoje představení přesunou – Kličkující Roger & Company se vydá na turné – a následující proces se bude konat v D. C., proti panu Clayovi Carterovi, králi advokátů, který, pokud je komukoli známo, nikdy nestál před porotou v občanskoprávním sporu. Co jsem na to mohl říct? Právě se jim podařilo porazit vynikajícího procesního právníka na jeho vlastním hřišti.“

„Naše případy jsou bezcenné, Oscare.“

„Oni si to každopádně myslí. Mitchell prohlásil, že na jediný maxatilový případ v celé zemi nenabídne ani cent. Chtějí procesy. Chtějí zadostiučinění. Očistit své jméno. Všechny tyhle kecy.“

Držel Oscara na telefonu déle než hodinu, zatímco v jeho pokoji zvolna houstla tma. Oscar mu zopakoval závěrečné řeči a vylíčil napětí v soudní síni během čekání na rozhodnutí poroty. Popsal šok na tváři žalobkyně, umírající ženy, jejíž právník odmítl přijmout odškodné, které Goffman nabízel, údajně deset milionů. A Mooneyham, který neprohrál tak dlouho, že zapomněl, jak se to dělá, žádal, aby porotci museli vyplnit formuláře a své rozhodnutí zdůvodnit. Když konečně popadl dech a podařilo se mu vstát, udělal ze sebe naprostého pitomce. A šokovaní byli i zástupci Goffmanu, celý ten dav mužů v tmavých oblecích, kteří seděli se sklopenými hlavami, jako by se společně modlili, dokud předseda poroty nepronesl svá osudová slova. Vzápětí nastal hromadný úprk ze soudní síně a analytici z Wall Streetu se o překot hnali k telefonům.

Své vyprávění Oscar zakončil slovy: „Teď se půjdu opít.“

Clay zazvonil na sestru a požádal o prášek na spaní.

39

Po jedenácti dnech hospitalizace Claye konečně propustili. Na levou nohu dostal lehčí sádru, a přestože chodit ještě nemohl, dokázal alespoň trochu manévrovat. Paulette vytlačila jeho invalidní vozík z nemocnice k pronajaté dodávce; za volantem seděl Oscar. O patnáct minut později ho odvezli do jeho domu a zamkli za sebou dveře. Paulette se slečnou Glickovou proměnily obývací pokoj v přízemí v improvizovanou ložnici. Telefony, fax a počítač přestěhovaly na skládací stolek vedle jeho postele. Oblečení měl úhledně složené na plastových poličkách u krbu.

Během prvních dvou hodin doma pročítal poštu, finanční výkazy a výstřižky, ale pouze ty, které mu předala Paulette. Většinu toho, co se o Clayovi psalo v novinách, před ním přátelé schovávali.

Později, po krátkém odpočinku, se posadil s Paulettou a Oscarem ke kuchyňskému stolu a oznámil, že je čas začít pracovat.

Bylo načase zlikvidovat zmatky.

Prvním tématem byla jeho advokátní kancelář. Crittlovi se sice podařilo omezit nějaké výdaje, ale režijní náklady přesto dosahovaly milionu měsíčně. Jelikož momentálně neměla firma příjmy a ani nemohla žádné čekat, propouštění bylo nevyhnutelné. Prošli si seznam zaměstnanců – advokátů, advokátních asistentů, sekretářek, úředníků, poslíčků –a s bolestí v srdci ho pročistili. Ačkoli považovali maxatilové případy za bezcenné, uzavřít tyto složky si vyžádá dost práce. Clay na to vyčlenil čtyři právníky a čtyři advokátní asistenty. Byl rozhodnut dostát veškerým smlouvám, které se svými zaměstnanci uzavřel, ale připraví ho to o velkou část hotovosti, kterou naléhavě potřeboval.

Clay se podíval na seznam vyřazených zaměstnanců a udělalo se mu zle. „Na tohle se musím vyspat,“ prohlásil, neboť v tu chvíli nebyl schopen konečného rozhodnutí.

„Většina z nich to čeká, Clayi,“ upozornila ho Paulette.

Díval se na ta jména a snažil se představit si, co se o něm asi vykládá na chodbách v jeho vlastní firmě.

Přede dvěma dny Oscar neochotně svolil, že zajede do New Yorku a sejde se s Helen Warshawovou. Předložil jí podrobný obraz aktiv a potenciálních závazků Claye Cartera a v zásadě škemral o milost. Jeho šéf nechce vyhlásit bankrot, ale pokud ho k tomu paní Warshawová dotlačí, bude muset. Příliš to na ni nezapůsobilo. Clay byl pouze jedním členem skupiny obžalovaných právníků, jejichž celkové jmění odhadovala na 1,5 miliardy dolarů. Nemohla připustit, aby Clay vyrovnal své případy, dejme tomu za směšný jeden milion na každý, když může ze stejných případů proti takovému Pattonu Frenchovi vyždímat až třikrát tolik. A navíc o mimosoudní vyrovnání nestála. Ten proces bude důležitý – smělý pokus poukázat na zneužívání systému, mediálně vděčné divadlo. Měla v úmyslu vychutnat si každičký okamžik.

Oscar se vrátil do D. C. jako spráskaný pes, přesvědčený, že Helen Warshawová, právní zástupkyně největší skupiny Clayových věřitelů, prahne po krvi.

Obávané slovo bankrot poprvé vyslovil Rex Crittle v Clayově nemocničním pokoji. Prořízlo vzduch jako střela a zahřmělo jako rána z moždíře. Zanedlouho se ozvalo znovu. Clay je začal říkat rovněž, ale pouze pro sebe. Paulette je vyslovila jednou. Oscar je pronesl v New Yorku. Nesedělo jim a nelíbilo se jim, ale během uplynulého týdne se stalo součástí jejich slovníku.

Od nájemní smlouvy na kancelářské prostory by se dalo odstoupit, pokud se vyhlásí bankrot.

Zaměstnanecké smlouvy by se daly zrušit, pokud se vyhlásí bankrot.

Gulfstream by se dal vrátit prodejci za výhodnějších podmínek, pokud se vyhlásí bankrot.

Nespokojené maxatilové klientky by se daly odrazit, pokud se vyhlásí bankrot.

Nespokojení žalobci z případu Hanna by se dali přesvědčit k přijetí vyrovnání, pokud se vyhlásí bankrot.

A co bylo nejdůležitější, pokud se vyhlásí bankrot, mohli by zkrotit Helen Warshawovou.

Oscar byl skoro stejně zdeprimovaný jako Clay a po několika hodinách neveselé debaty odešel do kanceláře. Paulette vyvezla Claye ven na verandu, kde si dali šálek zeleného čaje s medem. „Chci ti říct dvě věci,“ začala, jakmile se posadila těsně vedle něj a zadívala se mu přímo do očí. „Zaprvé, dám ti něco ze svých peněz.“

„Ne, to ani náhodou.“

„Ale ano. Věnoval jsi mi celé jmění, ačkoli jsi nemusel. Nemůžu za to, že jsi pitomej bílej kluk, co prodělal košili, ale stejně tě mám ráda. Pomůžu ti, Clayi.“

„Dokážeš tomu uvěřit, Paulette?“

„Ne. Je to neuvěřitelné, ale je to pravda. Stalo se to. A všechno se ještě hodně zhorší, než se to začne zlepšovat. Nečti noviny, Clayi. Prosím. Slib mi to.“

„Neboj se.“

„Pomůžu ti. Jestli přijdeš o všechno, rozhodně zůstanu poblíž a dám na tebe pozor.“

„Nevím, co na to říct.“

„Neříkej nic.“

Drželi se za ruce a Clay potlačoval slzy. Chvilku mlčeli. „Zadruhé,“ ozvala se Paulette znovu, „mluvila jsem dost často s Rebekou. Má strach za tebou chodit, protože by ji mohli přistihnout. Pořídila si nový mobil, o kterém její manžel neví. Dala mi číslo. Chce, abys jí zavolal.“

„Poradíš mi, co bych měl dělat?“

„Ode mě rady nečekej. Víš, co si myslím o té ruské káče. Rebecca je milá holka, ale má spoustu vlastních problémů, mírně řečeno. Lítáš v tom sám.“

„Díky za nic.“

„Rádo se stalo. Chtěla, abys jí zavolal dneska odpoledne. Manžel je mimo město nebo tak něco. Za pár minut odejdu.“

Rebecca nechala auto za rohem a proběhla po Dumbarton Street ke Clayovu domu. Tajnůstkaření jí moc nešlo; jemu také ne. Okamžitě se rozhodli, že toho nechají.

Domluvila se s Jasonem Myersem na přátelském rozvodu. On si původně přál, aby to odložili a obrátili se na manželského poradce, ale také si přál pracovat osmnáct hodin denně, ať už ve Washingtonu, nebo v New Yorku, Palo Altu, či Hongkongu. Jeho obrovská firma měla pobočky ve dvaatřiceti městech a jeho klienti byli roztroušení po celém světě. Práce byla důležitější než cokoli jiného. Prostě Rebeku neustále opouštěl, bez omluvy, a ani náhodou neměl v úmyslu své zvyky změnit. Žádost o rozvod bude podána za dva dny. Rebecca už balila. Jason si nechá byt; ona se o svých plánech zmiňovala jen mlhavě. Za necelý rok manželství nashromáždili pouze málo společného majetku. On byl partnerem v advokátní kanceláři a vydělával 800 000 $ ročně, ale ona nic z jeho peněz nechtěla.

Podle Rebeky se do toho její rodiče nevměšovali. Nedostali šanci. Myers je neměl rád, což nebylo žádné překvapení, a Clay tušil, že hongkongské pobočce své firmy dával přednost částečně proto, že se nacházela tak daleko od Van Hornových.

Oba měli důvody opustit město. Clay by za žádných okolností nezůstal v příštích letech ve Washingtonu. Jeho pokoření bylo příliš čerstvé a hluboké a tam venku byl celý velký svět, kde ho nikdo neznal. Toužil po anonymitě. A Rebecca poprvé v životě chtěla utéct – utéct od nevydařeného manželství, utéct od svých příbuzných, utéct od soukromého venkovského klubu a jeho nesnesitelných členů, od tlaků na vydělávání peněz a hromadění věcí, od McLeanu a jediných přátel, jaké kdy poznala.

Clayovi trvalo jen hodinu, než ji dostal do postele, ale sex nepřipadal v úvahu, vzhledem k těm sádrám a všemu ostatnímu. Chtěl ji jen objímat, líbat ji a vynahradit si všechen ztracený čas.

Zůstala přes noc a rozhodla se, že už neodejde. Druhý den ráno u kávy začal Clay s Tequilou Watsonem a Tarvanem a vylíčil jí všechno.

Paulette a Oscar se vrátili s dalšími nepříjemnostmi z kanceláře. Někdo v okrese Howard podněcoval majitele domů, aby podali na Claye stížnosti za porušení etiky kvůli tomu zvrzanému vyrovnání s cementárnou Hanna. Washingtonská advokátní komora jich už obdržela několik tuctů. Stejný právník podal na Claye rovněž šest žalob a aktivně sháněl další klienty. Clayův tým dokončoval plán vyrovnání, který chtěl po vyhlášení bankrotu předložit soudci k případu Hanna. Kupodivu by mohl mít nárok i na honorář za právní služby, ačkoli mnohem nižší než to, co původně odmítl.

Warshawová podala u soudu naléhavý návrh na přijetí výpovědí některých dyloftových žalobců. Spěch byl nutný, neboť ti lidé umírali a jejich výpovědi, zachycené na videu, budou hrát při procesu, k němuž mělo dojít přibližně za rok, klíčovou roli. Použít obvyklou taktiku obhájců, která spočívala ve zdržování, odkládání, zpomalování a prachobyčejném otálení, by bylo vůči těmto žalobcům mimořádně nespravedlivé. Clay souhlasil s termíny výpovědí, které paní Warshawová navrhla, ačkoli se jich rozhodně nehodlal účastnit.

Na Oscarovo naléhání nakonec svolil k propuštění deseti právníků a většiny advokátních asistentů, sekretářek a úředníků. Každému z nich poslal dopis – krátký a velmi omluvný. Přijímal plnou odpovědnost za zánik své firmy.

Upřímně řečeno, na nikoho jiného to svést nemohl.

Připravili také dopis maxatilovým klientkám. V něm Clay shrnul průběh Mooneyhamova procesu ve Flagstaffu. Nadále byl přesvědčen, že lék je nebezpečný, ale prokázat zavinění by bylo za daných okolností „velmi obtížné, ne-li nemožné“. Korporace nebyla ochotna uvažovat o mimosoudním vyrovnání a vzhledem ke Clayovým momentálním zdravotním problémům mu situace neumožňuje připravit vleklý soudní spor.

Vadilo mu, že své přepadení používá jako výmluvu, ale Oscar ho nakonec přesvědčil. V dopise to vypadalo věrohodně. A nyní, když byl z profesního hlediska zcela na dně, musel využít každou nepatrnou výhodu.

Z uvedených důvodů odstupuje od smlouvy se svými klientkami, a to s dostatečným předstihem, aby si mohly najít jiného právníka, který by Goffman žaloval. Dokonce jim popřál hodně štěstí.

Dopisy nepochybně vyvolají pěkný rozruch. „Zvládneme to,“ opakoval Oscar stále dokola. „Aspoň se těch lidí zbavíme.“

Clay si nedokázal pomoct a musel myslet na Maxe Pace, který ho do záležitosti s Maxatilem dostal. Pace, což bylo jedno z nejméně pěti jeho falešných jmen, byl obviněn z podvodu s akciemi, ale místo jeho pobytu se nepodařilo odhalit. Podle žaloby využil důvěrných informací k odprodeji nejméně milionu akcií Goffmanu předtím, než Clay podal žalobu. Později je odkoupil zpět, čímž vydělal přibližně patnáct milionů dolarů, a vytratil se ze země. Utíkej, Maxi, utíkej. Kdyby ho chytili a postavili před soud, mohl by prozradit všechna jejich špinavá tajemství.

Oscar měl na svém seznamu stovku dalších záležitostí, které se musejí vyřídit, ale Claye to už unavilo.

„Mám si hrát dneska v noci na ošetřovatelku?“ pošeptala mu Paulette v kuchyni.

„Ne, je tady Rebecca.“

„Ty vážně miluješ potíže, co?“

„Zítra podává žádost o rozvod. Na základě vzájemné dohody.“

„Co ta blondýna?“

„I kdyby se někdy vrátila ze St. Barthu, už patří minulosti.“

Během následujícího týdne Clay svůj dům neopustil. Rebecca naházela všechen Ridleyin majetek do devadesátilitrových odpadkových pytlů a odtáhla je do sklepa. Přivezla si pár vlastních věcí, ačkoli ji Clay varoval, že o dům nepochybně přijde. Vařila skvělá jídla a pomáhala mu, kdykoli to potřeboval. Do půlnoci se spolu dívali na staré filmy a ráno dlouho spali. Vozila ho k lékaři.

Ridley volala z ostrova každý druhý den. Clay jí neprozradil, že o své místo v jeho životě přišla; chtěl to udělat osobně, až se vrátí. Renovace probíhají výborně, ačkoli Clay jí výrazně snížil rozpočet. Zdálo se, že si jeho finanční potíže vůbec neuvědomila.

Poslední právník, který vstoupil do Clayova života, byl Mark Munson, odborník na bankroty a konkurzy, který se specializoval na velké a zmatené úpadky jednotlivců. Objevil ho Crittle. Jakmile ho Clay najal, Crittle mu ukázal účetní knihy, nájemní smlouvy, kontrakty, žaloby, aktiva i závazky. Všechno. Když za ním Munson s Crittlem přišli domů, Clay Rebeku požádal, aby je nechala o samotě. Chtěl ji ušetřit žalostných podrobností.

Během sedmnácti měsíců od chvíle, kdy odešel z ÚVO, Clay vydělal na honorářích 121 milion dolarů – 30 milionů vyplatil Rodneymu, Paulettě a Jonahovi na prémiích; 20 milionů padlo na provoz kanceláře a ten gulfstream; 16 milionů spolkla reklama a lékařské testy ohledně Dyloftu, Maxatilu a Hubeného Bena; 34 miliony šly na daně, ať už zaplacené, nebo dlužné; 4 miliony na vilu na ostrově; 3 miliony zaplatil za plachetnici. Milion sem, milion tam – dům ve městě, „půjčka“ Maxi Paceovi a další běžné, očekávané výstřednosti zbohatlíků.

Jarrettova nová luxusní plachetnice byla zajímavým tématem. Clay ji sice zaplatil, ale bahamská společnost, která ji vlastnila, byla výhradně majetkem jeho otce. Munson se domníval, že konkurzní soud by k tomu mohl přistupovat dvěma způsoby – budto šlo o dar, což by znamenalo, že Clay musí zaplatit darovací daň, nebo loď prostě patří někomu jinému a není tedy součástí celkového Clayova majetku. V každém případě by jachta Jarrettu Carterovi zůstala.

Clay rovněž vydělal 7,1 milionu na obchodech s akciemi Ackermanů, a přestože část těch peněz uložil na zahraničních účtech, bude je muset převést zpět. „Jestli se pokusíte tajit aktiva, půjdete do vězení,“ prohlásil Munson a dal jasně najevo, že takové uvažování nemíní podporovat.

Celkový výkaz příjmů a výdajů ukazoval čisté jmění ve výši přibližně 19 milionů dolarů, s pouze několika věřiteli. Nicméně možné budoucí závazky narůstaly do obludných rozměrů. Za průšvih s Dyloftem ho nyní žalovalo šestadvacet bývalých klientů. Očekávalo se, že se jejich počet ještě zvýší, a ačkoli se nedalo odhadnout, na kolik by mohly jednotlivé případy přijít, potenciální výše odškodného zdaleka přesahovala Clayovo jmění. Účastníci skupinové žaloby z případu Hanna zuřili a začínali se organizovat. Rovněž Maxatil patrně vyvolá ošklivý a dlouhodobý útok. Ani tyto výdaje nebylo možné předem odhadnout.

„Ať si s tím poradí správce konkurzní podstaty,“ prohlásil Munson. „Obere vás sice až na kost, ale aspoň vám nezůstanou žádné dluhy.“

„Mockrát děkuju,“ opáčil Clay a v duchu pomyslel na tu plachetnici. Pokud se ji podaří vyjmout z konkurzní podstaty, pak by ji Jarrett mohl prodat, koupit si něco menšího a Clay by měl nějakou dobu z čeho žít.

Po dvou hodinách s Munsonem a Crittlem se kuchyňský stůl ztrácel pod výkazy, rozvahami a nejrůznějšími poznámkami; neuspořádané svědectví o uplynulých sedmnácti měsících jeho života. Styděl se za svou chamtivost a hloupost. Když si uvědomil, co s ním peníze udělaly, zvedal se mu žaludek.

Jen myšlenka na odjezd mu pomáhala přežít každý další den.

Ridley zavolala ze St. Barthu se znepokojivou zprávou, že se před „jejich“ vilou objevila cedule „Na prodej“.

„Protože nyní je na prodej,“ řekl Clay.

„To nechápu.“

„Přijeď domů a já ti to vysvětlím.“

„Máš nějaké problémy?“

„Dá se to tak říct.“

Po chvilce prohlásila: „Radši bych zůstala tady.“

„Nemůžu tě přinutit, aby ses vrátila, Ridley.“

„Ne, to nemůžeš.“

„Dobrá. Zůstaň ve vile, dokud se neprodá. Mně je to jedno.“

„A kdy se prodá?“

Dokázal si představit, že udělá cokoli, aby prodej zhatila. Ale v tu chvíli ho to vůbec nezajímalo. „Možná za měsíc, možná za rok. Nevím.“

„Zůstanu tady,“ opakovala.

„Dobře.“

Když přijel Rodney, našel svého starého přítele sedět na schodech před výstavným georgetownským domem, berle položené vedle sebe, se šálem přes ramena, aby se ochránil před podzimním chladem. Po Dumbarton Street kroužilo ve větru spadané listí.

„Potřeboval jsem na vzduch,“ vysvětlil Clay. „Tři týdny jsem byl uvězněný doma.“

„Co dělají kosti?“ zeptal se Rodney, když se posadil k němu a zadíval se ven na ulici.

„Pomalu se hojí.“

Rodney se odstěhoval z města a přizpůsobil se životnímu stylu předměstí. Měl na sobě khaki kalhoty a tenisky a přijel drahým minivanem, kam se pohodlně vešly všechny jeho děti. „Hlava?“

„Žádné trvalé poškození mozku.“

„A jak je ti na duši?“

„Přinejmenším bídně. Ale přežiju to.“

„Paulette říkala, že se chystáš zmizet.“

„Aspoň na nějakou dobu ano. Příští týden podám návrh na konkurz, a až k tomu dojde, už tady nebudu. Paulette má v Londýně byt, který mi na pár měsíců půjčí. Schováme se tam.“

„Nemůžeš se bankrotu vyhnout?“

„Ani náhodou. Je na mě příliš mnoho žalob, a dobře podložených. Vzpomínáš si na našeho prvního dyloftového klienta, Teda Worleyho?“

„Samozřejmě.“

„Včera umřel. Sice jsem ho nezabil, ale rozhodně jsem ho taky neochránil. Před porotou by jeho případ vyšel na pět milionů dolarů. A podobných je šestadvacet. Jedu do Londýna.“

„Clayi, chci ti pomoct.“

„Nevezmu si tvoje peníze. Je mi jasné, že jsi přišel kvůli tomu. Tenhle rozhovor jsem vedl dvakrát s Paulettou a jednou s Jonahem. Svoje peníze sis vydělal a měl jsi dost rozumu, abys odešel včas. Já ne.“

„My tě nenecháme padnout, člověče. Nemusel jsi nám dávat deset milionů a udělals to. Něco z toho ti vrátíme.“

„Ne.“

„Ale jo. Mluvili jsme o tom spolu, všichni tři. Počkáme, až skončí konkurzní řízení, a pak ti peníze převedeme. Jako dar.“

„Vydělal sis ty prachy, Rodneyi. Nech si je.“

„Nikdo nevydělá deset milionů za šest měsíců, Clayi. Můžeš je vyhrát, ukrást nebo ti můžou do klína spadnout z nebe, ale vydělat se tolik peněz nedá. Je to směšné a skoro nestydaté. Něco z toho ti vrátím. Paulette taky. Ohledně Jonaha si nejsem jistý, ale on přijde k rozumu.“

„Jak se daří dětem?“

„Snažíš se změnit téma.“

„Snažím se změnit téma.“

Takže mluvili o dětech a o starých přátelích, klientech a případech z ÚVO. Seděli na schodech až do soumraku, než přijela Rebecca a uvařila večeři.

40

Reportér z Postu se jmenoval Art Mariani a byl to mladý novinář, který znal Claye Cartera dobře, neboť dokumentoval jeho oslnivý vzestup i stejně ohromující pád pečlivě, do podrobností a celkem nezaujatě. Když přijel ke Clayovu domu, u dveří ho uvítala Paulette a odvedla ho do kuchyně, kde na něj čekali ostatní. Clay s pomocí berlí vstal a představil nejprve sebe a pak všechny kolem stolu – Zacka Battla, svého právního zástupce; Rebeku Van Hornovou, svou přítelkyni; Oscara Mulrooneyho, svého partnera z firmy. Chvilku trvalo, než zapnuli diktafony. Rebecca přinesla kávu.

„Je to dlouhý příběh,“ řekl Clay, „ale máme spoustu času.“

„Já nikam nespěchám,“ opáčil Mariani.

Clay si dal doušek kávy, zhluboka se nadechl a pustil se do toho. Začal tím, jak jeho klient Tequila Watson zastřelil Ramóna „Pumpkina“ Pumphreyho. Data, hodiny, místa, Clay měl po ruce všechny poznámky a dokumenty. Následoval Washad Porter a jeho dvě oběti. Pak další čtyři. Protidrogové léčebny. Tábor osvobození, Projekt Čisté ulice, fantastické účinky léku jménem Tarvan. Ačkoli se o Maxi Paceovi nezmínil, převyprávěl všechno, co mu Pace o Tarvanu pověděl – tajné klinické testy v Mexico City, v Bělehradě a v Singapuru a přání výrobce vyzkoušet účinky také na černých narkomanech, nejlépe ve Spojených státech. Jak se přípravek dostal do Washingtonu.

„Kdo ten lék vyrobil?“ zeptal se Mariani, viditelně otřesený.

Clay velmi dlouho mlčel a poté váhavě odpověděl: „Nejsem si tím naprosto jistý, ale myslím si, že výrobce je Philo.“

„Philo Products?“

„Ano.“ Clay sáhl po tlusté složce a postrčil ji přes stůl k Marianimu. „Tohle je jedna z jejich smluv o vyrovnání. Jak uvidíte, zmiňují se v ní dvě zahraniční společnosti. Pokud k nim dokážete proniknout a sledovat stopu, nejspíš vás dovede ke krycí firmě v Lucembursku a odtud k Philo.“

„Dobrá, ale proč podezříváte Philo?“

„Mám svůj zdroj. Víc vám prozradit nemůžu.“

Tenhle záhadný zdroj si Claye vybral ze všech washingtonských advokátů a přesvědčil ho, aby prodal svou duši za patnáct milionů. Pak Clay rychle odešel z ÚVO a založil vlastní kancelář, jak už Mariani věděl. Stal se právním zástupcem příbuzných těch šesti obětí a lehko je přesvědčil, aby přijali každý pět milionů za mlčení. Do třiceti dnů celou záležitost uzavřel. Vysvětloval podrobnosti a předával dokumenty a smlouvy.

„Pokud tenhle příběh otiskneme, co se stane s vašimi klienty, těmi pozůstalými po obětech?“ zeptal se Mariani.

„Hodně jsem o tom přemýšlel, ale myslím, že jim nic nehrozí,“ odpověděl Clay. „Zaprvé, peníze teď mají už rok, takže se dá bezpečně předpokládat, že z nich poměrně dost utratili. Zadruhé, výrobce by se musel zbláznit, kdyby se pokusil ta vyrovnání zrušit.“

„Ti lidé by pak mohli výrobce žalovat přímo,“ doplnil Zack ochotně. „A rozsudky v takové kauze by dokázaly zlikvidovat každou velkou korporaci. Nikdy jsem neviděl výbušnější fakta.“

„Korporace se nepokusí ta vyrovnání napadnout,“ řekl Clay s jistotou. „Mohou být rádi, že vyvázli jen s padesáti miliony.“

„Mohly by rodiny obětí samy zpochybnit vyrovnání, jakmile se dozvědí pravdu?“ zeptal se Mariani.

„To by bylo obtížné.“

„A co vy? Nepodepsal jste dohodu o mlčenlivosti?“

„Já už v tom nehraju žádnou roli. Zbankrotoval jsem. V nejbližších dnech se vzdám advokátní licence. Nemůžou na mě.“ Bylo to smutné přiznání, které Clayovy přátele zraňovalo stejně jako jeho samotného.

Mariani si udělal pár poznámek a změnil téma. „Co se stane s Tequilou Watsonem, Washadem Porterem a dalšími muži, kteří byli odsouzeni za ty vraždy?“

„Zaprvé, pravděpodobně by mohli žalovat výrobce přípravku, což jim ve vězení moc nepomůže. Zadruhé, mají naději na obnovení procesu, nebo přinejmenším té fáze soudního řízení, v níž se rozhoduje o výši trestu.“

„Tohle je dynamit,“ zamumlal Mariani. Dlouho studoval své poznámky. „Co vedlo k podání žaloby na výrobce Dyloftu?“

„To je další kapitola, kterou si schováme na jindy,“ odpověděl Clay. „Kromě toho jste o většině opravdu důležitých faktů sám psal. Nebudu o tom mluvit.“

„Dobrá. Je tenhle příběh u konce?“

„Pro mě ano,“ řekl Clay.

Paulette a Zack je odvezli na letiště Reagan National, kde stál Clayův kdysi tak milovaný gulfstream nedaleko místa, kde ho spatřil poprvé. Protože odjížděli nejméně na půl roku, měli hodně zavazadel, zejména Rebecca. Clay, který se v průběhu posledního měsíce zbavil většiny svého majetku, cestoval nalehko. O berlích už chodil docela dobře, ale nemohl nic nosit. Role nosiče se ujal Zack.

Clay jim vesele předvedl své letadlo, ačkoli všichni věděli, že je to jeho poslední let. Pak objal Paulettu, Žáčkovi podal ruku, oběma poděkoval a slíbil, že za pár dní zavolá. Jakmile druhý pilot zajistil dveře, Clay stáhl rolety na oknech, aby při odletu Washington ani nezahlédl.

Pro Rebeku tryskáč představoval děsivý symbol zhoubného vlivu chamtivosti. Toužila po malém bytečku v Londýně, kde je nikdo nezná a nikoho nebude zajímat, jak se oblékají, jakým autem jezdí, jaké věci si pořizují, kam chodí na večeře, kde pracují, nakupují nebo tráví dovolenou. Domů se už vrátit nechtěla. S rodiči se pohádala naposledy.

Clay toužil po dvou zdravých nohách a čistém štítu. Právě prožil jeden z nejhorších pádů v dějinách americké advokacie a všechno se už pro něj ztrácelo v minulosti. Měl Rebeku jen pro sebe a na ničem jiném nezáleželo.

Někde nad Newfoundlandem si rozložili pohovku a usnuli pod pokrývkami.

POZNÁMKA AUTORA

Na tomto místě autoři často obšírně vysvětlují, že osoby a události popsané v jejich knize jsou výplodem fantazie a jakákoli podobnost se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná. Chtějí si tak krýt záda a vyhnout se případným žalobám. Spisovatelé jsou často v pokušení raději vytvořit fiktivní místo či entitu, než by studovali ty, které skutečně existují, a připouštím, že i pro mě představuje ověřování detailů únavnou dřinu. Fikce je báječný štít, za nímž se člověk může velmi dobře schovat. Ale pokud se přiblíží k pravdě, musí být přesná. Proto je zde nutné několik autorových slov na vysvětlenou.

Služba veřejného obhájce (Public Defender Service) ve Washingtonu D. C. je hrdá a činorodá organizace, která již mnoho let odhodlaně hájí ty nejchudší. Právníci, kteří tam pracují, jsou bystří, oddaní své práci a velmi uzavření. Přímo tajnůstkářští. Vnitřní fungování této instituce se mi odhalit nepodařilo, a tak jsem si prostě vymyslel vlastní Úřad veřejného obhájce. Jakákoli podobnost je v tomto případě čistě náhodná.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai