Lobbista

John Grisham

(2006)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Po totálně prohraných volbách udělí odstupující americký prezident překvapivě milost Joelu Backmanovi, muži, který si z dvaceti let, na něž byl odsouzen do vězení, odseděl pouhých šest. Omilostnění kdysi tak mocného právníka a lobbisty, který je i po letech proklínán, protože všem lidem, s nimiž přišel do styku, údajně přinesl jen a jen neštěstí, způsobí ve Washingtonu skandál. Prezident je obviňován, že přijal od Backmana úplatek, za nejasných okolností umírají lidé, kteří by s případem snad mohli mít něco společného. Nikdo netuší, že k milosti přiměl prezidenta šéf CIA a že je tento krok pouhou pastí na omilostněného - v jistém smyslu jde o nepřímý, ale téměř jistý rozsudek smrti. CIA totiž zajímá jen to, kdo Joela Backmana dříve či později přijde zavraždit...

Joel sám tuší, že milost, se kterou absolutně nepočítal, má nějaký skrytý a pro něj nebezpečný důvod. Poté, co je tajně převezen do Itálie, si snaží užívat té trochy svobody, která je mu dána, i když si musí změnit své jméno i identitu a je mu znemožněn jakýkoli kontakt s blízkými. V starobylé Bologni se začne vedle povinného studia italštiny, procházek po městě a objevování nových restaurací věnovat i plánům, jak obelstít ty, co jej neustále sledují. Cítí, že je čím dál tím víc ohrožen a že musí začít jednat

JOHN GRISHAM: THE BROKER

Copyright © 2005 by Belfry Holdings, Inc.

All rights reserved.

Copyright of the Czech edition ©

Euromedia Group k, s., 2006

Translation © Veronika Volhejnová, 2006

ISBN 80-242-1606-X

1

V ZÁVĚREČNÝCH HODINÁCH PREZIDENTSKÉHO OBDOBÍ, které u budoucích historiků mělo vzbuzovat tak málo zájmu jako žádné jiné od dob Williama Henryho Harrisona (jednatřicet dní od inaugurace do smrti), seděl Arthur Morgan sklesle v Oválné pracovně se svým jediným zbylým přítelem a uvažoval nad svými posledními rozhodnutími. Měl v té chvíli pocit, jako by se za poslední čtyři roky úplně pokaždé rozhodl špatně, a nebyl nijak zvlášť přesvědčený o tom, že takhle na poslední chvíli to zvládne lépe. Ani jeho přítel si tím nebyl jistý, ačkoli jako vždycky neříkal téměř nic, a když už něco řekl, pak jen to, co chtěl prezident slyšet.

Šlo o udělení milostí – o zoufalé prosby zlodějů, padělatelů a lhářů, z nichž někteří ještě seděli ve vězení a jiní si neodseděli ani den, ale chtěli, aby prezident očistil jejich dobré jméno a vrátil jim jejich drahocenná práva. Všichni tvrdili, že jsou přáteli (nebo přáteli přátel) jeho nejvěrnějších stoupenců, ačkoli pouze pár z nich dostalo příležitost vyjádřit svou podporu dřív než za pět minut dvanáct. Smutná představa: celá ta čtyři bouřlivá léta, kdy vládl svobodnému světu, se nakonec scvrkla do jediné ubohé hromádky žádostí od bandy zločinců. Kterým zlodějům dovolit, aby zase kradli? Tak zněla závažná otázka, před kterou prezident stál, zatímco odtikávaly zbylé hodiny.

Ten poslední přítel se jmenoval Critz, dávný kamarád z vysoké školy. Studovali spolu na Cornellu, kde Morgan řídil studentskou vládu, kdežto Critz se mu staral o hlasy. V posledních čtyřech letech zastával Critz postupně funkci tiskového mluvčího, šéfa štábu, poradce pro národní bezpečnost, a dokonce i ministra zahraničí, ačkoli v tomhle křesle vydržel pouhé tři měsíce a byl spěšně odvolán poté, co jeho originální styl diplomacie málem rozpoutal třetí světovou válku. Do poslední funkce byl jmenován loni v říjnu, v závěrečných horečných týdnech snahy o znovuzvolení. Průzkumy tehdy ukazovaly, že prezident Morgan těžce zaostává v nejméně čtyřiceti státech, a tak vzal Critz věci rázně do svých rukou. Úspěšně se mu podařilo znepřátelit si i zbytek země, snad až na Aljašku.

Byly to historické volby: dosud ještě nikdy nezískal stávající prezident tak málo volitelských hlasů. Přesně řečeno tři, všechny z Aljašky, jediného státu, který Morgan na Critzovo doporučení nenavštívil. Pět set třicet pět pro vyzývatele, tři pro prezidenta Morgana. Slovo „propadák“ ani zdaleka nevystihuje rozsah toho výprasku.

Když byly hlasy sečteny, vyzývatel dal na špatné rady a rozhodl se zpochybnit výsledky z Aljašky. Proč by se nepokusil získat všech 538 hlasů? Žádný prezidentský kandidát už nikdy nebude mít příležitost naprosto smést svého protivníka, dokonale ho vymazat. Šest týdnů prezident trpěl ještě víc, zatímco na Aljašce zuřily soudní procesy. Když mu nejvyšší soud nakonec přiřkl ony tři volitelské hlasy, vypili s Critzem velmi tiše láhev šampaňského.

Prezident Morgan začal Aljašku milovat, i když potvrzené výsledky mu přiznávaly těsný náskok pouhých sedmnácti hlasů.

Měl vynechat víc států.

Prohrál dokonce i v Delawaru, svém domově, kde mu dříve osvícené voličstvo umožnilo strávit osm krásných let v úřadě guvernéra. Tak jako on si nenašel čas na návštěvu Aljašky, jeho protivník zcela ignoroval Delaware – o nějaké organizované kampani se tam nedalo mluvit, v televizi neběžely žádné reklamní spoty, ani jednou se tam při svých předvolebních cestách nezastavil. A přesto prezidentův soupeř sklidil 52 procent hlasů!

Critz seděl v koženém křesle a držel v ruce poznámkový blok se seznamem stovky věcí, které je potřeba okamžitě vyřídit. Díval se, jak prezident přechází pomalu od jednoho okna ke druhému, vyhlíží do tmy a sní o tom, co by bývalo mohlo být, kdyby… Byl to deprimovaný, pokořený muž. Bylo mu osmapadesát, ale jeho život skončil. Jeho kariéra byla v troskách a manželství se mu rozpadalo. Paní Morganová se už odstěhovala zpátky do Wilmingtonu a hlasitě se vysmála návrhu, že by mohli žít ve srubu na Aljašce. Critz v hloubi duše pochyboval o tom, že by se jeho přítel dokázal až do smrti živit lovem ryb, ovšem představa života tři tisíce kilometrů daleko od paní Morganové byla velmi lákavá. Možná by byli získali Nebrasku, kdyby si ji poněkud snobská první dáma nebyla spletla s Oklahomou a nemluvila o tamním týmu amerického fotbalu jako o „Sooners“.

Nebraska Sooners!

Jedinou větou dokázala pobouřit příznivce nebraských Huskers i oklahomských Sooners tak, že prezidentovy preference v obou státech přes noc katastrofálně klesly a už nikdy se nevzpamatovaly.

A v Texasu ochutnala na jedné kuchařské soutěži vítězné čili a začala zvracet. Když ji vezli do nemocnice, mikrofony zachytily její dodnes proslulý výrok: „Jak můžete, vy burani, jíst takovou odpornou šlichtu?“

Nebraska má pět volitelských hlasů. Texas třicet čtyři. Urazit místní fotbalový tým, to byla chyba, kterou by možná přežili. Ale žádný kandidát by nepřestál takovou pohrdlivou poznámku o texaském čili.

To byla kampaň! Critz byl v pokušení napsat o tom knihu. Někdo by měl tu katastrofu zaznamenat.

Jejich skoro čtyřicetileté partnerství končilo. Critz dostal místo u jedné zbrojařské firmy za 200 000 dolarů ročně a chystal také přednáškové turné s vystoupeními po 50 000, pokud se najdou zoufalci ochotní to zaplatit. Celý život zasvětil veřejné službě, a teď byl na mizině, rychle stárl a hodlal si konečně něco vydělat.

Prezident prodal svůj krásný dům v Georgetownu a slušně na tom vydělal. Koupil si malý ranč na Aljašce, protože tam ho lidé zjevně obdivovali. Hodlal tam strávit zbytek života, lovit, chytat ryby, možná napsat paměti. Ale ať už bude na Aljašce dělat cokoli, určitě to nebude mít nic společného s politikou a s Washingtonem. Nebude z něj postarší státník, vznešený starý pán, o kterého se strany přetahují, moudrý hlas zkušeného. Nebudou žádná turné na rozloučenou, projevy na sjezdech, bohatě honorované stolce profesora společenských věd. Žádná prezidentská knihovna. Lidé promluvili jasným a hromovým hlasem. Když ho nechtějí, on se bez nich taky obejde.

„Musíme rozhodnout, co s Cuccinellem,“ připomněl Critz. Prezident stále ještě stál u okna, díval se neurčitě do tmy a přemýšlel o Delawaru. „S kým?“

„S Figgym Cuccinellem, s tím filmovým režisérem, kterého obžalovali, že měl sex s mladou hvězdičkou.“

„Jak mladou?“

„Myslím, že patnáct.“

„To byla dost mladá.“

„To ano. Utekl do Argentiny a už tam je deset let. Teď se mu ale stýská, chce se vrátit a začít zase točit příšerné filmy. Říká, že jeho umění ho volá domů.“

„Třeba ho domů volají mladá děvčata.“

„To taky.“

„Sedmnáct, to by mi tak nevadilo. Ale patnáct je moc málo.“

„Nabízí až pět milionů.“

Prezident se obrátil a podíval se na Critze. „Nabízí pět milionů za milost?“

„Ano, a musel by jednat rychle, ty peníze by musel odeslat ze Švýcarska, a tam jsou tři ráno.“

„Kam by je posílal?“

„Máme zahraniční účty. Je to snadné.“

„Co by udělal tisk?“

„To by bylo zlé.“

„Zlé je to vždycky.“

„Tohle by bylo obzvlášť zlé.“

„Mně může být tisk ukradený,“ mávl rukou Morgan.

Tak proč se ptáš? měl chuť odseknout Critz.

„Dal by se původ těch peněz vysledovat?“ zeptal se prezident a obrátil se zase k oknu.

„Ne.“

Prezident se začal pravou rukou škrábat na zátylku, jak to dělal vždycky, když zápolil s obtížným rozhodnutím. Deset minut předtím, než málem poslal atomovou bombu na Severní Koreu, se drbal tak, že si rozškrábal kůži a límec jeho bílé košile se zbarvil krví. „Odpověď zní ne,“ řekl pak. „Patnáct je moc málo.“

Dveře se bez klepání otevřely a dovnitř vrazil Artie Morgan, prezidentův syn, s plechovkou heinekenu v jedné a nějakými papíry ve druhé ruce. „Zrovna jsem mluvil s CIA,“ prohlásil ledabyle. Na sobě měl ošoupané džíny, ponožky neměl vůbec. „Jede sem Maynard.“ Hodil papíry na stůl a zase odešel. Dveře za sebou zabouchl.

Artie by těch pět milionů shrábl bez zaváhání, pomyslel si Critz, bez ohledu na věk té holky. Pro Artieho rozhodně nebylo patnáct „moc málo“. Možná by byli vyhráli v Kansasu, nebýt toho, že Artieho přistihli v motelu v Topece se třemi roztleskávačkami, z nichž nejstarší bylo sedmnáct. Prokurátor kolem toho nadělal náležité divadýlko, než nakonec obvinění stáhl (dva dny po volbách), protože všechny tři dívky podepsaly místopřísežné prohlášení, že s Artiem neměly sex. Skutečnost ovšem byla taková, že se k tomu chystaly a že jen pár vteřin předtím, než došlo na nejrůznější laškování, zaklepala na dveře motelového pokoje jedna z jejich matek, a tak zabránila orgiím.

Prezident seděl v koženém houpacím křesle a předstíral, že listuje nějakými zbytečnými papíry. „Jaké jsou nejnovější zprávy o Backmanovi?“ zeptal se.

* * *

Za osmnáct let ve funkci ředitele CIA nebyl Teddy Maynard v Bílém domě ani desetkrát. A nikdy ne na večeři (pokaždé odmítl ze zdravotních důvodů), a nikdy ne jen tak pozdravit nějakého cizího potentáta (ti mu byli srdečně ukradení). Když ještě mohl chodit, občas se zastavil, aby se poradil s tím, kdo byl zrovna prezidentem, a možná s jednou dvěma jeho šedými eminencemi. Teď, protože byl na vozíku, vedl rozhovory s Bílým domem telefonicky. Dvakrát se dokonce stalo, že viceprezidenta přivezli do Langley na poradu s panem Maynardem.

Jediná výhoda toho, že byl člověk na vozíku, byl fakt, že měl skvělou výmluvu, proč někam jít nebo nejít nebo si vůbec dělat, co zrovna chce. Nikdo přece nebude sekýrovat chromého starce.

Špionem byl skoro padesát let a teď si konečně dopřával luxusu dívat se přímo za sebe, když se někam přesunoval. Cestoval v neoznačené bílé dodávce – neprůstřelné sklo, olověné stěny, dva po zuby ozbrojení mládenci usazení za řidičem, také po zuby ozbrojeným – s vozíkem připevněným vzadu k podlaze, tváří dozadu, takže Teddy viděl na okolní dopravu, ale nikdo přitom neviděl jeho. S odstupem následovaly dvě další dodávky a každý pošetilý pokus přiblížit se k řediteli by byl potlačen v zárodku. Nikdo ale nic takového nečekal. Většina světa si myslela, že Teddy Maynard je buď mrtvý, nebo nečinně tráví své poslední dny v tajném sanatoriu, kam posílají umřít staré špiony. Takhle to Teddy chtěl.

Byl zabalený v silné šedé dece a Hoby, jeho věrný pobočník, se o něj staral. Jak se dodávka hnala stabilní devadesátkou po okruhu kolem Washingtonu, zvaném Beltway, Teddy upíjel zelený čaj, který mu Hoby naléval z termosky, a díval se na auta za nimi. Hoby seděl vedle vozíku na kožené stoličce, vyrobené speciálně pro něj.

Další doušek čaje a pak Teddy řekl: „Kde je teď zrovna Backman?“

„Ve své cele,“ odpověděl Hoby.

„A naši lidé jsou u ředitele věznice?“

„Čekají v jeho kanceláři.“

Další doušek z papírového kelímku, opatrně chráněného oběma rukama. Byly to křehké, žilnaté ruce barvy odtučněného mléka, jako by už zemřely a teď jen trpělivě čekaly na zbytek těla. „Jak dlouho potrvá dostat ho ze země?“

„Asi čtyři hodiny.“

„A je všechno připraveno?“

„Všechno. Čekáme jen na schválení.“

„Doufám, že to ten hlupák pochopí.“

* * *

Critz a ten hlupák hleděli na stěny Oválné pracovny a chmurné mlčení porušila jen občas nějaká poznámka o Joelu Backmanovi. O něčem mluvit museli, protože ani jeden nehodlal vyslovit to, nač skutečně myslel.

Je to vůbec možné?

Je to opravdu konec?

Čtyřicet let. Z Cornellu do Oválné pracovny. Konec přišel tak náhle, že neměli dost času se na něj připravit. Počítali ještě se čtyřmi roky. Čtyři roky slávy, během nichž by pečlivě připravili svůj odkaz budoucím, a pak vznešeně odjet k západu slunce.

Bylo sice pozdě, ale jim se zdálo, že venku je ještě temněji, než by mělo. Okna, ze kterých byl výhled do růžové zahrady, byla černá. Skoro bylo slyšet, jak hodiny nad krbem odtikávají poslední vteřiny.

„Co udělá tisk, když omilostním Backmana?“ zeptal se prezident nikoli poprvé.

„Dostane amok.“

„To by mohlo být zábavné.“

„Ty u toho nebudeš.“

„Ne, to nebudu.“ Poté, co zítra v poledne převezme moc někdo jiný, jeho únik z Washingtonu začne soukromým tryskovým letadlem (patřícím naftařské společnosti) směřujícím k vile starého přítele na ostrově Barbados. Na Morganův pokyn nebude ve vile televize, nebudou tam chodit časopisy a noviny a všechny telefony budou vypnuté. Aspoň měsíc nebude v kontaktu vůbec s nikým, dokonce ani s Critzem, a především ne s paní Morganovou. Bylo by mu jedno, i kdyby Washington vyhořel. Popravdě řečeno tajně doufal, že k tomu dojde.

Po Barbadosu se vytratí do svého srubu na Aljašce a tam bude dál ignorovat svět, přečká tam zimu a bude čekat na jaro.

„Měli bychom mu tu milost dát?“ zeptal se prezident.

„Asi ano,“ kývl Critz.

Prezident teď přešel na „my“, což dělal vždycky, když ho čekalo nepopulární rozhodnutí. U těch snadných to bylo vždycky já. Když potřeboval berličku, a především když potřeboval na někoho svalit vinu, rozšířil rozhodovací proces i na Critze.

Critz bral na sebe vinu čtyřicet let, a i když na to byl už zvyklý, také ho to unavovalo. Řekl: „Je dost pravděpodobné, že bychom se vůbec nedostali sem, nebýt Joela Backmana.“

„To máš asi pravdu,“ řekl prezident. Vždycky byl přesvědčen, že byl zvolen pro svou skvělou kampaň, charismatickou osobnost, úžasný vhled do problémů a jasnou vizi budoucnosti Ameriky. Aby konečně připustil, že za něco vděčí Joelu Backmanovi, to bylo skoro šokující.

Ale Critz byl už příliš otrlý a unavený, aby ho to šokovalo.

Před šesti lety pohltil Backmanův skandál většinu Washingtonu a nakonec zkompromitoval i Bílý dům. Nad oblíbeným prezidentem se stáhla mračna a nabídla Arthuru Morganovi cestičku, po které mohl doklopýtat do Bílého domu.

Když teď klopýtal zase ven, těšila ho představa, že ještě naposled uštědří políček všem těm washingtonským hlavounům, kteří jím čtyři roky pohrdali. Milost pro Joela Backmana by otřásla zdmi každé kancelářské budovy ve Washingtonu a vyprovokovala tisk k ječivému šílenství. Morganovi se ta představa líbila. Zatímco on se bude slunit na Barbadosu, život ve Washingtonu zase jednou dokonale vykolejí: kongresmani se budou dožadovat slyšení, žalobci se budou předvádět před kamerami a ti nesnesitelní tlachalové z kabelových zpráv nezavřou pusy.

Prezident se usmál do tmy.

Na Arlingtonském mostě nad řekou Potomac dolil Hoby řediteli do papírového šálku další čaj. „Díky,“ řekl Teddy tiše. „Co náš člověk bude dělat zítra, až odejde z úřadu?“

„Prchne ze země.“

„Měl odjet dřív.“

„Hodlá strávit měsíc v Karibiku, lízat si rány, ignorovat svět, uraženě se špulit a čekat, že někdo projeví zájem.“

„A paní Morganová?“

„Ta už zase hraje bridž v Delawaru.“

„Rozvádějí se?“

„Jestli má on dost rozumu, tak ano. Ale kdo ví.“

Teddy se opatrně napil čaje. „Jaké máme možnosti nátlaku, když Morgan cukne?“

„Myslím, že necukne. Předběžná jednání proběhla pěkně. Critz je zřejmě na naší straně. On teď chápe situaci mnohem přesněji než Morgan. Critz ví, že nebýt Backmanova skandálu, nikdy by se do Oválné pracovny nepodívali.“

„Ale přesto, jaké máme páky, když cukne?“

„Vlastně žádné. Je to idiot, ale je čistý.“

Zahnuli z Constitution Avenue na 18. ulici a za chvilku už vjížděli východní branou do Bílého domu. Že tmy se vynořili muži s kulomety a pak agenti tajné služby v černých baloňácích, kteří dodávku zastavili. Bylo proneseno několik kódových slov, chvilku chraptěly vysílačky a během několika minut už Teddyho vykládali z dodávky. Zběžná prohlídka jeho invalidního vozíku neodhalila nic než chromého a dobře zabaleného starce.

* * *

Artie, už bez heinekenu, ale opět bez klepání, strčil hlavu do dveří a ohlásil: „Maynard je tady.“

„Takže žije,“ podotkl prezident.

„Ano.“

„Tak ho přivezte.“

Hoby a náměstek jménem Priddy vešli za vozíkem do Oválné pracovny. Prezident a Critz své hosty přivítali a pokynuli jim směrem ke krbu, kde se obvykle sedávalo. Maynard se sice Bílému domu vyhýbal, ovšem Priddy tu prakticky bydlel a každé ráno podával prezidentovi hlášení o špionážních otázkách.

Když se usadili, Teddy se rozhlédl po místnosti, jako by hledal štěnice a odposlouchávací zařízení. Byl si prakticky jistý, že tu žádné nejsou; tohle skončilo s Watergate. Nixon nechal v Bílém domě natahat tolik drátů, že by to skoro stačilo na malé městečko, ale samozřejmě za to zaplatil. Teddy ovšem své vlastní napojení měl. Nad osou jeho vozíku, pár centimetrů pod sedadlem, byl dobře ukrytý výkonný magnetofon, který zachytí každý zvuk, který se tu v příštích třiceti minutách ozve.

Pokusil se na prezidenta Morgana usmát, ale spíš měl chuť říct něco jako: Vy jste nepochybně ten nejomezenější politik, s jakým jsem se kdy setkal. Jedině v Americe se takový pitomec jako vy může dostat až na samotný vrchol.

Prezident Morgan se usmál na Teddyho Maynarda, ale měl chuť říct něco jako: Měl jsem vás vyhodit už před lety. Vaše agentura dělá téhle zemi jednu ostudu za druhou.

Teddy: Šokovalo mě, že jste vyhrál jen v jediném státě, i když o sedmnáct hlasů.

Morgan: Vy byste nenašel teroristu, ani kdyby inzeroval na billboardech.

Teddy: Pěkně si zarybařte. Ulovíte ještě míň pstruhů než hlasů.

Morgan: Proč jste prostě neumřel, jak mi všichni slibovali?

Teddy: Prezidenti přicházejí a odcházejí, ale já neodcházím nikdy.

Morgan: To Critz vás chtěl ve funkci nechat. Poděkujte mu za svoje místo. Já bych vás byl vykopl dva týdny po své inauguraci.

Critz řekl nahlas: „Dá si někdo kávu?“

Teddy zavrtěl hlavou: „Ne,“ a Hoby a Priddy vzápětí odmítli také. A protože CIA kávu nechtěla, prezident Morgan řekl: „Ano, černou se dvěma cukry.“ Critz kývl na sekretářku, která čekala v pootevřených postranních dveřích.

Pak se zase obrátil ke shromážděným a upozornil: „Nemáme moc času.“

Teddy rychle začal: „Jsem tu kvůli Joelu Backmanovi.“

„Ano, proto jste tu,“ potvrdil prezident.

„Jak víte,“ Teddy prezidenta skoro ignoroval, „pan Backman šel do vězení, aniž řekl slovo. Stále ještě zná některá tajemství, která, upřímně řečeno, mohou ohrozit národní bezpečnost.“

„Nemůžete ho přece zabít,“ vyhrkl Critz.

„Na americké občany útočit nemůžeme, pane Critzi. To je protizákonné. Dáváme přednost tomu, aby to udělal někdo jiný.“

„Nerozumím,“ řekl prezident.

„Plán vypadá takto: Když udělíte panu Backmanovi milost a když on ji přijme, dokážeme ho během několika hodin dostat ven ze země. Musí se zavázat, že se po zbytek života bude skrývat. To by neměl být žádný problém, protože existuje několik lidí, kteří by ho rádi viděli mrtvého, a on to velmi dobře ví. Přesuneme ho do ciziny, pravděpodobně do Evropy, kde se nám bude snadněji hlídat. Bude mít novou identitu. Bude svobodný člověk a na Joela Backmana lidé časem zapomenou.“

„Ale to ještě není všechno,“ podotkl Critz.

„Ne. Počkáme, řekněme rok nebo dva, a pak necháme na správných místech uniknout informace. Najdou pana Backmana, zabijí ho, a až to udělají, my dostaneme odpověď na mnohé svoje otázky.“

Nastala dlouhá pauza, během níž se Teddy díval na Critze a pak na prezidenta. Když byl přesvědčen, že oba náležitě zmátl, pokračoval: „Je to velice jednoduchý plán, pánové. Jde o to, kdo ho zabije.“

„Takže vy to budete sledovat?“ ptal se Critz.

„Velmi pečlivě.“

„Kdo po něm jde?“ ptal se prezident.

Teddy rozpojil a zase složil své žilnaté ruce a trochu jako by sebou cukl a pak se podíval svrchu přes dlouhý nos jako učitel mluvící ke svým třeťáčkům. „Možná Rusové, Číňané, možná Izraelci. A možná ještě někdo jiný.“

Samozřejmě že ještě jiní, ale nikdo nečekal, že Teddy prozradí všechno, co ví. Nikdy to nedělal a nikdy taky neudělá, bez ohledu na to, kdo byl právě prezidentem, a bez ohledu na to, kolik času měl ještě strávit v Oválné pracovně. Tihle přicházeli a odcházeli, někteří na čtyři roky, někteří na osm. Někteří milovali špionáž, některé zajímaly jen poslední průzkumy veřejného mínění. Morgan byl v zahraniční politice obzvlášť neschopný, a teď, když mu zbývalo jen pár hodin vlády, mu Teddy rozhodně neměl v úmyslu prozradit víc, než bylo nezbytné k tomu, aby získal žádanou milost.

„Proč by Backman na něco takového přistupoval?“ ptal se Critz.

„Možná nepřistoupí,“ připustil Teddy. „Ale už šest let je zavřený na samotce. To znamená dvacet tři hodin denně v malé cele. Jedna hodina slunečního světla. Tři sprchy týdně. Špatné jídlo – zhubl údajně třicet kilo. Prý mu moc dobře není.“

Před dvěma měsíci, po tom strašném propadu, když Teddy Maynard vymyslel tenhle plán s prezidentskou milostí, zatáhl za pár ze svých mnoha nitek a Backmanovo věznění začalo být mnohem horší. Teplotu v jeho cele snížili o deset stupňů, takže celý poslední měsíc strašně kašlal. Jeho jídlo, které bylo přinejmenším bez chuti, ještě jednou mixovali a podávali studené. Záchod mu splachoval tak asi v polovině případů. Dozorci ho budili uprostřed noci. Zvláštní výsada, že si mohl občas zatelefonovat, byla výrazně omezena. Do právnické knihovny, kterou používal dvakrát týdně, najednou nesměl. Backman byl advokát a znal svá práva, a také vyhrožoval nejrůznějšími žalobami jak vůči vězení, tak vůči státu, žádnou ale ještě nepodal. Boj si už začínal vybírat daň. Vyžádal si prášky na spaní a prozac na nervy.

„Vy tedy chcete, abych omilostnil Joela Backmana, abyste mohli zařídit jeho zavraždění?“ zeptal se prezident.

„Ano,“ odpověděl Teddy bez obalu. „Ale nebudeme ho přímo zařizovat.“

„Ale dojde k tomu.“

„Ano.“

„A jeho smrt bude v zájmu národní bezpečnosti?“

„O tom jsem pevně přesvědčen.“

2

V IZOLOVANÉM KŘÍDLE FEDERÁLNÍHO NÁPRAVNÉHO zařízení v Rudley bylo čtyřicet cel, každá z nich velká tři a půl na tři a půl metru, bez oken, bez mříží, se zeleně natřenou betonovou podlahou, stěnami z tvárnic a těžkými kovovými dveřmi, ve kterých byla dole úzká štěrbina na tácy s jídlem a malá špehýrka, kudy mohli dovnitř občas nakouknout dozorci. Celé to křídlo bylo plné vládních donašečů, drogových informátorů, odpadlých mafiánů, bylo tu i pár špionů – vesměs šlo o muže, které bylo potřeba držet pod zámkem, protože by se našlo pěkných pár lidí, kteří by jim s velkou chutí podřezali krk. Většina ze čtyřiceti vězňů, kteří byli v Rudley v ochranné vazbě, si pobyt právě tady v křídle I vyžádala.

Joel Backman se pokoušel usnout, když se s rámusem otevřely dveře cely a dva dozorci rozsvítili světlo. „Chce vás ředitel,“ řekl jeden, ale nijak blíž to nevysvětlil. Mlčky jeli ve vězeňské dodávce po mrazivé oklahomské prérii, kolem jiných budov s méně střeženými zločinci, až zastavili před budovou ředitelství. Backmana, který celkem bez důvodu dostal na ruce pouta, hnali dovnitř, po dvojích schodech nahoru a pak dlouhou halou do velké kanceláře, kde se svítilo a zjevně se tam dělo něco důležitého. Zahlédl hodiny na stěně; bylo skoro jedenáct večer.

S ředitelem se nikdy předtím nesetkal, což nebylo nijak neobvyklé. Z mnoha dobrých důvodů se ředitel příliš neukazoval. Nemusel na svůj úřad kandidovat a nemusel ani motivovat svoje jednotky. S ním byli v kanceláři tři další muži v oblecích; všichni vypadali vážně a zřejmě si tu už nějakou dobu povídali. V kancelářích všech vládních institucí bylo sice přísně zakázáno kouřit, ale popelník byl přesto plný a u stropu se válela hustá oblaka dýmu.

Bez jakéhokoli představení řekl ředitel: „Sedněte si támhle, pane Backmane.“

„Těší mě,“ rozhlédl se Backman po ostatních mužích v místnosti. „Proč jsem tady?“

„To probereme.“

„Mohli byste mi prosím sundat ta pouta? Slibuju, že nikoho nezabiju.“

Ředitel štěkl na nejbližšího dozorce, který rychle našel klíč a Backmana osvobodil. Dozorce pak z místnosti odešel a zabouchl za sebou hlučně dveře k značné nelibosti ředitele, který byl velice nervózní člověk.

Ředitel pak ukázal na muže v oblecích. „Tohle je zvláštní agent Adair z FBI. To je pan Knabe z ministerstva spravedlnosti. A to je pan Sizemore, také z Washingtonu.“

Ani jeden z těch tří nevykročil směrem k Backmanovi, který ještě stál a vypadal naprosto ohromeně. Pokynul jim hlavou v nepříliš nadšeném pokusu o zdvořilost. Nikdo mu jeho snahu neoplatil.

„Posaďte se, prosím,“ řekl ředitel a Backman si konečně sedl. „Děkuji. Jak víte, pane Backmane, už brzo složí slib nový prezident. Prezident Morgan odchází. Teď právě je v Oválné pracovně a rozhoduje se, zda vám má udělit milost.“

Backman náhle dostal prudký záchvat kašle, vyvolaný jednak téměř arktickou teplotou v jeho cele a jednak šokem ze slova „milost“.

Pan Knabe z ministerstva spravedlnosti mu podal láhev vody. Backman si z ní několikrát lokl, až si polil bradu, a nakonec se mu podařilo kašel potlačit. „Milost?“ opakoval tiše.

„Úplnou milost, samozřejmě za určitých podmínek.“

„Ale proč?“

„Nevím proč, pane Backmane, a také není moje věc chápat, co se děje. Já to jen vyřizuji.“

Pan Sizemore, který byl představen jen jako „z Washingtonu“, ale bez další zátěže titulů nebo zaměstnání, řekl: „Něco za něco, pane Backmane. Oplátkou za udělení milosti musíte souhlasit s tím, že opustíte zemi, nikdy se sem nevrátíte a s novou identitou budete žít na místě, kde vás nikdo nenajde.“

Žádný problém, myslel si Backman. Nestál o to, aby ho někdo našel.

„Ale proč?“ zamumlal znova. Láhev s vodou, kterou držel v levé ruce, se viditelně třásla. Pan Sizemore z Washingtonu se díval, jak se třese, a pak si začal Joela Backmana pozorně prohlížet – od nakrátko ostříhaných šedých vlasů po ošuntělé laciné sportovní boty a černé erámí ponožky. Nemohl si nevybavit, jak tento muž vypadal v předchozím životě. Vzpomněl si i na titulní stranu jednoho časopisu. Byla na ní fotografie dokonale upraveného Joela Backmana v černém italském obleku, skvěle ušitém a vypracovaném, jak se dívá do objektivu a vypadá tak spokojeně sám se sebou, že to víc snad už ani nešlo. Vlasy měl delší a tmavší, hezkou tvář kulatější a bez vrásek, objemný pas vypovídal o mnoha pracovních obědech a čtyřhodinových večeřích. Miloval víno, ženy a sportovní auta. Měl soukromé tryskové letadlo, jachtu, horský srub ve Vailu a o tom všem rád vypravoval. Tučný titulek nad jeho hlavou se ptal: LOBBISTA – JE TOTO DRUHÝ NEJMOCNĚJŠÍ MUŽ VE WASHINGTONU?

Pan Sizemore měl ten časopis v aktovce spolu s tlustým spisem Joela Backmana. Pročetl ho během letu z Washingtonu do Tulsy.

Podle článku v časopisu měl lobbista tou dobou příjem přesahující 10 milionů dolarů ročně, ačkoli přesně to reportérovi prozradit nehodlal. Právnická firma, kterou založil, zaměstnávala dvě stě právníků; na washingtonské poměry byla malá, ale nepochybně nejvlivnější v politických kruzích. Byl to stroj na lobbování, ne místo, kde by se praktikovala skutečná advokacie. Spíš se to podobalo nevěstinci pro bohaté společnosti a cizí vlády.

Vysoko došel, hluboko padl, pomyslel si pan Sizemore při pohledu na třesoucí se láhev.

„Nerozumím,“ vypravil ze sebe Backman šeptem.

„A my nemáme čas něco vysvětlovat,“ odbyl ho pan Sizemore. „Muselo by se jednat rychle, pane Backmane. Bohužel nemáte kdy na dlouhé úvahy. Musíte se rozhodnout hned. Ano, nebo ne? Chcete zůstat tady, nebo žít pod jiným jménem na druhém konci světa?“

„Kde?“

„Kde, to ještě nevíme, ale to se vyřeší.“

„Budu v bezpečí?“

„Na tuhle otázku můžete odpovědět pouze vy sám, pane Backmane.“

Zatímco pan Backman uvažoval nad vlastní otázkou, roztřásl se ještě víc.

„Kdy odtud odejdu?“ zeptal se pomalu. Jeho hlas pozvolna nabýval na síle, ale každou minutou se mohl prudký záchvat kašle vrátit.

„Okamžitě,“ odpověděl pan Sizemore. Ten teď vzal schůzku pevně do svých rukou a ředitele, FBI i ministerstvo spravedlnosti odsunul do rolí diváků.

„Myslíte jako hned teď?“

„Do cely se už nevrátíte.“

„Kruci,“ řekl Backman a ostatní se proti své vůli museli usmát.

„U vaší cely čeká dozorce,“ dodal ředitel. „Přinese vám všechno, co budete chtít.“

„U mojí cely vždycky stojí nějaký dozorce,“ utrhl se Backman na ředitele. „A jestli je to ten sadistický parchant Sloan, tak mu vzkažte, ať vezme moje žiletky a podřeže si žíly.“

Všichni ztěžka polkli a čekali, až slova odletí klimatizací pryč. Místo toho ale prořízla zakouřený vzduch a zdálo se, že chvíli rachotí po místnosti.

Pan Sizemore si odkašlal, přenesl váhu z levé nohy na pravou a řekl: „V Oválné pracovně čekají jistí pánové, pane Backmane. Přijmete tu dohodu?“

„Prezident na mě čeká?“

„Dá se to tak říct.“

„Je mi něco dlužen. Já jsem ho tam dosadil.“

„Teď skutečně není vhodná chvíle na debatu o takových věcech,“ napomenul ho pan Sizemore klidně.

„To mi to teď oplácí?“

„Neznám prezidentovy myšlenky.“

„Tím předpokládáte, že je schopný myslet.“

„Dobře, zavolám jim a řeknu, že odpověď zní ne.“

„Počkat.“

Backman dopil láhev vody a požádal o další. Otřel si ústa rukávem a pak řekl: „Má to být program na ochranu svědků nebo tak něco?“

„To není žádný oficiální program, pane Backmane. Ale čas od času považujeme za nezbytné některé lidi ukrýt.“

„Jak často někoho z nich ztratíte?“

„Příliš často ne.“

„Příliš často ne? Takže mi nezaručíte, že budu v bezpečí.“

„Zaručit vám nemůžeme nic. Ale šance jsou slušné.“

Backman se podíval na ředitele a zeptal se: „Kolik let tu mám ještě být, Lestere?“

Lester sebou škubl a zprudka se zase soustředil na rozhovor. Nikdo mu neříkal Lestere; on sám to jméno nenáviděl a vyhýbal se mu. Jmenovka na jeho desce uváděla jeho jméno jako L. Howard Cass. „Čtrnáct let, a oslovujte mě pane řediteli.“

„No, řídíte to tady moc pěkně. Mnohem pravděpodobnější je, že budu za tři roky mrtvý. Kombinace podvýživy, podchlazení a zanedbané lékařské péče se o to bezpečně postará. Tady Lester nás tu drží pěkně zkrátka, pánové.“

„Můžeme pokračovat?“ řekl pan Sizemore.

„Samozřejmě že tu dohodu beru,“ odpověděl Backman. „Byl bych blázen, kdybych to neudělal.“

Konečně se rozhýbal i pan Knabe z ministerstva spravedlnosti. Otevřel aktovku a řekl: „Tady jsou papíry.“

„Pro koho pracujete?“ zeptal se Backman pana Sizemorea.

„Pro prezidenta Spojených států.“

„No, tak mu řekněte, že jsem ho nevolil, protože jsem tady byl zavřený. Ale kdybych tu možnost měl, tak jsem ho byl volil. A řekněte mu taky, že mu děkuju, ano?“

„Jistě.“

* * *

Hoby nalil další šálek zeleného čaje, tentokrát bez kofeinu, protože byla skoro půlnoc, a podal ho Teddymu, který seděl zabalený do pokrývky a sledoval dopravu za nimi. Jeli po Constitution Avenue ven z centra, už byli skoro na Rooseveltově mostě. Starý pán se napil a řekl: „Morgan je moc hloupý, než aby prodával milosti. Ale Critz mi dělá starosti.“

„Na ostrově Nevis je nový účet,“ podotkl Hoby. „Objevil se před dvěma týdny, otevřela si ho nějaká obskurní firma, kterou vlastní Floyd Dunlap.“

„A to je kdo?“

„Jeden z organizátorů Morganovy kampaně.“

„Proč na Nevisu?“

„To je teď právě oblíbené centrum offshorových operací.“

„A sledujeme ho?“

„Jako ostříži. Jakékoli převody by se měly odehrát během nejbližších osmačtyřiceti hodin.“

Teddy pokývl a podíval se doleva, kde bylo vidět kus Kennedyho centra. „Kde je Backman?“

„Odjíždí z vězení.“

Teddy se usmál a napil se čaje. Most přejeli mlčky, a když nechali Potomac za sebou, konečně řekl: „Kdo ho dostane?“

„Záleží na tom vlastně?“

„Ne, nezáleží. Ale bude docela zábavné sledovat ty závody.“

* * *

Joel Backman, oblečený v obnošené, ale naškrobené a vyžehlené vojenské uniformě, z níž byly odstraněny všechny nášivky a odznaky, v černých vyleštěných vojenských botách a těžké tmavě modré bundě s kapucí, kterou si utáhl těsně k hlavě, vyšel z Federálního nápravného zařízení v Rudley pět minut po půlnoci, o čtrnáct let dřív, než měl. Strávil tam v izolaci šest let, a při odchodu si nesl malou plátěnou tašku s několika knihami a fotografiemi. Neohlédl se.

Bylo mu padesát dva let, byl rozvedený, na mizině, zcela odcizený dvěma ze svých tří dětí a zcela zapomenutý všemi přáteli, které kdy měl. Ani jediný se neobtěžoval mu psát déle než první rok jeho věznění. Někdejší milenka, jedna z nesčetných sekretářek, které proháněl ve svých přepychových kancelářích, mu psala deset měsíců, dokud ve Washington Post neocitovali výsledek vyšetřování FBI – že totiž je nepravděpodobné, že by Joel Backman byl obral svou firmu a klienty o miliony, jak se zprvu povídalo. Kdo by si taky dopisoval se zavřeným zbankrotovaným právníkem? Takhle kdyby byl bohatý, to snad.

Jeho matka mu občas psala, ale bylo jí devadesát jedna let a žila v laciném pečovatelském ústavu poblíž Oaklandu, a on si při každém jejím dopise myslel, že je poslední. On jí psal jednou za týden, ale pochyboval o tom, že by byla schopná si sama cokoli přečíst, a skoro jistě věděl, že nikdo z personálu nemá ani čas, ani zájem jí číst. Vždycky psala: „Díky za dopis,“ ale nikdy se nezmínila o ničem, co psal. Při zvláštních příležitostech jí posílal blahopřání. V jednom dopise se přiznala, že nikdo jiný si nevzpomněl na její narozeniny.

Boty byly velice těžké. Jak se vlekl po chodníku, uvědomil si, že většinu z uplynulých šesti let strávil v ponožkách, bez bot. Je zvláštní, o čem člověk přemýšlí, když ho bez nejmenšího varování propustí. Kdy naposledy měl na sobě vysoké boty? A kdy už ty zatracené věci bude moci shodit?

Na okamžik se zastavil a podíval se na nebe. Každý den se směl hodinu procházet po malém kousku trávníku u stěny vězeňské budovy. Vždycky sám a vždycky pod dozorem, jako by se on, Joel Backman, který nikdy nevystřelil ve vzteku, mohl náhle rozzuřit a někoho zmrzačit. „Zahradu“ obklopovalo tři metry vysoké pletivo s ostnatým drátem na konci. Za plotem byl prázdný odvodňovací kanál a pak už jen nekonečná prérie beze stromů, která se nejspíš táhla až někam do Texasu.

Doprovázeli ho pan Sizemore a agent Adair. Vedli ho do tmavě zeleného terénního vozidla, které sice nebylo nijak označené, ale na dálku přímo řvalo „státní správa“. Joel nastoupil na zadní sedadlo, sám, a začal se modlit. Pevně zavřel oči, zaťal zuby a prosil Boha, ať motor naskočí, kola se pohnou, brána ať se otevře, papíry ať jsou postačující; prosím, prosím, Bože, žádné kruté žerty. Ať to není sen, prosím, Bože!

O dvacet minut později konečně promluvil Sizemore. „Máte hlad, pane Backmane?“

Pan Backman se přestal modlit a rozplakal se. Vozidlo jelo stále stejným tempem – věděl to, i když neotevřel oči. Ležel na zadním sedadle, bojoval se svými city a těžce prohrával.

„Ano,“ vypravil ze sebe. Posadil se a rozhlédl. Byli na mezistátní dálnici, kolem přelétla zelená tabule Exit Perry. Zastavili na parkovišti bufetu, ani ne půl kilometru od dálnice. V dálce viděli mohutné náklaďáky se řvoucími motory. Joel je chvilku sledoval a poslouchal. Znova se podíval nahoru a viděl půlměsíc.

„Spěcháme?“ zeptal se Sizemorea, když vcházeli do restaurace.

„Jedeme načas,“ zněla odpověď.

Sedli si ke stolu u předního okna tak, že Joel viděl ven. Objednal si topinku s máslem a ovoce, nic těžkého, protože se obával, že jeho zažívací trakt si příliš zvykl na tu šlichtu, kterou teď jedl. Konverzace vázla; oba zástupci vlády byli zvyklí říkat co nejméně a naprosto nebyli schopní běžného hovoru o ničem. Ostatně Joel ani nestál o to je poslouchat.

Snažil se neusmívat. Sizemore později ohlásil, že Backman tu a tam střelil pohledem ke dveřím a zřejmě i dával pozor na ostatní zákazníky. Nezdálo se, že by se bál; právě naopak. Jak minuty běžely a šok odezníval, zdálo se, že se rychle přizpůsobil a začal se chovat trochu živěji. Dal si dvě topinky s máslem a vypil čtyři šálky černé kávy.

Pár minut po čtvrté ráno vjeli do bran základny Fort Summit, což bylo v Texasu, poblíž Brinkley. Backmana odvedli do místní nemocnice, kde ho prohlédli dva lékaři. Až na rýmu a kašel a všeobecnou vyhublost nebyl v tak špatném stavu. Pak ho odvedli do hangáru, kde na něj čekal plukovník Gantner, který se okamžitě stal jeho nejlepším přítelem. Podle Gantnerových instrukcí a za jeho pečlivého dozoru se Joel převlékl do zelené armádní kombinézy, která měla nad pravou kapsou jméno HERZOG. „To jsem já?“ ptal se Joel při pohledu na jméno.

„Pro příštích osmačtyřicet hodin ano,“ kývl Gantner.

„A moje hodnost?“

„Major.“

„To není špatné.“

Někdy během téhle krátké instruktáže se pan Sizemore z Washingtonu a agent Adair vytratili a Joel Backman už je nikdy neviděl. S prvním zábleskem úsvitu nastoupil Joel zadními dveřmi do nákladního letadla C-130 a následoval Gantnera na horní palubu, do malé místnosti s palandami, kde se šest dalších vojáků připravovalo na dlouhý let.

„Vezměte si tohle lůžko,“ ukázal Gantner na jedno ze spodních.

„Můžu se zeptat, kam letíme?“ zašeptal Joel.

„Zeptat se můžete, ale já vám nemůžu odpovědět.“

„Jen mě to zajímalo.“

„Než přistaneme, dám vám instrukce.“

„A to bude kdy?“

„Asi za čtrnáct hodin.“

V kabině nebyla okna, takže Joela nic nerozptylovalo. Zalezl tedy na lůžko, přetáhl si přikrývku přes hlavu a pochrupoval dřív, než se letadlo vzneslo.

3

CRITZ PÁR HODIN SPAL A PAK ODJEL Z DOMOVA DÁVNO předtím, než začaly všechny ty zmatky kolem inaugurace. Krátce po svítání odvezl jeden z mnoha soukromých tryskáčů, patřících jeho novému zaměstnavateli, jeho i jeho manželku do Londýna. Měl tam strávit dva týdny a pak se vrátit do Washingtonu jako čerstvý lobbista, hrající velice starou hru. Strašně se mu ta představa nelíbila. Celé roky sledoval ty, kdo prohráli, jak přecházejí ulici a začínají novou kariéru, při které kroutí ruce za zády svých bývalých kolegů, prodávají svou duši každému, kdo má dost peněz, aby si koupil vliv, který nabízejí. Byla to hnusná práce. Politického života měl už plné zuby, jenže bohužel nic jiného neuměl.

Uspořádá pár přednášek, možná napíše knížku, bude se pár let držet v dohledu s nadějí, že si na něj někdo vzpomene. Critz ale věděl, jak rychle se ve Washingtonu zapomíná na někdejší mocné.

Prezident Morgan a ředitel Maynard se dohodli, že Backmanův případ budou čtyřiadvacet hodin držet pod pokličkou, dokud nebude po inauguraci. Morganovi to bylo jedno; bude tou dobou na Barbadosu. Critz se ale žádnou dohodou vázaný necítil, zvlášť dohodou s někým jako Teddy Maynard. Po dlouhé večeři se spoustou vína – v Londýně bylo tou dobou kolem druhé ráno – zavolal dopisovatele CBS v Bílém domě a pošeptal mu základní fakta o milosti pro Backmana. Přesně jak předpokládal, CBS pustila tu novinku do světa ve svých ranních „klepech“ a před osmou ráno už tou zprávou duněl celý Washington.

Joel Backman dostal na poslední chvíli úplnou a bezpodmínečnou milost!

O jeho propuštění se nevědělo nic bližšího. Když o něm slyšeli naposledy, byl pěkně čistě uklizený ve věznici s nejvyšší ostrahou v Oklahomě.

Ve znervóznělém městě se novinka o milosti pro Backmana vedrala do světla reflektorů a vytlačila odtud málem i nového prezidenta a jeho první den v úřadu.

* * *

Zkrachovalá právní firma Pratt & Bolling teď sídlila na Massachusetts Avenue, čtyři bloky na sever od Dupont Circle; nebylo to špatné místo, ale samozřejmě ani zdaleka tak špičkové jako dřívější sídlo na New York Avenue. Před několika lety, když firmu vedl Joel Backman – tehdy se jmenovala Backman, Pratt & Bolling –, trval na tom, že je potřeba platit nejvyšší nájem ve městě, aby mohl stát u velikých oken své veliké kanceláře v sedmém patře a dívat se z výšky na Bílý dům.

Teď Bílý dům vidět nebylo; nebyly tu ani žádné přepychové kanceláře s krásným výhledem; budova měla dvě patra, ne sedm. A firma se scvrkla z dvou set výborně placených právníků na třicet, kteří se museli hodně ohánět. První bankrot – v kanceláři se mu obvykle říkalo Backman I. – firmu zdecimoval, ale jako zázrakem se nikdo z jejích partnerů neocitl ve vězení. Backmana II. způsobily tři roky zuřivých vnitřních bojů a soudních procesů mezi přeživšími. Konkurenti firmy rádi říkali, že u Pratta & Bollinga se častěji soudili sami mezi sebou než s protivníky těch, kdo si je najali jako své právní zástupce.

Toho dne časně ráno ale konkurence mlčela. Joel Backman byl na svobodě. Lobbista byl volný. Vrátí se? Má namířeno zpátky do Washingtonu? Je to vůbec všechno pravda? Určitě ne.

Kim Bolling byl tou dobou zavřený v protialkoholní léčebně a přímo odtamtud ho na mnoho let pošlou do soukromého psychiatrického ústavu. Nesnesitelné napětí posledních šesti let ho zlomilo tak, že nebylo návratu. Nejnovější backmanovská noční můra tedy spadla do rozměrného klína Carla Pratta.

To Pratt vyslovil před dvaadvaceti lety to osudové „Ano“, když mu Backman navrhl sloučení jejich dvou menších firem. To Pratt šestnáct let dřel, aby zametl za Backmanem v době, kdy se firma rozpínala, honoráře rostly a etické hranice se stíraly tak, že už nikdo nevěděl, kde leží. Byl to Pratt, který se týden co týden přel se svým partnerem, ale který na druhou stranu také sklízel plody jejich obrovského úspěchu.

A byl to také Carl Pratt, kdo se už už stával předmětem federálního stíhání, těsně předtím, než Joel Backman hrdinsky vzal celý pád na sebe. Dohoda, která se vázala k Backmanovu přiznání, zbavovala viny ostatní partnery firmy, ale ukládala také desetimilionovou pokutu, která pak přímo vedla k prvnímu bankrotu – zvanému dnes Backman I.

Ale pořád lepší bankrot než vězení, připomínal si Pratt skoro denně. Ten den časně ráno se kolébal po své skromné kanceláři, mumlal si pro sebe a zoufale se snažil věřit, že ta zpráva prostě není pravdivá. Zastavil se u malého okna, zahleděl se na vedlejší šedivý cihlový dům a ptal se sám sebe, jak se to mohlo stát. Jak mohl zbankrotovaný bývalý právník a lobbista, zneuctěný a vyhozený z advokacie, přesvědčit toho neschopného prezidenta, aby mu na poslední chvíli udělil milost?

Když šel Joel Backman do vězení, byl patrně nejznámějším americkým „zločincem v kravatě“. Všichni ho chtěli vidět viset na šibenici.

Pratt si ovšem musel přiznat, že jestli někdo na světě dokáže takový zázrak provést, je to Joel Backman.

Pak Pratt chvíli telefonoval; zmobilizoval svou rozsáhlou síť washingtonských klepařů a vševědů. Starý přítel, který si nějak dokázal udržet své místo na ministerstvu za čtyř prezidentů, dvou z každé strany, nakonec potvrdil, že je to pravda.

„A kde je?“ ptal se Pratt naléhavě, jako by se Backman mohl každou minutou znova zjevit ve Washingtonu.

„To nikdo neví,“ zněla odpověď.

Pratt zamkl dveře a bojoval s nutkáním otevřít láhev vodky, kterou měl v kanceláři pro návštěvy. Bylo mu devětačtyřicet, když jeho partnera poslali do vězení na dvacet let bez možnosti odvolání, a často uvažoval, co bude dělat, až mu bude devětašedesát a Backman se dostane ven.

Teď měl Pratt pocit, že ho okradli o čtrnáct let.

* * *

V soudní síni byl takový nával, že soudce odložil začátek přelíčení o dvě hodiny, dokud se neudělá pořádek v nesčetných žádostech o místa a neroztřídí se podle důležitosti. Všechna významnější média v zemi se hlasitě dožadovala místa k sezení či k stání. Hlavouni z ministerstva spravedlnosti, z FBI, z Pentagonu, ze CIA, z Agentury pro národní bezpečnost, z Bílého domu i z Kapitolu naléhali, že musejí dostat místo, protože je v zájmu jejich agentury či organizace, aby mohli sledovat lynčování Joela Backmana. Když se obviněný konečně objevil v napjaté soudní síni, dav náhle znehybněl a jediný zvuk, který byl slyšet, vydával stenografický stroj, který si připravoval soudní zapisovatel.

Backmana dovedli na lavici obžalovaných, kde se kolem něj jeho malá armáda právníků shlukla tak těsně, jako by čekala, že se z davu na galerii začne střílet. Nebylo by to žádné překvapení, i když bezpečnostní opatření byla stejně přísná jako při prezidentské návštěvě. V první řadě přímo za stanovištěm obhajoby seděl Carl Pratt a asi tucet dalších partnerů, nebo spíš již zanedlouho bývalých partnerů pana Backmana. Ty prohledali nejdůkladněji, a z dobrých důvodů. Sice se v nich všechno vařilo nenávistí k tomu člověku, ale zároveň mu drželi palce. Kdyby se dojednaná dohoda o přiznání viny na poslední chvíli neuskutečnila pro nějakou neshodu nebo zádrhel, stali by se okamžitě znova kořistí a za nejbližším rohem by na ně čekaly nepříjemné soudní procesy.

Přinejmenším ale seděli v přední řadě a ne na lavici obžalovaných jako zločinci. Přinejmenším byli živí. Před osmi dny našli jednoho z nejznámějších partnerů firmy Jacyho Hubbarda na Arlingtonském národním hřbitově mrtvého údajně sebevražda, jenže tomu věřil málokdo. Hubbard byl bývalý senátor za Texas, který se po čtyřiadvaceti letech své funkce vzdal za jediným, i když veřejně nerozhlašovaným účelem – nabídnout svůj značný vliv tomu, kdo dá nejvíc. Samozřejmě že Joel Backman by si takhle velkou rybu nikdy nedal uniknout, takže on a zbytek firmy Backman, Pratt & Bolling najali Hubbarda za milion babek ročně, protože starý dobrý Jacy se dostal do Oválné pracovny, kdykoli si vzpomněl.

Hubbardova smrt přímo zázračně pomohla Joelovi Backmanovi ztotožnit se s vládním pohledem na věc. Nedorozumění, která zdržovala sjednání dohody o přiznání viny, se náhle rozplynula. Nejen že byl Backman ochoten přijmout dvacetiletý trest, on ho chtěl rychle. Nemohl se dočkat ochranné vazby!

Vládu toho dne zastupoval vysoce postavený žalobce z ministerstva spravedlnosti, a před tak velikým a prestižním publikem se nedokázal nepředvádět. Nemohl prostě použít jedno slovo tam, kde se dala říct i tři; na to ho sledovalo příliš mnoho lidí. Byl v centru pozornosti, což byl v jeho dlouhé nudné kariéře výjimečný moment, a sledoval ho celý národ. S krutou uhlazeností se pustil do čtení obžaloby, a rychle začalo být jasné, že nemá prakticky žádný herecký talent, naprosto žádný smysl pro drama, ačkoli se hodně snažil. Po osmi minutách otupujícího monologu se na něj soudce ospale podíval přes brýle na čtení a řekl: „Buďte tak laskav a zrychlete to, pane žalobce, a ztište trochu hlas.“

Obžaloba měla osmnáct bodů, od špionáže po velezradu. Když je žalobce všechny přečetl, byl Joel Backman očerněn tak důkladně, že patřil do stejné ligy jako Hitler. Jeho právník okamžitě připomenul soudu a všem přítomným, že nic z té žaloby nebylo ještě prokázáno, že to všechno byl pouze jednostranný a silně předpojatý pohled žaloby, to jest vlády. Vysvětlil, že jeho klient přiznává vinu jen ve čtyřech z osmnácti bodů – v nepovoleném vlastnictví vojenských dokumentů. Soudce pak přečetl obsáhlou dohodu a dvacet minut nebylo vyřčeno nic nového. Kreslíři v první řadě celou scénu horečně kreslili a jejich obrázky neměly s realitou skoro nic společného.

V zadní řadě, schovaný mezi cizími lidmi, seděl Neal Backman, Joelův nejstarší syn. Tou dobou byl ještě stále zaměstnán u firmy Backman, Pratt & Bolling, ale to se mělo změnit. Sledoval celý proces ve stavu šoku a nedokázal uvěřit, že jeho kdysi mocný otec přiznává svou vinu a že ho už brzo pohltí federální trestní systém.

Nakonec souzeného odvedli na lavici obžalovaných, kde vzhlédl tak hrdě, jak to jen šlo, a zadíval se na soudce. Zatímco mu do každého ucha šeptal jeden právník, prohlásil, že se cítí vinen ve čtyřech bodech obžaloby, a byl znovu odveden na své místo. Podařilo se mu vyhnout se očima všem pohledům.

Vynesení rozsudku bylo stanoveno na příští měsíc. Když Backmanovi nasadili pouta a odvedli ho, začalo být přítomným jasné, že nebude donucen odhalit svá tajemství, že bude skutečně na hodně dlouho uvězněn a jeho spiknutí mezitím vyblednou. Dav se zvolna rozešel. Reportéři měli jen polovinu materiálu, v který doufali. Hlavouni z agentur odešli beze slova – některé potěšilo, že jejich tajemství nebyla prozrazena, jiní zuřili, že se kryjí zločiny. Carl Pratt a ostatní těžce zkoušení partneři zamířili k nejbližšímu baru.

* * *

První reportér volal do kanceláře ještě před devátou ráno. Pratt už upozornil svou sekretářku, že takové telefonáty může čekat. Měla všem říkat, že je u soudu kvůli nějakému vleklému případu a že se v kanceláři neukáže možná několik měsíců. Za chvíli byly už telefonní linky zahlcené a to, co slibovalo být produktivním dnem, šlo ke všem čertům. Všichni právníci i ostatní zaměstnanci pustili z ruky všechno, co měli dělat, a nešeptali si o ničem jiném než o Backmanovi. Několik z nich se dívalo k hlavním dveřím, jako by očekávali, že se v nich zjeví duch a půjde po nich.

Pratt seděl sám za zamčenými dveřmi, popíjel Bloody Mary a díval se na kabelové televizi na zpravodajský kanál. Naštěstí na Filipínách unesli autobus s dánskými turisty, jinak by Joel Backman byl hlavní zpráva dne. I tak byl ale těsně druhý a na obrazovce se střídali nejrůznější experti, které vyvlekli z jejich kanceláří, napudrovali a nechali před kamerou blábolit o legendárních hříších onoho muže.

Bývalý šéf Pentagonu nazval milost „potenciální ranou pro naši národní bezpečnost“. Federální soudce na odpočinku, který vypadal snad i na víc než na svých devadesát a něco let, to označil – jak jinak – za „zneužití soudního řádu“. Čerstvý senátor z Vermontu připustil, že o Backmanově případu toho mnoho neví, ale přesto byl zjevně nadšen z toho, že je živě v celonárodních zprávách, a sliboval, že bude vyžadovat všechna možná prošetření. Nejmenovaný úředník Bílého domu prohlásil, že nový prezident je milostí „značně znepokojen“ a hodlá ji přezkoumat; neupřesnil však, k čemu to bude dobré.

A tak dál a tak dál. Pratt si namíchal další Bloody Mary.

Jeden „korespondent“ – korespondent, ne obyčejný reportér! – měl zřejmě pocit, že zpráva je málo krvavá, a tak vyhrabal podrobnosti o senátoru Jacym Hubbardovi, a Pratt sáhl po dálkovém ovládání. Zesílil zvuk právě ve chvíli, kdy se na obrazovce objevila velká fotografie Hubbardova obličeje. Bývalého senátora našli mrtvého s kulkou v hlavě týden předtím, než Backman přiznal vinu. Zpočátku se tomu říkalo sebevražda, ale později to začalo vypadat pochybně, ačkoli nikdy nebyl nikdo označen za podezřelého. Pistole neměla tovární značku a zřejmě byla ukradená. Hubbard sice lovil zvěř, ale pistole nepoužíval nikdy. Zbytky střelného prachu na pravé ruce vypadaly podezřele. Pitva objevila v jeho těle výrazné stopy alkoholu a barbiturátů. Alkohol se dal samozřejmě čekat, ale drogy Hubbarda nikdy nikdo užívat neviděl. Několik hodin před smrtí ho viděli v baru v Georgetownu s atraktivní mladou dámou, což bylo celkem typické.

Převažující teorie zněla, že dáma mu nasypala do pití tolik drogy, aby ho uspala, a pak ho předala profesionálním zabijákům. Ti ho odtáhli do odlehlé části Arlingtonského národního hřbitova a tam mu jednou ranou prostřelili hlavu. Jeho tělo spočinulo na hrobě jeho bratra, vyznamenaného hrdiny z Vietnamu. Hezký detail, jenže ti, kdo ho znali, tvrdili, že o své rodině skoro nemluvil, a mnozí z nich o nějakém mrtvém bratrovi nevěděli vůbec.

Nevyslovená teorie zněla, že Hubbarda zabili stejní lidé, kteří by si rádi vystřelili i na Joela Backmana. A Kim Bolling a Carl Pratt pak několik let platili slušné peníze za profesionální ochranku, protože se obávali, že na stejném seznamu jsou i jejich jména. Zřejmě ale nebyla. Detaily oné osudové smlouvy, která dostala Backmana do vězení a Hubbarda do hrobu, měli v rukou jen ti dva a Pratt časem svá přísná bezpečnostní opatření zmírnil, ačkoli rugera s sebou dodnes nosil všude.

* * *

Backman byl ale daleko a ta vzdálenost se každou minutou zvětšovala. Kupodivu také myslel na Jacyho Hubbarda a na lidi, kteří ho patrně zabili. Na přemýšlení měl času dost – čtrnáct hodin na rozkládacím lůžku v rachotícím nákladním letadle dost otupí smysly, přinejmenším normálnímu člověku. Ale pro čerstvě propuštěného vězně, který právě vyšel po šesti letech ze samotky, byl let poměrně podnětný.

Ať už Jacyho Hubbarda zabil kdokoli, určitě by značně stál o to zabít i Joela Backmana, a ten, jak se tak kodrcal ve výšce sedmi tisíc metrů, rozvažoval o některých závažných otázkách. Kdo lobboval za jeho omilostnění? Kde ho chtějí schovat? A kdo přesně to je, ti „oni“?

Byly to ale příjemné otázky. Ani ne před čtyřiadvaceti hodinami si kladl docela jiné: Chtějí mě umořit hlady? Nebo snad zimou? Přicházím v téhle krabici třikrát tři metry pomalu o rozum? Uvidím někdy svoje vnoučata? A chci je vůbec vidět?

Ty nové otázky se mu líbily víc, i když byly znepokojivé. Přinejmenším bude moci jít někde po ulici a dýchat čerstvý vzduch, cítit slunce, možná se zastavit v kavárně a upíjet silnou kávu.

Jednou měl klienta, bohatého dovozce kokainu, kterého chytili při zátahu Agentury pro potírání narkotik. Klient byl tak ceněný úlovek, že mu vyšetřovatelé nabídli nový život s novým jménem a novou tváří, když bude „zpívať“ proti Kolumbijcům. On to udělal a po plastické operaci se znovu vynořil na severu Chicaga, kde vedl malé knihkupectví. Joel se tam o mnoho let později zastavil a zjistil, že klient si dal narůst bradku, kouří dýmku a vypadá skoro myslitelsky a obyčejně. Měl novou manželku a tři nevlastní děti a Kolumbijci se nikdy ničeho nedopátrali.

Svět je veliký. Ukrýt se není tak těžké.

Joel zavřel oči, nehýbal se, naslouchal stejnoměrnému hučení čtyř motorů a snažil se sám sebe přesvědčit, že ať už má namířeno kamkoli, nebude tam žít jako člověk na útěku. Přizpůsobí se, přežije, nebude žít ve strachu.

O dvě lůžka dál bylo slyšet tichý hovor; dva vojáci se tam trumfovali historkami o dívkách, které měli. Vzpomněl si na Mo, udavače gangsterů, který obýval celu vedle Joelovy a který tak asi dvacet dva hodin denně byl jedinou lidskou bytostí, se kterou si mohl povídat. Neviděl ho, ale ventilací se slyšeli. Mo si nestěžoval, že by se mu stýskalo po rodině, po přátelích, po domově, pojidle, pití nebo slunci. Mo mluvil o jediném: o sexu. Vyprávěl dlouhé a složité historky o svých dobrodružstvích. Vyprávěl vtipy, některé z nich byly ty nejsprostší, jaké kdy Joel slyšel. Psal dokonce básně o dávných milenkách a orgiích a fantaziích.

Mo a jeho obrazotvornost Joelovi chybět nebudou.

Proti své vůli znova usnul.

Plukovník Gantner s ním třásl a hlasitě šeptal: „Majore Herzogu, majore Herzogu. Musíme si promluvit.“ Backman se vysoukal z lůžka a šel za plukovníkem temnou úzkou uličkou mezi palandami do jiné malé kabiny blíž ke kokpitu. „Sedněte si,“ ukázal Gantner. Nahrbili se nad malým kovovým stolkem.

Gantner držel v ruce desky. „Plán zní takto,“ začal. „Asi za hodinu přistaneme. Vám bude zle, tak zle, že na letišti bude čekat sanitka z nemocnice tady na základně. Italské úřady jako obvykle zběžně zkontrolují papíry a možná se na vás i podívají. Spíš ale ne. Budeme na americké vojenské základně a vojáci přilétají a odlétají každou chvíli. Mám pro vás pas. S Italy budu mluvit já, vás pak sanitka odveze do nemocnice.“

„S Italy?“

„Ano. Slyšel jste někdy o letecké základně Aviano?“

„Ne.“

„Ani jsem to nečekal. Je v amerických rukou od té doby, co jsme v roce 1945 vyhnali Němce. Je to v nejsevemější části Itálie, hned pod Alpami.“

„To zní hezky.“

„Není to špatné, ale je to vojenská základna.“

„Jak dlouho tam budu?“

„O tom nerozhoduji já. Můj úkol je dostat vás z tohohle letadla do tamní nemocnice. Pak už vás převezme někdo jiný. Pro všechny případy se podívejte na tenhle životopis majora Herzoga.“

Joel si několik minut četl smyšlenou minulost majora Herzoga a učil se znát podrobnosti padělaného pasu.

„A nezapomeňte, jste nemocný a pod sedativy,“ řekl Gantner. „Prostě předstírejte, že jste v kómatu.“

„V tom jsem byl šest let.“

„Chtěl byste kávu?“

„Kolik hodin je tam, co letíme?“

Gantner se podíval na hodinky a chvilku počítal. „Měli bychom přistát kolem jedné ráno.“

„Kávu bych si dal moc rád.“

Gantner mu podal papírový kelímek a termosku a zmizel.

Po dvou šálcích Joel slyšel, jak motory ubírají na výkonu. Vrátil se na své lůžko a pokusil se zavřít oči.

Hned jak C-130 dorolovalo po dráze a zastavilo, zacouvala k jeho zadním dveřím sanitka amerického letectva. Vojáci se vykolébali ven, většinou ještě v polospánku. Nosítka s majorem Herzogem se spustila ze dveří a byla opatrně naložena do sanitky. Nejbližší italský úředník seděl v americkém vojenském džípu, bez nadšení sledoval celou akci a snažil se moc nepromrznout. Sanitka bez zvláštního spěchu vyjela a o pět minut později už major Herzog vjel do malé nemocnice základny a uložili ho v nevelkém pokojíku v prvním patře, kde jeho dveře střežili dva vojenští policisté.

4

BACKMAN MĚL ŠTĚSTÍ – AČKOLI TO NEMOHL VĚDĚT A BYLO by mu to také jedno, že prezident Morgan na poslední chvíli omilostnil také stárnoucího miliardáře, který unikl vězení tak, že utekl ze země. Miliardáře, imigranta z nějakého slovanského státu, který si, když měl před mnoha desetiletími při svém příjezdu do Spojených států možnost změnit si jméno, vybral titul vévoda Mongo. Vévoda věnoval na Morganovu prezidentskou kampaň hromady peněz. Když se provalilo, že po celý svůj život šidil stát na daních, přišlo se také na to, že strávil několik nocí v Lincolnově ložnici, kde nad přátelskou skleničkou na dobrou noc rozebírali s prezidentem hrozící obvinění. Podle třetí osoby, která byla při těch skleničkách přítomná, totiž mladé děvky, která tou dobou plnila funkci vévodovy páté manželky, slíbil prezident, že u finančního úřadu zasáhne a honicí psy odvolá. Jenže se to nestalo. Obvinění mělo osmatřicet stránek a ještě než stačilo vyjet z tiskárny, miliardář, už bez manželky číslo pět, se usadil v Uruguayi a dělal na sever dlouhý nos z paláce, v němž žil s budoucí manželkou číslo šest.

Teď se chtěl vrátit domů, aby mohl důstojně zemřít jako pravý vlastenec a být pochován na své farmě u Lexingtonu v Kentucky, poblíž svých milovaných plnokrevníků. Dohodu uzavřel Critz a jen pár minut po podpisu milosti pro Backmana poskytl prezident Morgan úplné rozhřešení také vévodovi Mongovi.

Trvalo den, než se toho dopátraly noviny – Bílý dům z pochopitelných důvodů tyto milosti nezveřejňoval –, a tisk šílel. Člověk, který za dvacet let okradl federální vládu o 600 milionů, zločinec, kterého by měli na doživotí zavřít, a on teď přiletí domů ve svém obrovském tryskáči a stráví poslední dny svého života v neslušném přepychu. Backmanův příběh byl sice senzační, ale teď mu přibyla vážná konkurence nejen ze strany unesených dánských turistů, ale i od největšího daňového podvodníka v zemi.

Ještě pořád se ale o tom hodně mluvilo. Většina hlavních deníků na východním pobřeží měla obrázek „lobbisty“ někde na přední straně. Většinou přinášely dlouhé články o skandálu, o přiznání viny a teď o omilostnění.

Carl Pratt si to všechno četl on-line ve veliké neuklizené kanceláři, kterou měl nad garáží v severozápadním Washingtonu. Používal to místo jako skrýš, prostor, kam se mohl uchýlit, když v jeho firmě zuřily bitvy, kam se mohl schovat před partnery, které neměl rád. Mohl tam pít a každému to bylo jedno. Mohl házet věcmi, vynadat zdem, mohl si dělat, co sakra sám chtěl; tohle bylo jeho útočiště.

Backmanův spis měl ve velké lepenkové krabici a tu schovával ve skříni. Teď ale stála na stole a Pratt ji hodlal po mnoha letech znovu probrat. Schovával si všechno – články v novinách, fotografie, vnitropodnikové zprávy, citlivé poznámky, které si dělal, kopie obvinění, pitevní zprávu Jacyho Hubbarda.

To ale byla nešťastná historie!

* * *

V lednu 1996 tři mladí počítačoví experti z Pákistánu učinili ohromující objev. V dusném přeplněném bytě v nejvyšším patře činžáku na předměstí Karáčí propojili ti tři dohromady sérii počítačů Hewlett-Packard, které pomocí vládního grantu nakoupili on-line. Jejich nový „superpočítač“ byl pak propojen s výkonným vojenským satelitním telefonem, který rovněž poskytla vláda. Celá operace byla tajná a financovala ji armáda, ovšem mimo veškeré oficiální záznamy. Cíl byl prostý: objevit nový indický špionážní satelit, vznášející se čtyři sta padesát kilometrů nad Pákistánem, a pak se do něj pokusit proniknout.

Pokud by se jim úspěšně podařilo satelit napíchnout, doufali, že by mohli monitorovat i to, co družice sleduje. Ještě ctižádostivější sen byl, pokusit se tyto údaje manipulovat.

Ukradené špionážní údaje byly zpočátku vzrušující, ale pak se ukázalo, že jsou prakticky k ničemu. Nové indické „oči“ dělaly prakticky totéž, co už léta provozovaly ty staré – pořizovaly tisíce fotografií stejných vojenských zařízení. Obě země by si mohly svoje obrázky vyměnit a nedozvěděly by se nic nového.

Ale náhodou objevili jiný satelit, a pak další a další. Nebyly ani pákistánské, ani indické a neměly vůbec být tam, kde se našly – každý letěl asi čtyři sta padesát kilometrů nad zemí, pohyboval se k severoseverovýchodu stálou rychlostí sto osmdesát kilometrů za hodinu a mezi sebou si udržovaly stálou vzdálenost šest set kilometrů. Během deseti dnů krajně rozčilení hackeři monitorovali pohyb nejméně šesti různých satelitů, které zjevně patřily k témuž systému, jak se pomalu blíží od Arabského poloostrova, přeletí po nebi nad Afghánistánem a Pákistánem a pak zamíří nad západní Čínu.

Nikomu to neřekli, ale podařilo se jim získat od armády ještě výkonnější satelitní telefon pod záminkou, že je potřeba pro dokončení prací na sledování indické špionáže. Po měsíci metodického monitorování čtyřiadvacet hodin denně dali dohromady celosvětovou síť devíti identických satelitů, navzájem propojených a pečlivě konstruovaných tak, aby byly neviditelné pro všechny kromě lidí, kteří je vypustili.

Svému objevu dali krycí jméno Neptun.

Tři mladí počítačoví géniové studovali ve Spojených státech. Jejich vedoucí se jmenoval Safí Mirza, byl absolventem Stanfordské univerzity, na téže škole krátce pracoval jako asistent a pak byl chvíli zaměstnán i u Breedin Corp., nevládní americké společnosti pracující pro ministerstvo obrany a specializující se na satelitní systémy. Fazal Šaríf vystudoval informatiku na technice v Georgii.

Třetím a nejmladším členem skupiny byl Farúk Chan, a právě Farúk nakonec napsal software, který pronikl do prvního satelitu Neptun. Jakmile se Farúk do satelitu dostal, začal z něj stahovat špionážní údaje tak citlivé, že on, Fazal i Safí okamžitě pochopili, že vstoupili na území nikoho. Byly tu jasné barevné obrázky teroristických výcvikových táborů v Afghánistánu a vládních limuzín v Pekingu. Neptun dokázal vyslechnout, jak spolu klábosí čínští piloti ve výšce šesti tisíc metrů, a sledovat podezřelý rybářský člun přistávající v Jemenu. Neptun sledoval obrněné vozidlo, patrně Castrovo, ulicemi Havany. A na živém videozáznamu, který ty tři šokoval, bylo jasně vidět samotného Arafata, jak vchází do malé uličky na svém sídle v Gaze, zapaluje si cigaretu a pak močí.

Ani jeden z těch tří dva dny nespal, jen nahlíželi do nitra satelitů, když přelétaly přes Pákistán. Software byl anglicky, a vzhledem k tomu, že se Neptun soustřeďoval na Střední východ, Asii a Čínu, dalo se snadno předpokládat, že satelity patří Spojeným státům, další méně pravděpodobné možnosti byly Británie a Izrael. Možná to je společné americko-izraelské tajemství.

Po dvou dnech odposlouchávání prchli z bytu a přenesli svou malou laboratoř na farmu svého kamaráda patnáct kilometrů od Karáčí. Sám ten objev byl dostatečně vzrušující, ale oni, a především Safí, chtěli postoupit ještě o krok dál. Byl si skoro jistý, že by dokázal systémem manipulovat.

Jeho prvním úspěchem bylo, že sledoval Fazala Šarífa, jak čte noviny. Aby neprozradili místo, kde se skrývají, odjel Fazal autobusem do centra Karáčí, na sobě zelenou čepici a sluneční brýle, u stánku si koupil noviny a sedl si na lavičku v parku poblíž jisté křižovatky. Farúk vysílal příkazy pomocí urychleného satelitního telefonu a satelit Neptun Fazala našel, zvětšil obraz natolik, že přečetl titulek jeho novin, a to celé přenesl na farmu, kde to druzí dva sledovali v němém úžasu.

Elektrooptické přenosové cesty k zemi měly nejvyšší rozlišení, jakého v té době byla technika schopná; dokázaly se zaměřit na plochu něco málo přes metr čtvereční, což se vyrovnalo těm nejostřejším obrazům vysílaným americkými vojenskými průzkumnými satelity a bylo to dvakrát ostřejší než nejlepší evropské a americké komerční satelity.

T^dny a měsíce ti tři neúnavně a téměř na koleně psali software pro svůj objev. Většinu z toho, co napsali, zase vyhodili, ale když vyladili úspěšnější ze svých programů, žasli stále víc nad tím, co Neptun dokáže.

Osmnáct měsíců od chvíle, kdy Neptun prvně objevili, měli ti tři na čtyřech dvougigabytových discích softwarový program, který nejen že urychloval tempo, jímž Neptun komunikoval se svými nesčetnými kontakty na zemi, ale umožňoval mu také zablokovat mnohé navigační, komunikační a špionážní satelity, obíhající kolem Země. Nenapadlo je žádné lepší kódové jméno, a tak svůj program nazvali BLOK.

Ačkoli systém, jemuž říkali Neptun, patřil někomu jinému, tři spiklenci ho dokázali ovládat, důkladně jím manipulovat, dokonce ho i vyřadit z provozu. Nastaly těžké spory. Safího a Fazala popadla hrabivost a chtěli BLOK prodat tomu, kdo dá nejvíc. Farúk viděl v jejich výtvoru jen zdroj potíží. Chtěl ho předat pákistánské armádě a nad celou záležitostí si umýt ruce.

V září 1998 Safí a Fazal odcestovali do Washingtonu a strávili nepříjemný měsíc tím, že se snažili pomocí pákistánských kontaktů proniknout do vojenských kruhů. Pak jim jeden přítel řekl o Joelu Backmanovi, muži, který dokáže otevřít jakékoli dveře ve Washingtonu.

Jenže dostat se do jeho dveří nebylo snadné. Lobbista byl velmi významný muž s důležitými klienty a hodně významných lidí se dožadovalo malého kousku jeho času. Jeho paušální honorář za hodinovou konzultaci s novým klientem byl 5000 dolarů, a to jen pro ty šťastlivce, na které velký muž pohlédl příznivým okem. Safí si od strýce v Chicagu vypůjčil 2000 dolarů a slíbil, že panu Backmanovi doplatí zbytek do devadesáti dnů. Dokumenty později u soudu prokázaly, že jejich první schůzka se odehrála 24. října 1998 v kanceláři firmy Backman, Pratt & Bolling. Schůzka měla posléze zničit životy všem, kdo se jí účastnili.

Backman zpočátku hleděl na BLOK a jeho neuvěřitelné schopnosti skepticky. Nebo možná okamžitě pochopil, jaké nabízí možnosti, a rozhodl se hrát se svými novými klienty úskočnou hru. Safí a Fazal snili o tom, že prodají BLOK Pentagonu za obrovskou částku, ať pan Backman posoudí, kolik by jejich výrobek mohl vynést. A jestli by někdo ve Washingtonu dokázal za BLOK získat obrovskou částku, byl to rozhodně Joel Backman.

Velmi brzo přizval k celé věci Jacyho Hubbarda, svého milionového tlampače, který dosud hrál jednou týdně golf s prezidentem a flámoval s nejmocnějšími muži z Kapitolu. Byl to barvitý, teatrální, bojovný, třikrát rozvedený muž s vášní pro dobrou whisky – zvlášť takovou, kterou platili lobbisté. Politicky přežil jen proto, že o něm bylo známo, že vedl nejšpinavější volební kampaň v historii Senátu, a to rozhodně nebylo nic snadného. Vědělo se o něm, že je antisemita, a během své kariéry navázal velmi těsné vztahy se saúdskou panovnickou rodinou. Velmi těsné. Při jednom z mnoha senátních vyšetřování pro porušení etiky vyšlo najevo, že dostal na svou volební kampaň příspěvek milionu dolarů od jistého prince, s nímž čirou náhodou lyžoval v Rakousku.

Hubbard a Backman se zpočátku přeli, jak nejlépe BLOK prodat. Hubbard ho chtěl nabídnout Saúdům, kteří jak byl přesvědčen, by za něj dali miliardu dolarů. Backman zastával poněkud provinciální názor, že něco tak nebezpečného by mělo zůstat doma. Hubbard byl přesvědčen, že dokáže se Saúdy vyjednat smlouvu, v níž se zavážou, že BLOK nikdy nepoužijí proti Spojeným státům, svému oficiálnímu spojenci. Backman měl strach z Izraelců – z jejich mocných přátel ve Spojených státech, z jejich armády a především z jejich špionážních služeb.

V té době Backman, Pratt & Bolling zastupovali mnoho zahraničních společností a vlád. Dalo by se vlastně říct, že jejich firma představovala „zázračnou“ adresu pro každého, kdo stál o nějaký bezprostřední vliv ve Washingtonu. Zaplať jejich děsivé honoráře a dostaneš se, kam chceš. Nekonečný seznam klientů zahrnoval japonské ocelářské společnosti, jihokorejskou vládu, Saúdy, většinu konspirujících karibských bank, současný režim v Panamě, bolivijské zemědělské družstvo, které nepěstovalo nic než kokain, a tak dále. Bylo tu mnoho legitimních klientů, ale i mnoho takových, kteří nebyli tak docela čistí.

Pověsti o BLOKu se pomalu šířily kanceláří. Mohl z toho koukat největší honorář, jaký firma zatím dostala, a že některé byly hodně šokující. Jak ubíhaly týdny, i ostatní partneři přicházeli s nejrůznějšími scénáři pro prodej BLOKu. Na vlastenectví se pomalu zapomínalo – ve hře bylo prostě příliš mnoho peněz! Firma zastupovala holandskou společnost, která vyráběla elektroniku pro čínská vojenská letadla, a s takovým kontaktem by se jistě dala uzavřít lukrativní smlouva s čínskou vládou. Jihokorejci by mohli klidněji spát, kdyby věděli, co přesně se děje na severu. Syřané by dali svůj národní poklad za to, aby byli schopni neutralizovat komunikaci izraelské armádě. Jistý drogový kartel by zaplatil miliardy za schopnost sledovat akce amerického Úřadu pro potírání narkotik.

Každým dnem Joel Backman a jeho parta chamtivých právníků víc a víc bohatli. V největších kancelářích firmy se nemluvilo skoro o ničem jiném.

* * *

Doktor se choval dost úsečně a zdálo se, že na svého nového pacienta nemá mnoho času. Byla to koneckonců vojenská nemocnice. Téměř beze slova zkontroloval puls, srdce, plíce, krevní tlak, reflexy a tak dále, a pak z ničeho nic prohlásil: „Myslím, že jste dehydrovaný.“

„Jak to?“ zeptal se Backman.

„To se při dlouhých letech stává. Dáme vám kapačku. Za čtyřiadvacet hodin budete v pořádku.“

„Myslíte infuzi?“

„Přesně tak.“

„Žádné infuze.“

„Prosím?“

„Slyšel jste dobře. Žádné jehly.“

„Odebírali jsme vám přece krev?“

„Ano, to šla krev ven, a ne něco dovnitř. Zapomeňte na to, doktore. Žádná infuze nebude.“

„Ale jste dehydrovaný.“

„Já se tak necítím.“

„Já jsem tady doktor, a já říkám, že jste dehydrovaný.“

„Tak mi dejte sklenici vody.“

Za půl hodiny přišla sestra s širokým úsměvem a hrstí léků. Joel odmítl prášky na spaní, a když před ním zamávala injekční stříkačkou, zeptal se: „Co to je?“

„Ryax.“

„Co je sakra Ryax?“

„Uvolňuje to svaly.“

„Víte vy co? Moje svaly jsou shodou okolností teď právě úplně uvolněné. Nestěžoval jsem si na neuvolněné svaly. Nediagnostikovali mi neuvolněné svaly. Nikdo se mě neptal, jestli mám uvolněné svaly. Takže si vezměte ten svůj Ryax, píchněte si ho sama do zadnice a budeme oba uvolnění a spokojenější.“

Skoro upustila stříkačku. Po dlouhé trapné pauze, v níž sestra nebyla mocna slova, se jí podařilo vykoktat: „Já se zeptám doktora.“

„To se zeptejte. Nebo mě ještě napadlo, co kdybyste ho rovnou bodla do toho jeho obtloustlého zadku? Jestli se tu někdo potřebuje uvolnit, je to on.“ Ale to už byla venku z místnosti.

Na druhém konci základny jistý seržant McAuliffe ťukal do klávesnice zprávu pro Pentagon. Odtamtud ji skoro okamžitě poslali do Langley, kde si ji přečetla Julia Javierová, veteránka, kterou ředitel Maynard určil, aby osobně řídila Backmanův případ. Ani ne deset minut po příhodě s Ryaxem se paní Javierová podívala na obrazovku svého monitoru, ulevila si: „Sakra!“ a pak se vydala nahoru.

Teddy Maynard jako obvykle seděl u dlouhého stolu, zabalený v dece, a pročítal jednu z nesčetných souhrnných zpráv, které mu každou hodinu chodily na stůl.

Paní Javierová řekla: „Přišla zpráva z Aviana. Náš člověk odmítá veškeré léky. Odmítá infuzi. Odmítá prášky.“

„Nemůžou mu dát něco do jídla?“ zeptal se tiše Teddy.

„Nejí.“

„Co říká?“

„Že je mu špatně od žaludku.“

„Je to možné?“

„Těžko říct. Na záchodě moc času netráví.“

„Tekutiny přijímá?“

„Donesli mu sklenici vody, ale odmítl ji. Trval na vodě v láhvi. Když mu ji dali, dobře si prohlédl uzávěr, jestli není porušený.“

Teddy odsunul zprávu stranou a promnul si oči. První plán byl Backmana nadopovat sedativy v nemocnici, ať už kapačkou nebo normální injekcí, zbavit ho vědomí, držet ho pod drogami dva dňy a pak ho pomalu probrat určitou lahůdkovou směsí moderních narkotik. Po několika dnech v polovědomí by začali používat sodium pentothal, drogu pravdy, která v kombinaci se zkušenými vyšetřovateli vždycky přinese žádané výsledky.

První plán byl snadný a spolehlivý. Provedení toho druhého potrvá měsíce a úspěch zdaleka není zaručen.

„Má nějaké velké tajemství, co?“ podotkl Teddy.

„To určitě.“

„Ale to jsme věděli, že?“

„To jsme věděli.“

5

DVĚ ZE TŘÍ DĚTÍ JOELA BACKMANA HO OPUSTILY JEŠTĚ dřív, než se strhl skandál. Neal, nejstarší z nich, psal otci nejméně dvakrát do měsíce, ačkoli na počátku trestu se mu ty dopisy tvořily dost těžko.

Neal byl pětadvacetiletý nováček v Backmanově firmě, když šel jeho otec do vězení. Ačkoli o BLOKu a Neptunu nevěděl skoro nic, FBI ho i tak zmáčkla a nakonec ho federální prokuratura i obvinila.

Joelovo nečekané rozhodnutí přiznat vinu inspirovalo z valné části to, co se stalo s Jacym Hubbardem, ale také hrubé zacházení úřadů s jeho synem. Součástí dohody bylo, že všechna obvinění proti jeho synovi budou stažena. Když za jeho otcem zapadly na dvacet let dveře vězení, Neal dostal okamžitou výpověď od Carla Pratta a z kanceláře ho vyvedla ozbrojená ochranka. Jméno Backman bylo prokletí a nikde kolem Washingtonu ho nikdo nezaměstnal. Kamarád z právnické fakulty měl strýce, který byl soudce na odpočinku, a po několika telefonátech Neal skončil v malém městečku Culpeperu ve státě Virginie v pětičlenné právní firmě a byl za tu možnost vděčný.

Toužil po anonymitě. Uvažoval o tom, že by si změnil jméno. Odmítal se bavit o svém otci. Dělal kancelářskou práci, psal poslední vůle a darovací smlouvy a spokojeně zapadl do rutiny maloměstského života. Nakonec se seznámil s místní dívkou, oženil se s ní a rychle se jim narodila dcera, Joelovo druhé vnouče – a jediné, jehož fotografii měl.

Neal četl o otcově propuštění v Post. Dlouze to probral se svou manželkou a krátce i s partnery ve své firmě. Ta událost možná ve Washingtonu působila zemětřesení, ale do Culpeperu otřesy nedolehly. Nikdo to zjevně nevěděl, ani se o to nestaral. Tady nebyl lobbistův syn; byl prostě Neal Backman, jeden z mnoha právníků v malém jižanském městě.

Po jednom slyšení si ho soudce vzal stranou a zeptal se ho: „Kdepak schovali vašeho otce?“

Neal mu na to uctivě odpověděl: „O tomhle tématu nerad mluvím, Vaše Ctihodnosti.“ A tím rozhovor skončil.

Navenek se v Culpeperu nic nezměnilo. Neal pokračoval ve své práci, jako by tu milost dostal člověk, kterého neznal. Čekal na telefonát; dříve či později se jeho otec ozve.

* * *

Po opakovaných žádostech uspořádala vrchní sestra sbírku a vybrala skoro tři dolary v drobných. Ty pak donesli pacientovi, stále ještě zvanému major Herzog, kterému bylo čím dál hůř, nepochybně hlady. Major Herzog si peníze vzal a okamžitě s nimi vyrazil k prodejnímu automatu, který našel v prvním patře. Koupil si tam tři malé balíčky kukuřičných chipsů a dvě plechovky Dr. Peppera. Všechno to spořádal a vypil za pár minut, a za necelou hodinu už seděl na toaletě s příšerným průjmem.

Přinejmenším ale už neměl takový hlad, a přitom nebyl zdrogovaný a nevykládal věci, které by říkat neměl.

Technicky vzato byl svobodný člověk, omilostněný a tak, ve skutečnosti ale byl stále ještě zavřený v zařízení vlastněném americkou vládou a žil v pokoji, který nebyl o mnoho větší než jeho cela v Rudley. Jídlo tam bylo strašné, ale přinejmenším ho mohl jíst bez obav, že je v něm sedativum. Teď, žil o kukuřičných chipsech a limonádách. Sestry se chovaly jen o málo přátelštěji než strážní, kteří ho trápili. Doktoři ho chtěli nadopovat podle rozkazu shora, tím si byl jistý. Někde poblíž je tu jistě malá mučíma, kde se po něm chtěli vrhnout, jen co by drogy zabraly.

Toužil se dostat ven, na čerstvý vzduch, na sluníčko, toužil po spoustě jídla, po nějakém tom lidském kontaktu s někým, kdo na sobě nemá uniformu. Po dvou dlouhých dnech se mu to splnilo.

Třetí den se v jeho pokoji objevil mladík s kamenným výrazem a docela přátelsky se představil: „Dobrý den, Backmane, jdu vám říct, co a jak. Jmenuju se Stennett.“

Hodil nějaké desky na Joelovy nohy schované pod pokrývkou, hned vedle starých časopisů, které si Joel četl už potřetí. Backman složku otevřel. „Marco Lazzeri?“

„To jste vy, kamaráde, plnokrevný Ital. Tadyhle máte rodný list a občanský průkaz. Naučte se všechny ty informace co nejdřív nazpaměť.“

„Nazpaměť? Vždyť to nedokážu ani přečíst.“

„Tak se učte. Odjíždíme asi za tři hodiny. Vezmeme vás do městečka kousek odtud, kde se setkáte se svým novým nejlepším přítelem, který vás bude pár dnů držet za ručičku.“

„Pár dnů?“

„Možná měsíc, podle toho, jak rychle se adaptujete.“

Joel odložil složku a zadíval se na Stennetta: „Pro koho pracujete?“

„Kdybych vám to řekl, musel bych vás pak zabít.“

„Ohromná legrace. Pro CIA?“

„Pro USA, víc vám říct nemůžu a víc taky nepotřebujete vědět.“

Joel se podíval na okno s kovovým rámem a se zámkem a poznamenal: „V té složce není cestovní pas.“

„To bude tím, že vy nikam nepojedete, Marco. Budete žít velice poklidně. Vaši sousedi si budou myslet, že jste se narodil v Miláně, ale vyrůstal jste v Kanadě – nijak dobře se italsky nenaučíte, ale tím se to vysvětlí. Kdyby se vám náhodou zachtělo cestovat, mohlo by to pro vás mít moc nebezpečné následky.“

„Nebezpečné?“

„Ale jděte, Marco. Nehrajte si se mnou na schovávanou. Na tomhle světě žije pár dost nepříjemných lidí, co by vás strašně rádi našli. Dělejte, co vám řekneme, a nenajdou vás.“

„Neumím ani slovo italsky.“

„Ale umíte: pizza, špagety, caffě latte, bravo, opera, marama mia. Však to pochytíte. Čím dřív a čím líp se budete učit, tím víc budete v bezpečí. Dostanete učitele.“

„Nemám ani vindru.“

„Říká se to. Přinejmenším nic nenašli, že?“ Vytáhl z kapsy několik bankovek a vložil je do složky. „Co jste byl zavřený, Italové zahodili liry a přijali euro. Tady máte sto eur. Jedno euro je přibližně dolar. Za hodinu se vrátím s oblečením. Ve složce máte malý slovníček, vašich prvních dvěstě italských slov. Doporučuju vám se do nich pustit.“

Za hodinu se Stennett vrátil s košilí, kalhotami, bundou, botami a ponožkami – všechno to bylo italské zboží. „Buon giomo,“ řekl.

„Vám taky,“ kývl Backman.

„Jak se řekne auto?“

„Macchina.“

„Dobře, Marco. Čeká na nás macchina.“

Za volantem malého, tuctového fiata seděl jiný mlčenlivý pán. Joel se nasoukal na zadní sedadlo s plátěným vakem, který obsahoval vše, co na světě měl. Stennett si sedl dopředu. Vzduch byl chladný a vlhký a zemi pokrývala tenoučká vrstvička sněhu. Když vyjížděli z brány letecké základny Aviano, pocítil Joel Backman první záchvěv svobody, ačkoli drobná vlna vzrušení byla smíšená se značnými obavami.

Pečlivě sledoval směrovky kolem silnice; z předního sedadla se neozvalo ani slovo. Jeli po silnici 251, dvouproudové dálnici, mířili k jihu, nebo si to aspoň myslel. Když se přiblížili k městu Pordenone, provoz zhoustl.

„Kolik lidí žije v Pordenone?“ zeptal se Joel, aby přerušil, napjaté ticho.

„Padesát tisíc,“ odpověděl Stennett.

„Jsme teď v severní Itálii, ne?“

„Severovýchodní.“

„Jak daleko jsou Alpy?“

Stennett kývl někam doprava a řekl: „Nějakých šedesát kilometrů tímhle směrem. Když je hezky, jsou odtud vidět.“

„Nemůžeme se někde stavit na kávu?“ zeptal se Joel.

„Ne, nemáme, ehm, povolení zastavit.“

Až dosud se zdálo, že řidič je naprosto hluchý.

Minuli severní okraj Pordenone a vjeli na A28, čtyřproudovku, na které všichni kromě řidičů kamionů jeli zřejmě velice pozdě do práce. Malá auta kolem nich svištěla, zatímco oni se vlekli pouhou stovkou. Stennett rozložil italské noviny, La Repubblica, a zakryl jimi polovinu předního skla.

Joel byl docela spokojený s tím, že se mlčky veze a sleduje okolní krajinu. Široké pláně vypadaly velmi plodně, ačkoli byl konec ledna a na polích nic nerostlo. Občas se na některém kopečku upraveném do teras objevila starobylá vila.

Jednou si jednu takovou najal. Před nějakými dvanácti lety mu manželka číslo dvě pohrozila, že se s ním rozvede, jestli ji nevezme někam na dlouhou dovolenou. Joel tehdy pracoval osmdesát hodin týdně a ve volném čase pracoval zase. Bylo by mu milejší v práci i bydlet, a podle toho, jak se situace vyvíjela doma, měl by tam určitě i větší klid. Rozvod by ovšem stál příliš peněz, a tak Joel všem oznámil, že on a jeho milovaná manželka hodlají strávit měsíc v Toskánsku. Tvářil se, jako by to všechno byl jeho nápad – „měsíc si budeme užívat víno a dobrou kuchyni, ostatně se tam rodí chianti!“

Našli si klášter ze čtrnáctého století poblíž středověké vesnice San Gimignano, se služebnictvem, kuchaři, dokonce i se šoférem. Jenže čtvrtý den toho dobrodružství dostal Joel alarmující zprávu, že senátní schvalovací výbor hrozí zrušením jistého opatření, což by pro jednoho z jeho zbrojařských klientů znamenalo ztrátu dvoumiliardového kontraktu. Letěl domů najatým letadlem a vrhl se do práce, aby zas postavil Senát do latě. Manželka číslo dvě zůstala na místě a později se ukázalo, že začala spát s mladým šoférem. Celý následující týden jí denně volal a sliboval, že se do vily vrátí. Druhý týden přestala jeho telefony brát.

Zákon byl schválen v původním znění.

O měsíc později jeho manželka požádala o rozvod, který proběhl dost drsně a stál ho přes tři miliony dolarů.

A to ji měl ze všech tří manželek nejradši. Všechny ale byly teď pryč, nenávratně ztracené. První, matka dvou z jeho tří dětí, se po rozvodu s Joelem vdala ještě dvakrát a její současný manžel zbohatl na dodávkách tekutého hnojiva do třetího světa. Joelovi dokonce napsala do vězení – krátký, krutý dopis, v němž chválila soudní systém za to, že si to konečně vyřídil s jedním z největších podvodníků.

Vyčítat jí to nemohl. Sbalila si kufry poté, co ho přistihla se sekretářkou, blonďatou husičkou, která se měla stát manželkou číslo dvě.

Manželka číslo tři ho opustila krátce poté, co byl obviněn.

Hrozný život. Bylo mu dvaapadesát, a co mu teď zbylo z kariéry? Co měl z toho, že ždímal klienty, proháněl v kanceláři sekretářky, mačkal slizké bezvýznamné politiky, pracoval sedm dní v týdnu, ignoroval tři překvapivě normální děti, vytvářel si veřejnou image, budoval si nekonečné sebevědomí a hrabal peníze? Co má z toho, že se tak bezohledně hnal za americkým snem?

Šest let ve vězení. A teď nové jméno, protože to staré je příliš nebezpečné. A asi sto dolarů v kapse.

Marco? Jak se bude moci podívat každé ráno do zrcadla a říct: „Buon giorno, Marco“?

No, rozhodně lepší než: „Dobré ráno, pane trestanče.“

Stennett noviny ani tak nečetl, jako s nimi zápasil. Noviny se mu v rukou škubaly, nadskakovaly a mačkaly a řidič po něm občas střelil vzteklým pohledem.

Směrovka uváděla, že šedesát kilometrů jižně leží Benátky, a Joel se rozhodl porušit jednotvárný klid. „Rád bych žil v Benátkách, kdyby s tím souhlasil Bílý dům.“

Řidič sebou škubl a Stennettovy noviny o dvacet centimetrů klesly. Ovzduší v malém autě bylo chvilku napjaté, dokud ze sebe Stennett nedokázal vypravit jakési zavrčení a pokrčit rameny. „Je mi líto,“ řekl.

„Potřebuju se vyčurat,“ začal zase Joel. „Můžete si nechat schválit, že mě pustíte na záchod?“

Zastavili se severně od městečka Conegliano v moderním servizio u silnice. Stennett všem koupil espreso. Joel si to svoje odnesl k přednímu oknu, díval se, jak kolem jezdí auta, a poslouchal mladou dvojici, která štěbetala italsky. Nezachytil žádné z těch dvou stovek slovíček, která se pokoušel předtím naučit. Připadalo mu to jako zcela nemožný úkol.

Stennett se postavil vedle něj a také se zadíval na auta. „Jezdil jste do Itálie hodně?“ zeptal se.

„Jednou jsem tu byl měsíc, v Toskánsku.“

„Vážně? Celý měsíc? To muselo být hezké.“

„Ve skutečnosti čtyři dny, ale moje žena tu zůstala měsíc. Setkala se tu s přáteli. A co vy? Vy tu býváte často?“

„Já jsem každou chvíli jinde.“ Jeho tvář byla stejně neurčitá jako jeho odpověď. Napil se z malého šálečku a podotkl: „Conegliano, proslulé svým proseccem.“

„Italská odpověď na šampaňské,“ kývl Joel.

„Ano. Pijete?“

„Šest let jsem neměl ani kapku.“

„Ve vězení alkohol nepodávají?“

„Ne.“

„A teď?“

„Postupně do toho zas přijdu. Kdysi to byl můj zlozvyk.“

„Měli bychom jet.“

„Je to ještě daleko?“

„Už moc ne.“

Stennett vyrazil ke dveřím, ale Joel ho zastavil: „Poslyšte, já mám hrozný hlad. Můžu dostat na cestu sendvič?“

Stennett se podíval na stojan balených obložených baget. „Jasně.“

„A co dva?“

„Klidně.“

A27 vedla na jih do Trevisa, a když začalo být jasné, že město neobjedou, Joel začal tušit, že jejich cesta končí. Řidič zpomalil, dvakrát odbočil a za chvilku už poskakovali úzkými uličkami města.

„Kolik lidí žije v Trevisu?“ zeptal se Joel.

„Pětaosmdesát tisíc,“ odpověděl Stennett.

„Co o tom městě víte?“

„Je to prosperující městečko, které se za posledních pět set let moc nezměnilo. Když se tahle města tady ještě bila mezi sebou, bylo Treviso věrný spojenec Benátek. Za druhé světové války jsme ho pěkně rozbombardovali. Hezké město, málo turistů.“ Dobrá schovávačka, pomyslel si Joel. „Tady vystupuju?“

„Možná.“

Vysoká věž s hodinami zvala všechny přijíždějící do centra, kde se kolona pomalu posunovala kolem Piazza dei Signoři. Mezi auty se proplétaly skútry a mopedy a jejich řidiči zjevně neznali strach. Joel si vychutnával bizarní malé obchůdky; byla tu tabaccheria, do níž se mezi stojany s novinami skoro nedalo vejít, farmacia se zeleným neonovým křížem, řezník, v jehož výloze visely nejrůznější druhy šunek, a samozřejmě malé pouliční kavárničky, jejichž stoly byly zaplněné lidmi, kteří zjevně neměli na práci nic než celé hodiny sedět, číst, klábosit a popíjet espreso. Bylo skoro jedenáct dopoledne. Čím se asi ti lidé můžou živit, když si hodinu před obědem dělají pauzu na kávu? To konečně můžu zjistit, pomyslel si.

Bezejmenný řidič zajel k chodníku, na krátkodobé parkoviště. Stennett vyťukal na mobilu číslo, chvíli čekal a pak začal rychlou italštinou hovořit. Když skončil, ukázal přes přední sklo a řekl: „Vidíte támhle tu kavárnu, tu s červenobílou markýzou? Caffě Donati?“

Joel se natáhl ze zadního sedadla dopředu a kývl: „Jo, vidím.“

„Vejdete předními dveřmi, po pravici budete mít bar. Kolem toho projdete do zadní místnosti, je tam osm stolů. Sedněte si, objednejte si kávu a čekejte.“

„Na co?“

„Asi za deset minut vás osloví muž. Uděláte, co vám řekne.“

„A když neudělám?“

„Nezahrávejte si, pane Backmane. Budeme vás sledovat.“

„Kdo to je, ten muž?“

„Váš nový nejlepší přítel. Poslechněte ho, a pravděpodobně přežijete. Zkuste nějakou hloupost a do měsíce je po vás.“ Stennett to řekl s jistým zadostiučiněním, jako by ho docela těšilo osobně chudáka starého Marka sejmout.

„Takže adios, co?“ sebral Joel svůj vak.

„Arrivederci, Marco, ne adios. Máte svoje papíry?“

„Ano.“

„Tak arrivederci.“

Joel pomalu vystoupil a vykročil od auta. Bojoval s touhou ohlédnout se a ujistit, že Stennett, jeho ochránce, dává pozor a ještě tam je, že ho kryje před neznámem. Ale neotočil se. Namísto toho se snažil jít tak normálně, jak se jen dalo v situaci, kdy kráčel po hlavní ulici Trevisa s plátěným vakem, jediným plátěným vakem, který tu zatím viděl.

Stennett ho samozřejmě sledoval. A kdo ještě? Jeho nový nejlepší přítel tu jistě také někde je, schovává se za novinami, signalizuje Stennettovi a ostatním kolem. Joel se na okamžik zastavil před trafikou a přelétl pohledem titulky italských novin, ačkoli z nich nerozuměl jedinému slovu. Zastavil se jen proto, že se zastavit mohl, že byl svobodný člověk, který měl právo a možnost zastavit se, kde chtěl, a vykročit, kdykoli si usmyslel.

Vstoupil do Caffě Donati a mladík, který otíral bar, ho přivítal tichým „Buon giomo“.

„Buon giomo,“ vypravil ze sebe Joel – první italská slova, která promluvil ke skutečnému Italovi. Aby zamezil další konverzaci, šel bez zastavení dál kolem baru, kolem točitého schodiště, na němž cedulka hlásala, že kavárna je i nahoře v patře, kolem velkého pultu plného lákavého pečivá. Zadní místnost byla tmavá, malá a plná dusivého cigaretového dýmu. Sedl si k jednomu ze dvou prázdných stolů a ignoroval pohledy ostatních hostů. Děsil se číšníka, děsil se toho, že si bude muset objednat, děsil se, že ho hned na počátku útěku někdo odhalí, a tak jen seděl se skloněnou hlavou a prohlížel si svoje nové doklady.

„Buon giorno,“ řekla za jeho levým ramenem mladá žena.

„Buon giomo,“ vypravil ze sebe Joel. A než ze sebe stačila začít sypat nabídku z jídelníčku, dodal: „Espresso.“ Usmála se, řekla něco zcela nesrozumitelného a on jí na to odpověděl: „No.“

Vyšlo to, odešla a pro Joela to bylo veliké vítězství. Nikdo na něj nezíral jako na nevědomého cizince. Když mu espreso donesla, velice tiše řekl: „Grazie“ a ona se na něj dokonce usmála.

Upíjel pomalu, protože nevěděl, jak dlouho mu bude muset vydržet, a nechtěl ho dopít, protože by si pak možná musel objednat ještě něco dalšího.

Kolem něj zvučela italština, tiché neúnavné drmolení přátel klábosících kulometnou rychlostí. Zní angličtina také tak rychle? Nejspíš ano. Představa, že by se měl naučit jazyk tak dobře, aby rozuměl tomu, co se kolem něj povídá, mu připadala naprosto nemožná. Pohlédl na svůj ubohý seznam dvou set slov a pak se několik minut zoufale pokoušel zaslechnout aspoň jedno jediné z nich.

Servírka prošla kolem a na něco se ho zeptala. Standardně odpověděl „No“ a zase to vyšlo.

Joel Backman pil espreso v malém baru na Via Verde, poblíž Piazza dei Signoři, v centru Trevisa, v kraji Veneto, v severovýchodní Itálii, a zatím ve Federálním nápravném zařízení Rudley jeho dřívější spoluvězni byli ještě pořád zamčení v ochranné izolaci s mizerným jídlem, vodnatou kávou, sadistickými dozorci a pitomými pravidly a potrvá jim ještě roky, než budou moci třeba jen snít o životě tam venku.

Oproti předchozím plánům Joel Backman neumře za mřížemi v Rudley. Neuchřadne mu tělo, mysl a duch. Obelstil své mučitele o čtrnáct let a teď seděl bez pout v malé kavárně hodinu cesty od Benátek.

Proč myslel na vězení? Protože šest let čehokoli neopustíte jen tak bez následků. Kousek minulosti si vždycky nesete s sebou, bez ohledu na to, jak byla nepříjemná. Hrůzami vězení mu náhlé propuštění mnohem víc zesládlo. Všechno chce čas, a on si sliboval, že se bude soustřeďovat na přítomnost. Že na budoucnost nebude ani myslet.

Poslouchal zvuky, rychlý hovor přátel, smích, toho chlapíka u vedlejšího stolu, jak šeptá do mobilu, hlas hezké servírky volající do kuchyně. Nasával vůně – cigaretový kouř, silnou kávu, čerstvé pečivo, teplo malé staré místnosti, kde se místní lidé scházejí už po staletí.

A sám sebe se už posté ptal: Proč přesně jsem tady? Proč mě odvezli z vězení a pak i ze země? Milost je jedna věc, ale proč takhle drahý a složitý mezinárodní útěk? Proč mi prostě nedali papíry do ruky, nenechali mě říct sbohem starému dobrému Rudley a žít si vlastní život, jak to udělají mnozí jiní čerstvě omilostnění zločinci?

Tušil proč. Dokonce by si troufl dost přesně to odhadnout. A děsilo ho to.

Pak se jakoby odnikud objevil Luigi.

6

LUIGIMU MOHLO BÝT NĚCO MÁLO PŘES TŘICET, MĚL TMAVÉ smutné oči a tmavé vlasy do půlky uší a na tváři aspoň čtyřdenní strniště. Byl navlečený v nějakém těžkém venkovském saku a to mu spolu s neoholenou tváří dodávalo vzhled pohledného venkovana. Objednal si espreso a hodně se usmíval. Joel si okamžitě všiml, že ruce a nehty má čisté a zuby rovné. Venkovské sako a licousy patřily k roli. Luigi pravděpodobně studoval na Harvardu.

Jeho perfektní angličtina měla právě jen tolik přízvuku, aby mu každý uvěřil, že je skutečný Ital. Řekl, že je z Milána. Jeho otec byl italský diplomat, který si vzal Američanku a spolu s ní a se dvěma jejich dětmi cestoval po celém světě ve službách své země. Joel předpokládal, že o něm Luigi hodně ví, a tak se vyptával, aby se o svém novém rádci dozvěděl co nejvíc.

Mnoho toho ale nebylo. Ženatý – ne. Studium – Bologna. Studium ve Spojených státech – ano, někde na Středozápadě. Pracuje – pro vládu. Pro kterou vládu – nemůže říct. Měl příjemný úsměv, jímž odrážel otázky, na které nechtěl odpovědět. Joel měl co do činění s profesionálem a věděl to.

„Předpokládám, že vy o mně něco víte,“ řekl Joel.

Zase ten úsměv a dokonalé zuby. Smutné oči se při úsměvu skoro zavřely. Ženy musely na toho chlapíka letět jako vosy na med. „Viděl jsem vaši složku.“

„Moji složku? Ta by se nevešla ani do téhle místnosti.“

„Viděl jsem vaši složku.“

„No dobře, tak jak dlouho Jacy Hubbard působil v Senátu?“

„Až příliš dlouho, řekl bych. Poslyšte, Marco, minulost necháme spát. Máme toho příliš mnoho před sebou.“

„Nemohl bych se jmenovat jinak? Marco se mi moc nelíbí.“

„To jsem nevybíral já.“

„A kdo tedy vybral zrovna jméno Marco?“

„Nevím. Já ne. Kladete spoustu zbytečných otázek.“

„Byl jsem pětadvacet let právníkem. Je to starý zvyk.“

Luigi dopil zbytek espresa a položil na stůl několik eur. „Pojďte se projít,“ zvedl se. Joel sebral svůj plátěný vak a vyšel za svým opatrovníkem z kavárny na chodník a pak do postranní uličky s menším provozem. Ušli jen pár kroků, když se Luigi zastavil před Albergo Campeol. „Vaše první zastávka,“ řekl.

„Co je to?“ zeptal se Joel. Stáli před třípatrovou budovou se štuky, vmáčknutou mezi dvě jiné. Nad vchodem visely barevné vlajky.

„Příjemný hotýlek. Albergo znamená hotel. Taky můžete použít slovo hotel, jestli chcete, ale v menších městech říkají spíš albergo.“

„Úplně jednoduchý jazyk, co?“ Joel se rozhlížel po úzké uličce, která zřejmě byla jeho novým domovem.

„Jednodušší než angličtina.“

„Uvidíme. Kolik řečí umíte vy?“

„Pět nebo šest.“

Vstoupili do malého foyeru a prošli jím. Luigi zasvěceně pokývl na úředníka za pultem. Joel ze sebe vypravil přijatelné „Buon giorno“, ale pro jistotu se nezastavil, aby se vyhnul složitějšímu hovoru. Vystoupili po trojích schodech a prošli úzkou chodbou na konec. Luigi měl klíč k pokoji 30, což bylo prostě, ale příjemně zařízené studio s okny na třech stranách a s výhledem na kanál dole.

„Tenhle je nejhezčí,“ podotkl Luigi. „Žádný přepych, ale jde to.“

„Měl byste vidět můj poslední pokoj.“ Joel odhodil vak na postel a začal roztahovat záclony.

Luigi otevřel dveře maličké skříně. „Podívejte. Tady máte čtyři košile, čtverý kalhoty, dvě saka, dvoje boty, všechno ve vaší velikosti. A pořádný vlněný svrchník – v Trevisu je docela zima.“ Joel si prohlížel svůj nový šatník. Všechny šaty byly perfektně zavěšené, vyžehlené a připravené k nošení. Barvy byly tlumené, vkusné a každá košile se hodila ke každým kalhotám a ke každému saku. Nakonec pokrčil rameny a řekl: „Díky.“

„Tady v zásuvce najdete pásek, ponožky, spodní prádlo, všechno, co budete potřebovat. V koupelně jsou všechny nezbytné toaletní potřeby.“

„Co mám na to říct?“

„A tady na stole jsou dvoje brýle.“ Luigi jedny z nich vzal a podržel proti světlu. Malé obdélníkové čočky přidržoval tenký černý kovový rámeček; byly to velice evropské brýle. „Armani,“ upozornil ho Luigi s náznakem hrdosti v hlase.

„Ty brýle jsou na čtení?“

„Ano a ne. Doporučuji vám, abyste je nosil, kdykoli vyjdete z tohohle pokoje. Patří k převleku, Marco. Je to část vašeho nového já.“

„Měl byste vidět to staré.“

„Snad ani ne. Vzhled je pro Italy velmi důležitý, zvlášť pro nás tady ze severu. Vaše šaty, vaše brýle, střih vlasů, to všechno musí hrát, jinak budete nápadný.“

Joel začal být náhle nervózní, ale pak si řekl – no a co. Vězeňské hadry na sobě nosil tak dlouho, že raději nevzpomínat. Za dnů své slávy klidně vysolil tři tisíce dolarů za luxusně ušitý oblek.

Luigi ještě přednášel: „Žádné kraťasy, nikdy černé ponožky k bílým sportovním botám, žádné polyesterové kalhoty, žádná golfová trička, a prosím, nezačněte tloustnout.“

„Jak se italsky řekne: polibte mi?“

„K tomu dojdeme později. Zvyky a chování jsou důležité. Není těžké se je naučit a jsou docela příjemné. Například nikdy si neobjednávejte cappuccino po půl jedenácté dopoledne. Ale espreso si můžete objednat kdykoli. Věděl jste to?“

„Nevěděl.“

„Jen turisté si objednávají cappuccino při obědě nebo večeři. Fuj. Tolik mléka na plný žaludek.“ Luigi se okamžik mračil tak, jako by hodlal svá slova zdůraznit zvracením.

Joel pozvedl pravou ruku a řekl: „Přísahám, že to nikdy neudělám.“

„Sedněte si,“ ukázal Luigi na malý stolek se dvěma židlemi. Sedli si a pokusili se nějak pohodlně uvelebit. Luigi pokračoval: „Za prvé – pokoj. Je na moje jméno, ale personál si myslí, že tu bude pár týdnů bydlet kanadský obchodník.“

„Pár týdnů?“

„Ano, pak se přestěhujete jinam.“ Luigi to řekl tak zlověstně, jak se dalo – jako by bandy zabijáků už slídily Trevisem a hledaly Joela Backmana. „Od téhle chvíle za sebou necháváte stopu. Myslete na to: Všechno, co uděláte, každý, s kým se setkáte – to všechno je vaše stopa. Tajemství přežití spočívá v tom, zanechat za sebou tak málo stop, jak to jen jde. Mluvte s co nejmenším množstvím lidí, a to myslím i recepčního a uklízečku. Hotelový personál svoje hosty sleduje a má dobrou paměť. Za šest měsíců do tohohle hotelu může někdo přijít a vyptávat se na vás. Může mít fotografii. Může uplácet. A recepční si na vás může najednou vzpomenout, a také na to, že jste skoro nemluvil italsky.“

„Mám otázku.“

„Já znám jen velmi málo odpovědí.“

„Proč zrovna sem? Proč do země, jejíž jazyk neznám? Proč to není Anglie nebo Austrálie, nebo prostě místo, kam bych snáz zapadl?“

„Tohle rozhodl někdo jiný, Marco. Ne já.“

„To jsem předpokládal.“

„Tak proč jste se ptal?“

„Nevím. Můžu zažádat o přeložení?“

„Další zbytečná otázka.“

„To byl špatný vtip, ne špatná otázka.“

„Můžeme pokračovat?“

„Ano.“

„Prvních pár dní vás budu brát na oběd i večeři. Pokaždé půjdeme jinam. Treviso je hezké město se spoustou kaváren a myje všechny vyzkoušíme. Musíte začít myslet na den, kdy tady nebudu. Dávejte si pozor, s kým se seznámíte.“

„Mám další otázku.“

„Ano, Marco.“

„Jde o peníze. Vůbec se mi nelíbí být na mizině. Hodláte mi vyplácet kapesné nebo tak něco? Budu vám mýt auto a tak.“

„Co je to kapesné?“

„Peníze, chápete? Něco na utrácení.“

„S penězi si hlavu nelamte. Zatím platím účty já. Hlad mít nebudete.“

„No dobře.“

Luigi sáhl hluboko do kapsy saka a vytáhl mobilní telefon. „Tenhle je váš.“

„A koho přesně mám volat?“

„Mě, když budete něco potřebovat. Moje číslo je vzadu.“

Joel vzal telefon a položil ho na stůl. „Mám hlad. Snil jsem o dlouhém obědě s pastou, vínem a moučníkem, a samozřejmě s espresem, v tuhle hodinu rozhodně žádné cappuccino, a pak třeba taky o obvyklé siestě. Jsem už v Itálii čtvrtý den a měl jsem zatím jen kukuřičné chipsy a sendviče. Co vy na to?“

Luigi se podíval na hodinky. „Znám místo přesně pro vás, ale nejdřív ještě budeme chvilku pracovat. Vy nemluvíte italsky vůbec, že?“

Joel srdečně povzdechl a obrátil oči v sloup. Pak se pokusil usmát a řekl. „Ne, nikdy jsem neměl příležitost naučit se italsky, francouzský, německy ani nijak jinak. Já jsem Američan, víte, Luigi? Moje země je větší než celá Evropa dohromady. Nic jiného než angličtinu tam nepotřebujete.“

„Jste Kanaďan, nezapomeňte.“

„No dobře, ale jsme tam izolovaní. Jen my a Američané.“

„Můj úkol je postarat se o vaši bezpečnost.“

„Díky.“

„A nejlíp mi pomůžete, když se naučíte italsky co nejvíc a co nejrychleji.“

„Chápu.“

„Budete mít učitele, mladého studenta jménem Ermanno. Budete se s ním učit ráno a ještě jednou odpoledne. Bude to tvrdá práce.“

„Jak dlouho?“

„Jak bude třeba. Záleží na vás. Když se budete hodně snažit, za tři čtyři měsíce budete soběstačný.“

„Jak dlouho vám trvalo naučit se anglicky?“

„Moje matka je Američanka. Anglicky se mluvilo doma, italsky všude jinde.“

„To je podraz. Jak ještě mluvíte?“

„Španělsky, francouzský a ještě pár dalšími jazyky. Ermanno je výborný učitel. Třídu máte hned tady v ulici.“

„Ne tady v hotelu?“

„Kdepak, Marco. Musíte myslet na svoje stopy. Co by řekl poslíček nebo uklízečka, kdyby s vámi v tomhle pokoji trávil tolik hodin mladý muž?“

„Chraň Bůh.“

„Uklízečka by poslouchala za dveřmi a slyšela by, že se učíte. Pošeptala by to svému šéfovi. Za den dva by celý personál věděl, že ten kanadský obchodník intenzivně studuje italštinu. Čtyři hodiny denně!“

„Chápu. Co ten oběd?“

Když odcházeli z hotelu, dokázal se Joel usmát na recepčního, vrátného i poslíčka, aniž vyslovil jediné slovo. Šli jeden blok směrem do centra Trevisa, na Piazzu dei Signoři, což bylo hlavní náměstí doslova lemované podloubími a kavárnami. Bylo poledne a všude teď bylo víc chodců – místní spěchali na oběd. Ochladilo se, ale Joelovi bylo v těžkém kabátě docela příjemně. Snažil se vypadat italsky, seč jen mohl.

„Dovnitř nebo ven?“ ptal se Luigi.

„Dovnitř,“ odpověděl Joel, a tak vešli do Caffě Beltrame, odkud byl výhled na piazzu. Cihlová pec poblíž vchodu celou restauraci vyhřívala a zezadu vonělo jídlo z dnešní nabídky. Luigi a vrchní začali mluvit jeden přes druhého, pak se zasmáli a nato se našel volný stůl u okna.

„Máme štěstí,“ podotkl Luigi, když svlékli kabáty a sedli si. „Dnešní specialita je faraóna con polenta.“

„Co to je?“

„Perlička s polentou.“

„Co ještě mají?“

Luigi studoval tabuli zavěšenou na hrubém trámu. „Panzerotti di funghi al burro – smažené houbové taštičky. Conchiglie con cavalfiori – těstovinové mušle s květákem. Spiediono di came misto alla griglia – grilované špízy z několika druhů masa.“

„Dám si to všechno.“

„Mají tady docela dobré místní víno.“

„Mám radši červené.“

Během několika minut byla kavárna přeplněná místními lidmi, kteří se zřejmě všichni navzájem znali. Kolem stolu proběhl veselý mužík ve špinavé zástěře, zpomalil jen natolik, aby se na Joela stačil usmát, á když na něj Luigi vychrlil dlouhý seznam toho, co chtějí k jídlu, nezapsal si ani slovo. Za chvilku dorazil džbánek vína s miskou teplého olivového oleje a talířem nakrájeného chleba – focaccia, opravil ho Luigi. Joel se pustil do jídla a Luigi mu přitom vysvětloval složitá pravidla pro oběd a snídani, zvyklosti, tradice a také chyby, jichž se dopouštějí turisté, kteří se snaží vydávat za pravé Italy.

S Luigim se bude Joel pořád učit.

Ačkoli si Joel svou první sklenici vína jen pomalu vychutnával, alkohol mu stoupl přímo do hlavy. Jeho těla se zmocnila hřejivá otupělost. Byl volný, o mnoho let dřív, než čekal, a seděl v prosté kavárničce v italském městě, o němž nikdy neslyšel, pil dobré místní víno a nasával vůni lahodného jídla. Usmíval se na Luigiho, který stále ještě něco vysvětloval, ale Joel už byl duchem docela jinde.

* * *

Ermanno tvrdil, že je mu třiadvacet, ale nevypadal na víc než na šestnáct. Byl vysoký a hrozně hubený, měl pískově světlé vlasy a oříškové oči, takže vypadal spíš jako Němec než Ital. Byl také ostýchavý a dost nervózní a Joel z něj neměl dobrý dojem.

Setkali se s Ermannem v jeho malém bytě ve druhém patře špatně udržované budovy asi šest bloků od Joelova hotelu. Byly tu tři malé místnosti – kuchyňka, ložnice, obývák všechno spoře zařízené, ovšem vzhledem k tomu, že Ermanno byl student, dalo se podobné bydlení čekat. Jenže tady to vypadalo, jako by se právě nastěhoval a čekal, že se bude každým okamžikem stěhovat zase pryč.

Seděli u malého stolu uprostřed obýváku. Televize tu nebyla. Místnost byla chladná a málo osvětlená a Joel měl neodbytný pocit, že se ocitl v nějaké podzemní dálnici, kde přežívají uprchlíci a potajmu se přesunují jinam. Hřejivost dvouhodinového oběda ho rychle opouštěla.

A to, že jeho učitel byl tak nervózní, všechno ještě zhoršovalo.

Když Ermanno nebyl schopen dát schůzce nějaký řád, vložil se do toho Luigi a rozběhl hovor sám. Navrhl, aby studovali každé dopoledne od devíti do jedenácti, pak se na dvě hodiny rozešli a kolem půl druhé aby se znovu pustili do učení a pokračovali, dokud nebudou unavení. To výhovovalo jak Ermannovi, tak Joelovi, i když toho napadla otázka, která se sama nabízela: Jestli Ermanno studuje, tak jak mě může učit celý den? Nepoložil ji ale. Na to bude dost času později.

Takových otázek se mu hromadilo stále víc.

Ermanno se nakonec uklidnil a vysvětlil Joelovi, jak budou lekce vypadat. Když mluvil pomalu, nebyl jeho přízvuk rušivý. Ale když zrychlil, mohl klidně mluvit italsky a ne anglicky. V jednu chvíli ho Luigi přerušil: „Ermanno, je důležité, abyste mluvil hodně pomalu, přinejmenším prvních pár dní.“

„Děkuji,“ řekl Joel jedovatě.

Ermanno doslova zrudl a stydlivě špitl: „Promiňte.“

Podal mu první dávku studijních pomůcek – učebnici číslo jedna, malý magnetofonek a dvě kazety. „Kazety odpovídají učebnici,“ řekl velice pomalu. „Dnes byste měl prostudovat kapitolu jedna a každou tu kazetu si několikrát pustit. Zítra z toho vyjdeme.“

„Bude to velmi intenzivní studium,“ dodal Luigi důrazně, ačkoli to už nebylo třeba.

„Kde jste se učil anglicky?“ zeptal se Joel.

„Na univerzitě,“ odpověděl Ermanno. „V Bologni.“

„Takže ve Spojených státech jste nestudoval?“

„Ano, také,“ řekl Ermanno a střelil nervózně pohledem po Luigim, jako by se ve Spojených státech stalo něco, o čem nerad mluvil. Na rozdíl od Luigiho byl Ermanno velmi průhledný; profesionál to zjevně nebyl.

„Kde?“ vyzvídal Joel dál, zvědavý, kam až se dostane. „Ve Furmanu,“ řekl Ermanno. „To je malá škola v Jižní Karolíně.“

„A kdy jste tam byl?“

Luigi si odkašlal a přispěchal mu na pomoc: „Na tohle popovídání budete mít spoustu času později. Je důležité, abyste zapomněl na angličtinu, Marco. Ode dneška žijete v italském světě. Všechno, čeho se dotknete, se nějak jmenuje italsky. Každou myšlenku musíte přeložit. Za týden si začnete objednávat v restauracích. Za dva týdny se vám budou zdát italské sny. Je to naprosté a totální ponoření do jazyka i kultury a cesta zpátky neexistuje.“

„Můžeme začít už v osm ráno?“ zeptal se Joel.

Ermanno zarejdil očima, poposedl a nakonec kývl: „Řekněme v osm třicet?“

„Dobře, budu tady v osm třicet.“

Odešli z bytu a pomalu se vraceli k Piazza dei Signoři. Byla polovina odpoledne, doprava se teď uklidnila, na chodnících nechodil skoro nikdo. Luigi se zastavil před Trattorií del Monte. Ukázal na dveře. „Sejdeme se tady v osm na večeři, ano?“

„Ano, dobře.“

„Víte, kde je váš hotel?“

„Ano, albergo.“

„A máte mapu města?“

„Ano.“

„Dobře. Tak, teď si poradte sám, Marco.“ A s těmi slovy Luigi uhnul do malé uličky a zmizel. Joel se za ním chvilku díval a pak vykročil dál směrem k náměstí.

Připadal si strašně sám. Po čtyřech dnech od odchodu z Rudley byl konečně volný a nikdo ho nedoprovázel, snad ani nesledoval, ačkoli o tom pochyboval. Okamžitě se rozhodl, že se projde po městě a bude si dělat, co bude chtít, jako by ho nikdo nepozoroval. A ještě se rozhodl, zatímco předstíral, že se dívá do výlohy malého obchodu s koženou galanterií, že nestráví zbytek života ohlížením přes rameno.

Oni ho nenajdou.

Toulal se bez cíle, až se ocitl na Piazza San Vito, malém náměstí, kde už sedm set let stály dva kostely. Santa Lucia i San Vito byly zavřené, ale podle staré mosazné tabulky se znovu otevřou mezi čtvrtou a šestou hodinou večerní. Kde pro všechno na světě zavírají od poledne do čtyř?

Bary nebyly zavřené, jen prázdné. Nakonec sebral dost odvahy na to, aby dó jednoho vstoupil. Přitáhl si stoličku, zatajil dech a pak, když se přiblížil barman, řekl slovo „Birra“.

Barman něco odpověděl a čekal na reakci a Joel byl na vteřinku v pokušení utéct. Pak ale uviděl pípu, ukázal na ni, jako by přece bylo jasné, co chce, a barman sáhl po prázdné sklenici.

První pivo za šest let. Bylo chladné, silné, chutné a on si užíval každou kapku. Z televize někde na konci baru vyřvávala nějaká telenovela. Čas od času ji poslouchal, nerozuměl ani jedinému slovu a sám sebe intenzivně přesvědčoval, že ten jazyk zvládne. Právě když se rozhodoval, že odejde a pomalu se vrátí do hotelu, podíval se z okna.

Kolem prošel Stennett.

Joel si objednal další pivo.

7

BACKMAN0VU AFÉRU PODROBNĚ ZAZNAMENAL DAN Sandberg, veterán z Washington Post. V roce 1998 zveřejnil článek o tom, že jisté přísně tajné dokumenty opustily Pentagon bez povolení. Vyšetřování FBI, které vzápětí následovalo, mu poskytlo dost práce na další půlrok, během kterého zveřejnil osmnáct článků, většinou na první straně. Měl spolehlivé kontakty v CIA a v FBI. Znal partnery firmy Backman, Pratt & Bolling a strávil i nějakou dobu v jejich kancelářích. Lovil informace na ministerstvu spravedlnosti. Byl i v soudní síni toho dne, co Backman přiznal vinu a zmizel.

Později napsal jednu ze dvou knížek, které o skandálu vyšly. Té jeho se prodalo slušných 24 000 výtisků v pevné vazbě, té druhé asi polovina.

Během té doby Sandberg navázal některé klíčové vztahy. Zvlášť z jednoho z nich se časem stal cenný, i když nečekaný zdroj. Měsíc před smrtí Jacyho Hubbarda kontaktoval Sandberga Carl Pratt, který stejně jako ostatní významní partneři firmy čelil tou dobou závažným obviněním, a dohodl si s ním schůzku. Nakonec se v průběhu skandálu sešli víc než desetkrát a v následujících letech se pak spolu čas od času opíjeli. Scházeli se přinejmenším dvakrát do roka, aby si vyměnili nejnovější klepy.

Tři dny poté, co se roznesla zpráva o Backmanově omilostnění, zavolal Sandberg Pratta a domluvil si s ním schůzku na jejich oblíbeném místě, ve studentském baru poblíž Georgetownské univerzity.

Pratt vypadal příšerně, jako by už několik dní pil. Objednal si vodku; Sandberg se držel piva.

„Tak kdepak je náš starouš?“ zeptal se Sandberg s úsměvem. „Rozhodně už ne ve vězení.“ Pratt do sebe hodil takový lok vodky, že by to každého jiného zabilo, a mlaskl.

„Neozval se?“

„Ne. Ani mně, ani nikomu jinému z firmy.“

„Překvapilo by tě, kdyby zavolal nebo se stavil?“

„Ano a ne. Když jde o Backmana, nepřekvapí mě už vůbec nic.“ Další vodka. „Nepřekvapí mě, jestli už do Washingtonu nikdy nevkročí. A nepřekvapilo by mě ani to, kdyby se zítra objevil a ohlásil založení nové právní firmy.“

„Ale ta milost tě překvapila.“

„Jo, ale to nezařídil Backman, ne?“

„Pochybuju.“ Kolem prošla studentka a Sandberg se po ní otočil. Byl dvakrát rozvedený a neustále na lovu. Napil se piva a řekl: „Ale advokacii přece provozovat nemůže, ne? Myslel jsem, že mu sebrali licenci.“

„To by Backmana nezastavilo. Nazval by to vztahy s vládními institucemi nebo konzultační činnost nebo ještě nějak jinak. Jde o lobbování, to je jeho specialita, a na to licenci nepotřebuje. Prosím tě, polovička právníků v tomhle městě by netrefila k nejbližšímu soudu, zato na Kapitol i poslepu.“

„A co klienti?“

„Ono k tomu nedojde. Backman se do Washingtonu nevrátí. Leda že ty jsi slyšel něco jiného?“

„Neslyšel jsem nic. Úplně zmizel. Nikdo nechce nic říct. Z lidí kolem vězeňské správy nemůžu vytáhnout vůbec nic.“

„Jakou máš teorii?“ zeptal se Pratt, dopil skleničku a zdálo se, že má chuť na další.

„Zjistil jsem dneska, že Teddy Maynard jel devatenáctého pozdě večer do Bílého domu. A tohle by z Morgana opravdu dokázal vymáčknout leda někdo jako Teddy. Backman vyšel z vězení, nejspíš s doprovodem, a zmizel.“

„Ochrana svědka?“

„Něco takového. Nebylo by to poprvé, co CIA někoho schovala. Musela. V záznamech nic oficiálního není, ale oni mají svoje možnosti.“

„Ale proč by schovávali Backmana?“

„Pomsta. Vzpomínáš na Aldriche Amese, největšího dvojitého agenta v historii CIA?“

„Jasně.“

„Teď je bezpečně zavřený ve federální věznici. Copak nevíš, že by si to s ním CIA moc ráda vyřídila? Jenže nemůžou, protože je to proti zákonu – nemůžou zasáhnout proti americkému občanovi, tady ani za hranicemi.“

„Ale Backman nebyl špion CIA. Vždyť on Teddyho Maynarda nenáviděl, a ty city byly vzájemné.“

„Maynard by ho nezabil. On to jen zařídí tak, aby to potěšení měl někdo jiný.“

Pratt vstával. „Chceš ještě jedno?“ ukázal na pivo.

„Možná za chvíli.“ Sandberg vzal podruhé do ruky sklenici a napil se.

Když se Pratt vrátil s dvojitou vodkou, sedl si a zeptal se: „Takže ty myslíš, že to Backman má spočítané?“

„Ptal ses mě na mou teorii. Teď mi pověz tu svoji.“ Celkem rozumný doušek vodky a pak: „Stejný výsledek, ale z trochu jiného úhlu.“ Pratt strčil do skleničky prst, zamíchal nápoj a prst si olízl. Chvilku přemýšlel. „Ale jenom mezi námi, ano?“

„No jistě.“ Za ty roky toho spolu navykládali tolik, že všechno bylo, jen mezi nimi.

„Mezi Hubbardovou smrtí a Backmanovým přiznáním uběhlo osm dní. Byla to dost děsivá doba. Kim Bolling i já jsme byli pod ochranou FBI čtyřiadvacet hodin denně, ať jsme se hnuli kamkoli. Byl to vlastně paradox. FBI dělala, co mohla, aby nás na doživotí poslala za mříže, a přitom považovala za nutné nás chránit.“ Napil se a rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že je nikdo ze studentů neposlouchá. Ale neposlouchal. „Přišly nějaké hrozby, a dost závažné, od stejných lidí, kteří zabili Jacyho Hubbarda. FBI nás později vyslýchala, to už bylo několik měsíců po tom, co Backmana zavřeli a všechno se uklidnilo. Připadali jsme si už trochu víc v bezpečí, ale Bolling a já jsme si stejně ještě dva roky platili ozbrojenou ochranku. Já se pořád ještě koukám do zpětného zrcátka. A chudák Kim přišel o rozum.“

„Kdo vyhrožoval?“

„Stejní lidé, kteří by strašně rádi našli Joela Backmana.“

„Kdo to je?“

„Backman a Hubbard se domluvili se Saúdy, že jim to svoje zařízeníčko prodají za nehorázné peníze. Bylo to hodně nákladné, ale vybudovat nový satelitní systém by je stálo víc. Jenže obchod nevyšel. Hubbarda zabili. Backman honem honem pospíchal do basy a Saúdové z toho neměli ani trochu radost. Izraelci taky ne, protože i oni stáli o ten obchod. Navíc zuřili, že se Backman s Hubbardem domlouvají se Saúdy.“ Odmlčel se a napil, jako by potřeboval sílu na to, aby svůj příběh dokončil. „No a pak jsou tu lidi, co ten systém původně vybudovali.“

„Rusové?“

„Nejspíš ne. Jacy Hubbard miloval Asiatky. Naposled ho viděli, jak odchází z baru s nádhernou mladou nohatou kočkou, dlouhé černé vlasy, kulatý obličej, zkrátka odněkud z protějšího konce světa. Rudá Čína používá tisíce lidí, aby pro ni tady sbírali informace. Všichni jejich studenti, obchodníci, diplomati, co jich v USA mají, prostě tady se to doslova hemží Číňaný, co čenichají kolem sebe. Kromě toho jejich špionážní služba má pár velice schopných agentů. Kvůli něčemu takovému by nijak neváhali jít Hubbardovi a Backmanovi po krku.“

„Víš jistě, že to byla Čína?“

„Jistě to neví nikdo. Možná Backman ano, ale nikdy to nikomu neřekl. Nezapomeň, že CLA o systému ani nevěděla. Chytili je na švestkách a starý Teddy to nevyžehlil dodnes.“

„Chceš říct, že Teddy se takhle baví, ano?“

„Rozhodně. Morgana nakrmil řečmi o národní bezpečnosti. Morgan mu na to skočil, jak se dalo čekat. Backmana pustí. Teddy ho propašuje ze země a pak si jen počká, kdo se tam objeví s pistolkou. Tohle Teddy nemůže prohrát.“

„To je geniální.“

„To je víc než geniální, Dane. Přemýšlej o tom. Až Joel Backman odejde k Pánu, nikdo se o tom ani nedozví. Nikdo teď neví, kde je. Až najdou jeho tělo, nebude nikdo vědět, kdo to je.“

„Jestli ho najdou.“

„Přesně tak.“

„A Backman to ví?“

Pratt dopil druhou sklenici a otřel si ústa do rukávu. Zamračil se. „Backman není žádný hlupák. Ale spousta z toho, co víme my, vyšla najevo až po tom, co ho zavřeli. Přežil šest let ve vězení a teď si nejspíš myslí, že dokáže přežít všechno.“

* * *

Critz zašel do hospody nedaleko hotelu Connaught v Londýně. Lehký deštík zhoustl a on se potřeboval někde schovat. Paní Critzová byla v malém bytě, který jim pronajal jeho nový zaměstnavatel, a tak si Critz mohl dopřát ten přepych posedět v přeplněné hospodě, kde ho nikdo neznal, a v klidu si dát pár piv. Už byl v Londýně týden a ještě týden měl před sebou, než se bude muset vrátit přes Atlantik do Washingtonu, kde začne s nepříjemnou prací – lobbováním pro společnost vyrábějící mimo jiné vadné rakety, které se Pentagonu vůbec nelíbí, ale přesto je bude muset koupit, protože firma má ty správné lobbisty.

Našel si prázdný box, který byl hustou tabákovou mlhou jen částečně vidět, a vmáčkl se tam s pivem před sebou. Bylo to příjemné, pít sám a nebát se, že si ho všimne někdo, kdo se přižene a začne hulákat: „Poslyšte, Critzi, co jste se vy pitomci zbláznili s tím Bermanovým vetem?“ Bia bia bia.

Vnímal veselé britské hlasy sousedů, kteří přicházeli a odcházeli. Dokonce ani kouř mu nevadil. Byl sám a neznámý a tiše si vychutnával soukromí.

Jeho anonymita ale nebyla úplná. Za zády se mu objevil malý muž v ošuntělé námořnické čapce a padl na lavici naproti Critzovi, až ho vylekal.

„Nevadí, když si přisednu, pane Critzi?“ zeptal se námořník a v úsměvu vycenil velké žluté zuby. Tyhle špinavé zuby si Critz bude pamatovat.

„Sedněte si,“ kývl Critz unaveně. „Jmenujete se nějak?“

„Ben.“ Nebyl to Brit a angličtina nebyla jeho mateřský jazyk. Benovi bylo asi třicet, měl černé vlasy, tmavohnědé oči a dlouhý špičatý nos, který mu dodával poněkud řeckého vzhledu.

„Příjmení žádné, co?“ Critz se napil ze sklenice a zeptal se: „A odkud znáte moje jméno?“

„Já o vás vím všechno.“

„To jsem nevěděl, že jsem tak slavný.“

„Já bych tomu neříkal sláva, pane Critzi. Budu stručný. Pracuju pro lidi, kteří zoufale stojí o to najít Joela Backmana. Zaplatili by za to hodně slušné peníze, a na ruku. Peníze v krabici, nebo peníze ve švýcarské bance, to je jedno. Dá se to zařídit rychle, během pár hodin. Vy nám řeknete, kde je, dostanete milion babek a nikdo se nic nedozví.“

„Jak jste mě našli?“

„Řekněme, že jsme profesionálové, pane Critzi.“

„Špionáž?“

„To není důležité. Jsme, kdo jsme, a najdeme pana Backmana. Otázka zní, chcete milion babek?“

„Já nevím, kdeje.“

„Ale můžete to zjistit.“

„Možná.“

„Chcete se domluvit?“

„Ne za milion babek.“

„Tak za kolik?“

„To si musím rozmyslet.“

„Tak myslete rychle.“

„A když tu informaci zjistit nedokážu?“

„Tak se už nikdy neuvidíme. Tahle schůzka se nikdy nekonala. Je to prosté.“

Critz se dlouze napil ze sklenice a uvažoval. „Dobře, řekněme, že tu informaci dokážu opatřit – ale moc optimistický nejsem – ale co když budu mít štěstí? Co pak?“

„Leťte s Lufthansou z Dullesova letiště do Amsterodamu, první třídou. Ubytujte se v hotelu Amstel na Biddenhamské ulici. Najdeme si vás, jako jsem si vás já našel tady.“

Critz si v duchu opakoval podrobnosti. „Kdy?“ zeptal se. „Jak nejrychleji to půjde, pane Critzi. Hledají ho i jiní.“ Ben zmizel stejně rychle, jak se objevil, až se Critz rozhlížel kouřem a uvažoval, jestli se mu to jen nezdálo. Z hospody odešel o hodinu později, tvář schovanou pod deštníkem, a byl si jistý, že je sledován.

Budou ho sledovat i ve Washingtonu? Měl znepokojivý pocit, že ano.

8

ZE SIESTY NEBYLO NIC. VÍNO PŘI OBĚDĚ A DVĚ odpolední piva nepomohla. Měl prostě příliš o čem přemýšlet… Kromě toho byl příliš odpočinutý; měl toho příliš mnoho naspáno. Šest let v izolaci uvede lidské tělo do tak pasivního stavu, že se spánek stane hlavní aktivitou. Po prvních několika měsících v Rudley spal Joel osm hodin v noci a ještě si schrupl po obědě, což bylo pochopitelné; během posledních dvaceti let toho moc nenaspal, protože ve dne držel pohromadě svět a v noci honil sukně až do úsvitu. Po roce mohl počítat s devíti, někdy deseti hodinami spánku. Mnoho jiného se tam dělat nedalo, leda číst a koukat na televizi. Z nudy jednou provedl průzkum, jednu z mnoha ze svých tajných anket, při nichž se list papíru posílal z cely do cely, když si dozorci také dávali dvacet, a z třiceti sedmi respondentů v jeho bloku mu vyšel průměr jedenáct hodin denně. Mo, mafiánský práskač, tvrdil, že spí šestnáct hodin, a také ho často bylo slyšet v poledne chrápat. Šílený Miller uvedl nejnižší číslo, jen tři hodiny, jenže ten chudák už před lety přišel o rozum, a Joel musel jeho odpovědi z průzkumu vyloučit.

Přišly samozřejmě doby nespavosti, dlouhé hodiny, kdy hleděl do tmy a přemýšlel o chybách, o dětech a vnoučatech, o minulém ponížení a o strachu z budoucnosti. A pak byly týdny, kdy mu do cely nosili prášky na spaní, vždycky po jednom, ale nezabíraly. Joel měl vždycky podezření, že to nebylo nic než placebo.

Ale za těch šest let toho naspal přece jen příliš. Jeho tělo bylo dost odpočinuté. Jeho mysl pracovala přesčas.

Pomalu vstal z postele, kde hodinu ležel neschopen zavřít oči, a došel k malému stolku, kde ležel mobil, který mu dal Luigi. Odnesl si ho k oknu, vyťukal číslo přilepené na jeho zadní straně a po čtyřech zazvoněních uslyšel známý hlas.

„Ciao, Marco. Come stai?“

„Jen si zkouším, jestli ta věc funguje,“ řekl Joel.

„To myslíte, že jsem vám dal vadný telefon?“ zeptal se Luigi.

„Ne, jistěže ne.“

„Jak jste se prospal?“

„Ehm, hezky, moc hezky. Sejdeme se na večeři.“

„Ciao.“

Kde je Luigi? Číhá někde poblíž s telefonem v kapse a čeká, až Joel zavolá? Sleduje hotel? Jestli jsou Stennett a jeho řidič ještě pořád v Trevisu, jsou to s Luigim a Ermannem čtyři „přátelé“ toho či onoho druhu, kteří mají sledovat Joela Backmana.

Sevřel telefon a uvažoval, kdo jiný ještě o telefonátu ví. Kdo ještě poslouchal? Podíval se dolů na ulici a přemýšlel, kdo tam asi je. Jen Luigi?

Zahnal ty myšlenky a sedl si ke stolu. Chtěl trochu kávy, takhle dvojité espreso, aby trochu nabudil nervy, rozhodně ne cappuccino takhle pozdě, ale nebyl ještě připravený vzít telefon a objednat si ho. Zvládl by. „Dobrý den“ a „Kávu“, jenže potom by následovala záplava dalších slov, které ještě nezná.

Jak může člověk přežít bez silné kávy? Jeho oblíbená sekretářka mu kdysi nosila první šálek pořádně povzbuzující turecké kávy přesně v šest třicet ráno, šest dnů v týdnu. Skoro se s ní oženil. Do desáté dopolední byl už lobbista tak nabuzený, že házel věcmi a ječel na podřízené, a přitom vyřizoval tři telefony najednou, zatímco senátoři čekali na lince.

Ta vzpomínka ho nepotěšila. Málokterá vzpomínka ho těšila. Byla jich spousta, a za těch šest let na samotce vedl tvrdý duševní boj o to, aby se své minulosti zbavil.

Zpátky ke kávě, kterou si bál objednat, protože se bál jazyka. Joel Backman se nikdy ničeho nebál, a když zvládl usledovat tři sta doplňků a změn zákona, které se najednou pohybovaly bludištěm Kongresu, a když uměl vyřídit stovku telefonátů za den, a přitom se skoro vůbec nedívat do telefonního seznamu, dokáže se určitě naučit italsky natolik, aby si mohl objednat kávu. Rozložil si Ermannovy studijní materiály úhledně po stole a podíval se na program. Zkontroloval baterie v magnetofonku a strčil do něj kazetu. Na první stránce učebnice byla dost neumělá barevná kresba rodiny – maminka, tatínek a děti se dívají v obýváku na televizi. Předměty byly popsané anglicky i italsky – dveře a porta, pohovka a sofa, okno a finestra, obraz a quadro a tak dál. Chlapec byl ragazzo, matka madre, staroušek opírající se v rohu o hůl byl dědeček čili il nonno.

O pár stránek dál byla kuchyně, pak ložnice, pak koupelna. O hodinu později Joel, stále ještě bez kávy, chodil tiše po pokoji, ukazoval na všechno, co viděl, a tiše si šeptal: postel, letto; lampa, lampada; hodiny, orologio; mýdlo, sapone. Pro dobrou míru bylo v učebnici přihozeno i pár sloves: mluvit, parlare; jíst, mangiare; pít, bere; myslet, pensare. Stál před malým zrcadlem (specchio) v koupelně (bagno) a snažil se sám sebe přesvědčit, že je skutečně Marco. Marco Lazzeri. „Sono Marco, sono Marco,“ opakoval si. Jsem Marco. Jsem Marco. Zpočátku to znělo hloupě, ale na to musí zapomenout. V sázce bylo příliš, než aby lpěl na starém jménu, které by mu mohlo vynést smrt. Jestli mu to, že bude Markem, může zachránit krk, pak je tedy Marco.

Marco. Marco. Marco.

Začal hledat slova, která na obrázku nebyla. Ve svém novém slovníku si našel carta igienica pro toaletní papír, guanciale pro polštář, soffitto pro strop. Všechno mělo nové jméno, každá věc v jeho pokoji, v jeho malém světě, všechno, co v tu chvíli viděl, se stalo něčím novým. Znova a znova, jak mu oči přeskakovaly z jedné věci na druhou, vyslovoval příslušná italská slova.

A co on sám? Měl mozek, cervello. Dotkl se ruky, mano; paže, braccio; nohy, gamba. Musel dýchat, respirare; vidět, vedere; dotýkat se, toccare; slyšet, sentire; spát, dormire; snít, sognare. To už odbočoval a tak se zarazil. Zítra Ermanno začne s první lekcí, s první smrští slovíček s důrazem na ty nejzákladnějšírpozdravy, zdvořilé fráze, čísla od jedné do sta, dny v týdnu, měsíce v roce, dokonce i abecedu. Slovesa být (essere) a mít (avere) skloňovaná v čase přítomném, minulém a budoucím.

Než byl čas na večeři, naučil se Marco celou první lekci nazpaměť a její nahrávku vyposlechl tucetkrát. Vyšel do velice chladné noci a spokojeně vykročil směrem k Trattorii del Monte, kde jak věděl, na něj bude u pěkného stolu čekat Luigi s dobrými tipy, co si vybrat z jídelníčku. Hlava se mu ještě točila po několika hodinách tvrdého učení nazpaměť. Na ulici si všiml skútru, kola, psa, dívek dvojčat, a jako pěst mezi oči na něj zaútočila skutečnost, že ve svém novém jazyce žádné z těch slov nezná.

Všechno to zůstalo v jeho hotelovém pokoji.

Vzhledem k tomu, že na něj čekalo jídlo, ale kráčel dál, nezastrašen a stále ještě jistý tím, že on, Marco, se dokáže stát náležitě úctyhodným Italem. U stolu v rohu okázale pozdravil Luigiho: „Buona sera, signore* come stai?“

„Sto bene, grazie, e tu?“ odpověděl Luigi s uznalým úsměvem. Díky, dobře, a vy?

„Molto bene, grazie,“ řekl Marco. Výborně, díky.

„Takže jste studoval?“ zeptal se Luigi.

„Ano. Nemám nic jiného na práci.“

Než stačil Marco rozbalit příbor z ubrousku, zastavil se u nich číšník s opletenou lahví domácího červeného vína. Rychle nalil dvě skleničky a pak zmizel. „Ermanno je výborný učitel,“ řekl Luigi.

„Už jste ho používal?“ zeptal se Marco jako by nic.

„Ano?“

„Jak často sem někoho přivezete tak jako mě a uděláte z něj Itala?“

Luigi se usmál a odpověděl. „Čas od času.“

„To se mi nechce věřit.“

„Věřte si, čemu chcete, Marco. Všechno je to fikce.“

„Mluvíte jako špion.“

Pokrčení rameny, vlastně žádná odpověď.

„Pro koho pracujete, Luigi?“

„Co myslíte?“

„Pro nějaký kus abecedy – CIA, FBI, NSA. Nebo možná pro nějaké nenápadné pododdělení vojenské špionáže.“

„Líbí se vám scházet se se mnou v takovýchhle příjemných malých restauracích?“ zeptal se Luigi.

„Mám na vybranou?“

„Ano. Jestli budete dál klást tyhle otázky, tak se setkávat přestaneme. A když se přestaneme setkávat, tak váš život, který už tak není moc jistý, začne být ještě křehčí.“

„Myslel jsem, že vaše práce je postarat se, abych zůstal naživu.“

„To je. Tak se přestaňte ptát na mě. Ujišťuji vás, že žádné odpovědi nemám.“

Číšník, jako by za to byl placený, se objevil právě ve správné chvíli se dvěma velikými jídelními lístky, které před ně položil, a tím účinně změnil směr, kterým se konverzace ubírala. Marco se zamračil na svůj seznam jídel a znovu mu to připomnělo, kolik ho ještě čeká v italštině práce. Na konci jídelníčku poznal slova caffě, vino a birra.

„Co vypadá dobře?“ zeptal se.

„Šéfkuchař je ze Sieny, takže má rád toskánská jídla. To rizoto s houbami porcini je výborné jako předkrm. Já jsem tu měl steak florentine, vynikající.“

Marco zavřel jídelníček a s potěšením vdechl vůni z kuchyně. „Dám si oboje.“

I Luigi zavřel svoje menu a mávl na číšníka. Objednal a pak několik minut mlčky upíjeli víno. „Před pár lety,“ začal Luigi, „jsem se jednou ráno vzbudil v malém hotelu v Istanbulu. Sám, asi s pěti sty dolary v kapse. S falešným pasem. Neuměl jsem jediné slovo turecky. Můj opatrovník byl ve městě, ale kdybych ho v té chvíli kontaktoval, musel bych si hledat jiné zaměstnání. Přesně za deset měsíců jsem se měl vrátit do stejného hotelu a setkat se tam s přítelem, který mě odveze pryč ze země.“

„To zní jako základní výcvik CIA.“

„Špatná část abecedy,“ řekl, pak se odmlčel, upil a pokračoval. „Protože rád jím, naučil jsem se přežít. Pochytil jsem jazyk, kulturu, všechno kolem. Zvládl jsem to docela dobře, splynul jsem s okolím, a za deset měsíců, když jsem se setkal s tím přítelem, jsem měl přes tisíc dolarů.“

„Italština, angličtina, francouzština, španělština, turečtina

– co ještě?“

„Ruština. Na rok mě vyložili ve Volgogradu.“

Marco se skoro zeptal, kdo jsou to ti „oni“, ale neudělal to. Odpověď by stejně nedostal, a krom toho si myslel, že to ví.

„A mě jste vyložili tady?“ zeptal se Marco.

Číšník donesl košík s různými druhy chleba a malou misku olivového oleje. Luigi začal namáčet a jíst a na otázku bud zapomněl, nebo ji ignoroval. Přišlo další jídlo, malý talíř šunky a salámu s olivami, a konverzace vázla. Luigi byl špion nebo člověk od kontrarozvědky, operativec či nějaký druh agenta, nebo prostě opatrovník či kontakt, ale hlavně a především byl Ital. Všechen možný výcvik by nedokázal odvrátit jeho pozornost od věcí bezprostředně přítomných, když seděl u plného stolu.

Při jídle změnil téma. Vysvětlil přísná pravidla správné italské večeře. Nejdřív antipasti – obvykle talíř s několika druhy masa, jaký měli teď před sebou. Pak první chod, primi, což je obvykle rozumná porce pasty, rýže, polévky nebo polenty, která má trochu rozcvičit žaludek pro hlavní chod, secondi – což je pořádné jídlo z masa – rybího, vepřového, kuřecího nebo jehněčího. Ale pozor na moučníky, varoval zlověstně a rozhlédl se, aby se ujistil, že ho neslyší číšník. Smutně potřásl hlavou, když vysvětloval, že mnoho dobrých restaurantů je dnes kupuje mimo dům a že jsou nacpané takovou spoustou cukru nebo laciných likérů, že vám po nich doslova uhnijí zuby.

Markovi se podařilo zatvářit se dostatečně šokované nad tím národním skandálem.

„Naučte se slovo ‚gelato‘,“ řekl Luigi a oči mu znova zazářily.

„Zmrzlina.“ přeložil Marco.

„Bravo. Nejlepší na světě. Kousek dál tady v ulici je gelateria. Po večeři tam zajdeme.“

* * *

Pokojová služba končila o půlnoci. V 11.55 Marco pomalu zvedl telefon a dvakrát klepl do čísla 4. Ztěžka polkl, pak zatajil dech. Tenhle dialog si cvičil půl hodiny.

Po několika lenivých zazvoněních, během nichž dvakrát skoro zavěsil, se ozval ospalý hlas: „Buona sera.“

Marco zavřel oči a vrhl se do toho. „Buona sera. Vorrei un caffě, per favore. Un espresso doppio.“

„Si, latte e zucchero?“ Mléko a cukr?

„No, senza latte e zucchero.“

„Si, cinque minuti.“

„Grazie.“ Marco rychle zavěsil, aby neriskoval další dialog, i když vzhledem k nadšení, jaké se ozývalo na druhém konci drátu, to bylo nepravděpodobné. Vyskočil na nohy a vítězně uhodil pěstí do vzduchu. V duchu se poplácal po zádech za svůj první rozhovor v italštině. A bez nejmenších problémů. Obě strany rozuměly, co ta druhá říkala.

V jednu v noci pořád ještě popíjel své dvojité espreso a vychutnával si ho, i když dávno nebylo teplé. Byl v polovině třetí lekce, a protože spát se mu nechtělo ani zdaleka, uvažoval o tom, že před první hodinou s Ermannem spolyká možná celou první učebnici.

* * *

Zaklepal na dveře bytu o deset minut dřív. Bylo to mocenské gesto. I když se snažil to nedělat, zjistil, že se impulzivně vrací ke starým způsobům. Chtěl to být on, kdo rozhodne, kdy lekce začne. O deset minut dřív nebo o dvacet později, na tom nezáleželo. Jak čekal na ošuntělé chodbě, vzpomněl si na schůzi na velmi vysoké úrovni, kterou jednou svolal do své obrovské konferenční síně. Ta byla plná výkonných ředitelů a hlavounů z několika federálních úřadů, které tam všechny lobbista svolal. I když do konferenční síně to měl ze své kanceláře padesát kroků po chodbě, přišel o dvacet minut později, omlouval se a vysvětloval, že telefonoval s premiérem jisté malé země.

Taková malichernost. Jaké hry to hrával.

Na Ermanna zřejmě žádný dojem neudělal. Nechal svého studenta čekat nejméně pět minut, než otevřel dveře s ostýchavým úsměvem a přátelským: „Buon giomo, Signor Lazzeri.“

„Buon giomo, Ermanno. Come stai?“

„Molto bene, grazie, e tu?“

„Molto bene, grazie.“

Ermanno otevřel dveře víc a s rozmáchlým gestem řekl: „Prego.“ Vstupte, prosím.

Marco vešel dovnitř a znovu ho uhodilo do očí, jak tu všechno vypadá skromné a dočasné. Položil své knihy na malý stolek uprostřed předního pokoje a rozhodl se, že si nechá kabát. Venku byla teplota kolem čtyř stupňů a v tomhle malém bytečku nebylo o mnoho tepleji.

„Vorrebbe un caffě?“ zeptal se Ermanno. Chtěl byste kávu?

„Sl, grazie.“ Spal asi dvě hodiny, od čtyř do šesti, pak se osprchoval, oblékl a vydal se do ulic Trevisa, kde našel časně otevřený bar, v němž se shromažďovali starší pánové, pili espreso a mluvili všichni najednou. Chtěl ještě trochu kávy, ale ještě víc stál o něco k jídlu. Nějaký croissant nebo koláč nebo něco takového, co se ještě nenaučil pojmenovat. Rozhodl se, že hlad vydrží až do poledne, kdy se znovu sejde s Luigim na další výpravu do italské kuchyně.

„Vy jste student, že?“ zeptal se, když se Ermanno vrátil z kuchyně s dvěma malými šálky.

„Non inglese, Marco, non inglese.“

A tím skončila angličtina. Skončila náhle; drsné a konečné sbohem mateřskému jazyku. Ermanno seděl na jednom konci stolu, Marco na druhém, a přesně v osm třicet společně otevřeli knihu u lekce jedna. Marco přečetl první dialog v italštině, Ermanno ho taktně opravoval, i když na něj udělalo dojem, jak se jeho student připravil. Slovíčka se naučil dokonale, ale na výslovnosti bylo potřeba ještě zapracovat. O hodinu později začal Ermanno ukazovat na různé věci v místnosti – koberec, knihu, časopis, židli, deku, závěsy, rádio, podlahu, zeď, batoh – a Marco bez problémů odpovídal. Se stále se zlepšující výslovností ze sebe vysypal celý seznam zdvořilých frází – dobrý den, jak se máte, děkuji, dobře, prosím, tak zatím, na shledanou, dobrou noc – a třicet dalších. Odříkal dny v týdnu a měsíce v roce. S lekcí jedna byli hotoví za pouhé dvě hodiny a Ermanno se zeptal, jestli má udělat přestávku. „No.“ Přešli tedy k lekci dvě, kde byla další stránka slovíček, jež se Marco už naučil, a další dialog, který dost impozantním způsobem přednesl.

„Vy jste studoval,“ zamumlal Ermanno anglicky.

„Non inglese, Ermanno, non inglese,“ opravil ho Marco. Hra byla jasná – kdo dokáže pracovat intenzivněji. V poledne byl učitel vyčerpaný a potřeboval pauzu. A oběma se ulevilo, když se ozvalo zaklepání na dveře a Luigiho hlas v chodbě. Luigi vešel a uviděl je, jak sedí proti sobě u malého stolku, jako by se celé hodiny přetlačovali rukama.

„Come va?“ zeptal se Luigi. Jak to jde?

Ermanno se po něm unaveně podíval a řekl: „Molto intenso.“ Velmi intenzivně.

„Vorrei pranzare,“ oznámil Marco a pomalu vstal. Dal bych si oběd.

Marco doufal v příjemný oběd s trochou angličtiny, která by mu usnadnila situaci a trochu mu ulevila od neustálého napětí z nutnosti pokoušet se přeložit každé slovo, které slyšel. Ovšem Ermannovo zářivé shrnutí ranní hodiny inspirovalo Luigiho k tomu, aby v tréninku pokračoval i při jídle, nebo aspoň při jeho první části. V jídelníčku nebylo jediné slovo anglicky, a když Luigi popsal každé jídlo zcela nesrozumitelnou italštinou, Marco rozhodil ruce a řekl: „A dost. Příští hodinu nechci slyšet ani říct jediné slovo italsky.“

„Co oběd?“

„Sním ten váš.“ Napil se červeného vína a snažil se uvolnit. „Tak dobře. Hodinu snad anglicky mluvit můžeme.“

„Grazie,“ řekl Marco dřív, než se stačil zarazit.

9

NÁSLEDUJÍCÍHO DNE V POLOVINĚ RANNÍ LEKCE MARCO z ničeho nic změnil směr. Uprostřed obzvlášť obtížného dialogu přestal mluvit italsky a řekl: „Vy nejste student.“ Ermanno překvapeně vzhlédl od učebnice, na chvilku se zarazil a pak řekl: „Non inglese, Marco. Soltanto italiano.“ Jenom italsky.

„Z italštiny jsem zrovna teď unavený. Vy nejste student.“ Ermanno moc klamat neuměl, a tak udělal příliš dlouhou pauzu. „Jsem,“ odpověděl nepřesvědčivě.

„Ne, myslím, že ne. Je jasné, že nechodíte na přednášky, jinak byste mě nemohl celý den učit.“

„Třeba mám přednášky večer. Záleží na tom?“

„Vy nechodíte nikam na žádné přednášky. Nejsou tu žádné knihy, žádný studentský časopis, nic z toho obvyklého nepořádku, který studenti kolem sebe trousí.“

„Třeba je mám ve vedlejším pokoji.“

„Ukažte.“

„Proč? Je to důležité?“

„Protože myslím, že pracujete pro stejné lidi jako Luigi.“

„A jestli ano, tak co?“

„Chci vědět, kdo to je.“

„Co když to nevím? Proč se o to staráte? Vaším úkolem je naučit se jazyk.“

„Jak dlouho už bydlíte tady, v tomhle bytě?“

„Nemusím odpovídat na vaše otázky.“

„Víte, já myslím, že jste se sem nastěhoval minulý týden; že tohle je nějaký konspirační byt nebo tak něco; a že vy nejste doopravdy ten, kdo tvrdíte, že jste.“

„Tak to bychom byli dva.“ Ermanno náhle vstal a prošel malou kuchyní do zadní části bytu. Vrátil se s hrstí papírů, které položil před Marka. Byla to registrační složka z univerzity v Bologni, na obálce bylo jméno Ermanno Rosconi a adresa bytu, kde právě byli.

„Brzo se na univerzitu vracím,“ řekl Ermanno. „Chtěl byste ještě kávu?“

Marco prohlížel formuláře a rozuměl jim právě tolik, aby pochopil. „Ano, prosím,“ odpověděl. Byly to jen papíry – ty se zfalšují snadno. Ale jestli to byl padělek, byl velice dobrý. Ermanno zmizel v kuchyni a začal točit vodu.

Marco odstrčil židli a oznámil: „Jdu se projít kolem bloku. Potřebuju si vyčistit hlavu.“

* * *

Večeře neproběhla podle obvyklého scénáře. Luigi ho čekal před trafikou naproti Piazza dei Signoři a pak spolu šli rušnou uličkou, kde obchodníci zavírali krámky. Byla už tma a hodně chladno a elegantně zachumlaní byznysmeni spěchali domů, hlavy schované v kloboucích a šálách.

Luigi měl ruce v rukavicích vražené hluboko do kapes kabátu z hrubé látky, který mohl zdědit po dědečkovi, stejně jako koupit minulý týden v Miláně v nějakém nehorázně drahém butiku. Ať tak, či tak, nosil ho elegantně a Marco znovu záviděl svému opatrovníkovi jeho nedbalou eleganci.

Luigi nijak nespěchal a zdálo se, že si chladu docela užívá. Pronesl pár poznámek italsky, ale Marco se odmítl nechat do té hry zatáhnout. „Anglicky, Luigi,“ řekl dvakrát. „Potřebuju angličtinu.“

„Tak dobře. Jak šel druhý den učení?“

„Šlo to. Ermanno je dobrý. Smysl pro humor nemá, ale učit umí.“

„Děláte pokroky?“

„Jak bych je mohl nedělat?“

„Ermanno mi řekl, že máte cit pro jazyk.“

„Ermanno se neumí vůbec přetvařovat a vy to víte. Pracuju tvrdě, protože na tom hodně záleží. Hustí to do mě šest hodin denně a pak se ještě další tři hodiny dřu večer sám. Takže musím dělat pokroky.“

„Pracujete hodně tvrdě,“ opakoval Luigi. Náhle se zastavil a podíval se na něco, co vypadalo jako malé lahůdkářství. „Tady máte večeři, Marco.“

Marco se na obchůdek nesouhlasně podíval. Výloha nebyla větší než čtyři, možná pět metrů. Ve výloze byly namačkané tři stolky a zdálo se, že je uvnitř hodně plno. „Určitě?“ zeptal se Marco.

„Ano, jídlo je velice dobré. Lehčí věci, sendviče a tak. Budete jíst sám. Já dovnitř nejdu.“

Marco se po něm podíval a začal protestovat, pak se zarazil a usmál se, jako by tu výzvu vítal.

„Menu je na tabuli nad kasou, jen italsky. Nejdřív si objednáte, zaplatíte, jídlo si pak vyzvednete na druhém konci pultu. Docela dobře se tam sedí, když ulovíte stoličku. Spropitné je v ceně.“

Marco se zeptal: „Jaká je místní specialita?“

„Výborná je pizza se šunkou a artyčoky. A panini také. Za hodinu vás budu čekat tady u fontány.“

Marco zaťal zuby a vešel do kavárničky. Připadal si velice sám. Jak čekal za dvěma mladými dámami, zoufale hledal něco, co by dokázal vyslovit. Čert vzal chuť. Důležité bylo objednat si a zaplatit. Pokladní byla naštěstí dáma ve středním věku, která se ráda usmívala. Marco přátelsky řekl: „Buona sera,“ a než mu stačila něco odpovědět, objednal si: „Panino prosciutto e formaggio“ – sendvič se šunkou a sýrem – a coca-colu.

Stará dobrá coca-cola. Ve všech jazycích stejná.

Pokladna zarachotila a ona na něj vychrlila záplavu slov, jimž nerozuměl. Usmíval se ale dál a řekl „Si“, a pak jí podal dvacetieurovou bankovku, což bylo určitě dost na zaplacení účtu a ještě nějaké drobné zpátky. Vyšlo to. S drobnými dostal také lístek. „Numero sessantasette,“ řekla. Číslo šedesát sedm.

Uchopil lístek a pomalu postupoval kolem pultu ke kuchyni. Nikdo po něm nekoukal, nikdo si ho zřejmě nevšímal. Skutečně vypadá jako Ital, jako místní? Nebo je tak jasné, že je tu cizí, že se skuteční místní ani neobtěžují podívat? Rychle si zvykl posuzovat, jak jsou oblečení ostatní muži, a usoudil, že mezi ně docela zapadá. Jak ho Luigi upozornil, muži v severní Itálii si dávají mnohem víc záležet na vzhledu a stylu než Američané. Bylo tu víc sak a elegantních kalhot, víc svetrů a kravat. Mnohem méně džínoviny a prakticky žádné mikiny ani jiné známky lhostejnosti vůči vnějšímu vzhledu.

Luigi nebo někdo jiný, kdo dával dohromady jeho garderobu – nepochybně to byl někdo, koho platili američtí daňoví poplatníci –, odvedl dobrou práci. Na člověka, který šest let nosil stále stejný vězeňský mundúr, si Marco rychle zvykal na italský styl oblékání.

Sledoval talíře s jídlem, jak se objevovaly na pultu u grilu. Asi po deseti minutách se objevil velký sendvič. Obsluhující ho popadl, sebral lístek a rozkřikl se: „Numero sessantasette.“ Marco k němu beze slova přistoupil a podal mu svůj lístek. Pak přišel ještě nápoj. Našel si místo u malého stolku v rohu a náležitě si vychutnával, že večeří sám. Lahůdkářství bylo hlučné a přeplněné; mnozí zákazníci se navzájem znali. Dlouze se vítali za velkého objímání a líbání a ještě déle se loučili. Stát ve frontě na objednání nebyl problém, ačkoli se zdálo, že Italové ještě nepochopili základní myšlenku, že mají stát jeden za druhým. Doma by se nejspíš ozývaly nadávky od zákazníků a pokladní by asi klela.

V zemi, kde tři sta let starý dům je považovaný za nový, má čas jiný význam. Jídlo se má vychutnávat, dokonce i v malém bufetu s několika stolky. Ti, co seděli kolem Joela, vypadali, že jsou připraveni svou pizzu nebo sendvič pojídat hodiny. Měli si toho prostě hrozně moc co říct!

Otupující běh vězeňského života ohladil všechny jeho hrany. Udržoval si zdravý rozum tak, že četl osm knih týdně, ale v nich hledal spíš únik než poučení. Dva dny usilovné dřiny, skloňování, časování, výslovnosti a poslouchání tak intenzivního jako ještě nikdy v životě ho mentálně zcela vyčerpalo.

Vnímal tedy italský rámus, aniž by se pokoušel porozumět jedinému slovu. Vychutnával si jeho rytmus, kadenci a smích. Tu a tam dokázal zachytit nějaké slovo, zvlášť při vítání a loučení, a považoval to za svého druhu pokrok. Když se díval na rodiny a přátele, cítil se sám; odmítl se v tom ale babrat. Osamělost, to bylo třiadvacet hodin denně v malé cele prakticky bez dopisů a jen s laciným paperbackem místo společníka. Osamělosti si užil až až; tohle byly prázdniny na pláži.

Hodně se snažil jíst svou šunku a sýr co nejpomaleji, ale donekonečna to natahovat nešlo. Připomněl si, že příště si musí objednat hranolky, protože s hranolky se dá hrát ještě dávno po tom, co vystydnou, takže by jídlo natáhl na mnohem delší dobu, než jakou by považoval za normální doma. Neochotně se zvedl od stolku. Skoro hodinu po tom, co do kavárny vstoupil, vyšel z jejího tepla a došel k fontáně, ve které vypnuli vodu, aby nezmrzla. Luigi dorazil o několik minut později, jako kdyby postával někde ve stínu a čekal. Měl tu opovážlivost navrhnout gelato, zmrzlinu, ale Marco se třásl už tak. Došli k hotelu a řekli si dobrou noc.

* * *

Luigiho místní supervizor měl diplomatické krytí na americkém konzulátu v Miláně. Jmenoval se Whitaker a Backman byl to poslední, oč se staral. Backman neměl nic společného s rozvědkou ani s kontrarozvědkou, a Whitaker měl v těchhle dvou oborech plné ruce práce i bez toho, že by se staral o nějakého bývalého lobbistu z Washingtonu, kterého ulili do severní Itálie. Svědomitě ale připravoval denní zprávy a posílal je do Langley. Tam je přijímala a četla Julia Javierová, veteránka, která měla osobně přístup k panu Maynardovi. Právě kvůli bdělému oku paní Javierové byl Whitaker v Miláně tak svědomitý. Jinak by možná zprávy tak pohotové nebyly.

Teddy si vyžádal brífink.

Paní Javierovou povolali do jeho kanceláře v šestém patře, do „Teddyho křídla“, jak se tomu na Langley říkalo. Vstoupila na jeho „stanoviště“ – to byl název, jemuž dával přednost on sám, a znova ho našla na konci dlouhého a širokého konferenčního stolu, jak sedí ve vyvýšeném kolečkovém křesle, od prsou dolů zachumlaný v dekách a oblečený v obvyklém černém obleku, a dívá se zpoza hromady zpráv. Nedaleko postával Hoby, připravený dodat další šálek onoho příšerného zeleného čaje, o němž byl Teddy přesvědčen, že ho drží při životě.

Při životě sice byl jen taktak, jenže to si Julia Javierová o něm myslela už řadu let.

Protože nepila kávu a toho čaje by se nedotkla ani omylem, nic jí nenabídli. Sedla si jako vždy po jeho pravici, což byla jakási lavice svědků, kam si sedali všichni návštěvníci – na pravé ucho slyšel mnohem lépe než na levé –, a on ze sebe velmi unaveně vypravil: „Dobrý den, Julie.“

Hoby si jako obvykle sedl naproti ní a chystal se dělat si poznámky. Každý zvuk na „stanovišti“ zachycovala nejmodemější záznamová technika, ale Hoby přesto hrál hru na zapisování.

„Informujte mě o Backmanovi,“ řekl Teddy. Takováhle slovní zpráva měla být stručná, k věci, bez jediného zbytečného slova.

Julia pohlédla do svých poznámek, odkašlala si a začala hovořit pro skryté záznamníky. „Je na určeném místě v Trevisu, což je hezké městečko v severní Itálii. Je tam už tři celé dny, zdá se, že se docela dobře přizpůsobuje. Náš agent je v plném kontaktu, jazykový učitel je místní a vede si docela dobře. Backman nemá peníze a nemá pas, a zatím se nevzpírá tomu držet se většinou ve společnosti agenta. Telefon ve svém hotelovém pokoji nepoužil, ani se nepokoušel telefonovat mobilem někomu jinému než našemu agentovi. Nedal najevo žádnou snahu se někam zatoulat nebo zkoumat vzdálenější části města. Zvyky z vězení se zřejmě těžko porušují. Drží se blízko u hotelu. Když nemá lekci nebo nejí, zůstává v hotelu a učí se italsky.“

„Jak je na tom s jazykem?“

„Není to špatné. Je mu dvaapadesát, takže moc rychle to nepůjde.“

„Já se naučil arabsky, když mi bylo šedesát,“ prohlásil Teddy hrdě, jako by mu bylo šedesát před sto lety.

„Ano, já vím.“ V Langley to věděli všichni. „Studuje velmi tvrdě a dělá pokroky, ale učí se teprve tři dny. Na učitele udělal dojem.“

„O čem mluví?“

„Nemluví o minulosti, o starých přátelích a nepřátelích. O ničem, co by nás zajímalo. Tohle uzavřel, přinejmenším zatím. Nezávazně konverzuje, obvykle o svém novém domově, o kultuře a jazyku.“

„Jakou má náladu?“

„Zrovna vyšel z vězení o čtrnáct let dřív, než měl, a užívá si dlouhých obědů a dobrého vína. Je docela šťastný. Nezdá se, že by se mu stýskalo, jenže on vlastně nemá žádný domov. O rodině nemluví nikdy.“

„Co zdraví?“

„Vypadá v pořádku. Kašle se zbavil. Zřejmě spí dobře. Na nic si nestěžuje.“

„Jak moc pije?“

„Dává si pozor. Vychutnává si víno při obědě a večeři a pivo v baru v sousedství, ale nepřehání to.“

„Zkuste s tím pitím trochu přitlačit ano? Třeba bude víc mluvit.“

„Máme to v plánu.“

„Jak moc je jištěný?“

„Všechno má napíchnuté – telefony, pokoj, jazykové lekce, obědy, večeře. Mikrofony má dokonce i v botách. V obou párech. Jeho převlečník má pod podšívkou zašitý Peak 30. Dokážeme ho sledovat prakticky kdekoli.“

„Takže ho nemůžete ztratit?“

„Je to právník, ne špion. Zatím se zdá, že si spokojeně užívá svobody a dělá, co se mu řekne.“

„Ale není hloupý. Nezapomínejte na to, Julie. Backman ví, že existuje pár hodně tvrdých lidí, co by ho moc rádi našli.“

„To je pravda, ale teď zrovna se chová jako batole, co se drží mámy za sukně.“

„Takže se cítí v bezpečí?“

„Za daných okolností ano.“

„Tak ho trochu vyděsíme.“

„Hned?“

„Ano.“ Teddy si promnul oči a upil čaje. „Co ten jeho syn?“

„Sledování úroveň tři. Žije pořád ve Virginii, v Culpeperu, a moc se toho tam neděje. Jestli se Backman pokusí někoho kontaktovat, bude to Neal Backman. Ale to budeme vědět dřív v Itálii než v Culpeperu.“

„Jeho syn je jediný člověk, kterému věří,“ zopakoval Teddy to, co Julia už řekla mnohokrát.

„To je pravda.“

Po dlouhé pauze pokračoval: „Ještě něco, Julie?“

„Píše dopis své matce do Oaklandu.“

Teddy se pousmál. „To je od něj hezké. Máme ho?“

„Ano, náš agent ho včera vyfotil, zrovna jsem ho dostala. Backman ho schovává mezi stránkami místní turistické brožurky v hotelovém pokoji.“

„Jak je dlouhý?“

„Dva delší odstavce. Zjevně na něm ještě pracuje.“

„Přečtěte mi ho,“ zavelel Teddy, opřel se ve vozíčku a zavřel oči.

Julia prohrábla papíry a narovnala si brýle na čtení. Bez data, psaný rukou, což je otrava, protože Backmanův rukopis je příšerný. „Milá maminko, nejsem si jistý, kdy a jestli vůbec tenhle dopis dostaneš. Nejsem si jistý, zda ho vůbec kdy pošlu, což samozřejmě ovlivní to, jestli ho dostaneš. Tak nebo tak, jsem z vězení venku a daří se mi líp. V posledním dopise jsem psal, že na oklahomské placce je všechno v pořádku. Tou dobou jsem netyšil, že dostanu prezidentskou milost. Došlo k tomu tak rychle, že se mi tomu ještě pořád nechce věřit.“ Druhý odstavec. „Žiju na druhém konci světa, nemůžu říct kde, protože by to některé lidi podráždilo. Dal bych přednost tomu být ve Spojených státech, ale to není možné. Nezávisí to vůbec na mně. Není to nijak slavný život, ale určitě lepší, než jaký jsem měl ještě před týdnem. Já jsem ve vězení umíral, přes všechno to, co jsem ti psal v dopisech. Nechtěl jsem ti dělat starosti. Tady jsem na svobodě, a to je to nejdůležitější na světě. Můžu se procházet po ulici, jíst v kavárně, přicházet a odcházet, jak sám chci, v podstatě dělat skoro všechno, co chci. Svoboda, maminko, něco, o čem jsem roky snil a považoval to za nemožné.“

Odložila papír a dodala: „Dál se nedostal.“ Teddy otevřel oči a zeptal se: „Myslíte, že je dost hloupý na to, aby poslal dopis svojí matce?“

„Ne. Ale z vězení jí dlouho psal jednou týdně. Je to zvyk a možná taky terapie. Potřebuje si s někým promluvit.“

„Ještě sledujeme její poštu?“

„Ano, ale moc jí nemá.“

„Tak dobře. Pořádně ho vyděste a pak se mi zase hlaste.“

„Rozkaz, pane.“ Julia posbírala papíry a vyšla z kanceláře. Teddy vzal do ruky zprávu a narovnal si brýle. Hoby odešel do přilehlé kuchyňky.

Telefon Backmanovy matky v Oaklandu byl napíchnutý, ale zatím to nepřineslo žádné výsledky. Ten den, co se objevily zprávy o milosti, volali dva velmi dávní přátelé se spoustou otázek a opatrnými gratulacemi, ale paní Backmanová z toho byla tak zmatená, že jí nakonec dali sedativa a ona několik hodin spala. Nikdo z jejích vnoučat – z těch tří, které zplodil Joel a různé jeho manželky – jí v posledním půlroce nevolal.

Lydia Backmanová přežila dvě mrtvice a pohybovala se jen na vozíku. Když byl její syn na vrcholu kariéry, žila v relativním přepychu v prostorném bytě s ošetřovatelkou, která jí byla k dispozici čtyřiadvacet hodin denně. Když byl odsouzen, musela se pohodlného života vzdát a žít v domově důchodců se stovkou dalších.

Ji se Backman určitě kontaktovat nepokusí.

10

PO NĚKOLIKA DNECH SNĚNÍ O PENĚZÍCH JE CRITZ začal utrácet, přinejmenším v duchu. S takovou spoustou peněz by nemusel pracovat pro tu slizkou zbrojařskou firmu, ani by nemusel shánět obecenstvo na přednáškovém turné. (Nebyl ostatně vůbec přesvědčený, že nějaké obecenstvo vůbec najde, přes všechny sliby jeho agenta.)

Critz uvažoval o odchodu na odpočinek! Někam daleko od Washingtonu a všech nepřátel, které si tam nadělal, na nějakou pláž s malou jachtou poblíž. Nebo by se možná přestěhoval do Švýcarska, aby byl blízko svému čerstvému bohatství schovanému v jeho nové bance, nádherně nezdaněnému a den ode dne rostoucímu.

Zvedl telefon a dostal londýnský byt ještě na pár dnů. Pobízel paní Critzovou, aby víc nakupovala. I ona měla Washingtonu dost a zasloužila by si snadnější život.

Částečně vinou svého chamtivého nadšení a částečně pro svou přirozenou neschopnost, a také proto, že se ve špionážních záležitostech moc nevyznal, dělal Critz od samého začátku vážné chyby. Na takového veterána washingtonské hry to byly chyby neodpustitelné.

Především použil telefon ve svém vypůjčeném bytě, takže někomu velice usnadnil hledání místa, kde přesně je. Zavolal Jeba Priddyho, styčného důstojníka CIA, který v posledních čtyřech letech působil v Bílém domě. Priddy byl ještě na svém místě, ale čekalo se, že bude brzo odvolán zpátky do Langley. Nový prezident si zvyká, všechno je trochu chaotické, a tak dál a tak dál, odpovídal Priddy, kterého telefonát zřejmě trochu naštval. On a Critz se nikdy nějak zvlášť nepřátelili a Priddy okamžitě pochopil, že Critz po něčem čenichá. Critz nakonec řekl, že se snaží najít starého kamaráda, zkušeného analytika CIA, s kterým kdysi hodně hrával golf. Jmenuje se Daly, Addison Daly a z Washingtonu odjel na misi do Asie. Neví Priddy náhodou, kde je teď?

Addison Daly byl teď právě šikovně uklizený v Langley a Priddy ho dobře znal. „To jméno mi něco říká,“ prohlásil Priddy. „Možná ho dokážu najít. Kde vás seženu?“

Critz mu dal číslo do londýnského bytu. Priddy zavolal Addisona Dalyho a upozornil ho na své podezření. Daly zapnul svůj magnetofon a z bezpečné linky zavolal Londýn. Critz to zvedl a mohl se přetrhnout, jak se radoval, že zase slyší starého přítele. Vykládal donekonečna o tom, jak se mu krásně žije, co už není v Bílém domě, jak je příjemné po těch letech politických hrátek být zase obyčejný občan. Chce teď obnovit co nejvíc starých přátelství a konečně se pořádně pustit do golfu.

Daly hrál tu hru s ním. Prohlásil, že i on uvažuje o tom, že by odešel na odpočinek – po skoro třiceti letech služby – a že se moc těší na snazší život.

Jak se má Teddy? chtěl vědět Critz. A co nový prezident? Jaká je ve Washingtonu nálada pod novým vedením?

Nic moc se nemění, vykládal rozšafně Daly, jedna parta hlupáků střídá jinou. Mimochodem, jak se má bývalý prezident Morgan?

Critz nevěděl, nemluvil s ním, popravdě řečeno je dost možné, že s ním ještě pěkných pár týdnů ani mluvit nebude. Když konverzace vysychala, zeptal se Critz s neobratným smíchem: „Joela Backmana asi nikdo neviděl, co?“

Dalymu se povedlo zasmát také – všechno je to jeden velký vtip. „Ne,“ řekl, „myslím, že ten chlápek je dobře schovaný.“

„Není divu.“

Critz slíbil, že zavolá, jen se vrátí do Washingtonu. Zahrají si v některém dobrém klubu osmnáct jamek a pak si dají skleničku jako za starých dobrých časů!

Za jakých starých časů? myslel si Daly, když zavěsil.

Do hodiny vyslechl záznam celého hovoru Teddy Maynard.

První dva hovory byly víceméně povzbudivé, a tak Critz pokračoval. Vždycky byl zvyklý telefonovat jako šílenec. Držel se teorie brokovnice – když vypálí do éteru dostatečné množství telefonátů, něco se stane. Začínaly v něm uzrávat hrubé obrysy plánu. Další starý kamarád kdysi zastával významné místo v kanceláři předsedy senátního špionážního výboru, a i když dnes byl lobbistou s výbornými styky, údajně si zachoval těsné vztahy se CIA.

Mluvili o politice a o golfu a nakonec se ke Critzovu potěšení kamarád zeptal, co to prezidenta Morgana napadlo omilostnit vévodu Monga, proslulého největšími daňovými úniky v historii USA? Critz prohlásil, že on s tou milostí nesouhlasil, ale podařilo se mu stočit konverzaci k onomu druhému pochybnému omilostnění. „Co se povídá o Backmanovi?“ zeptal se.

„Vždyť jsi u toho byl,“ připomněl mu kamarád.

„Ano, ale kam ho Maynard schoval? To je otázka.“

„Tak to zařídila CIA?“ ptal se kamarád.

„No jistě,“ řekl Critz vědoucím tónem. „Kdo jiný by ho dokázal potají uprostřed noci dostat ze země?“

„To je zajímavé,“ podotkl kamarád, který se pak na chvíli docela odmlčel. Critz trval na tom, že příští týden musejí spolu zajít na oběd, a s tím se rozloučili.

Zatímco Critz horečně telefonoval, znovu žasl nad nekonečným seznamem svých kontaktů. Moc byla občas k něčemu dobrá.

* * *

Joel, nebo Marco, se rozloučil s Ermannem v pět třicet odpoledne po tříhodinové lekci, která běžela prakticky nonstop. Oba byli vyčerpaní.

7 Vykročil do úzkých uliček Trevisa a studený vzduch mu čistil hlavu. Stejně jako včera se zastavil v malém baru na rohu a objednal si pivo. Seděl u okna a díval se, jak místní spěchají kolem; někteří běželi z práce domů, jiní rychle nakupovali jídlo na večeři. V baru bylo teplo a zakouřeno a Marco se v myšlenkách znova zatoulal zpátky do vězení. Nemohl si pomoci – byla to příliš drastická změna, svoboda přišla příliš náhle. Neustále v něm přetrvával strach, že se vzbudí a zjistí, že je zase zavřený v cele, a nějaký neviděný vtipálek se bude v dálce hystericky smát.

Po pivu si dal espreso, a když dopil i to, vykročil do tmy a vrazil obě ruce hluboko do kapes. Když zahnul za roh ke svému hotelu, uviděl před ním Luigiho, jak nervózně přechází tam a zpátky a kouří cigaretu. Když Marco přešel ulici, Luigi se k němu vrhl. „Odjíždíme, okamžitě.“ řekl.

„Proč?“ zeptal se Marco a rozhlédl se kolem, jestli neuvidí nějaké zabijáky.

„Vysvětlím později. Na posteli máte tašku. Sbalte si co nejrychleji věci. Já počkám tady.“

„A co když nechci odjet?“ zeptal se Marco.

Luigi ho popadl za levé zápěstí, chviličku uvažoval a pak se velice nervózně usmál. „Tak možná nepřežijete nejbližších čtyřiadvacet hodin.“ řekl tak zlověstně, jak to jen šlo. „Věřte mi, prosím.“

Marco vyběhl po schodech a hnal se po chodbě, a teprve skoro až u dveří svého pokoje si uvědomil, že ta ostrá bodavá bolest v břiše není z námahy, ale ze strachu.

Co se stalo? Co Luigi viděl nebo slyšel, nebo co mu řekli? Kdo vlastně vůbec je ten Luigi a od koho přijímá rozkazy? Zatímco Marco vyhazoval své šaty z malé skříně na postel, kladl si všechny tyhle otázky a ještě mnoho dalších. Když měl všechno sbaleno, na chvilku se posadil a snažil se srovnat si myšlenky. Zhluboka se nadechoval, pomalu vydechoval a říkal si, že ať se děje, co se děje, patří to prostě ke hře.

Bude snad věčně utíkat? Stále spěšně balit, prchat z jednoho pokoje a hledat jiný? Pořád mnohem lepší než vězení, ale snadné by to nebylo.

A jak ho mohl někdo najít takhle brzo? Je přece v Trevisu teprve čtyři dny.

Když se znovu do jisté míry uklidnil, pomalu prošel chodbou, ze schodů dolů, přešel halou, kde kývl na zírajícího recepčního, ale neřekl nic, a vyšel z předních dveří ven. Luigi mu vytrhl tašku a hodil ji do kufru malého fiatku. Byli už na předměstí Trevisa, než padlo první slovo.

„Tak, Luigi, co se děje?“ zeptal se Marco.

„Měníme prostředí.“

„To jsem pochopil. Proč?“

„Z velice dobrých důvodů.“

„No, tak to vysvětluje všechno.“

Luigi řídil levou rukou, pravou divoce řadil a držel plyn tak u podlahy, jak to jen šlo, zatímco brzdy ignoroval. Marco už tak nechápal, jak může existovat národ, který stráví beze spěchu dvě a půl hodiny u oběda a pak se deset minut řítí přes město, div si nezlomí vaz.

Jeli hodinu, víceméně na jih, vyhýbali se dálnicím a drželi se okresek. „Sleduje nás někdo?“ zeptal se několikrát Marco, když vybrali některou ostrou zatáčku po dvou kolech.

Luigi zavrtěl hlavou. Oči měl přimhouřené, obočí zamračené, zuby pevně zaťaté, když v nich zrovna nežmoulal cigaretu. Nepochopitelně se mu dařilo řídit jako šílenec, a přitom klidně kouřit a vůbec se neohlížet. Byl rozhodnutý nemluvit, a tím jen posiloval Markovo rozhodnutí k hovoru ho vyprovokovat.

„Snažíte se mě jen vyděsit, že je to tak, Luigi? Hrajeme si na špiony – vy jste pán, já jsem ta ubohá loutka, co má tajemství. Je potřeba mě pěkně vyděsit, abych byl loajální a na vás závislý. Já vím, co to děláte.“

„Kdo zabil Jacyho Hubbarda?“ zeptal se Luigi, téměř aniž pohnul rty.

Backman najednou přestal mít chuť do hovoru. Pouhá zmínka o Hubbardovi ho na okamžik zmrazila. To jméno v něm vždy vyvolalo stejnou vzpomínku: policejní fotografie Jacyho ležícího na bratrově hrobě; levou stranu hlavy měl ustřelenou, všude byla krev – na náhrobku, na bílé košili. Všude.

„Máte záznamy,“ řekl Backman. „Byla to sebevražda.“

„No jistě. Ale jestli tomu věříte, tak proč jste se rozhodl přiznat vinu a prosil jste o ochrannou vazbu ve vězení?“

„Měl jsem strach. Sebevraždy můžou být nakažlivé.“

„To je pravda.“

„Takže chcete říct, že stejní lidé, co provedli Hubbardovu sebevraždu, jdou teď po mně?“

Luigi to s pokrčením ramen potvrdil.

„A nějak zjistili, že se schovávám v Trevisu?“

„Raději nic neriskovat.“

Žádné detaily mu neprozradil, pokud vůbec nějaké existovaly. Marco se snažil to nedělat, ale instinktivně se ohlížel přes rameno na temnou silnici za nimi. Luigi se podíval do zpětného zrcátka a podařilo se mu uspokojivě vyjádřit úsměvem: Tam někde jsou.

Joel se trochu přikrčil na sedadle a zavřel oči. Dva z jeho klientů zemřeli první. Safího Mirzu probodli před nočním klubem v Georgetownu tři měsíce poté, co Backmana najal a předal mu jedinou existující kopii BLOKu. Rány nožem byly dost vážné, ale navíc měl v těle jed, nejspíš z čepele. Žádní svědci. Žádné stopy. Zcela nerozřešená vražda, ale takových bylo ve Washingtonu mnoho.

O měsíc později zmizel v Karáčí Fazal Šaríf a předpokládalo se, že je mrtvý.

BLOK měl skutečně cenu miliardy dolarů, ale těch peněz si neměl kdo užít.

* * *

V roce 1998 Backmán, Pratt & Bolling přijali Jacyho Hubbarda za milion dolarů ročně. Prodej BLOKu byl jeho první velký úkol. Aby dokázal, že za něco stojí, zjednal si Hubbard výhrůžkami a úplatky cestu do Pentagonu v neobratném a osudovém pokusu potvrdit existenci satelitního systému Neptun. Hubbardův tamní člověk propašoval ven některé dokumenty – poupravené, ale přesto tajné; jenže ten člověk hlásil všechno svým nadřízeným. Přísně tajné papíry údajně potvrzovaly existenci Gamma Net, fiktivního sledovacího systému s neuvěřitelnými možnostmi, jako vystřiženého z Hvězdných válek. Když Hubbard „potvrdil“, že se tři mladí Pákistánci nepletou – že jejich Neptun je americký projekt –, hrdě ohlásil svůj objev Joelu Backmanovi. Od té chvíle teprve začal skutečný byznys.

Protože Gamma Net byl údajně americký vojenský systém, měl BLOK ještě větší cenu. Pravda byla ovšem taková, že ani CIA, ani Pentagon o Neptunu nic nevěděly.

Pentagon pak pustil do oběhu svou vlastní smyšlenku – zinscenované porušení bezpečnostních pravidel ze strany člověka, který pracoval pro bývalého senátora Jacyho Hubbarda a jeho nového šéfa – samotného lobbistu. Vypukl skandál. FBI podnikla uprostřed noci razii v kancelářích firmy Backman, Pratt & Bolling, našla dokumenty Pentagonu, o nichž byli všichni přesvědčeni, že jsou autentické, a během osmačtyřiceti hodin snaživý tým velmi schopných federálních žalobců vznesl obvinění vůči všem partnerům ve firmě.

Krátce nato následovaly i vraždy, o nichž nikdo nevěděl, kdo za nimi stojí. Pentagon brilantně neutralizoval Hubbarda i Backmana, aniž prozradil, kdo vlastně opravdu vytvořil a vlastní satelitní systém. Gamma Net, Neptun, nebo jak se vlastně skutečně jmenoval, byl účinně kryt neproniknutelnou sítí „vojenských tajemství“.

Backman právník chtěl proces, zvlášť pokud jsou dokumenty Pentagonu pochybné; Backman obžalovaný se ale chtěl vyhnout stejnému osudu, jaký potkal Hubbarda.

Jestli ho Luigiho divoký útěk z Trevisa měl vyděsit, celý plán teď náhle zabral. Poprvé od udělení milosti se Joelovi stýskalo po bezpečí malé cely ve vězeňské budově s nejvyšším stupněm ochrany.

Před nimi leželo město Padova a jeho světla sílila a provoz houstl každým kilometrem. „Kolik lidí žije v Padově?“ zeptal se Marco; byla to jeho první slova asi za půl hodiny.

„Dvě stě tisíc. Proč Američané chtějí pořád vědět, kolik lidí žije v každé vesnici nebo městě?“

„Netušil jsem, že je to problém.“

„Máte hlad?“

Backmanovi v žaludku tupě pulzoval strach, ne hlad, ale přesto odpověděl: „To tedy mám.“ Dali si pizzu v nějakém místním baru těsně za vnějším okruhem kolem Padovy a za chvíli už zase seděli v autě a mířili na jih.

Tu noc spali v malém venkovském hostinci – osm pokojů sotva větších než šatník –, který patřil stejné rodině už od římských časů. Hostinec neměl žádnou reklamní tabuli; Luigi ho zjevně znal už dřív. Nejbližší silnice byla úzká, neudržovaná a prakticky na ní nejezdilo nic, co by bylo vyrobeno po roce 1970. Bologna už nebyla daleko.

Luigi byl ve vedlejším pokoji, za tlustou kamennou zdí starou několik staletí. Když Joel Backman/Marco Lazzeri zalezl pod pokrývky a konečně se zahřál, neviděl nikde ani záblesk světla. Absolutní tma. A absolutní ticho. Takové ticho, že dlouho nemohl zavřít oči.

11

PO PÁTÉM HLÁŠENI O TOM, ŽE CRITZ NÉKOMU VOLAL a vyptával se na Joela Backmana, udělal Teddy Maynard pořádnou scénu – a to se stávalo málokdy. Ten blázen byl v Londýně a div nezavařil telefon. Z nějakého důvodu se snažil najít někoho – kohokoli –, kdo by mu mohl poskytnout nějakou informaci o Backmanovi.

„Někdo Critzovi nabídl peníze,“ štěkl Teddy na Wiglina, zástupce svého náměstka.

„Critz nemá šanci zjistit, kde Backman je,“ namítl Wigline.

„Nemá to ani zkoušet. Všechno jenom zkomplikuje. Musíme ho neutralizovat.“

Wigline střelil pohledem po Hobym, který si náhle přestal dělat poznámky. „Co jste říkal, Teddy?“

„Neutralizujte ho.“

„Je to americký občan.“

„To vím! Ale ohrožuje operaci. A existuje precedens. Už se to stalo.“ Neobtěžoval se jim sdělit, co to bylo za precedens, ale všichni věděli, že si Teddy často nějaký ten precedens připraví sám a nemá cenu se o tom dohadovat.

Hoby pokývl, jako by chtěl potvrdit: Ano, už se to stalo.

Wigline zaťal zuby a řekl: „Předpokládám, že to chcete provést hned.“

„Jak to nejdřív půjde,“ kývl Teddy. „Za dvě hodiny mi ukážete plán.“

Sledovali Critze, jak vyšel z vypůjčeného bytu na obvyklou dlouhou podvečerní procházku, která většinou končila několika pivy. Po půlhodince volné chůze došel k Leicester Square a stejně jako předchozího dne vstoupil do hospody U Psa a kachny.

Seděl na konci hlavního baru v prvním patře a popíjel druhé pivo, když se vedle něj uvolnila stolička. Okamžitě se na ni vmáčkl agent jménem Greenlaw a zahulákal, aby mu přinesli pivo.

„Nevadí, když budu kouřit?“ zeptal se Greenlaw Critze. Ten pokrčil rameny a odpověděl: „Tady nejsme v Americe.“

„Amík?“ ptal se Greenlaw.

„Jo.“

„Žijete tu?“

„Ne. Jsem jenom na návštěvě.“ Critz se soustřeďoval na láhve na zdi za barem, na svého souseda se ani nepodíval a nijak nestál o rozhovor. Rychle se naučil milovat osamělost přeplněné hospody. Rád seděl, popíjel, poslouchal rychlé britské klábosení a užíval si, že tu nikdo nemá ponětí, kdo je. Přesto mu ale ještě vrtal hlavou ten malý chlapík jménem Ben. Jestli ho skutečně sledují, dávají si dobrý pozor, aby se drželi z dohledu.

Greenlaw do sebe svoje pivo doslova lil, aby dohnal Critze. Bylo klíčové, aby si další dvě objednávali spolu. Zatáhl z cigarety a pak přidal svůj obláček kouře k velkému oblaku, který jim už visel nad hlavami. „Já jsem tady rok,“ řekl.

Critz kývl, ale stále se na něj nepodíval. Dej mi pokoj.

„Nevadí mi řídit na špatné straně, ani to příšerné počasí, ale co mi jde vážně na nervy, to je sport. Viděl jste někdy kriketový zápas? Trvá čtyři dny.“

Critz ze sebe vypravil zavrčení a pramálo nadšené: „Pitomý sport.“

„Pořád buď fotbal, nebo kriket, a po obojím tady šílejí. Teď jsem zrovna přežil zimu bez fotbalu – myslím samozřejmě pořádný fotbal, americký, jak tomu tady říkají. To bylo zoufalství.“

Critz byl nadšený fanoušek Redskins a měl předplatné na všechny zápasy. Málo věcí v životě ho vzrušovalo tak jako jeho milovaný tým. Greenlaw se o americký fotbal zajímal jen povšechně, ale strávil celý den tím, že se v bezpečném bytě CIA severně od Londýna učil nazpaměť statistiky. Kdyby nezabral fotbal, hodlal přejít na politiku. A kdyby ani to nepomohlo, čekala venku jistá půvabná mladá dáma, ačkoli Critz neměl pověst proutníka.

Critzovi se náhle zastesklo. Seděl v hospodě daleko od domova, daleko od šílenství Super Bowl – do letošního velkého finále zbývaly dva dny a britský tisk ho prakticky ignoroval – a doslova slyšel dav a cítil to vzrušení. Kdyby se byli Redskins probojovali z kvalifikace, nepil by pivo v Londýně. Byl by na Super Bowl, samozřejmě na nejlepších místech kolem padesátiyardové čáry, poskytnutých některou z mnoha korporací, na které se mohl spolehnout.

Podíval se na Greenlawa a zeptal se: „Patrioti nebo Packers?“

„Můj tým se do finále nedostal, ale já mám Národní fotbalovou rád tak jako tak.“

„Já taky. Komu fandíte?“

A to byla možná ta nejosudovější otázka, jakou Robert Critz kdy položil. Když Greenlaw odpověděl: „Redskins,“ Critz se usmál a najednou měl chuť si povídat. Několik minut strávili představováním – jak dlouho kdo z nich Rudochům fandí, jaké skvělé zápasy a jaké skvělé hráče viděli, a samozřejmě svoje zážitky ze Super Bowl. Greenlaw objednal další rundu a vypadalo to, že jsou oba ochotní celé hodiny přehrávat staré zápasy. Critz měl v Londýně málo příležitostí mluvit s Američany a s tímhle chlapíkem se klábosilo velice příjemně.

Greenlaw se omluvil a šel na záchod. Byl v patře, maličký a s jednou kabinkou, jako tolik záchodů v Londýně. Zavřel se v kabince, aby měl pár vteřin soukromí, a rychle mobilním telefonem ohlásil své pokroky. Plán se rozběhl. Jeho tým čekal na konci ulice. Tři muži a ta půvabná mladá dáma.

Během čtvrtého piva a během zdvořilého sporu o tom, jaký má Sonny Jurgensen poměr „touchdownů“ vůči zachyceným přihrávkám, se Critz konečně potřeboval vyčurat. Zeptal se, kde ona místnost je, a zmizel. Greenlaw obratně vhodil do Critzovy sklenice jednu malou bílou tabletku rohypnolu silného sedativa bez chuti a zápachu. Když se pan Redskins vrátil, byl osvěžený a připravený pít dál. Povídali si o Johnu Rigginsovi a Joeovi Gibbsovi a báječně se bavili, když chudáku Critzovi začala padat hlava.

„No,“ prohlásil a jazyk mu už nesloužil, „budu muset domů. Žena mě čeká.“

„Jasně,“ kývl Greenlaw. „Dopijem a půjdem.“

Vyprázdnili sklenice a zvedli se; Critz šel první, Greenlaw za ním, připravený ho zachytit. Bez nehod se prodrali hloučkem u vchodu až na chodník, kde chladný vítr Critze trochu probral, ale jen na okamžik. Zapomněl na svého nového kamaráda a ani ne po dvaceti krocích se už potácel na gumových nohách a chytal se lucerny. Greenlaw ho zachytil v pádu a pro uši mladé dvojice, která je míjela, hlasitě zaklel: „Sakra, Frede, ty ses už zase ožral.“

Fred ale byl mnohem víc než ožralý. Z ničeho nic se objevilo auto a přibrzdilo u chodníku. Zadní dveře se otevřely a Greenlaw šoupl polomrtvého Critze na zadní sedadlo. První zastávkou bylo skladiště osm bloků odtud. Tam byl Critz, teď už dokonale v bezvědomí, přeložen do malé neoznačené dodávky s dvojitými zadními dveřmi. Zatímco Critz ležel na podlaze auta, agent mu vpíchl mohutnou dávku velmi čistého heroinu. Přítomnost heroinu vždycky znamenala, že se výsledky pitvy utají, samozřejmě na naléhání rodiny.

Critz už sotva dýchal, když dodávka vyjížděla ze skladiště a zamířila na Whitcomb Street, nedaleko jeho bydliště. Vražda vyžadovala tři vozidla – dodávku, za ní veliký těžký mercedes a nakonec auto řízené skutečným Britem, který se na místě pozdrží a popovídá si s policií. Hlavním účelem třetího auta bylo držet ostatní vozy od mercedesu tak daleko, jak to jen jde. Při třetím průjezdu – řidiči všech tří aut byli v neustálém spojení a dva agenti, mezi nimi ta půvabná mladá dáma, stáli na chodníku a poslouchali také – se otevřely zadní dveře dodávky, Critz vypadl na ulici, mercedes zamířil na jeho hlavu a zasáhl ji s děsivým buchnutím, a pak se všichni vypařili, až na Brita ze třetího auta. Ten dupl na brzdu, vyskočil a utíkal k tomu opilému chudákovi, který zrovna vklopýtal do silnice a nechal se přejet. Rychle se přitom rozhlížel po jiných svědcích.

Nebyli tu žádní, ale v druhém pruhu se blížil taxík. Zastavil ho a brzo stála celá ulice. Za chvilku se shromáždil dav a přijela policie. Brit v třetím autě byl na místě první, ale moc toho neviděl. Ten člověk se vypotácel na ulici támhle mezi těmi dvěma zaparkovanými auty, tadyhle tudy, ano, a přejelo ho nějaké velké černé auto. Nebo možná tmavě zelené. Ne, značky ani typu si nevšiml. Podívat se na poznávací značku ho nenapadlo. Jak vypadal ten řidič, neměl nejmenší ponětí. Příliš ho šokoval pohled na toho opilce, který se z ničeho nic objevil na ulici.

Než tělo Boba Critze naložili do sanitky a odvezli do márnice, seděli Greenlaw, půvabná mladá dáma a dva další členové týmu ve vlaku z Londýna do Paříže. Na pár týdnů se ztratí každý jinam a pak se zase vrátí na svou domovskou základnu do Anglie.

* * *

Marco měl chuť na snídani hlavně proto, že mu zavoněla – šunka a klobásy na grilu někde uvnitř v budově ale Luigi už chtěl být na cestě. „Jsou tu i jiní hosté a všichni jedí u stejného stolu,“ vysvětloval, když spěšně házeli zavazadla do auta. „Nezapomeňte, že zanecháváte stopu, a ta signora si pamatuje všechno.“

Hnali se venkovskou silničkou k širším cestám.

„Kam jedeme?“ ptal se Marco.

„To se uvidí.“

„Přestaňte se mnou hrát tyhle hry!“ zavrčel tak, že sebou Luigi cukl. „Jsem svobodný člověk a můžu z toho auta vystoupit, kde a kdy budu chtít!“

„Ano, ale…“

„Přestaňte mi vyhrožovat! Kdykoli se na něco zeptám, odpovíte mi jenom nějakými neurčitými hrozbami, že sám nepřežiju ani čtyřiadvacet hodin. Chci vědět, co se děje. Kam jedeme? Jak dlouho tam budeme? Jak dlouho tam budete vy? Odpovězte mi, Luigi, nebo zmizím.“

Luigi vyjel na čtyřproudovou dálnici, na níž tabule hlásila, že třicet kilometrů před nimi leží Bologna. Počkal, až napětí trochu povolí, a pak řekl: „Jedeme na pár dní do Bologne. Ermanno tam přijede za námi. Budete se dál učit. Na pár měsíců vás umístíme v bezpečném bytě. Pak zmizím a vy si budete už muset poradit sám.“

„Díky. Proč to bylo tak těžké?“

„Plán se mění.“

„Já to věděl, že Ermanno není student.“

„Je to student. Aleje také součástí plánu.“

„Uvědomujete si, jak směšný ten plán je? Uvažujte o tom, Luigi. Někdo vynakládá tolik času a peněz na to, aby mě naučil jiný jazyk a jinou kulturu. Proč mě prostě znova nestrčíte do nějakého nákladního letadla a neodvezete třeba na Nový Zéland?“

„Skvělý nápad, Marco, ale to rozhodnutí nezávisí na mně.“

„S tím Markem jděte někam. Když se podívám do zrcadla a oslovím se Marco, mám chuť se smát.“

„To není legrace. Znáte Roberta Critze?“

Marco neodpověděl hned. „Za ty roky jsem se s ním párkrát setkal. Nikdy mi ale k ničemu nebyl. Další politický sekemík, jako já, řekl bych.“

„Blízký přítel prezidenta Morgana, šéf Bílého domu, ředitel kampaně.“

„No a?“

„Včera v noci ho v Londýně zabili. To už je pátý člověk, co umřel kvůli vám – Jacy Hubbard, ti tři Pákistánci a teď Critz. To zabíjení neskončilo, Marco, ani neskončí. Mějte se mnou trpělivost, prosím. Jen se vás pokouším chránit.“

Marco prudce opřel hlavu o opěrku a zavřel oči. Pořád mu to nedávalo smysl.

Uhnuli z dálnice k pumpě. Luigi se vrátil do auta se dvěma malými kelímky silné kávy. „Káva na cestu,“ řekl Marco konverzačním tónem. „Já myslel, že takováhle zvěrstva jsou v Itálii zakázaná.“

„I sem se plíží fast food. Je to smutné.“

„Hoďte to na Američany. Všichni to tak dělají.“

Zanedlouho už se pomalu sunuli ranní špičkou na předměstí Bologne. Luigi podotkl: „Tady v okolí se dělají naše nejlepší auta. Ferrari, lamborghini, maserati, všechny ty skvělé sportovní vozy.“

„Můžu jedno dostat?“

„To v rozpočtu není.“

„A co přesně v tom rozpočtu je?“

„Velice klidný, prostý život.“

„Já jsem si to myslel.“

„Mnohem lepší než ten, co jste vedl až donedávna.“

Marco upíjel kávu a díval se na okolní auta. „Nestudoval jste tady?“

„Ano. Univerzita je tisíc let stará. Jedna z nejlepších na světě. Později vám ji ukážu.“

Vyjeli z hlavního tahu a proplétali se ošuntělým předměstím. Ulice se zužovaly a zkracovaly a vypadalo to, že Luigi to tu dobře zná. Sledovali ukazatele vedoucí je k centru města a k univerzitě. Luigi najednou strhl volant stranou, vyskočil s fiatem na chodník a vmáčkl ho do místa širokého leda tak pro motorku. „Pojďte se najíst,“ řekl, a když se jim povedlo vysoukat se z auta, vykročili svižně chladným ránem po chodníku.

* * *

Další Markův úkryt byl ošuntělý hotel pár bloků od vnějšího okraje starého města. „Škrty v rozpočtu, co?“ bručel, když šel za Luigim stísněnou halou ke schodům.

„Je to jen na pár dní,“ řekl Luigi.

„A pak co?“ Marco zápolil se svými kufry na úzkém schodišti. Luigi nenesl nic. Pokoj byl naštěstí v prvním patře – malá místnůstka s nevelkou postelí a závěsy, které nikdo neroztáhl už celé dny.

„Treviso se mi líbilo víc,“ rozhlédl se Marco po stěnách.

Luigi zprudka roztáhl závěsy. Sluneční světlo pomohlo jen trošku. „Není to tak špatné,“ řekl nepřesvědčivě.

„Moje cela byla hezčí.“

„Hodně si stěžujete.“

„Mám proč.“

„Vybalte si. Za deset minut se sejdeme dole. Ermanno čeká.“

Zdálo se, že Ermanna ta náhlá změna místa vyvedla z míry stejně jako Marka. Byl uštvaný a neklidný, jako by se za nimi z Trevisa honil celou noc. Šli s ním o pár kroků dál, do zchátralého činžáku. Nikde nebylo vidět výtah, vystoupili tedy do čtvrtého patra po schodech a vešli do malého dvoupokojového bytečku, kde bylo ještě méně nábytku než v tom bytě v Trevisu. Ermanno zřejmě spěšně balil a ještě spěšněji vybaloval.

„To vaše doupě je ještě horší než moje,“ podotkl Marco, když se rozhlédl.

Na úzkém stole na něj čekaly rozložené studijní materiály, které používali včera.

„Vrátím se kolem oběda,“ prohlásil Luigi a rychle zmizel.

„Andiamo a studiare,“ prohlásil Ermanno. Dejme se do studia.

„Už jsem všechno zapomněl.“

„Ale včera to šlo hezky.“

„Nemůžeme prostě zajít do baru na skleničku? Na tohle vážně nemám náladu.“ Ale Ermanno se už usadil za stolem a obracel stránky ve svých přípravách. Marco se neochotně uvelebil naproti němu.

* * *

Oběd ani večeře nebyly nic zvláštního. V obou případech šlo jen o rychlé výpravy do rádoby tratorií – byla to italská verze fast foodu. Luigi měl mizernou náladu a trval na tom, občas dost hrubě, aby mluvili jen italsky. Luigi mluvil pomalu, jasně a všechno čtyřikrát opakoval, než to Marco pochopil, a pak přešel k další větě. Pod takovým tlakem se jídlo ani nedalo vychutnat.

O půlnoci ležel Marco v posteli ve svém chladném pokoji, upíjel pomerančový džus, který si sám objednal, a učil se jeden seznam sloves a přídavných jmen za druhým.

Co mohl Robert Critz dělat, že ho zabili lidé, kteří možná hledají i Joela Backmana? Sama ta otázka byla tak bizarní, že se mu ani nechtělo ji položit. Žádná odpověď ho nenapadala ani vzdáleně. Předpokládal, že Critz byl u toho, když mu prezident uděloval milost; takovéhle rozhodnutí by Morgan nebyl schopen udělat sám. Kromě tohohle si ale nedokázal představit, jak by do celé té věci mohl být Critz zapletený, na vyšší úrovni už vůbec ne. Celá desetiletí dokazoval, že není víc než dobrý sekemík. Moc málo lidí mu věřilo.

Ale jestli lidé ještě umírají, pak je nutné, aby on se naučil slovesa a přídavná jména, která měl poházená po posteli. Jazyk znamenal přežití a pohyb. Luigi a Ermanno brzo zmizí a Marco Lazzeri se bude muset o sebe postarat sám.

12

MARCO UTEKL ZE SVÉHO KLAUSTROFOBICKÉHO pokoje, nebo „apartmá“, jak se tomu říkalo, hned za úsvitu a šel na dlouhou procházku. Chodníky byly skoro stejně vlhké jako mrazivý vzduch. Za pomoci kapesní mapy, kterou mu věnoval Luigi, samozřejmě pouze v italštině, se dostal do starého města, a když přešel kolem pozůstatků starých hradeb u Porta San Donato, zamířil na západ po Via Imerio podél severního okraje univerzitní části Bologne. Chodníky byly stovky let staré a zdálo se, že je kryjí celé kilometry podloubí.

V univerzitní části zjevně ulice ožívaly pozdě. Občas přejelo nějaké auto, tu a tam kolo, ale pěší tu ještě spali. Luigi mu vysvětlil, že Bologna je tradičně levicově a komunisticky orientovaná. Bylo to město bohaté historie a Luigi mu slíbil, že mu ji pomůže prozkoumat.

Marco před sebou spatřil malý zelený neon, lhostejně ohlašující Bar Fontana, a když se k němu blížil, brzo zachytil vůni silné kávy. Bar byl vmáčknutý do rohu starobylé budovy – jenže tady byly všechny domy starobylé. Dveře se otevíraly ztěžka, a když Marco vešel, skoro se usmál nad těmi vůněmi – káva, cigarety, pečivo, snídaně na grilu vzadu. Pak se ho zmocnil strach, obvyklé obavy z toho, že si bude muset objednat v cizím jazyce.

Bar Fontana nebyl pro studenty ani pro ženy. Hosté byli v jeho věku, padesát a výš, trochu podivně oblečení a s dostatkem plnovousů a dýmek, aby bylo jasné, že je to shromaždiště profesorského sboru. Jeden či dva se po něm podívali, ale uprostřed univerzity se sto tisíci studentů na sebe kdokoli jen obtížně poutá pozornost.

Marco dostal poslední stoleček skoro až vzadu, a když se tam konečně uvelebil zády ke zdi, téměř se dotýkal rameny svých nových sousedů, kteří byli oba ponoření do ranních novin, a nezdálo se, že by si ho některý z nich všiml. V jedné z přednášek o italské kultuře mu Luigi vysvětlil, že prostor se v Evropě bere jinak než ve Státech. V Evropě se prostor sdílí, ne chrání. Stoly se sdílí, vzduch se sdílí, protože kouření evidentně nikomu nevadí. Auta, domy, autobusy, byty, kavárny – tolik důležitých věcí v životě je menších, tudíž plnějších, a proto i ochotněji sdílených. Není nic urážlivého při běžném rozhovoru mluvit s někým tak, že se ho div nedotýkáš nosem, protože nenarušuješ prostor. Mluv rukama, dotýkej se, objímej, občas třeba i polib.

Taková důvěrnost se i u přátelského národa Američanům těžko chápala.

A Marco nebyl ještě připraven se vzdát příliš velké části svého prostoru. Vzal do ruky pomačkané menu a rychle se rozhodl pro první věc, kterou poznal. Když se u něj zastavil číšník, řekl tak samozřejmě, jak jen dokázal: „Espresso, e un panino al formaggio.“ Malý sendvič se sýrem.

Číšník kývl, že rozumí. Nikdo se neohlédl, kdo to mluví s takovým přízvukem. Ani jedny noviny neklesly, aby přes ně bylo vidět, kdo nový host je. Všem to bylo jedno. Přízvuk tu slýchali pořád. Marco Lazzeri položil jídelníček zpátky na stůl a usoudil, že se mu Bologna asi bude líbit, i kdyby se ukázalo, že je to komunistické hnízdo. Přicházelo sem tolik studentů a přednášejících z celého světa, že cizince tady brali jako součást kultury. Možná to dokonce bylo docela v módě mít přízvuk a oblékat se jinak. Možná že bylo normální otevřeně studovat jazyk.

Jednou ze známek, podle kterých se poznal cizinec, bylo, že si všeho všímal, jeho oči létaly kolem, jako by věděl, že nepovoleně vniká do nové kultury a nechce se nechat přistihnout. Marco se nenechá přistihnout, jak si prohlíží bar Fontana. Vytáhl sešitek se slovíčky a všemožně se snažil ignorovat lidi a scény, které měl chuť pozorovat. Slovesa, slovesa, slovesa. Ermanno pořád opakoval, že aby zvládl italštinu, nebo vlastně kterýkoli jiný románský jazyk, musí znát slovesa.

V příručce bylo tisíc základních sloves a Ermanno tvrdil, že to je slušný začátek.

Učit se nazpaměť bylo sice únavné, ale Marco zjistil, že v tom nachází podivné potěšení. Připadalo mu docela uspokojivé prosvištět čtyřmi stránkami – stovka sloves, podstatných jmen nebo čehokoli – a neudělat jedinou chybu. Když se v jednom spletl nebo si nevzpomněl na správnou výslovnost, vrátil se na začátek a potrestal se tím, že začal znova. Když dostal svou kávu a sendvič, zdolal už tři sta sloves. Napil se a vrátil se k práci, jako by jídlo bylo mnohem méně důležité než slovník, a byl někde kolem čtyř stovek, když dorazil Rudolph.

Židle naproti Markovi u malého stolečku byla prázdná, a to zaujalo malého tlustého muže, oblečeného výhradně ve vybledlé černé, s divokou houštinou šedých kudrnatých vousů a vlasů, které mu trčely na všechny strany, částečně zkrocené černým baretem, který mu nějakým zázrakem držel na hlavě. „Buon giomo. Ě libera?“ zeptal se zdvořile a ukázal na židli. Marco si nebyl jistý, co to říkal, ale bylo jasné, co chce. Pak zachytil slovo „libera“ a usoudil, že to znamená „volný“ nebo „prázdný“.

„Si,“ podařilo se Markovi odpovědět bez přízvuku. Muž shodil dlouhou černou pláštěnku, přehodil ji přes židli a pak se vsunul na místo. Když se usadil, nebyli ani metr od sebe. Tady je prostor jiný, opakoval si pořád Marco. Muž před sebe položil výtisk L’Unita, až se stolek zahoupal. Marco měl na okamžik strach o své espreso. Aby se vyhnul konverzaci, ponořil se hlouběji do Ermannových sloves.

„Američan?“ řekl jeho nový přítel anglicky bez přízvuku.

Marco sklonil příručku a podíval se do zářících očí nedaleko od sebe. „Skoro. Kanaďan. Jak jste to poznal?“

Ukázal hlavou na brožurku a řekl: „Anglicko-italský slovník. Na Brita nevypadáte, tak jsem usoudil, že jste Američan.“ Podle jeho přízvuku soudě, nebyl asi ze Středozápadu. Ani z New Yorku nebo New Jersey, ani z Texasu či odněkud z jihu, ani z Appalačských hor, ani z New Orleansu. To vylučovalo poměrně velkou část země a Marco začal uvažovat o Kalifornii. A začínal být hodně nervózní. Za chvíli začne lhaní, a on to nemá dost nacvičené.

„A odkud jste vy?“ zeptal se.

„Naposledy jsem působil v Texasu, v Austinu. Před třiceti lety. Jmenuju se Rudolph.“

„Dobré ráno, Rudolphe, těší mě. Já jsem Marco.“ Byli ve škole a nebylo potřeba víc než křestní jména. „Nemáte texaský přízvuk.“

„Zaplaťpánbůh,“ odpověděl s příjemným smíchem, při kterém mu byla na chvilku vidět ústa. „Původem ze San Františka.“

Naklonil se k nim číšník a Rudolph si rychlou italštinou objednal černou kávu a ještě něco jiného. Číšník si ještě cosi upřesňoval, Rudolph mu odpovídal, ale Marco nerozuměl ani jednomu.

„Co vás přivádí do Bologne?“ zeptal se Rudolph. Zřejmě měl chuť si povídat; potkat ve své oblíbené kavárně jiného Američana, to se mu asi nestávalo často.

Marco sklonil brožurku a řekl: „Jsem v Itálii na rok na cestách. Prohlížím si památky a snažím se trochu pochytit jazyk.“

Půl Rudolphovy tváře bylo pokryto neupraveným šedým plnovousem, který začínal poměrně vysoko na tvářích a trčel na všechny strany. Většina nosu byla vidět a část úst také. Z nějakého zvláštního důvodu, který nikdy nikdo nepochopí, protože se nikdo neodváží položit tak směšnou otázku, si zvykl holit malé kulaté místo pod spodním rtem a na většině horní části brady. Kromě tohohle posvátného místa bylo těm divokým kudrnatým licousům dovoleno dělat si, co chtějí, a zjevně je nikdo netrápil mytím. Vrchní část jeho hlavy byla prakticky stejná – hektary nedotčeného jasně šedého roští, které trčelo zpod baretu na všechny strany.

Mnoho jeho rysů tak bylo maskováno a všechnu pozornost na sebe soustřeďovaly oči. Byly temně zelené a vystřelovaly z nich paprsky, jimž pod hustým pokleslým obočím nic neušlo.

„Jak jste dlouho v Bologni?“ zeptal se Rudolph.

„Přijel jsem včera. Nemám žádný pevný plán. A kde vy jste se tady vzal?“ Marco se snažil, aby se pokud možno nemluvilo o něm.

Zelené oči rejdily, ale nemrkaly. „Jsem tu už třicet let. Učím na univerzitě.“

Marco konečně kousl do sýrového sendviče, částečně z hladu, ale částečně i proto, aby Rudolph mluvil dál.

„Kde jste doma?“ zeptal se.

Marco podle scénáře odpověděl: „V Torontu. Prarodiče se tam přistěhovali z Milána. Mám italskou krev, ale jazyk jsem se nikdy nenaučil.“

„Jazyk není těžký,“ poznamenal Rudolph. V té chvíli se objevila jeho káva. Uchopil malý šálek a zastrčil si ho někam do vousů. Zřejmě se strefil do úst. Olízl si rty a trochu se naklonil dopředu, jako by měl chuť si povídat. „Nemluvíte jako Kanadan,“ řekl a zdálo se, že se ty oči na Marka smějí.

Marco bojoval s těžkým úkolem vypadat, jednat a mluvit jako Ital. Neměl čas byť jen přemýšlet o tom, že by měl působit jako Kanaďan. Jak vlastně mluví Kanaďani? Znova si kousl, pořádně, a s plnou pusou odpověděl: „Co nadělám. Jak jste se z Austinu dostal sem?“

„To je dlouhá historie.“

Marco pokrčil rameny, že má spoustu času.

„Kdysi jsem byl mladý profesor na právnické fakultě Texaské univerzity. Když zjistili, že jsem komunista, začali mě nutit, abych odešel. Bojoval jsem s nimi. Oni bojovali také. Začalo mě být víc slyšet, hlavně v posluchárně. Komunistům se na začátku sedmdesátých let v Texasu nijak zvlášť nedařilo, a pochybuji, že se to změnilo. Odmítli mi dát stálé místo, vyštvali mě z města, tak jsem odjel sem do Bologne, do centra italského komunismu.“

„Co tady učíte?“

„Jurisprudenci. Právo. Radikální levicové právní teorie.“

Dorazila nějaká pocukrovaná brioška a Rudolph jí polovinu ukousl prvním soustem. Z plnovousu vypadlo pár drobků.

„A ještě jste komunista?“ zeptal se Marco.

„Samozřejmě. A vždycky budu. Proč bych se měl měnit?“

„No, mně se zdá, že už se to trochu přežilo, ne? Přece jen to nejspíš nebyl tak skvělý nápad. Podívejte se, jak to vypadá v Rusku kvůli Stalinovi a jeho dědictví. V Severní Koreji lidi umírají hladem a diktátor si vyrábí jaderné hlavice. Kuba je padesát let za zbytkem světa. Sandinisti v Nikaragui prohráli volby. Čína přechází na kapitalismus volného trhu, protože starý systém se sesypal. Moc to nefunguje, ne?“

Brioška ztratila chuť; zelené oči se zúžily. Marco se připravoval na tirádu, nejspíš prošpikovanou obscenitami anglickými i italskými. Rychle se rozhlédl a uvědomil si, že je slušná šance, že v baru Fontana mají komunisté převahu.

A co pro něj vlastně kapitalismus udělal?

K Rudolphově cti sloužilo, že se jen usmál, pokrčil rameny a řekl s nádechem nostalgie: „Možná máte pravdu, ale před třiceti lety rozhodně byla zábava být komunista, obzvlášť v Texasu. To byly časy.“

Marco kývl hlavou k novinám a zeptal se: „Čtete někdy noviny z domova?“

„Doma jsem tady, příteli. Dostal jsem italské občanství a ve Státech jsem nebyl dvacet let.“

Backmanovi se ulevilo. Od svého propuštění americké noviny neviděl, ale předpokládal, že se o něm psalo. A nejspíš uveřejnili i staré fotky. Ale zdálo se, že jeho minulost je před Rudolphem v bezpečí.

Marka napadlo, zdaje tohle i jeho budoucnost – italské občanství. Jestli vůbec nějaké. Co když se bude za dvacet let pořád ještě toulat po Itálii, a i když se nebude přímo ohlížet přes rameno, pořád na to bude myslet?

„Říkal jste ‚z domova4,“ přerušil jeho myšlenky Rudolph. „Myslíte tím Kanadu, nebo Státy?“

Marco se usmál a pokývl hlavou kamsi do dáli. „No, tam někde.“ Malá chyba, ale udělat ji neměl. Aby rychle změnil téma, řekl: „Jsem v Bologni poprvé. Nevěděl jsem, že to je centrum italského komunismu.“

Rudolph postavil šálek a mlaskl částečně zakrytými rty. Oběma rukama pak lehce prohrábl plnovous; hodně se přitom podobal starému kocourovi, který si uhlazuje vousky. „Bologna je ledacos, příteli,“ řekl, jako by se chystal k dlouhé přednášce. „Vždycky to bylo italské středisko svobodného myšlení a intelektuální aktivity, a tak vznikla její první přezdívka – la dotta, což znamená učená. Pak se stala domovem politické levice a dostala druhou přezdívku – la rossa, rudá. A Boloňané odjakživa brali velice vážně jídlo. Jsou přesvědčení, a nejspíš právem, že je tady žaludek Itálie. Odtud třetí přezdívka – la grassa, tlustá; je to láskyplné označení, protože moc obézních lidí tady nepotkáte. Já byl tlustý, už když jsem přijel.“ Hrdě si jednou rukou poplácal břicho a druhou strčil do úst zbytek briošky.

Marka najednou napadla děsivá možnost. Je možné, že Rudolph také patří k týmu? Je to kolega Luigiho a Ermanna a Stennetta a kdoví kolika jiných, kteří se snad skrývají ve stínu a tolik se snaží, aby Joel Backman zůstal naživu? Určitě ne. Určitě je tím, kým říká, že je – profesorem. Je to podivín, rebel, stárnoucí komunista, který si našel lepší život někde jinde.

Ta myšlenka se vytratila, ale zapomenuta nebyla. Marco dojedl svůj malý sendvič a usoudil, že si už povídali dost. Najednou musel stihnout vlak, který ho doveze za dalšími památkami. Povedlo se mu zvednout se od stolu a Rudolph se s ním přátelsky loučil. „Jsem tu každé ráno,“ řekl. „Přijdte zas, až budete mít víc času.“

„Grazie,“ řekl Marco. „Arrivederci.“

Když vyšel z kavárny, Via Imerio se právě probouzela k životu. Malé dodávky začínaly s rozvážkou. Řidiči dvou z nich na sebe hulákali, nejspíš přátelské nadávky, kterým Marco nikdy nebude rozumět. Spěchal od kavárny pryč pro případ, že by se starý dobrý Rudolph chtěl ještě na něco zeptat a vyběhl za ním. Zahnul do postranní uličky, Via Capo di Lucca – zjišťoval už, že jsou dobře značené a na mapě se snadno hledají a klikatě zamířil směrem k centru. Míjel další útulnou kavárničku, pak se vrátil a vešel dovnitř na cappuccino.

Tady ho neobtěžovali žádní komunisté, nikdo si ho zřejmě ani nevšiml. Marco a Joel Backman si užívali té chvíle – lahodného silného nápoje, teplého zahoustlého vzduchu, tichého smíchu těch, kdo hovořili. Právě teď jediný člověk na světě nevěděl, kde Backman přesně je, a to byl úžasný pocit.

* * *

Na Markovo naléhání začínaly ranní lekce v osm, ne o třicet minut později. Student Ermanno sice pořád potřeboval dlouhé hodiny tvrdě spát, ale proti zaujetí svého žáka nenašel obranu. Marco přicházel na každou lekci a seznamy slovíček uměl bezchybně nazpaměť, situační dialogy zvládal dokonale a stěží držel na uzdě svou naléhavou touhu proniknout do jazyka. Jednou dokonce navrhl, aby začínali v sedm.

To ráno, co se Marco setkal s Rudolphem, intenzivně studoval dvě hodiny bez přestávky a pak náhle prohlásil: „Vorrei vedere l’universitá.“ Rád bych viděl univerzitu.

„Quando?“ zeptal se Ermanno. Kdy?

„Adesso. Andiamo a fare una passeggiata.“ Hned. Pojďme se projít.

„Penso che dobbiamo studiare.“ Myslím, že bychom měli studovat.

„Si. Possiamo studiare a camminando.“ Můžeme studovat při procházce.

Marco už stál a sahal po kabátu. Vyšli z deprimující budovy a zamířili směrem k univerzitě.

„Questa via, come si chiama?“ zeptal se Ermanno. Jak se jmenuje tahle ulice?

„Ě Via Donati,“ odpověděl Marco, aniž se podíval na tabulku s názvem.

Zastavili se před malým obchůdkem plným lidí a Ermanno se zeptal: „Che tipo di negozio ě questo?“ Co je tohle za obchod?

„Una tabaccheria.“ Trafika.

„Che cosa puoi comprare in questo negozio?“ Co se tu dá koupit?

„Posso comprare molte cose. Giomali, riviste, francobolli, sigarette.“ Můžu tu koupit hodně věcí. Noviny, časopisy, známky, cigarety.

Z lekce se stala hra na „Pojmenuj to“. Ermanno ukazoval a říkal: „Cosa ě quello?“ Co je to? Kolo, policista, modré auto, městský autobus, lavička, popelnice, student, telefonní budka, malý pes, kavárna, pekařství. Až na pouliční lampu Marco pohotově ke každé věci dodal italské slovíčko. A veledůležitá slovesa – chodit, mluvit, vidět, studovat, kupovat, myslet, povídat si, dýchat, jíst, pít, spěchat, řídit – seznam byl nekonečný a Marco znal příslušné překlady.

Bylo pár minut po desáté a univerzita konečně ožívala. Ermanno mu vysvětlil, že tu není žádný ústřední kampus, žádný obdélník se stromy kolem dokola, jako to bývá v Americe. Universita degli Studi se nacházela v desítkách půvabných starých domů, z nichž některé byly přes pět set let staré a většina z nich se mačkala na Via Zamboni, ačkoli za ta staletí se univerzita rozrostla a zabírala teď celou jednu část Bologne.

Na italskou lekci museli na chvilku zapomenout, protože je strhl dav studentů spěchajících na přednášky nebo z nich. Marco si uvědomil, že očima hledá starého muže se zářivě šedými vlasy – svého oblíbeného komunistu, prvního skutečného známého od chvíle, kdy opustil vězení. Už teď byl rozhodnut se s Rudolphem znova sejít.

U čísla 22 na Via Zamboni se Marco zastavil a zadíval se na tabulku mezi dveřmi a oknem: FACOLTÁ Dl GIURISPRUDENZA.

„Je tohle právnická fakulta?“ zeptal se.

„Si.“

Rudolph byl někde uvnitř a nepochybně šířil levicové myšlenky mezi svými lehce ovlivnitelnými studenty.

Loudali se dál beze spěchu, pokračovali přitom ve hře „Pojmenuj to“ a užívali si energie ulice.

13

LEZIONE-A-PIEDI – LEKCE PŘI CHŮZI – POKRAČOVALY následujícího dne, kdy se Marco vzbouřil po hodině únavné gramatiky z učebnice a dožadoval se další procházky.

„Ma, deve imparare la grammatica,“ namítal Ermanno. Musíte se učit gramatiku.

Marco si už oblékal kabát. „To se právě mýlíte, Ermanno. Potřebuji opravdovou konverzaci, ne rozebírat strukturu vět.“

„Sono io l’insegnante.“ Já jsem učitel.

„Pojďte. Andiamo. Bologna čeká. Ulice jsou plné šťastných mladých lidí, vzduch zvoní zvukem vašeho jazyka, a to všechno čeká, až to vstřebám.“ Když Ermanno zaváhal, Marco se na něj usmál a řekl: „Prosím, příteli. Šest let jsem byl zavřený v malé cele, velké asi jako tenhle byt. Nemůžete očekávat, že tady zůstanu. Venku je živé město. Půjdeme se na něj podívat, ano?“ Venku bylo svěže a jasno, nikde ani mráček, nádherný zimní den, který každého horkokrevného Boloňana vytáhl do ulic za nějakými pochůzkami nebo dlouhým klábosením se starými přáteli. Každou chvilku se odněkud ozval živý rozhovor, jak se rozespalí studenti navzájem zdravili, a hospodyňky si vyměňovaly klípky. Postarší pánové v kabátech a kravatách si tiskli ruce a pak mluvili všichni najednou. Pouliční prodavači vyvolávali své nejnovější výhodné nabídky.

Pro Ermanna to ale nebyla procházka růžovým sadem. Jestli jeho student stojí o konverzaci, máji mít. Ukázal na policistu a řekl Markovi, samozřejmě italsky: „Jděte k tomu policistovi a zeptejte se, kudy se jde na Piazza Maggiore. Zapamatujte si instrukce a pak mi je zopakujte.“

Marco šel velice pomalu, některá slovíčka si šeptem opakoval, na některá se snažil rozpomenout. Vždycky začni úsměvem a náležitým pozdravem. „Buon giomo,“ řekl a skoro přitom tajil dech.

„Buon giomo,“ odpověděl policista.

„Mi puó aiutare?“ Můžete mi pomoci?

„Certamente.“ Samozřejmě.

„Sono Canadese. Non parlo molto bene.“ Jsem Kanaďan. Nemluvím moc dobře italsky.

„Allora.“ Dobře. Policista se pořád usmíval a bylo vidět, že mu teď má ještě větší chuť pomoci.

„Dov’ě la Piazza Maggiore?“

Policista se otočil a zahleděl se do dáli, ke středu Bologne. Odkašlal si a Marco se připravil na příval informací. Jen kousek od nich stál Ermanno a poslouchal každé slovo.

Policista ale začal krásně pomalu a samozřejmě přitom ukazoval – jako všichni: „Není to daleko. Jděte touhle ulicí, pak první doprava, to je Via Zamboni, a tou jděte, až uvidíte dvě věže. Pak zahněte na Via Rizzoli a jděte po ní tři bloky.“

Marco poslouchal, jak nejpozorněji mohl, a pak se pokusil každou větu říci sám. Policista celé cvičení trpělivě zopakoval. Marco mu poděkoval, zopakoval si v duchu všechno, co si zapamatoval, a pak totéž vyklopil Ermannovi.

„Non c’e male,“ řekl. To není špatné. Zábava teprve začínala. Zatímco Marco si vychutnával svůj malý triumf, Ermanno se rozhlížel po dalším nic netušícím učiteli. Našel ho ve starém muži, který se šoural kolem s tlustými novinami pod paží. „Zeptejte se ho, kde ty noviny koupil,“ zavelel svému studentovi.

Marco si dal načas, několik kroků starého pána sledoval, a když si myslel, že dal větu správně dohromady, řekl: „Buon giomo, scusi.“ Starý pán se zastavil a vyvalil na něj oči, a chvilku to vypadalo, že snad vezme Marka holí přes hlavu. Obvyklým „Buon giomo“ se neobtěžoval.

„Dov’ě ha comprato questo giomale?“ Kde jste koupil ty noviny?

Starý pán se podíval na noviny, jako by to byl kontraband, a pak na Marka, jako by ho právě proklel. Škubl hlavou doleva a zavrčel něco jako: „Támhle.“ A tím rozhovor z jeho strany skončil. Když se šoural pryč, Ermanno se přitočil k Markovi a řekl anglicky: „Moc jste si nepopovídali, co?“

„To ne.“

Vstoupili do malé kavárny, kde si Marco pro sebe objednal obyčejné espreso. Ermanno se s prostými věcmi spokojit nehodlal; chtěl střední kávu s cukrem, ale bez smetany, a malý višňový šáteček, a přiměl Marka, aby to všechno objednal a neudělal přitom chybu. Když se usadili ke stolu, Ermanno na něj položil několik eur v bankovkách různých hodnot a padesáticentovou a jednoeurovou minci, a cvičili čísla a počítání. Pak se rozhodl, že chce ještě jednu střední kávu, tentokrát bez cukru, ale s trošičkou smetany. Marco si vzal dvě eura a vrátil se s kávou. Pak přepočítal drobné.

Po této krátké přestávce se vrátili na ulici, zvolna kráčeli po Via San Vitale, což byla jedna z hlavních ulic univerzity. Chodníky po obou stranách krylo podloubí a tisíce studentů se hnaly na ranní přednášky. Ulice byla přecpaná koly, což tu byl zřejmě nejoblíbenější dopravní prostředek. Ermanno studoval v Bologni tři roky, nebo to aspoň říkal, ačkoli Marco moc nevěřil ničemu, co slyšel od svého učitele či svého opatrovníka.

„Tohle je Piazza Verdi,“ řekl Ermanno a ukázal hlavou k malému náměstíčku, kde se právě nepříliš bouřlivě schylovalo k jakémusi protestu. Dlouhovlasý pozůstatek ze sedmdesátých let si upravoval mikrofon a nepochybně se chystal přednést ječivé odsouzení amerických zločinů spáchaných někde po světě. Jeho nohsledi se pokoušeli rozvinout veliký, podomácku a neobratně vyrobený transparent s heslem, jemuž dokonce ani Ermanno nerozuměl. Vybrali si ale příliš časnou hodinu. Studenti ještě napůl spali a víc je zajímalo, jestli stihnou včas dorazit na přednášku.

„O co jim jde?“ ptal se Marco, když je míjeli.

„Nevím to jistě. Má to něco společného se Světovou bankou. Tady je vždycky nějaká demonstrace.“

Kráčeli dál, nechávali se unášet davem mladých, proplétali se mezi chodci a mířili víceméně k il centro.

Luigi je čekal na oběd v restauraci zvané Testerino poblíž univerzity. Vzhledem k tomu, že účet platili američtí daňoví poplatníci, objednával často a bez ohledu na cenu. Ermanno, chudý student, byl nejdřív z takové rozhazovačnosti zjevně nesvůj, ale protože byl Ital, nakonec se mu představa dlouhého oběda zalíbila. Jídlo trvalo dvě hodiny a nepadlo při něm jediné anglické slovo. Italština byla pomalá, metodická a často se některá věta opakovala, ale k angličtině se neuchýlili vůbec. Marco si to dobré jídlo příliš nevychutnával, protože mozek mu pracoval na plné obrátky, aby slyšel, rozuměl, pochopil, vstřebal a vymyslel odpověď na poslední větu, kterou na něj vypálili. Často mu některá věta přelétla přes hlavu a on z ní zachytil jen slovíčko či dvě, když se za ní už přiřítila další. A to jeho dva přátelé neklábosili jen tak pro radost. Když zachytili sebeslabší náznak, že jim Marco nerozumí, že jen kývá, aby mluvili dál a on mohl v klidu sníst jedno dvě sousta, okamžitě se přerušili a zeptali se: „Che cosa ho detto?“ Co jsem říkal?

Marco pár vteřin žvýkal, aby získal čas a vymyslel něco – v italštině, sakra! –, čím by se z toho vyvlékl. Učil se ale naslouchat, zachycovat klíčová slova. Oba jeho přátelé mu opakovaně tvrdili, že bude rozumět mnohem víc, než bude schopen sám říct.

Zachránilo ho jídlo. Obzvlášť důležitý byl rozdíl mezi tortellini (malými těstovinami plněnými vepřovým) a tortelloni (většími těstovinami plněnými sýrem ricotta). Když šéfkuchař zjistil, že je Marco Kanaďan a velice se zajímá o boloňskou kuchyni, trval na tom, že jim bude servírovat obojí. A Luigi jako vždycky vysvětlil, že to i to vymysleli výhradně skvělí boloňští kuchaři.

Marco jedl a dělal, co mohl, aby si tu dobrotu vychutnal a přitom se pokud možno co nejvíc vyhnul italštině.

Po dvou hodinách trval Marco na přestávce. Dopil druhé espreso a rozloučil se. Rozešli se před restaurací a Marco odešel pryč sám. V uších mu zvonilo a hlava se mu točila po takovém cvičení.

* * *

Uhnul z Via Rizzoli a obešel dva bloky. Ještě jednou to zopakoval, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Dlouhé chodníky s podloubím byly ideálním místem pro schovávání a mizení. Když se znova ocitl v davu studentů, přešel Piazza Verdi, kde protest proti Světové bance vystřídala ohnivá řeč, při níž byl Marco chvíli docela rád, že neumí italsky. Zastavil se na Via Zamboni 22 a znova si prohlédl masivní dřevěná vrata právnické fakulty. Prošel jimi a snažil se co nejvíc vypadat, jako by sem patřil. Nikde nebylo vidět žádné směrovky, ale na studentské nástěnce se nabízely podnájmy, knihy, společnost, vlastně skoro všechno, včetně letního studijního programu na právnické fakultě Wake Forest.

Prošel halou a ocitl se na otevřeném nádvoří, kde bylo plno studentů; vybavovali se mobilem, kouřili, čekali, až jim začne přednáška.

Zaujalo ho schodiště nalevo. Vystoupil po něm do druhého patra, kde konečně našel něco jako směrovku. Pochopil slovo „uffici“ a šel chodbou kolem dvou poslucháren až ke kancelářím fakulty. Na většině z nich byly jmenovky, na některých ale scházely. Poslední patřila Rudolphu Viscovitchovi; bylo to zatím jediné neitalské jméno v budově. Marco zaklepal, ale nikdo neotevřel. Stiskl kliku, ale dveře byly zamčené. Z kapsy vytáhl kus papíru, který sebral v Albergo Campeol v Trevisu, a načmáral na něj:

Milý Rudolphe, toulal jsem se trochu po univerzitě, narazil jsem na vaši pracovnu a chtěl jsem vás pozdravit. Třeba vás zase někdy zastihnu v baru Fontana. To popovídání včera se mi líbilo. Je to příjemné, slyšet občas angličtinu. Váš kanadský přítel Marco Lazzeri

Zastrčil papírek pod dveře a sešel ze schodů za skupinkou studentů. Když byl zase venku na Via Zamboni, vykročil nazdařbůh. Zastavil se na gelato a pak se pomalu vracel zpátky do hotelu. V jeho tmavém pokojíku bylo příliš chladno, než aby měl chuť si schrupnout. Znova si slíbil, že si bude svému opatrovníkovi stěžovat. Oběd stál víc než tři noci v jeho pokoji. Luigi a ti nad ním by určitě mohli sáhnout do kapsy a najít něco lepšího.

Vstal a vlekl se zpátky do Ermannova bytečku o velikosti skříně na odpolední hodinu.

* * *

Luigi trpělivě čekal na Bologna Centrále na rychlík Eurostar z Milána. Nádraží bylo relativně klidné, špička nastane až kolem páté. V 15.35, přesně podle jízdního řádu, přisvištěl hladký štíhlý vlak podobný spíš kulce a nakrátko zastavil. Vyskočil z něj Whitaker.

Protože Whitaker se nikdy neusmíval, oba muži se sotva pozdravili. Po zběžném stisku rukou vykročili k Luigiho fiatu. „Co náš člověk?“ zeptal se Whitaker, jen za sebou zabouchl dveře.

„Vede si dobře,“ odpověděl Luigi, nastartoval a vyjel. „Tvrdě studuje. Moc jiného dělat nemůže.“

„Zaječí úmysly nemá?“

„Ne. Rád se prochází po městě, ale moc daleko se neodvažuje. Kromě toho nemá peníze.“

„To ať tak zůstane. Co jeho italština?“

„Rychle se učí.“ Jeli teď po Via dellTndipendenza, široké ulici, která je vedla přímo na jih, do centra města. „Motivaci rozhodně má.“

„Bojí se?“

„Myslím, že ano.“

„Je chytrý a je to manipulátor, Luigi, nezapomínejte na to. A protože je chytrý, je taky vyděšený. Ví, co mu hrozí.“

„Řekl jsem mu o Critzovi.“

„A co?“

„Byl z toho zmatený.“

„Vyděsilo ho to?“

„Ano, řekl bych, že ano. Kdo dostal Critze?“

„Předpokládám, že my, ale to člověk nikdy neví jistě. Je bezpečný byt připravený?“

„Ano.“

„Dobře. Tak se podíváme na Markovo bydlení.“

Via Fondazza byla tichá ulice obytných domů v jihovýchodní části starého města, pár bloků jižně od univerzity. Jako v celé Bologni, i tady se chodníky po obou stranách schovávaly pod podloubím. Dveře domů vedly přímo na chodník. U většiny byly vedle interkomu mosazné tabulky se jmény, ale v čísle 112 ne. Tenhle dům byl bez označení už tři roky, od chvíle, co si ho pronajal záhadný obchodník z Milána, který platil nájem, ale málokdy dům užíval. Whitaker ho neviděl víc než rok; nijak zvlášť přitažlivý ostatně nebyl. Byl to prosý byt, velký asi pětapadesát metrů čtverečních; čtyři místnosti se základním vybavením, které stály 1200 eur měsíčně. Byl to bezpečný byt, nic víc, nic míň; v severní Itálii měl momentálně pod dohledem tři takové.

By iy tu dvě ložničky, minikuchyňka a obývací pokoj s pohovkou, psacím stolem a dvěma koženými židlemi. Televize tu nebyla. Luigi ukázal na telefon a pak spolu téměř šifrovanou řečí chvilku hovořili o štěnici, která v něm byla instalovaná a nedala se zjistit detektorem. V každém pokoji se nacházely dva skryté mikrofony, maličké, ale silné, kterým neunikl žádný zvuk. Byly tu také dvě mikroskopické kamery – jedna ukrytá v prasklině staré dlaždice nad obývacím pokojem – ta sledovala vchodové dveře. Druhá byla skrytá v laciné lampě na kuchyňské zdi a jasně snímala zadní dveře.

V ložnici kamera nebyla a Luigi prohlásil, že se mu ulevilo. Jestli se Markovi povede najít ženu ochotnou ho navštěvovat, zachytí kamery její příchod a odchod a to Luigimu rozhodně stačí. Když se bude moc nudit, může stisknout tlačítko a bavit se posloucháním.

S bezpečným bytem na jižní straně sousedil jiný byt a oba oddělovala tlustá kamenná zed. Tam bydlel Luigi; ukrýval se vedle v bytě o pěti místnostech, o něco větším než ten Markův. Zadní dveře odtud vedly do malé zahrady, kam z bezpečného bytu nebylo vidět, takže se mohl pohybovat nepozorovaně. Kuchyň měl předělanou na velice moderní špionážní centrálu; kdykoli chtěl, mohl zapnout kameru a podívat se, co se děje vedle.

„Budou studovat tady?“ ptal se Whitaker.

„Ano. Myslím, že je to celkem bezpečné. Kromě toho to budu mít pod dozorem.“

Whitaker znovu prošel všechny místnosti. Když si prohlédl, co chtěl, zeptal se: „Vedle je všechno v pořádku?“

„Všechno. Strávil jsem tam minulé dvě noci. Jsme připravení.“

„Jak brzo ho můžete přestěhovat?“

„Dnes odpoledne.“

„Výborně. Tak se na něj půjdeme podívat.“

Šli po Via Fondazza na sever až na konec a pak k severozápadu po širší ulici Strada Maggiore. Místo schůzky bylo v malé kavárně jménem Lestre’s. Luigi si vzal noviny a usadil se k jednomu stolku sám. Whitaker si vzal jiné noviny a sedl si nedaleko něj. Oba muži si jeden druhého nevšímali. Přesně v šestnáct třicet se Ermanno a jeho student zastavili na kávu s Luigim.

Pozdravili se, svlékli kabáty a Luigi se zeptal: „Unavuje vás italština, Marco?“

„Mám jí plné zuby,“ odpověděl Marco s úsměvem.

„Dobře. Tak budeme tentokrát mluvit anglicky.“

„Zaplaťpánbůh,“ odpověděl Marco.

Whitaker seděl ani ne dva metry od něj, částečně schovaný za novinami, kouřil a tvářil se, jako by ho nikdo z přítomných nezajímal. O Ermannovi samozřejmě věděl, ale osobně ho nikdy neviděl. S Markem to bylo samozřejmě jiné.

Whitaker přibližně před dvanácti lety pobýval nějakou dobu ve Washingtonu, v Langley; bylo to v době, kdy lobbistu znal každý. Pamatoval si Joela Backmana jako politickou sílu; tehdy prací na své image (náležitě monumentální) trávil skoro tolik času jako prací pro své důležité klienty. Býval tehdy ztělesněním bohatství a moci a dokázal zastrašovat, lichotit a rozhazovat peníze plnými hrstmi, jen aby dostal, co chtěl.

To je neuvěřitelné, co dokáže šest let ve vězení. Byl teď velice hubený a za těmi brýlemi od Armaniho vypadal docela evropsky. Začínala mu rašit prošedivělá bradka. Whitaker si byl jistý, že kdyby teď do kavárny Lestre’s vešel téměř kdokoli z domova, Joela Backmana by nepoznal.

Marco si všiml, že ten chlapík u vedlejšího stolku po něm nějak moc kouká, ale nepřikládal tomu zvláštní význam. Mluvili spolu anglicky a to tu asi zase není tak časté, přinejmenším v Lestre’s. Blíž k univerzitě jste v každé kavárně zaslechli dva tři jazyky.

Ermanno se po jednom espresu omluvil. O několik minut později odešel i Whitaker. Šel pár bloků pěšky, až našel internetovou kavárnu, kterou používal už dřív. Napíchl svůj laptop do sítě, připojil se a vyťukal zprávu pro Julii Javierovou do Langley:

Byt na Fondazze je připravený, stěhování zřejmě dnes večer. Viděl jsem našeho člověka, jak pije kávu s našimi přáteli. Jinak bych ho byl nepoznal. Na nový život si hezky zvyká. Tady je všechno v pořádku, bez nejmenších problémů.

* * *

Po setmění fiat zastavil uprostřed Via Fondazza a rychle vyložil svůj obsah. Marco cestoval nalehko, protože nevlastnil skoro nic. Dvě tašky oblečení a pár italských učebnic, a mohl vyrazit kamkoli. Když vkročil do svého nového bytu, první, čeho si všiml, bylo, že je dostatečně vytápěný. „No, tohle je lepší,“ poznamenal k Luigimu.

„Zaparkuji auto. Rozhlédněte se tady.“

Marco se tedy rozhlédl, napočítal čtyři místnosti s hezkým zařízením, nic přepychového, ale veliké zlepšení proti jeho předchozímu bydlišti. Život byl stále příjemnější – před deseti dny byl ještě ve vězení.

Luigi se vrátil rychle. „Tak co?“

„Beru ho. Díky.“

„Není zač.“

„A těm ve Washingtonu že taky děkuju.“

„Viděl jste kuchyň?“ zeptal se Luigi a rozsvítil.

„Ano, je skvělá. Jak dlouho tady zůstanu?“

„O tom nerozhoduji já. Vždyť to víte.“

„Vím.“

Vrátili se do obýváku. „Ještě pár věcí,“ řekl Luigi. „Za prvé, Ermanno bude každý den chodit sem. Od osmi do jedenácti a pak od dvou do pěti nebo do doby, než budete chtít skončit.“

„Skvěle. Prosím vás, opatřete tomu chlapci jiné bydlení, ano? To jeho doupě je ostuda amerických daňových poplatníků.“

„Za druhé, tohle je velice klidná ulice, především se tu bydlí. Odcházejte a přicházejte rychle, nepovídejte si se sousedy, s nikým se nekamaradte. Nezapomínejte, Marco, že za sebou necháváte stopu. Čím širší bude, tím snáz vás někdo najde.“

„To jsem od vás slyšel už desetkrát.“

„Tak teď to slyšíte znova.“

„Klid, Luigi. Slibuju, že moji sousedé mě vůbec neuvidí. Líbí se mi to tu. Je to mnohem hezčí než moje vězeňská cela.“

14

POHŘEB ROBERTA CRITZE SE KONAL V MAUZOLEU, které se spíš podobalo přepychovému soukromému klubu, na bohatém předměstí Filadelfie, města, kde se narodil, ale jemuž se posledních třicet let vyhýbal. Zemřel bez závěti, a aniž určil, jaký si přeje pohřeb, takže na chudáka paní Critzovou zbylo nejen břímě dopravy jeho těla z Londýna domů, ale i rozhodnutí, jak s ním vhodně naložit. Jejich syn naléhal na kremaci a uložení do úhledné mramorové hrobky, chráněné před vlivy počasí. V té době byla už paní Critzová ochotná souhlasit skoro s čímkoli. Letěla sedm hodin přes Atlantik (turistickou třídou) s pozůstatky svého manžela někde pod sebou v strohé schránce určené speciálně pro leteckou přepravu mrtvých lidí, a už to samo by skoro stačilo na zhroucení. Navíc pak ještě přišel chaos na letišti, kde ji nikdo nečekal a nepřevzal zodpovědnost. Hrůza!

Pohřeb byl pouze na pozvánky; tuhle podmínku si stanovil bývalý prezident Arthur Morgan, kterému se po pouhých dvou týdnech na Barbadosu ani trochu nechtělo vracet se a nechat se od někoho vidět. Jestli byl ze smrti svého dlouholetého přítele smutný, nebylo to poznat. Hádal se s Critzovou rodinou o detailech obřadu tak, že ho málem požádali, ať tam vůbec nechodí. Datum se měnilo kvůli Morganovi. Způsob obřadu mu nevyhovoval. Neochotně souhlasil, že pronese řeč, ale jedině tehdy, když bude moci být hodně krátká. Pravda byla taková, že odjakživa nesnášel paní Critzovou a ona nesnášela jeho.

Malému okruhu přátel a rodiny připadalo neuvěřitelné, že by se Robert Critz tak opil v londýnské hospodě, že by se vypotácel na rušnou ulici a nechal se přejet autem. Když pitva odhalila značnou dávku heroinu, byla z toho paní Critzová tak nešťastná, že trvala na tom, aby se zpráva zničila nebo aspoň zapečetila a schovala. O droze neřekla dokonce ani svým dětem. Byla si naprosto jistá, že se její manžel nikdy žádné zakázané drogy nedotkl – pil příliš, ale jen málo lidí o tom vědělo –, přesto ale byla odhodlaná chránit jeho dobré jméno.

Londýnská policie ráda souhlasila s tím, že pitevní nálezy uloží a případ uzavře. Měli samozřejmě svoje pochybnosti, jenže měli plné ruce práce s jinými případy a kromě toho se vdova nemohla dočkat, až se bude moci vrátit do Států a nechat to všechno za sebou.

Obřad začal ve čtvrtek ve dvě odpoledne – ten čas si také nadiktoval Morgan, aby soukromý tryskáč mohl letět nonstop z Barbadosu na filadelfské letiště – a trval hodinu. Bylo pozváno osmdesát dva lidí a jednapadesát se jich dostavilo. Většina z nich ale byla spíš zvědavá na prezidenta Morgana než na rozloučení se starým Critzem. Obřad vedl poloprotestantský duchovní blíže neurčeného druhu. Critz se v kostele neobjevil čtyřicet let jinak než na svatbách a pohřbech. Duchovní měl obtížný úkol zavzpomínat na muže, s nímž se nikdy nesetkal, a ačkoli se statečně snažil, zoufale selhal. Četl z Knihy žalmů. Pronesl tuctovou modlitbu, která by se hodila pro jáhna, stejně jako pro masového vraha. Oslovil rodinu chlácholivými slovy – jenže i ta rodina byla pro něj cizí.

Místo útěšného rozloučení byl obřad tak chladný jako šedé mramorové stěny té falešné kaple. Morgan, dobronzova opálený (v únoru to bylo obzvlášť absurdní), se pokoušel malý hlouček rozptýlit několika historkami o svém starém kamarádovi, jenže z něj přímo čišelo, že to dělá jen proto, že musí, a zoufale si přeje být zpátky na palubě tryskáče.

Hodiny strávené na karibském slunci Morgana přesvědčily, že všechnu vinu za katastrofální průběh druhých voleb nese výhradně Robert Critz. O tomto svém závěru nikomu neřekl; ostatně se ani neměl komu svěřovat, protože v sídle na pláži byl jen on a domorodý personál. Už teď to ale Critzovi zazlíval a pochyboval o tom, zda to skutečně bylo takové přátelství.

Když obřadu konečně došel dech, Morgan se nezdržel. Povinně objal paní Critzovou a děti, krátce promluvil s několika starými přáteli, slíbil, že se za pár týdnů sejdou, a pak odspěchal se svou povinnou ochrankou z tajných služeb. Kolem plotu před obřadní síní stály televizní kamery, bývalého prezidenta ale ani nezahlédly. Schovával se vzadu v jedné ze dvou černých dodávek. O pět hodin později už seděl u bazénu a díval se na další karibský západ slunce.

I když se obřadu příliš lidí nezúčastnilo, byli tu jiní, kteří ho velmi bedlivě sledovali. Už v době jeho konání měl Teddy Maynard v ruce seznam všech jednapadesáti hostů. Nikdo z nich nebyl podezřelý. Nad žádným jménem nikdo nepovytáhl obočí.

Zabití proběhlo čistě. Pitevní zpráva byla bezpečně odstraněna z cesty, zčásti díky paní Critzové a částečně díky tomu, že někdo jiný zatahal za nitky v mnohem vyšších kruzích, než byla londýnská policie. Tělo bylo zpopelněno a svět na Roberta Critze velmi brzo zapomene. Jeho idiotský nájezd do Backmanova zmizení operaci nijak nenarušil.

FBI se pokusila namontovat v kapli skrytou kameru, ale neuspěla. Majitel se vzepřel a odmítal ustoupit, ačkoli tlak byl skutečně značný. Dovolil ovšem skryté kamery venku, a ty zachytily truchlící při příchodu a odchodu. Záznamy byly zkontrolovány, seznam oněch jednapadesáti rychle ověřen a hodinu po obřadu dostal ředitel hlášení.

* * *

Den před smrtí Roberta Critze obdržela FBI velice znepokojivou informaci. Byla zcela nečekaná, nevyžádaná a přišel s ní jistý podvodník, který čelil vyhlídce na čtyřicet let ve státním vězení. Byl manažerem velkého podílového fondu a přistihli ho, že si z poplatků ulívá pro sebe; obyčejný wallstreetský skandál, ve kterém šlo jen o pár miliard dolarů. Jenže ten podílový fond vlastnilo nadnárodní bankovní sdružení a tenhle podvodník se za ta léta propracoval až do samého jádra té organizace. Fond byl tak výnosný – v nezanedbatelné míře díky žonglérskému talentu svého manažera že jeho zisk nebyl pro sdružení opomenutelný. Byl zvolen do správní rady a dostal luxusní vilu na Bermudách, kde tato velmi tajnůstkářská organizace měla své hlavní sídlo.

V zoufalé snaze nestrávit zbytek života ve vězení byl ochoten se podělit o některá tajemství. Bankovní tajemství. Špinavé transakce. Prohlašoval, že může dokázat, že bývalý prezident Morgan poslední den v úřadu prodal přinejmenším jednu milost za tři miliony dolarů. Peníze byly odeslány z banky na Kajmanských ostrovech do banky v Singapuru – obě byly tajně ovládány sdružením, které právě opustil. Peníze byly pořád ještě uschované v Singapuru, na účtu otevřeném loutkovou společností, kterou ve skutečnosti vlastnil Morganův starý kamarád. Peníze prý byly určeny pro Morganovu potřebu.

Když FBI potvrdila převody i účty, najednou ležela na stole dohoda. Podvodníka podle ní měly čekat jen dva roky v nepříliš těžkém vězení. Peníze za prezidentskou milost, to byl zločin tak senzační, že se v Hooverově budově stal vysokou prioritou.

Informátor nebyl schopen určit, čí peníze z Kajmanských ostrovů odešly, ale FBI bylo celkem jasné, že pouze dva lidé z těch, kterým Morgan udělil milost, si mohli dovolit takový úplatek nabídnout. První a nejpravděpodobnější byl vévoda Mongo, přestárlý miliardář, který byl podle záznamů rekordmanem v držení peněz ilegálně ukrytých před finančním úřadem – přinejmenším mezi jednotlivci. Pokud šlo o společnosti, tam prvenství ještě zcela jasné nebylo. Informátor ovšem tvrdil, že Mongo do toho nejspíš zapletený nebude, protože měl v minulosti s dotyčnými bankami značné nepříjemnosti a dává přednost Švýcarům. To potvrdila i FBI. Druhý podezřelý byl samozřejmě Joel Backman. Takový úplatek by u tak zkušeného manipulátora nebyl nic překvapivého. A i když byla FBI mnoho let přesvědčena, že si nikde žádné bohatství neschoval, nepochybné to nebylo nikdy. Když býval lobbistou, měl styky s bankami jak ve Švýcarsku, tak v Karibiku. Měl svou síť pochybných přátel, kontakty na důležitých místech. Úplatky, odměny, příspěvky na volební kampaň, honoráře za lobbování – v tom všem se lobbista výborně vyznal.

Ředitelem FBI byla uštvaná dušička jménem Anthony Price. Prezident Morgan ho jmenoval před třemi lety a o šest měsíců později se ho pokusil zase vyrazit. Price žadonil o víc času a dostal ho, ale ti dva spolu neustále válčili. Z jakéhosi důvodu, na který si už přesně nevzpomínal, se Price také rozhodl dokázat si, že je muž, a zkřížit meče s Teddym Maynardem. Teddy neztratil mnoho bitev v tajné válce CIA proti FBI a rozhodně se nebál Anthonyho Price, posledního z dlouhé řady neschopných nul.

Teddy ale nevěděl o spiknutí „peníze za milost“, které teď plně zaměstnávalo ředitele FBI. Nový prezident se zaříkal, že se Anthonyho Price zbaví a jeho agenturu přebuduje. Slíbil také, že konečně pošle Teddyho Maynarda na odpočinek, jenže tyhle hrozby už bylo ve Washingtonu slyšet mnohokrát.

Price najednou dostal skvělou příležitost pojistit si svoje místo, a možná přitom dokonce vyhodit ze sedla Maynarda. Šel do Bílého domu a podal o podezřelém účtu v Singapuru zprávu poradci pro národní bezpečnost, který byl ve funkci potvrzen předešlého dne. Zdůraznil, že do celé věci je zjevně až po uši zapletený bývalý prezident Morgan. Vyhlašoval, že Joela Backmana je třeba najít a dovléct do Spojených států k výslechu a případně obvinit. Kdyby se prokázalo, že to je pravda, byl by to skandál, po kterém by se otřásala zem – jedinečný a vpravdě historický.

Poradce pro národní bezpečnost pozorně poslouchal. Po brífinku zamířil přímo do kanceláře viceprezidenta, vyhnal personál, zamkl dveře a vyklopil mu všechno, co se právě dozvěděl. Společně to pak sdělili prezidentovi.

Jak už bylo zvykem, nepanovala mezi současným obyvatelem Bílého domu a jeho předchůdcem žádná zvláštní láska. Jejich kampaně byly stejnou měrou plné zlomyslnosti a špinavých podrazů, které se v americké politice staly standardním chováním. Dokonce i poté, co jeho soupeř historicky pohořel a on sám triumfálně nastoupil do Bílého domu, nebyl nový prezident ochoten se nad to bláto povznést. Byl nadšený z představy, že by mohl Arthura Morgana ještě jednou ponížit. Už viděl sám sebe, jak po senzačním procesu a odsouzení na poslední chvíli zasáhne a udělí milost sám, aby zachránil image svého prezidentského úřadu.

To by byla chvíle!

Druhý den v šest ráno vezli viceprezidenta – jako obvykle pancéřovanou dodávkou – do ústředí CIA v Langley. Ředitel Maynard byl povolán do Bílého domu, ale protože tušil nějakou čertovinu, omluvil se s tím, že trpí závratí a lékaři mu nedovolují opouštět kancelář. Často tam jedl i spal, obzvlášť když se jeho závrať vystupňovala a neustále se mu točila hlava. Závrať byla jen jednou z jeho mnoha šikovných nemocí.

Schůzka byla krátká. Teddy seděl na konci svého dlouhého konferenčního stolu na invalidním vozíku, zabalený do pokrývek, a po boku měl jen Hobyho. Viceprezident vstoupil pouze s jedním tajemníkem a po krátkém rozpačitém úvodním klábosení o nové vládě a podobných věcech řekl: „Pane Maynarde, jsem tu v zastoupení nového prezidenta.“

„Jak jinak,“ řekl Teddy s velmi neupřímným úsměvem. Očekával, že ho vyhodí; po osmnácti letech a nesčetných hrozbách to konečně přišlo. Konečně prezident, který je dost chlap na to, aby Teddyho Maynarda vyrazil. Připravil na ten okamžik Hobyho. Když čekali na viceprezidenta, Teddy mu svěřil svoje obavy.

Hoby jako obvykle čmáral do zápisníku a čekal, že bude muset zapsat slova, jichž se tolik let bál: Pane Maynarde, prezident žádá vaši rezignaci.

Místo toho viceprezident řekl něco zcela nečekaného: „Pane Maynarde, prezident si přeje informace o Joelu Backmanovi.“

Teddy Maynard sebou netrhl ani v těch nejpřekvapivějších situacích. „Jaké informace?“ zeptal se bez zaváhání.

„Chce vědět, kde je a jak dlouho bude trvat přivézt ho zpátky.“

„Proč?“

„To nemůžu říct.“

„Pak to nemůžu říct ani já.“

„Pro prezidenta je to velice důležité.“

„To chápu. Ale pan Backman je teď právě velice důležitý pro naše operace.“

Viceprezident uhnul pohledem první. Pohlédl na svého tajemníka, který si sám také soustředěně dělal poznámky a byl mu úplně k ničemu. Za žádných okolností nehodlali CIA prozradit nic o převodech peněz a úplatku za milost. Teddy by určitě našel způsob, jak ty informace využít ve svůj prospěch. Ukradl by jim jejich drahocenný zlatý valoun a zase by přežil. Kdepak, Teddy buď bude spolupracovat, nebo konečně ze svého křesla vyletí.

Viceprezident se naklonil trochu dopředu a řekl: „V téhle otázce prezident nepřipustí kompromisy, pane Maynarde. Tu informaci dostane, a dostane ji velice brzo. Jinak bude žádat vaši rezignaci.“

„Nedostane ji.“

„Musím vám připomínat, že ve své funkci setrváte jen tak dlouho, jak uzná za vhodné prezident?“

„Nemusíte.“

„Výborně. Situace je jasná. Buď přijdete do Bílého domu s Backmanovým spisem a dopodrobna ho s námi proberete, nebo bude CIA brzo mít nového ředitele.“

„Taková otevřenost je mezi lidmi vašeho druhu vzácná, pane, bez urážky.“

„To beru jako kompliment.“

Schůzka skončila.

* * *

Hooverova budova byla asi tak utěsněná jako prorezlý okap a drby z ní do ulic Washingtonu doslova stříkaly. A mezi těmi, kdo je sbírali, byl spolu s jinými i Dan Sandberg z Washington Post. Jeho zdroje byly ovšem mnohem lepší než zdroje běžných investigativních novinářů a netrvalo dlouho, než zachytil stopu skandálu s koupenou milostí. Zapracoval na starém špehovi v novém Bílém domě a dostal částečné potvrzení té zprávy. Článek se mu začínal rýsovat, ale Sandberg věděl, že dokázat konkrétní detaily bude prakticky nemožné. Neměl nejmenší šanci nahlédnout do záznamů o bankovních převodech.

Ale kdyby se ukázalo, že to je pravda – že prezident skutečně prodával milosti za slušné peníze do důchodu – ne, Sandberg si neuměl představit úžasnější story. Bývalý prezident obviněn, souzen, možná i usvědčen a poslán do vězení. To bylo nemyslitelné.

Seděl u svého obrovského stolu, když přišel telefonát z Londýna. Byl to starý kamarád, také bojovný reportér, který psal pro Guardian. Pár minut si povídali o nové vládě, což teď bylo ve Washingtonu oficiální téma. Konečně, byl začátek února, všude ležely vrstvy sněhu a Kongres se jako obvykle touhle dobou brodil prací ve výborech. Život plynul relativně pomalu a nebylo moc o čem jiném mluvit.

„Máš něco o smrti Boba Critze?“ zeptal se kamarád.

„Ne, jen že měl včera pohřeb,“ odpověděl Sandberg. „Proč?“

„No, kolem toho, jak ten chudák skončil, zůstalo pár nejasností. A kromě toho se nikdo nemůže dostat k pitevní zprávě.“

„Jakých nejasností? Já myslel, že to rychle uzavřeli?“

„Snad, jenomže až moc rychle. Nic konkrétního nemám, to ne, jen se rozhlížím, jestli to nějak nesmrdí.“

„Já se pozeptám,“ slíbil Sandberg, který už začínal mít silné podezření.

„Tak jo. Za den dva si zavoláme.“

Sandberg zavěsil a zadíval se na prázdný monitor počítače. Když Morgan uděloval na poslední chvíli ty milosti, Critz u toho určitě byl. A při tom jejich pověstném stihomamu je pravděpodobné, že v Oválné pracovně byl s Morganem jenom Critz, když padla rozhodnutí a podepisovaly se papíry.

Možná, že Critz věděl příliš.

O tři hodiny později Sandberg odlétal z Dullesova letiště do Londýna.

15

DLOUHO PŘED ÚSVITEM SE MARCO ZNOVU vzbudil v neznámé posteli na neznámém místě a dlouho tvrdě pracoval na tom, aby si srovnal myšlenky – vybavoval si své předchozí kroky, analyzoval svou bizarní situaci, plánoval nadcházející den, snažil se zapomenout na minulost a přitom se snažil předpovědět, co se asi stane v příštích dvanácti hodinách. Spal v nejlepším případě neklidně. Prodřímal pár hodin; měl pocit, že asi čtyři nebo pět, ale jistý si tím být nemohl, protože jeho poněkud přetopený pokojík byl docela temný. Sundal si sluchátka; jako obvykle usnul krátce po půlnoci, zatímco mu do uší zněl veselý italský rozhovor.

Za to teplo byl vděčný. V Rudley se ho pokoušeli vymrazit a ten poslední hotelový pokoj byl úplně stejně studený. Nový byt měl tlusté zdi a okna a vytápění, které pracovalo přesčas. Když usoudil, že už má den dostatečně rozmyšlený, pomalu položil nohy na velmi teplé dlaždice podlahy a znovu Luigimu poděkoval za změnu bydlení.

Jak dlouho tu zůstane, nebylo jasné, stejně jako většina budoucnosti, kterou mu naplánovali. Rozsvítil a podíval se na hodinky – skoro pět. V koupelně rozsvítil také a zadíval se do zrcadla na svůj obličej. Vousy pod nosem, po stranách úst a na bradě rostly trochu šedivější, než doufal. Po týdnu, co si je pěstoval, začalo být jasné, že jeho bradka bude z devadesáti procent šedá, jen s občasnými flíčky tmavě hnědé. No a co. Je mu dvaapadesát. Patřilo to k přestrojení a vypadalo to docela zvláštně. S pohublým obličejem, vpadlými tvářemi, krátkým zástřihem a malými obdélníkovými značkovými brýlemi se mohl na kterékoli boloňské ulici klidně vydávat za Marka Lazzeriho. Ostatně i na florentské, milánské nebo kdekoli, kam se bude chtít podívat.

O hodinu později vyšel z domu do chladných tichých podloubí postavených dělníky, kteří už byli tři sta let po smrti. Vítr byl ostrý a lezavý a on si znovu připomněl, že si musí svému opatrovníkovi stěžovat na nedostatek náležitého zimního oblečení. Marco nečetl noviny a nekoukal na televizi, a proto neměl tušení, jaká je předpověď počasí. Ale rozhodně se ochlazovalo.

Šel pod nízkými podloubími Via Fondazza směrem k univerzitě; kromě něj nebyla na ulici živá duše. Nehodlal použít mapu, kterou měl zastrčenou v kapse. Jestli se ztratí, možná ji vytáhne a přizná pro tentokrát porážku, ale byl rozhodnutý naučit se znát město tím, že ho bude procházet a rozhlížet se.

O třicet minut později, kdy se konečně trochu probralo k životu i slunce, vykročil na Via Imerio na severním okraji univerzitní čtvrti. Dva bloky na východ a už uviděl světle zelený neon baru Fontana. Předním oknem zahlédl hřívu šedých vlasů. Rudolph tam už byl.

Marco ze zvyku chvilku počkal. Podíval se po Via Imerio směrem, z něhož právě přišel, a čekal, že se někdo vynoří ze stínu jako mlčenlivý honicí pes. Když se neobjevil nikdo, vešel dovnitř.

„Příteli Marco,“ řekl Rudolph s úsměvem, když se pozdravili. „Posaďte se, prosím.“

Kavárna byla zpoloviny zaplněná – stejné akademické typy zahloubané do ranních novin a ztracené ve vlastním světě. Marco si objednal cappuccino a Rudolph si znova nacpal pěnovku. Jejich koutem kavárny se rozlila příjemná vůně.

„Dostal jsem váš vzkaz,“ řekl Rudolph a vyslal přes stůl obláček dýmu. „Škoda, že jsme se minuli. Tak kde jste byl?“

Marco nebyl nikde, ale jako správný bezstarostný kanadský turista si dal včas dohromady falešný itinerář. „Pár dní ve Florencii,“ řekl.

„To je krásné město.“

Chvíli si povídali o Florencii; Marco vykládal o pamětihodnostech, umění a historii místa, které znal jen z laciného průvodce, který mu půjčil Ermanno. Byl samozřejmě v italštině, což znamenalo, že celé hodiny dřel se slovníkem, aby si ho přeložil a mohl si s Rudolphem povídat, jako by tam strávil týdny.

Stoly se zaplňovaly a ti, kdo přišli pozdě, se namačkali u baru. Luigi mu už dřív vysvětlil, že když v Evropě dostanete stůl, je prostě váš. Nikdo nikoho nevyhání ze dveří, aby se mohl posadit zase někdo jiný. Šálek kávy, noviny, něco ke kouření, a nezáleží na tom, jak dlouho u stolu sedíte, i když ostatní odcházejí a přicházejí.

Objednali si další kávu a Rudolph znova nacpal dýmku. Poprvé si Marco všiml, že v těch rozježených vousech těsně kolem úst jsou tabákové skvrny. Na stole ležely troje ranní noviny, všechny italské.

„Jsou v Bologni k dostání slušné noviny v angličtině?“ zeptal se Marco.

„Proč se ptáte?“

„No, jen tak. Občas bych rád věděl, co se děje za oceánem.“

„Tu a tam si kupuju Herald Tribune. Vždycky jsem pak hrozně rád, že žiju tady a že se vyhnu tomu všemu zločinu, dopravním zácpám, znečištění, politikům a skandálům. Americká společnost je prohnilá. A vláda, to je přímo ukázka pokrytectví – nejskvělejší demokracie na světě. Pche! Kongres si kupují a platí bohatí.“

Rudolph vypadal, jako by si chtěl odplivnout, ale náhle potáhl z dýmky a začal ji zuřivě hryzat. Marco zatajil dech a čekal další jedovatý útok na Spojené státy. Uplynulo několik okamžiků; oba upíjeli kávu.

„Nenávidím americkou vládu,“ zavrčel trpce Rudolph.

Bravo, pomyslel si Marco. „A co kanadská?“ zeptal se.

„Vám dávám lepší známky. Trochu lepší.“

Marco předstíral, že se mu ulevilo, a rozhodl se změnit téma. Prohlásil, že teď se asi vypraví do Benátek. Rudolph tam samozřejmě byl mnohokrát a mohl mu poradit. A Marco si skutečně dělal poznámky, jako by se nemohl dočkat, až bude sedět ve vlaku. A pak došlo ještě na Milán, ale z toho Rudolph nebyl moc nadšený, protože se tam vyskytuje spousta „pravicových fašistů“. „Bylo to Mussoliniho mocenské centrum, víte?“ řekl a naklonil se přitom dopředu, jako by se ostatní komunisté v baru Fontana mohli uchýlit k okamžitému násilí při pouhé zmínce o jméně maličkého diktátora.

Když začalo být zřejmé, že by Rudolph byl ochoten sedět a povídat si celé dopoledne, začal se Marco loučit. Dohodli se, že se sejdou na stejném místě a ve stejnou dobu následující pondělí.

Začalo mírně sněžit, jen tolik, že dodávky na Via Imerio za sebou zanechávaly stopy. Když Marco vyšel z vyhřáté kavárny, znovu žasl nad předvídavostí dávných boloňských urbanistů, kteří naplánovali ve starém městě nějakých třicet kilometrů krytých chodníků. Šel ještě pár bloků na východ a pak zahnul k jihu na Via dell‘ Indipendenza, širokou elegantní třídu postavenou kolem roku 1870, aby se vyšší vrstvy bydlící v centru snadno dostaly na nádraží severně od města. Když přecházel Via Marsala, šlápl do hromady odhrabaného sněhu a ušklíbl se, protože zmrzlá břečka mu promáčela pravou nohu.

Proklel Luigiho za nedostatečné vybavení šatníku – jestli mělo sněžit, dá zdravý rozum, že člověk potřebuje zimní boty. To vedlo k delšímu proslovu, v němž si Marco v duchu stěžoval na nedostatečné financování ze strany toho, kdo jeho současné krytí má na starosti, ať už je to kdokolil. Odvezli ho do italské Bologne a zjevně vynakládali hodně peněz na jazykové lekce, bezpečné byty, personál a rozhodně na jídlo, jen aby zůstal naživu. Podle jeho názoru to bylo plýtvání časem a penězi. Lepší by bylo propašovat ho do Londýna nebo Sydney, kde je spousta Američanů a všichni mluví anglicky. Mnohem snáz by se tam ztratil.

O kom se mluvívá, nedaleko bývá. Nějaký muž s ním srovnal krok. „Buon giomo,“ řekl Luigi.

Marco se zastavil, usmál se, podal mu ruku a řekl: „No dobré ráno, Luigi. Už mě zase sledujete?“

„Ne. Šel jsem se projít a viděl jsem vás jít po druhé straně ulice. Miluju sníh, Marco. Co vy?“

Už zase šli, hezky zvolna. Marco by byl rád svému příteli věřil, ale pochyboval o tom, že jejich setkání bylo náhodné. „Nic proti němu nemám. Tady v Bologni je mnohem hezčí než ve Washingtonu v odpolední špičce. Co vy vlastně celý den děláte, Luigi? Nevadí, že se ptám?“

„Vůbec ne. Ptát se můžete, jak chcete.“

„Hm, já jsem si to myslel. Poslyšte, mám dvě stížnosti. Nebo vlastně tři.“

„To mě nepřekvapuje. Měl jste kávu?“

„Ano, ale klidně si dám další.“

Luigi pokynul hlavou k malé kavárničce na rohu přímo před nimi. Když vešli, zjistili, že všechny stoly jsou obsazené, takže se postavili k obleženému baru a upíjeli espreso. „Jaká je ta první stížnost?“ zeptal se Luigi tiše.

Marco se k němu také naklonil, div se nedotýkali nosy. „První dvě stížnosti spolu úzce souvisejí. Za prvé peníze. Nechci moc, ale rád bych měl nějaký příjem. Nikdo není rád na mizině, Luigi. Cítil bych se líp, kdybych měl v kapse nějakou hotovost a věděl, že ji nemusím šetřit.“

„Kolik?“

„No, já nevím. O kapesném jsem nevyjednával už hodně dlouho. Co třeba pro začátek sto eur týdně? Mohl bych si kupovat noviny, knihy, časopisy, jídlo – prostě jenom základní věci. Strýček Sam za mě platí nájem a já jsem mu za to vděčný. Když tak o tom přemýšlím, vlastně mi ho platí už šest let.“

„Mohl jste být taky ještě ve vězení, víte?“

„Díky za připomenutí, Luigi, na to bych sám nevzpomněl.“

„Promiňte, to bylo ode mě hrubé.“

„Poslechněte, Luigi. Mám kliku, že jsem tady, to je jasné. Ale na druhou stranu jsem teď plně omilostněný občan nějakého státu, i když přesně nevím kterého, a mám právo, aby se se mnou zacházelo trochu důstojně. Nejsem rád na mizině a nejsem rád, když musím škemrat o peníze. Chci, abyste mi slíbil sto eur týdně.“

„Uvidím, co se dá dělat.“

„Díky.“

„A druhá stížnost?“

„Chci peníze, abych si mohl koupit nějaké oblečení. Teď zrovna mi mrznou nohy, protože venku sněží a já nemám pořádné boty. Taky bych rád měl teplejší kabát a možná nějaký ten svetr.“

„Přinesu vám to.“

„Ne, chci si ty věci koupit, Luigi. Obstarejte mi peníze a já si nakoupím sám. Snad nechci tak moc.“

„Zkusím to.“

Znova se narovnali a napili se kávy. „Třetí stížnost?“ ptal se Luigi.

„Ermanno. Velice rychle ztrácí zájem. Trávíme spolu šest hodin denně a jeho celá ta věc už začíná nudit.“

Luigi obrátil oči v sloup. „Nemůžu jen ták lusknout prsty a najít jiného učitele jazyka, Marco.“

„Tak mě učte vy. Líbíte se mi, Luigi, docela spolu vycházíme. Víte sám, že Ermanno je nudný. Je mladý a chce chodit do školy. Vy byste ale byl skvělý učitel.“

„Já nejsem učitel.“

„Tak prosím najděte někoho jiného. Ermanno to nechce dělat. Mám pocit, že nedělám moc velké pokroky.“

Luigi se podíval stranou a sledoval dva starší pány, kteří vešli a šourali se kolem. „Myslím, že stejně odejde,“ řekl. „Máte pravdu, že se skutečně chce vrátit do školy.“

„Jak dlouho potrvají moje lekce?“

Luigi potřásl hlavou, jako by neměl ponětí. „O tom nerozhoduji já.“

„Mám čtvrtou stížnost.“

„Pátou, šestou, sedmou. Řekněte mi je všechny, třeba pak konečně strávíme týden bez stížností.“

„Už jste to slyšel, Luigi. Je to vlastně taková moje trvalá námitka.“

„To má být právnická řeč?“

„Moc koukáte na americkou televizi. Vážně chci, abyste mě převezli do Londýna. Je tam deset milionů lidí a všichni mluví anglicky. Nemusel bych strávit deset hodin denně snahou naučit se jazyk. Nevykládejte si to špatně, Luigi, mně se italština moc líbí. Čím víc studuji, tím mi připadá krásnější. Ale pochopte, jestli mě chcete schovávat, tak mě strčte někam, kde můžu přežít.“

„Tohle už jsem dal dál, Marco. Já o tom nerozhoduji.“

„Já vím, já vím. Jen na to dál naléhejte, ano?“

„Pojďme.“

Když vycházeli z kavárny a pokračovali v cestě po krytém chodníku, sněžilo hustěji. Elegantně oblečení byznysmeni spěchali kolem nich do práce. Byli tu už i ti, kdo vyšli za časnými nákupy – především hospodyňky směřující na tržiště. Po ulici jezdila malá auta a skútry, vyhýbaly se autobusům a pokud možno i sněhové břečce, která se rychle tvořila.

„Jak často tu sněží?“ ptal se Marco.

„Každou zimu párkrát. Ne moc, a máme tahle krásná podloubí, takže jsme v suchu.“

„Šikovná věcička.“

„Některá jsou až tisíc let stará. Máme jich víc než kterékoli jiné město na světě. Věděl jste to?“

„Ne. Nemám moc co číst, Luigi. Kdybych měl peníze, mohl bych si kupovat knihy, číst je a takovéhle věci se dozvídat.“

„Předám vám peníze při obědě.“

„A kde obědváme?“

„Ristorante Cesarina, Via San Stefano, v jednu?“

„To se nedá odmítnout.“

* * *

Když Marco vešel do restaurace pět minut před domluvenou dobou, seděl Luigi u stolku v přední části sálu s nějakou ženou. Vypadalo to, že je vyrušil v nějakém vážném rozhovoru. Žena se neochotně zvedla a bez úsměvu mu ochable podala ruku, zatímco ji Luigi představoval jako signoru Francesku Ferro. Byla přitažlivá, mohlo jí být tak kolem pětačtyřiceti; na Luigiho byla možná trochu stará, ten se spíš ohlížel po univerzitních studentkách. Vyzařovala z ní kultivovanost a podráždění. Marco měl chuť říct: Promiňte, ale jsem pozvaný na oběd.

Když si sedali, Marco si všiml, že v popelníku leží nedopalky dvou dokouřených cigaret. Také Luigiho sklenice s vodou byla skoro úplně prázdná. Ti dva tu seděli aspoň dvacet minut. Pomalou, zřetelnou italštinou vysvětlil Luigi Markovi: „Signora Ferro je učitelka jazyků a turistická průvodkyně.“ V nastalé pauze se Marco vzmohl na nejisté: „Si.“

Podíval se na signoru a usmál se, ona na to odpověděla rovněž úsměvem, ale nuceným. Zdálo se, že ji nudí už teď.

Luigi pokračoval italsky. „Je to vaše nová učitelka jazyka. Ermanno vás bude učit dopoledne a signora Ferro odpoledne.“ Marco porozuměl všemu. Podařilo se mu vyslat směrem k ní neupřímný úsměv a říct: „Va bene.“ To je dobře.

„Ermanno chce od příštího týdne pokračovat ve studiu na univerzitě,“ vysvětloval Luigi.

„Já jsem si to myslel,“ odpověděl Marco anglicky.

Francesca si zapálila další cigaretu a našpulila kolem ní plné rudé rty. Vyfoukla velký oblak kouře a zeptala se: „Jak vám italština jde?“ Byl to sytý, skoro zastřený hlas, na němž se nepochybně podepsaly roky kouření. Její angličtina byl pomalá, pečlivá a bez přízvuku.

„Hrozně,“ odpověděl Marco.

„Jde mu to slušně,“ odporoval Luigi. Dorazil číšník s lahví minerálky a třemi jídelními lístky. La signora zmizela za tím svým. Marco následoval jejího příkladu. Rozhostilo se dlouhé ticho, kdy uvažovali nad jídlem a navzájem se ignorovali.

Když jídelníčky konečně klesly zpátky na stůl, řekla Markovi: „Ráda bych vás slyšela objednávat italsky.“

„Proč ne,“ odpověděl. Našel tam několik věcí, které dokázal vyslovit, aniž by to vyvolalo smích. Objevil se číšník s bločkem a perem a Marco řekl: „Si, allora, vorrei un’insalata di pomodori, e una mezza porzione di lasagna.“ Ano, tak tedy, chtěl bych rajský salát a poloviční porci lasagní. Znova byl velice vděčný za transatlantické dobroty, jako jsou špagety, lasagně, ravioli a pizza.

„Non c’e male,“ řekla. Není to špatné.

Ona a Luigi přestali kouřit, když přišly saláty. Jídlo jim poskytlo vítanou přestávku ve váznoucí konverzaci. Nikdo neobjednal žádné víno, i když by ho bylo potřeba spousta.

Jeho minulost, její současnost a Luigiho nejasné zaměstnání byly tabu, a tak se proplétali a plížili jídlem za pomoci nezávazné konverzace o počasí, naštěstí skoro pořád v angličtině.

Když dopili espreso, Luigi zaplatil účet a všichni spěšně vyšli z restaurace. Když se Francesca nedívala, podstrčil Luigi Markovi obálku a zašeptal: „Tady jsou nějaká eura.“

„Grazie.“

Sníh už nepadal, slunce jasně zářilo. Luigi se s nimi rozloučil na Piazza Maggiore a zmizel, jak jen on to uměl. Chvíli šli mlčky a Francesca pak řekla: „Che cosa vorrebbe vedere?“ Co byste chtěl vidět?

Marco ještě nebyl v hlavní katedrále, v bazilice di San Petronio. Došli k jejím obrovským hlavním schodům a zastavili se. „Je to zároveň krásné a smutné,“ řekla anglicky s prvním náz: nakem britského přízvuku. „O výstavbě rozhodla městská rada a měl to být občanský chrám, ne katedrála; byla to přímá opozice proti Římu a papeži. Původně měla být ještě větší než katedrála svátého Petra, ale ty plány nevyšly. Řím byl proti tomu a peníze převedl jinam. Část z nich šla i na založení univerzity.“

„Kdy byl chrám postavený?“ zeptal se Marco.

„Řekněte to italsky,“ zavelela.

„To neumím.“

„Tak poslouchejte: ‚Quando ě stata costruita?1 Zopakujte mi to.“

Marco to opakoval čtyřikrát, než byla spokojená.

„Neuznávám knihy, kazety a podobné věci,“ řekla, zatímco oba hleděli vzhůru na obrovskou katedrálu. „Uznávám konverzaci a zase konverzaci. Když se chcete naučit nějakým jazykem mluvit, tak jím musíte mluvit znova a znova a znova, jako když jste byl dítě.“

„Kde jste se naučila anglicky?“ zeptal se.

„To vám nemůžu říct. Dostala jsem instrukce nemluvit vůbec o své minulosti. A o vaší také ne.“

Na zlomek vteřiny měl Marco chuť se otočit a jít pryč. Měl už plné zuby lidí, kteří s ním nemohli mluvit, kteří se vyhýbali jeho otázkám, kteří jednali, jako by celý svět byl plný špehů. Už měl těch her plné zuby.

Pořád si opakoval, že je svobodný člověk, který může klidně přicházet a odcházet a rozhodovat se, jak sám chce. Když bude mít dost Luigiho, Ermanna a teď i signory Ferro, může jim všem říct – italsky –, aby se šli udávit paninem.

„Se stavbou se začalo v roce 1390 a tak prvních sto let šlo všechno hladce.“ Spodní třetina fasády byla z krásného růžového mramoru, horní dvě třetiny z ošklivých hnědých cihel, které mramorem obložené nebyly. „Pak přišly těžké časy. Je vidět, že zvenčí nebyla vůbec dokončená.“

„Obzvlášť hezká není.“

„Ne, ale docela zajímavá. Chcete ji vidět zevnitř?“

A co jiného asi tak měl dělat příští tři hodiny? „Certamente,“ řekl.

Vystoupili po schodech a zastavili se u vstupních dveří. Podívala se na tabulku a řekla: „Mi dica.“ Řekněte mi. „V kolik hodin se kostel zavírá?“

Marco se zachmuřil, zopakoval si v duchu některá slova a řekl: „La chiesa chiude alle sei.“ Kostel se zavírá v šest.

„Ripeta.“

Opakoval to třikrát, než mu dovolila toho nechat a vešli dovnitř. „Je pojmenovaná po svátém Petroniovi, který je patronem Bologne,“ řekla tiše. Hlavní loď katedrály byla tak velká, že by se tam vešlo hokejové hřiště i s velkým davem diváků po stranách. „Je obrovská,“ prohlásil Marco v úžasu.

„Ano, a to je jen jedna čtvrtina původního plánu. Papež zase začal mít obavy, a tak zasáhl. Stálo to hrozných peněz z daní a lidé toho stavění nakonec začali mít dost.“

„I tak je impozantní.“ Marco si uvědomoval, že si povídají anglicky, což mu docela vyhovovalo.

„Chcete dlouhou prohlídku, nebo krátkou?“ zeptala se. Ačkoli uvnitř bylo skoro stejně chladno jako venku, zdálo se, že signora Ferro začíná maličko tát.

„Vy jste učitelka,“ pokrčil rameny.

Zamířili doleva a počkali, až si skupinka japonských turistů přestane prohlížet velkou mramorovou kryptu. Kromě Japonců byla katedrála prázdná. Byl pátek a únor, což není zrovna vrchol turistické sezóny. Později během odpoledne se měl dozvědět, že Francesca v sezóně provádí turisty, ale v tenhle čas je jich hodně málo. Tohle sdělení byla jediná osobní informace, kterou mu prozradila.

Protože turistů bylo málo, necítila Francesca potřebu po bazilice di San Petronio příliš spěchat. Viděli všech dvaadvacet postranních kaplí a prohlédli si většinu obrazů, soch, skla a fresek. Kaple stavěly v průběhu let bohaté boloňské rodiny, které slušně platily za oslavné umění. Jejich stavba byla vlastně historií města a Francesca znala každý detail. Ukázala mu dobře Zachovalou lebku svátého Petronia, hrdě umístěnou na oltáři, a orloj zkonstruovaný v roce 1655 dvěma vědci, kteří vycházeli přímo z Galileových výzkumů na univerzitě.

Marka sice občas nudily složité detaily obrazů a soch a byl zavalený jmény a daty. Ale statečně se držel, zatímco centimetr po centimetru procházeli mohutnou stavbou. Okouzloval ho její hlas, sytá, pomalá řeč, dokonale vybroušená angličtina.

Dlouho poté, co Japonci opustili katedrálu, se dostali zpátky k předním dveřím a ona se zeptala: „Stačilo?“

„Ano.“

Vyšli ven a ona si okamžitě zapálila cigaretu.

„Co takhle kávu?“ zeptal se.

„Znám tady jedno příjemné místo.“

Šel za ní přes ulici do Via Clavature; ušli jenom pár kroků a vstoupili do Rosa Rose. „Mají tady nejlepší cappuccino v celém okolí,“ ujistila ho, když u baru dvě objednala. Měl chuť se jí zeptat na italské pravidlo, že cappuccino se nesmí pít po půl jedenácté dopoledne, ale rozmyslel si to. Zatímco čekali, pečlivě si svlékla kožené rukavice, šálu, kabát. Možná, že tahle káva chvilku potrvá.

Usadili se u stolu poblíž předního okna. Míchala dva cukry, dokud se náležitě nerozpustily. Za poslední tři hodiny se neusmála a Marco nečekal, že to udělá teď.

„Mám kopii materiálů, které používáte se svým druhým lektorem,“ řekla a sáhla po cigaretách.

„S Ermannem.“

„Nevím, neznám ho. Navrhuji, abychom každé odpoledne konverzovali na základě toho, co jste probrali dopoledne.“

Nebyl v postavení, aby mohl mít výhrady k čemukoli, co navrhla. „Dobře,“ řekl a pokrčil rameny.

Zapálila si a pak se napila kávy.

„Co vám o mně Luigi řekl?“ zeptal se Marco.

„Mnoho ne. Jste Kanaďan. Jste na dlouhé dovolené v Itálii a chcete studovat jazyk. Je to pravda?“

„Dáváte mi osobní otázky?“

„Ne, jen se ptám, jestli je to pravda.“

„Je to pravda.“

„Není moje práce lámat si hlavu s takovými věcmi.“

„Nechtěl jsem po vás, abyste si lámala hlavu.“

Viděl v ní stoickou svědkyni u soudu, která se nadutě usadila před porotou, absolutně přesvědčená, že se nezlomí ani neuhne, ať na ni při křížovém výslechu pálí sebevíc. Mistrovsky zvládala onen roztržitě pohrdlivý výraz, který je mezi evropskými ženami tak populární. Držela cigaretu blízko u tváře, očima sledovala všechno, co se dělo na chodníku, a nic z toho neviděla.

Nezávazné klábosení nepatřilo k jejím specialitám.

„Jste vdaná?“ zeptal se; první náznak křížového výslechu.

Jakési zavrčení, neupřímný úsměv. „Mám své příkazy, pane Lazzeri.“

„Říkejte mi Marco, prosím. A jak mám říkat já vám?“

„Prozatím bude stačit signora Ferro.“

„Ale jste o deset let mladší než já.“

„Tady jednáme formálněji, pane Lazzeri.“

„To vidím.“

Udusila cigaretu, znovu upila kávy a začala mluvit pracovně. „Dnes máte volno, pane Lazzeri. Anglicky jsme spolu mluvili naposled. Příští lekci to bude jen a jen italština.“

„Dobře, ale rád bych, abyste nezapomínala na jednu věc. Neděláte mi žádné milosti. Dostáváte zaplaceno. Je to vaše profese. Jsem kanadský turista, který má spoustu času, a když spolu nebudeme vycházet, najdu si někoho jiného, s kým bych studoval.“

„Urazila jsem vás?“

„Mohla byste se víc usmívat.“

Pokývla a okamžitěji zvlhly oči. Odvrátila pohled, podívala se z okna a řekla: „Já mám hodně málo důvodů se usmívat.“

16

OBCHODY NA VIA RIZZOLI OTEVÍRALY V SOBOTU v deset. Marco čekal a prohlížel si zboží ve výlohách. V kapse měl včerejších pět set eur. Ztěžka polkl a řekl si, že nemá na vybranou – musí jít dovnitř a poprvé skutečně nakupovat v italštině. Učil se nazpaměť slovíčka a věty, až při tom usnul, ale když se za ním zavřely dveře, modlil se, aby narazil na milou mladou prodavačku, která bude perfektně mluvit anglicky.

Kdepak. Byl tam starší pán s přátelským úsměvem. Necelých patnáct minut Marco ukazoval a koktal a občas si vedl i docela dobře, když se vyptával na ceny a velikosti. Když odcházel, nesl si nepříliš drahé a mladistvě vypadající turistické boty ve stylu, jaký občas vídal kolem univerzity, když bylo špatné počasí, a černou nepromokavou zimní bundu s kapucí, která se dala složit do límce. A v kapse mu zůstalo ještě skoro tři sta eur. Šetřit peníze byla jeho nejnovější priorita.

Spěchal zpátky do bytu, vzal si bundu a boty na sebe a zase vyšel ven. Třicetiminutová pěší, cesta na Bologna Centrále trvala skoro hodinu, protože volil klikaté postranní uličky. Neohlížel se, ale vstoupil do kavárny a chvíli se díval po chodcích, nebo z ničeho nic zabočil do pekařství a obdivoval vystavené lahůdky, zatímco sledoval odraz ve skle. Jestli ho sledovali, nechtěl na sobě dát znát, že je podezíravý. A kromě toho musel cvičit. Luigi mu nejednou říkal, že brzo odejde a Marco Lazzeri zůstane na světě sám.

Otázka zněla, do jaké míry má Luigimu věřit? Ani Marco Lazzeri, ani Joel Backman nevěřili nikomu.

Na nádraží se mu trochu svíral žaludek, když vstoupil, spatřil dav lidí, prostudoval si na tabuli odjezdy a příjezdy a pak se zoufale rozhlížel po okénku pokladny. Ze zvyku také hledal cokoli v angličtině. Učil se ale úzkost zahnat a dát se do toho. Čekal ve frontě, a když na něj došla řada, rychle přistoupil k okénku, usmál se na drobnou paní na druhé straně skla, přátelsky pozdravil „Buon giomo“ a řekl: „Vado a Milano.“ Jedu do Milána.

To už kývala.

„Alle tredici e venti,“ pokračoval. Ve třináct dvacet.

„Si, cinquanta euro,“ řekla. Padesát eur.

Podal jí stoeurovou bankovku, protože potřeboval rozměnit, a pak odkráčel s jízdenkou v ruce a v duchu se poplácával po zádech. Měl ještě hodinu času, a tak vyšel z nádraží a loudal se po Via Boldrini, až našel kavárnu. Dal si panino a pivo, a zatímco si oboje vychutnával, sledoval lidi na chodníku, i když nečekal, že uvidí někoho zajímavého.

Eurostar přijel přesně podle jízdního řádu a Marco se nechal unášet davem spěchajícím dovnitř. Jel v Evropě vlakem poprvé a nebyl si docela jistý místními zvyklostmi. Při obědě si pečlivě prostudoval jízdenku a nikde nenašel žádné označení místa. Zdálo se, že si každý vybírá místo náhodně. Usedl tedy na první volné sedadlo u okna. Jeho vagon nebyl ani zpoloviny plný, když se přesně ve 13.20 vlak dal do pohybu.

Brzo vyjeli z Bologne a kolem oken letěla krajina. Železnice kopírovala M4, hlavní tah z Milána do Parmy, Bologne, Ancony a na celé východní pobřeží Itálie. Po hodině začal být Marco z krajiny zklamaný. Ono bylo těžké ji obdivovat, když se přes ni hnal rychlostí sto padesát kilometrů v hodině; všechno bylo rozmazané, a jen zahlédl hezké místečko, už bylo pryč. A kromě toho tu bylo všude spousta továren – poblíž hlavních dopravních spojení.

Brzo zjistil, proč je ve vagonu jediný, kdo se aspoň trochu zajímá, jak to vypadá venku. Ti, kterým bylo přes třicet, byli začtení do novin a časopisů a vypadali naprosto poklidně, snad dokonce znuděně. Mladší tvrdě spali. Po nějaké chvilce si zdříml i Marco.

Vzbudil ho průvodčí, který říkal italsky něco naprosto nesrozumitelného. Na druhý nebo třetí pokus Marco rozluštil slovo „biglietto“ a rychle mu podal jízdenku. Průvodčí se na ni zamračil, jako by hodlal chudáka Marka na nejbližším mostě vyhodit z vagonu, pak ji z ničeho nic proštípl a se širokým úsměvem mu ji vrátil.

O hodinu později se z reproduktorů ozvala jakási hlučná hatmatilka, která zřejmě nějak souvisela s Milánem, a krajina kolem se začala dramaticky měnit. Vlak zpomalil a brzo ho pohltilo obrovské město. Zastavil, zase se rozjel. Míjel řady a řady poválečných činžáků natěsnaných k sobě, jež navzájem oddělovaly široké třídy. Podle Ermannova průvodce žily v Miláně čtyři miliony lidí; bylo to důležité město, neoficiální metropole severní Itálie, místní centrum finančnictví, módy, nakladatelského podnikání a průmyslu. Bylo to pracovité průmyslové město, samozřejmě s krásným centrem a s katedrálou, která stála za návštěvu.

Koleje se množily a vějířovitě dělily; vjížděli na obrovské nádraží Milano Centrale. Zastavili pod vysokou klenbou tyčící se nad perony, a když Marco vystoupil, ohromilo ho, jak je to tu obrovské. Když kráčel po peróně, napočítal nejméně dvanáct dalších kolejí, pěkně jednu vedle druhé, a na většině z nich vlaky trpělivě čekaly na svoje cestující. Zastavil se na konci, mezi tisíci lidí spěchajících tam a zpátky, a pročetl si tabuli s odjezdy: Stuttgart, Řím, Florencie, Madrid, Paříž, Berlín, Ženeva.

Celá Evropa na dosah, vzdálená jen pár hodin.

Podle šipek našel hlavní vchod a před ním stanoviště taxíků. Chvilku čekal ve frontě a pak vklouzl na zadní sedadlo malého bílého renaultu. „Aeroporto Malpensa,“ řekl řidiči. Plazili se hustým milánským provozem až na obvod města. Po dalších dvaceti minutách vyjeli z autostrády k letišti. „Quale compagnia aerea?“ zeptal se řidič přes rameno. Která letecká společnost?

„Lufthansa,“ odpověděl Marco. Na terminálu 2 našel taxík místečko u chodníku a Marco se rozloučil s dalšími čtyřiceti eury. Automatické dveře se otevíraly davu lidí a on byl rád, že nemusí stíhat žádný odlet. Prohlédl si tabuli s odlety a našel, co hledal – přímý let na washingtonské Dullesovo letiště. Obcházel terminál, až našel odbavovací přepážku Lufthansy. Čekala tam dlouhá fronta, ale díky pověstné německé výkonnosti postupovala rychle.

První volbou byla atraktivní zrzka, asi pětadvacetiletá, která zřejmě cestovala sama – to mu bylo milejší. Kdo má partnera, měl by nejspíš chuť povídat si o tom divném člověku na letišti a jeho trochu zvláštní žádosti. Byla druhá v řadě u přepážky business třídy. Jak ji pozoroval, zahlédl také možnost číslo dvě – studenta v džínách s dlouhými vlasy, neholeným obličejem, ošoupaným batohem a mikinou s nápisem University of Toledo – takový se mu přesně hodil. Ten byl v řadě až vzadu a poslouchal hudbu z jasně žlutých sluchátek.

Když zrzka odešla od přepážky s palubní vstupenkou a příručním zavazadlem, Marco ji sledoval. Odlet byl až za dvě hodiny, a tak se doloudala davem do duty-free obchodu, kde se zastavila a prohlížela si nejnovější švýcarské hodinky. Nenašla nic, co by měla chuť si koupit, a tak přešla do rohu ke Stánku s novinami a koupila si dva módní časopisy. Když zamířila k první bezpečnostní kontrole, Marco zatáhl břicho a vyrazil. „Slečno, promiňte, slečno.“ Nemohla se neotočit a nepodívat se na něj, ale byla příliš podezíravá, než aby něco řekla.

„Neletíte náhodou na Dulles?“ zeptal se se širokým úsměvem a předstíral, že je udýchaný, jako by k ní právě v tu chvíli doběhl.

„Ano,“ odpověděla úsečně. Neusmála se. Američanka.

„Já jsem měl letět taky, ale zrovna mi ukradli pas. Nevím, kdy se dostanu domů.“ To už tahal z kapsy obálku. „Tohle je narozeninové přání pro mého otce. Mohla byste ho prosím hodit do schránky, až přiletíte na Dulles? Má narozeniny příští týden v úterý a já se obávám, že se tam do té doby nedostanu. Buďte tak moc hodná.“

Prohlížela si podezíravě jeho i obálku. Bylo to jen narozeninové přání, ne bomba ani zbraň.

Tahal z kapsy ještě něco. „Omlouvám se, není tam známka. Tady je euro. Prosím vás, buďte tak moc laskavá.“

Tvář konečně povolila a ona se skoro usmála. „Jistě,“ řekla, vzala si od něj obálku i euro a obojí vložila do kabelky.

„Mockrát vám děkuju,“ řekl Marco a div se nerozplakal. „Bude mu devadesát. Děkuju vám.“

„Jistě, není zač,“ odpověděla.

Mladík se sluchátky byl tvrdší oříšek. I on byl Američan a uvěřil příběhu se ztraceným pasem. Jenže když se mu Marco pokusil předat obálku, rozhlédl se podezíravě kolem, jako by porušoval zákon.

„Já nevím,“ řekl a o krok couvl. „Radši asi ne.“

Marco měl dost rozumu, aby nenaléhal. Ustoupil a řekl tak sarkasticky, jak jen dokázal: „Přeju vám hezký let.“

Paní Ruby Ausberryová z Yorku v Pensylvánii byla jednou z posledních cestujících u přepážky. Čtyřicet let učila světové dějiny na střední škole a teď se úžasně bavila tím, že peníze našetřené v penzijním fondu utrácela za cesty do míst, která dosud znala jen z učebnic. Končila právě třítýdenní cestu skoro po celém Turecku. V Miláně jen přestupovala cestou z Istanbulu do Washingtonu. Ten milý pán k ní přistoupil s nešťastným úsměvem a vysvětlil jí, že mu právě ukradli pas. Zmešká devadesáté narozeniny svého otce. Ráda od něj vzala blahopřání a vložila ho do tašky. Prošla bezpečnostní kontrolou a pokračovala téměř půl kilometru ke správnému východu, kde si našla volné místo a usadila se.

Za ní, ani ne tři metry daleko, došla zrzka k rozhodnutí. Koneckonců, přece jen to mohla být nějaká ta dopisová bomba. Nezdálo se sice, že je dost tlustá, aby mohla obsahovat výbušniny, jenže co ona o podobných věcech ví? Poblíž okna byl koš na odpadky – elegantní chromový válec s chromovým víkem (byli koneckonců v Miláně) – a ona k němu jako by nic došla a hodila dopis do smetí.

Co když vybuchne tam? napadlo ji, když si zase sedala. Ale bylo už pozdě. Rozhodně ho nehodlala odtamtud zase lovit. A i kdyby to udělala, tak co s ním? Má snad hledat někoho v uniformě a anglicky mu vysvětlovat, že má možná dopisovou bombu? Pěkná hloupost, řekla si. Popadla palubní zavazadlo a přešla až na druhou stranu, co nejdál od koše. A pořád ho sledovala.

Pocit nebezpečí v ní narůstal. Byla první, kdo vkročil na palubu Boeingu 747, když se konečně začalo nastupovat. Teprve se sklenicí šampaňského se konečně uklidnila. Jen co doletí domů do Baltimoru, pustí si CNN. Byla přesvědčená, že tam bude zpráva o krveprolití na letišti Malpensa v Miláně.

Cesta taxíkem z letiště zpátky na Milano Centrále stála Marka čtyřicet pět eur, ale nepřel se s řidičem. Proč taky? Zpáteční jízdenka do Bologne stála stejně jako ta první padesát eur. Po dnu věnovaném nakupování a cestování mu zbývalo asi sto eur. Jeho malé jmění se rychle tenčilo.

Byla už skoro tma, když vlak zpomalil na boloňském nádraží. Když Marco vystoupil na peron, byl prostě jen dalším unaveným cestujícím, ale v duchu pukal hrdostí nad tím, co ten den dokázal. Koupil si oblečení, lístky na vlak, přežil šílenství na nádraží i na letišti v Miláně, vzal si dva taxíky a odeslal poštu. Hodně rušný den a bez jediného náznaku, že by někdo věděl, kdo je nebo kde je.

A nikde po něm nikdo nechtěl pas, ani žádný doklad totožnosti.

* * *

Luigi jel jiným vlakem, rychlíkem v 14.45 do Milána. Vystoupil ale v Parmě a ztratil se v davu. Našel taxi a nechal se odvézt na místo schůzky, do oblíbené kavárny. Čekal tam skoro hodinu na Whitakera, kterému v Miláně jeden vlak ujel a přijel až dalším. Whitaker byl jako obvykle v mizerné náladě, která se ještě zhoršila tím, že se musel s někým scházet v sobotu. Rychle si objednali, a jen číšník odešel, Whitaker prohlásil: „Nelíbí se mi ta ženská.“

„Francesca?“

„Ano, ta průvodkyně. Ještě nikdy jsme ji nepoužili, ne?“

„Ne. Ale klid, je v pořádku. Netuší nic.“

„Jak vypadá?“

„Celkem přitažlivě.“

„Celkem přitažlivě, to může znamenat cokoli, Luigi. Jak je stará?“

„Na to se nikdy neptám. Ale hádal bych tak pětačtyřicet.“

„Je vdaná?“

„Ano, ale děti nemá. Vzala si staršího muže, který je na tom hodně špatně se zdravím. Umírá.“

Whitaker si jako vždycky čmáral poznámky a přemýšlel o další otázce. „Umírá? Na co umírá?“

„Myslím, že na rakovinu. Moc jsem se nevyptával.“

„Možná jste se měl vyptávat víc.“

„Třeba nechce o některých věcech mluvit – o svém věku a o svém umírajícím manželovi.“

„Kde jste ji našel?“

„Nebylo to snadné. Učitelé jazyků nestojí v řadě jako taxikáři. Doporučil mi ji jeden přítel. Poptal jsem se. Má ve městě dobrou pověst. A je k dispozici. Je skoro nemožné najít učitele, který je ochotný s žákem trávit denně tři hodiny.“

„Denně?“

„Většinu všedních dní. Souhlasila, že bude pracovat každé odpoledne přibližně měsíc. Pro průvodce teď není sezóna. Jednou dvakrát týdně může mít nějakou práci, ale bude se snažit být k dispozici. Klid, je dobrá.“

„Co jí platíme?“

„Dvě stě eur týdně až do jara, kdy začnou jezdit turisti.“

Whitaker obrátil oči v sloup, jako by se mu ty peníze přímo strhávaly z platu. „Marco nás moc stojí,“ řekl skoro pro sebe.

„Marco má skvělý nápad. Chce jet do Austrálie nebo na Nový Zéland nebo vůbec někam, kde nebude mít jazykové problémy.“

„Chce se přestěhovat?“

„Ano, a já myslím, že je to dobrý nápad. Měl by ho na krku někdo jiný.“

„Jenže o tom nerozhodujeme my, že, Luigi?“

„To ne.“

Číšník jim donesl saláty a oni chvilku mlčeli. Pak Whitaker řekl: „A stejně se mi ta ženská nelíbí. Hledejte ještě někoho jiného.“

„Nikdo jiný není. Čeho se bojíte?“

„Marco a ženy, to je kapitola sama pro sebe. Co když mezi nimi něco vznikne? Mohla by to všechno zkomplikovat.“

„Varoval jsem ji. A potřebuje ty peníze.“

„Je na tom špatně?“

„Mám z toho dojem, že si musí hodně utahovat opasek. Turistů je málo a její manžel nepracuje.“

Whitaker se skoro usmál, jako by to byla dobrá zpráva. Nacpal si do pusy velký kus rajčete a žvýkal ho; přitom se rozhlížel po tratorii, jestli někdo jejich tlumený anglický rozhovor neposlouchá. Když konečně dokázal sousto polknout, řekl: „A teď e-mail. Marco nikdy nebyl na počítače. Když byl na vrcholu slávy, používal hlavně telefon – měl čtyři nebo pět v kanceláři, dva v autě, jeden v kapse neustále vedl tři hovory najednou. Vytahoval se, že účtuje pět tisíc babek jenom za to, když novému klientovi zvedne telefon, a podobné kecy. Počítač nikdy nepoužíval. Jeho bývalí spolupracovníci říkali, že e-maily občas četl. Málokdy je posílal, a když už, tak vždycky přes sekretářku. Jeho kancelář byla poslední výkřik techniky, ale na běžnou práci měl lidi. Na to byl moc velké zvíře.“

„Co ve vězení?“

„Pokud víme, nic. Měl laptop, ale ten používal jen na psaní dopisů, nikdy e-mailů. Jak to vypadá, všichni ho hodili přes palubu, když padl. Občas psal své matce a synovi, ale vždycky normální poštou.“

„Takže vypadá naprosto negramotně.“

„Vypadá, jenže v Langley mají strach, aby se nepokusil kontaktovat někoho zvenčí. Telefonem to udělat nemůže, přinejmenším ne teď. Nemá žádnou adresu, kterou by mohl použít, takže pošta zřejmě nepřichází v úvahu.“

„Byl by hloupý, kdyby posílal dopis,“ usoudil Luigi. „Mohlo by se tak prozradit, kde je.“

„Přesně tak. Totéž platí pro telefon, pro fax, vlastně pro všechno kromě e-mailu.“

„E-mail se dá sledovat.“

„Většinou, ale dá se to obejít.“

„Nemá počítač a nemá peníze, aby si ho koupil.“

„To vím, ale je tu pořád hypotetická možnost, že by mohl zajít do internetové kavárny, použít kódovaný účet, poslat e-mail, pak za sebou zamést stopy, zaplatit pár šupů za použití á jít pryč.“

„To by mohl, jenže kdo by ho to naučil?“

„Může se to naučit. Může si o tom přečíst knížku. Je to nepravděpodobné, ale ta možnost tu pořád je.“

„Denně mu pročesávám byt,“ namítl Luigi. „Každý centimetr. Když si koupí knihu nebo někde odloží stvrzenku, dozvím se to.“

„Obhlédněte internetové kavárny v okolí. V Bologni jich je teď několik.“

„Znám je.“

„Kde je teď zrovna Marco?“

„Nevím. Je sobota, má volno. Nejspíš se toulá někde po Bologni a užívá si svobody.“

„Pořád ještě má strach?“

„Strašný.“

* * *

Paní Ruby Ausberryová si vzala mírné sedativum a prospala šest z osmi hodin, které trval let z Milána na Dulles International. Vlažná káva, kterou podávali před přistáním, ji příliš neprobrala, a když Boeing 747 roloval k východu, zdřímla si znova. Když je nahnali do těch letištních dobytčáků a vezli k východu, po nějakém blahopřání k narozeninám ani nevzdechla. Zapomněla na něj, i když čekala v davu u výdeje zavazadel a pak před celní přepážkou. A nevzpomněla si ani tehdy, když uviděla svou milovanou vnučku, jak na ni čeká u východu.

Objevila ho, až když se dostala bezpečně domů, do Yorku v Pensylvánii, a hledala v tašce nějaký suvenýr. „A jejej,“ povzdechla, když obálka vypadla na stůl v kuchyni. „Měla jsem to hodit na letišti do schránky.“ Pak vnučce vyprávěla celou historku o tom chudákovi na milánském letišti, který přišel o pas a nestihne tatínkovy devadesáté narozeniny.

Vnučka se podívala na obálku. „Mně to nepřipadá jako přání k narozeninám,“ řekla. Prohlédla si adresu: R. N. Backman, advokát, 112 Main Street, Culpeper, Virginia, 22701.

„Není tu žádná zpáteční adresa,“ všimla si vnučka.

„Pošlu ho hned ráno,“ řekla paní Ausberryová. „Doufám, že do těch narozenin stihne dojít.“

17

V PONDĚLÍ V DESET HODIN RÁNO SINGAPURSKÉHO času se záhadné tři miliony odpočívající na účtu Old Stone Group Ltd, elektronicky odporoučely a začaly tiše putovat na druhý konec světa. O devět hodin později, když se na karibském ostrově Svatý Kryštof otevřely dveře Galleon Bank and Trust, tam peníze právě dorazily a byly uloženy na účet označený číslem, ale nikoli jménem. Normálně by to byla zcela anonymní transakce, jedna z několika tisíc, které to pondělní ráno proběhly, ale Old Stone byla teď pod velmi pečlivým dozorem FBI. Banka v Singapuru plně spolupracovala. Banka na Svatém Kryštofu ne, ačkoli brzo dostane příležitost se zapojit.

Když ředitel Anthony Price dorazil v pondělí před úsvitem do své kanceláře v Hooverově budově, čekala na něj čerstvá důležitá zpráva. Zrušil všechno, co měl na to dopoledne naplánováno. Svolal svůj tým a čekal, až peníze dorazí na Svatý Kryštof.

Pak zavolal viceprezidenta.

Byly potřeba čtyři hodiny nediplomatického kroucení ruky, než ze Svatého Kryštofa vytřepali informace. Bankéři zprvu odmítali ustoupit, jenže takový malý takynárůdek těžko může odolat plnému (a zuřivému) tlaku jediné světové supervelmoci. Když viceprezident pohrozil premiérovi hospodářskými a bankovními sankcemi, které zničí i tu trochu ekonomiky, která drží ostrov nad vodou, nakonec se sesypal a své bankéře vydal.

Číslovaný účet se dal vysledovat přímo k Artiemu Morganovi, jednatřicetiletému synovi bývalého prezidenta. Během posledních hodin, které jeho otec strávil v Oválné pracovně, se ochomýtal kolem, pil heinekeny a občas udílel rady jak Critzovi, tak prezidentovi.

Skandál hodinu za hodinou dozrával.

Z Kajmanských ostrovů do Singapuru a teď na Svatý Kryštof; celé to neslo jasné známky amatérského pokusu zahladit stopy. Profesionál by peníze rozdělil na osm částí a ty rozeslal do různých bank v různých zemích, a mezi jednotlivými převody by uplynuly měsíce. Ale dokonce i zobák jako Artie by byl ty stopy zahladit dokázal; banky, které si vybral, byly dostatečně diskrétní. FBI měla štěstí, že se jí do rukou dostal onen podvodník z podílového fondu, zoufale se pokoušející vyhnout vězení.

Dosud se ale stále nenašla žádná stopa po původu peněz. Během posledních dvou dní v úřadu udělil prezident Morgan dvaadvacet milostí. Všechny prošly bez povšimnutí, až na dvě: pro Joela Backmana a pro vévodu Monga. FBI tvrdě pracovala na tom, aby na ostatních dvacet vyhrabala nějakou tu finanční špínu. Kdo měl tři miliony? Kdo je mohl získat? Každý přítel, příbuzný nebo obchodní partner byl teď pod mikroskopem.

Předběžná analýza potvrdila, co se už vědělo. Mongo měl miliardy a byl určitě natolik zkažený, aby podplatil kohokoli.

I Backman by něco takového dokázal provést. Třetí možnost byl dřívější poslanec státu New Jersey, jehož rodina vydělala pěkný balík na vládních zakázkách při budování silnic. Před dvanácti lety strávil pár měsíců ve „federálním táboře“ a teď chtěl zpátky svoje práva.

Prezident byl v Evropě, na úvodní „představovací“ cestě, nebo spíš na prvním vítězném kolečku po světě. Vrátí se až za tři dny a viceprezident se rozhodl na něj počkat. Budou peníze sledovat, důkladně prověří a ověří všechna fakta a detaily, a až se prezident vrátí, předloží mu neprůstřelný případ. Skandál s milostí za peníze zvedne celou zemi ze židle. Zahanbí to opozici a oslabí její odpor v Kongresu. Anthonymu Priceovi to zajistí místo v čele FBI na dalších pár let. Starý Teddy Maynard konečně odkráčí do domova důchodců. Zkrátka vypustit federální psy na nic netušícího bývalého prezidenta mělo jen své dobré stránky.

* * *

Jeho učitelka čekala v zadní lavici baziliky di San Francesco. Byla pořád ještě teple zachumlaná, ruce v rukavicích měla zčásti zastrčené do kapes těžkého kabátu. Venku zase sněžilo a ve veliké, chladné, prázdné svatyni nebylo o mnoho tepleji. Posadil se vedle ní a tiše pozdravil: „Buon giomo.“

Podívala se na něj jen s takovým náznakem úsměvu, aby to vypadalo zdvořile, a řekla: „Buon giomo.“ I on nechal ruce v kapsách a dlouho vedle sebe seděli jako dva promrzlí tuláci, kteří se schovávají před počasím. Její tvář byla jako obvykle smutná a myšlenkami byla zjevně docela jinde než u toho kanadského byznysmena, který se koktavě prokousával jejím jazykem. Byla povýšená a duchem nepřítomná a Marco měl jejího chování plné zuby. Ermanno den za dnem ztrácel zájem. S Franceskou se to skoro nedalo vydržet. Luigi byl pořád někde poblíž, číhal a všechno sledoval, ale zdálo se, že i jeho ta hra přestává bavit.

Marco si začínal myslet, že už brzo dojde k ohlášenému zlomu. Přeříznou záchranné lano a nechají ho, aby se utopil nebo plaval, jak sám dokáže. No a co. Je volný už skoro měsíc. Naučil se dost italsky, aby přežil. A sám se určitě dokáže naučit ještě víc.

„Jak starý je tenhle kostel?“ zeptal se, když začalo být zřejmé, že se od něj čeká, že promluví první.

Poposedla, odkašlala si a vytáhla ruce z kapes, jako by ji probudil z hlubokého spánku. „Založili ho v roce 1236 františkánští mniši. O třicet let později byla dokončena tahle hlavní loď.“

„To si pospíšili.“

„Ano, šlo to celkem rychle. Během následujících staletí po stranách vyrůstaly kaple. Byla postavena sakristie a pak zvonice. V roce 1798 Francouzi v čele s Napoleonem kostel odsvětili a změnili v celnici. V roce 1886 začal chrám znovu sloužit původnímu účelu a v roce 1928 byl opraven. Když spojenci bombardovali Bolognu, utrpěla fasáda značné škody. Má za sebou těžkou historii.“

„Zvenčí moc hezký není.“

„Za to můžete děkovat bombám.“

„Asi jste si vybrali špatnou stranu.“

„Bologna ne.“

Nemělo cenu hádat se o válku. Odmlčeli se, ale zdálo se, že jejich hlasy se vznášejí a dosud doznívají pod kupolí. Když byl Backman dítě, jeho matka ho párkrát do roka brala do kostela, ale tu polovičatou víru na střední škole rychle opustil a posledních čtyřicet let si na ni ani nevzpomněl. Dokonce ani ve vězení se neobrátil na víru jako někteří jeho spoluvězni. Ale pro člověka bez přesvědčení bylo stále těžké chápat, jak se může nějaká smysluplná bohoslužba konat v takovém chladném muzeu bez srdce.

„Vypadá strašně prázdně. Konají se tady vůbec mše?“

„Každý den, a v neděli všechny. Vdávala jsem se tady.“

„Nemáte mluvit o sobě. Luigi se bude vztekat.“

„Italsky, Marco, konec angličtiny.“ Italsky se ho pak zeptala: „Co jste dnes ráno probírali s Ermannem?“

„La famiglia.“

„La sua famiglia. Mi dica.“ Povězte mi o své rodině.

„S tou jsem pěkně dopadl,“ odpověděl anglicky.

„Sua moglie?“ Vaše žena?

„Která? Mám tři.“

„Italsky.“

„Quale? Ne ho tre.“

„L’ultima.“ Ta poslední.

Pak se vzpamatoval. Nebyl Joel Backman se třemi bývalými manželkami a rozpadlou rodinou. Byl Marco Lazzeri z Toronta, měl manželku, čtyři děti a pět vnoučat. „To měl být vtip,“ řekl anglicky. „Mám jednu manželku.“

„Mi dica, in Italiano, di sua moglie.“ Povídejte mi italsky o své ženě.

Velmi pomalou italštinou Marco popsal svou fiktivní manželku. Jmenuje se Laura. Je jí dvaapadesát. Žije v Torontu. Pracuje pro malou firmu. Nerada cestuje. A tak dále.

Každou větu opakoval nejméně třikrát. Každá chyba ve výslovnosti byla potrestána grimasou a okamžitým „Ripeta“. Znovu a znovu vykládal Marco o neexistující Lauře. A když s ní byl hotov, musel pokračovat nejstarším dítětem, rovněž fiktivním synem jménem Alex. Třicet let, právník ve Vancouveru, rozvedený, dvě děti atd, atd.

Naštěstí mu Luigi dal stručný životopis Marka Lazzeriho včetně všech údajů, na něž si teď ve vymrzlém kostele vzpomínal. Pobízela ho, nutila k dokonalosti, varovala ho, ať nemluví příliš rychle, k čemuž měl přirozené sklony.

„Deve parlare lentamente,“ opakovala pořád. Musíte mluvit pomalu.

Byla přísná a nebyla s ní zábava, ale uměla výborně motivovat. Kdyby se naučil italsky zpoloviny tak dobře, jak ona mluvila anglicky, byl by dobrý. Jestli ona byla přesvědčená, že pomůže neustálé opakování, věřil tomu on také.

Když probírali jeho matku, vstoupil do kostela postarší muž a usadil se v lavici těsně před nimi. Brzo se ponořil do meditace a modlitby. Rozhodli se tiše odejít. Venku stále zlehka sněžilo a oni se v první kavárně zastavili na espreso a cigaretu.

„Adesso, possiamo parlare della sua famiglia?“ zeptal se. Můžeme teď mluvit o vaší rodině?

Usmála se, až se zablýskly zuby – to byla vzácnost –, a řekla: „Benissimo, Marco.“ Výborně. „Ma, non possiamo. Mi dispiace.“ Ale je mi líto. Nemůžeme.

„Perché non?“ Proč ne?

„Abbiamo delle regole.“ Máme pravidla.

„Dov’ě suo marito?“ Kde je váš manžel?

„Qui, a Bologna.“ Tady v Bologni.

„Dov’ě lavora?“ Kde pracuje?

„Non lavora.“

Po druhé cigaretě se vydali zpátky do podloubí a začali důkladně procvičovat téma sníh. Ona řekla krátkou větu anglicky a on ji měl přeložit. Sněží. Na Floridě nikdy nesněží. Možná bude zítra sněžit. Minulý týden dvakrát sněžilo. Miluji sníh. Nemám rád sníh.

Prošli po okraji hlavní náměstí a stále se drželi pod podloubími. Na Via Rizzoli míjeli obchod, kde si Marco koupil zimní boty a bundu, a jeho napadlo, že by možná ráda slyšela jeho verzi celé události. Většinu z toho by dokázal zvládnout italsky. Nechal to ale být, protože Francesca byla zcela zaujatá tématem počasí. Na křižovatce se zastavili a zadívali se na Le Due Torri, dvě věže, které se dochovaly a na které byli Boloňané tak pyšní.

„Kdysi tu bylo přes sto věží,“ řekla. Pak ho požádala, aby větu zopakoval. Zkusil to, zkazil číslo a minulý čas a byl požádán, aby tu zatracenou větu opakoval, dokud ji neřekne správně.

Za středověku, z důvodů, které dnešní Italové nedokázali vysvětlit, měli jejich předkové ono nezvyklé architektonické nutkání stavět si k bydlení vysoké štíhlé věže. Protože se tu jako epidemie šířily lokální války a nepřátelství, sloužily především jako ochrana. Byly to šikovné hlídkové věže a hodily se i během útoků, ovšem jako byty moc praktické nebyly.

Kuchyně se často nacházely v nejvyšším patře, aby se chránilo jídlo – tři sta schodů nebo ještě víc nad ulicí, takže se těžko hledalo spolehlivé služebnictvo. Když došlo ke sporu, často se stávalo, že znepřátelené rodiny po sobě střílely šípy a vrhaly kopí z jedné věže do druhé. Proč by se mlátili na ulici jako obyčejní lidé?

Věž se také stala symbolem postavení. Žádný šlechtic, který si sám sebe aspoň trochu vážil, nemohl připustit, aby jeho soused nebo nepřítel (často to bylo totéž) měl vyšší věž, a tak ve dvanáctém a třináctém století zuřila v siluetě Bologne mezi šlechtici podivná hra „kdo koho trumfne“. Bologni se začalo přezdívat la turrita, věžatá. Jeden anglický cestovatel ji popsal jako „záhon chřestu“.

Ve čtrnáctém století začala v Bologni přebírat moc organizovaná vláda, a ti rozumnější věděli, že znesvářené šlechtice je třeba pokrotit. Kdykoli bylo město dost silné, aby mu to prošlo, dalo mnohé věže strhnout. O jiné se postaral věk a přitažlivost zemská; špatné základy se po pár stoletích rozpadly.

Koncem devatenáctého století se strhla hlučná kampaň za odstranění všech, a těsnou většinou to i prošlo. Přežily jen dvě, Asinelli a Garisenda. Obě stály blízko u sebe na Piazza di Porta Ravegnana. Ani jedna z nich nebyla úplně rovná; Garisenda se naklání k severu způsobem, kterým konkuruje slavnější a mnohem hezčí šikmé věži v Pise. Dva přežitky z dávných dob si za ty roky vysloužily mnoho barvitých přívlastků. Francouzský básník je přirovnal ke dvěma opilým námořníkům, kteří se potácejí domů a snaží se navzájem podpírat. Ermannův průvodce o nich mluvil jako o „Laurelu a Hardym“ středověké architektury.

La Torre degli Asinelli byla postavena počátkem dvanáctého, století a se svými 97,2 metry je dvakrát tak velká jako její partnerka. Garisenda se začala naklánět hned, když byla ve třináctém století dokončena, a byla zkrácena na polovinu ve snaze naklánění zastavit. Pak o ni rod Garisendů ztratil zájem a s ostudou opustil město.

Tyhle historické údaje se Marco dozvěděl z Ermannovy knihy. Francesca to ale nevěděla, a jako všichni dobří průvodci mu patnáct promrzlých minut o slavných věžích vykládala. Vytvořila jednoduchou větu, perfektněji vyslovila, pomohla Markovi proklopýtat jí také a pak neochotně přistoupila k další.

„Asinelli má až do špice čtyři sta devadesát osm schodů,“ informovala ho.

„Andiamo,“ řekl Marco rychle. Pojďme. Vstoupili malými dveřmi do tlustých zdí základny a po úzkém točitém schodišti vystoupili asi patnáct metrů nahoru k pokladně, vmáčknuté do rohu. Koupil dva lístky po třech eurech a začali stoupat. Věž byla dutá, schody byly připevněné k vnější zdi.

Francesca prohlásila, že sem nahoru nelezla už nejméně deset let, a zdálo se, že to malé dobrodružství považuje za vzrušující. Šla po pevných dubových schodech první, Marco si udržoval odstup. Občasným okénkem sem pronikalo světlo a chladný vzduch. „Jděte svým tempem,“ zavolala anglicky přes rameno a začala se mu pomalu vzdalovat. V tomto zasněženém únorovém odpoledni se nahoru nad město nešplhal nikdo jiný.

Šel tedy svým, tempem a ona mu brzo zmizela z očí. Asi vpůli cesty se zastavil u velkého okna, kde mu vzduch chladil tvář. Když popadl dech, znova vykročil, tentokrát ještě pomaleji. O pár minut později se zase zastavil; srdce mu prudce bušilo, plíce pracovaly naplno a v duchu si říkal, jestli to vůbec dokáže. Po 498 schodech se konečně vynořil z podkroví podobného krabičce na vrchol věže. Francesca kouřila, rozhlížela se po svém krásném městě a na tváři neměla ani kapku potu. Shora byl panoramatický výhled. Červené tašky střech pokrývaly dva centimetry sněhu. Světle zelená kupole San Bartolomea byla přímo pod nimi; na ní se sníh usadit nedokázal. „Za jasného dne je na východě vidět Jaderské moře a na severu Alpy,“ řekla stále ještě anglicky. „Je to krása, dokonce i pod sněhem.“

„Krása,“ opakoval udýchaně. Vítr hvízdal kovovými mřížemi mezi cihlovými sloupy a tady nad Bolognou bylo mnohem chladněji než v jejích ulicích.

„Tahle věž je pátá nejvyšší stavba ve staré Itálii,“ řekla hrdě. Byl si jistý, že by dokázala vyjmenovat ty první čtyři.

„Proč tuhle věž taky nezbořili?“ zeptal se.

„Myslím, že ze dvou důvodů. Byla dobře navržená a postavená. Rodina Asinelli byla silná a mocná. A ve čtrnáctém století, v době, kdy byla zbourána řada ostatních, se krátce používala jako vězení. Ale popravdě řečeno nikdo přesně neví, proč zrovna tahle byla ušetřena.“

Tady, devadesát metrů nad zemí, vypadala jako někdo jiný. Oči měla živé, hlas jasný.

„Tohle mi vždycky připomene, proč mám svoje město ráda,“ řekla se vzácným úsměvem. Neusmívala se na něj, ani nad ničím, co řekl, usmívala se na střechy Bologne. Přešli na druhou stranu a zadívali se do dálky k jihozápadu. Na kopci nad městem viděli siluetu Santuario di San Luca, strážného anděla města.

„Byl jste tam?“ zeptala se.

„Ne.“

„Až bude jednou hezky, zajdeme tam, ano?“

„Jistě.“

„Máme toho ještě spoustu k vidění.“

Možná ji přece jen nepropustí. Tolik hladověl po společnosti, zvlášť po společnosti opačného pohlaví, že snesl i tu povýšenost, smutek a změny nálad. Bude studovat ještě tvrději, aby ho pochválila.

Stejně rychle, jako se jí při výstupu na věž Asinelli zlepšila nálada, vrátila se při zpáteční cestě k svému dřívějšímu chování. Poblíž věží se krátce zastavili na kávu a rozloučili se. Když kráčela pryč – bez přátelského objetí, bez polibku na tvář, dokonce i bez ledabylého stisku ruky –, rozhodl se, že jí dá ještě týden.

Stanovil si tajnou podmínku. Měla sedm dní na to, aby začala být milejší, nebo Marco prostě s lekcemi skoncuje. Život je příliš krátký.

Ale byla moc hezká.

* * *

Obálku otevřela sekretářka, stejně jako všechnu včerejší a předvčerejší poštu. Ale uvnitř první obálky byla druhá, tentokrát adresovaná prostě Nealu Backmanovi. Na přední i zadní straně bylo rozmáchlými písmeny napsáno vážné varování: OSOBNÍ, DŮVĚRNÉ, DO VLASTNÍCH RUKOU NEALA BACKMANA.

„Na ten nahoře byste se asi měl podívat,“ upozornila ho sekretářka, když mu nesla v devět ráno pravidelnou hromádku pošty. „Obálka byla odeslaná před dvěma dny z Yorku v Pensylvánii.“ Když za sebou zavřela dveře, Neal si obálku prohlédl. Byla světle hnědá, neoznačená jinak než odesílatelovým rukopisem. Tiskací písmo mu bylo trochu povědomé.

Uchopil nůž na dopisy a pomalu obálku rozřízl, pak z ní vytáhl jediný složený list bílého papíru. Byl od jeho otce. Byl to šok – a vlastně nebyl.

Milý Neale,

jsem zatím v bezpečí, ale pochybuji, že to tak zůstane. Potřebuji tvou pomoc. Nemám adresu, telefon ani fax, a i kdybych mohl, nejsem si jistý, že bych je použil. Potřebuji přístup k e-mailu, takový, aby se nedal vysledovat. Nemám nejmenší ponětí, jak to udělat, ale ty určitě na něco přijdeš. Nemám počítač a nemám peníze. Předpokládám, že tě sledují, takže ať uděláš cokoli, nesmíš zanechat stopu. Kryj se, kryj mě. Nikomu nevěř. Všechno sleduj. Schovej tenhle dopis a pak ho znič. Pošli mi tolik peněz, kolik můžeš. Víš, že ti to vrátím. Na ničem nikdy nepoužívej svoje skutečné jméno. Piš na tuto adresu:

Prof. Rudolph Viscovitch, Universita degli Studi, Univerzita Bologna, Via Zamboni 22, „0“, Bologna, Itálie. Použij dvě obálky – první adresuj Viscovitchovi, druhou mně. V dopise ho požádej, ať balíček předá Markovi Lazzerimu.

Pospěš si!

S láskou Marco

Neal položil dopis na stůl a šel zamknout dveře. Posadil se na malou koženou pohovku a snažil se sebrat myšlenky. Došel už dřív k názoru, že otec je v cizině, jinak by se ozval před několika týdny. Co dělá v Itálii? A proč byl ten dopis poslaný z Pensylvánie?

Nealova manželka svého tchána nikdy neviděla. Byl už dva roky ve vězení, když se setkali a vzali. Poslali mu fotografie ze svatby a později i obrázek svého dítěte, Joelovy druhé vnučky.

Joel byl téma, o kterém Neal nerad mluvil. Stejně tak na něj nerad myslel. Byl to otec na nic, většinu jeho dětství byl kdovíkde, a jeho ohromující pád z výšin zahanbil všechny kolem něj. Neal mu neochotně posílal do vězení dopisy a pohledy, ale upřímně řečeno přiznával alespoň sobě a své ženě, že mu otec nechybí. Moc se s ním nestýkal nikdy.

A teď se vrátil, žádal o peníze, které Neal neměl, bez váhání předpokládal, že Neal udělá všechno přesně podle pokynů, a nedělal si nejmenší výčitky z toho, že ohrozí někoho jiného.

Neal se vrátil ke stolu a přečetl si dopis znova a pak ještě jednou. Byly to stejné téměř nečitelné můří nohy, které znal celý život. A stejné jednání, jaké používal doma i v kanceláři. Udělej tohle, tohle a tohle a všechno se podaří. Udělej to tak, jak chci já, a udělej to hned! Honem! Riskuj všechno, protože tě potřebuju.

A co když skutečně všechno vyjde a lobbista se vrátí? Určitě by neměl čas na Neala a na svou vnučku. Kdyby Joel Backman, dvaapadesátiletý, dostal možnost, znovu by se pozvedl ke slávě ve washingtonských mocenských kruzích. Nadělal by si správné přátele, komandoval by správné klienty, vzal by si správnou ženu, našel si správné partnery a do roka by zase seděl v obrovské kanceláři, inkasoval absurdní honoráře a zastrašoval kongresmany.

Život byl mnohem jednodušší, když byl otec ve vězení.

Co řekne Lise, své ženě? Miláčku, ty dva tisíce dolarů, co jsme si naškudlili na účtu, právě vyletěly komínem. Plus pár set babek za kódovaný e-mailový systém. A ty a malá se zamykejte, protože život je odted mnohem nebezpečnější.

Nealovi bylo jasné, že dnes stejně půjde veškerá práce k čertu. Zazvonil na sekretářku a požádal ji, aby mu nepřepojovala žádné hovory. Natáhl se na pohovku, shodil mokasíny, zavřel oči a začal si masírovat spánky.

18

V NEMILOSRDNÉ SOUKROMÉ VÁLCE MEZI CIA A FBI obě strany občas z taktických důvodů používají jisté žurnalisty. Dá se tak preventivně útočit, otupovat ostří protiútoků, zaretušovat spěšné ústupy, dokonce i škody se dají minimalizovat za pomoci tisku. Dan Sandberg si pěstoval své zdroje na obou stranách skoro dvacet let a neměl naprosto nic proti tomu nechat se využít, pokud informace byla pravdivá a exkluzivní. Byl také ochoten ujmout se role kurýra, opatrně se pohyboval mezi armádami a trousil citlivé klípky, aby zjistil, kolik která strana ví. Ve snaze potvrdit informaci, že FBI vyšetřuje skandál s prodanou milostí, kontaktoval svůj nejspolehlivější zdroj v CIA. Narazil jako obvykle na kamennou zeď. Tentokrát nevydržela ani osmačtyřicet hodin.

Jeho kontaktem v Langley byl Růsty Lowell, ostřílený veterán, jehož funkce každou chvíli měnila jméno. Ale ať už byl placený za cokoli, jeho skutečným úkolem bylo sledovat tisk a radit Teddymu Maynardovi, jak ho nejlépe využít a zneužít. Nebyl špion ani člověk, který by dával dál nepravdivé informace. Za ty roky, co Sandberg na vztahu s ním pracoval, si byl víceméně jistý, že to, co se dozví od Lowella, pochází od Teddyho osobně.

Sešli se v Tyson’s Corner Mail – tohle nákupní středisko bylo ve Virginii, těsně za hranicemi Washingtonu – v rohu laciné pizzerie v zóně rychlého občerstvení v prvním patře. Oba si koupili řez salámové pizzy a plechovku s pitím a pak si našli box, kde je nikdo neviděl. Platila obvyklá pravidla: 1) všechno, co se řekne, je důvěrné a mimo záznam; 2) dříve než Sandberg cokoli publikuje, musí to Lowell schválit; a 3) jestli cokoli, co Lowell řekne, bude v protikladu s tvrzením jiného zdroje, bude mít Lowell možnost si to prověřit a mít poslední slovo.

Jako investigativní žurnalista Sandberg tato pravidla nenáviděl. Na druhou stranu Lowell se dosud nikdy nezmýlil a to, co říkal jemu, neříkal nikomu jinému. Jestli chtěl Sandberg z tohohle bohatého zdroje těžit, musel se s pravidly smířit.

„Našli nějaké peníze,“ začal Sandberg. „A myslí si, že jsou spojené s milostí.“

Lowell by nebyl dobrý podvodník; oči ho vždycky prozradily. Teď se okamžitě přivřely a bylo jasné, že je to pro něj novinka.

„Ví o tom CIA?“ zeptal se Sandberg.

„Ne,“ odpověděl bez obalu Lowell. Nikdy neměl strach z pravdy. „Sledujeme nějaké zahraniční účty, ale nic se nestalo. Kolik peněz?“

„Hodně. Nevím přesně kolik. A nevím, jak to objevili.“

„Odkud ty peníze přišly?“

„To nevědí jistě, ale moc se snaží spojit to s Joelem Backmanem. Jsou v kontaktu s Bílým domem.“

„A s námi ne.“

„Zjevně ne. To smrdí politikou. Hrozně rádi by prezidenta Morgana namočili do skandálu a Backman by byl dokonalý spiklenec.“

„Vévoda Mongo by byl taky pěkný terč.“

„Ano, ale ten je prakticky mrtvý. Má za sebou dlouhou a pestrou kariéru v daňových podvodech, ale teď je na odpočinku. Backman má svoje tajemství. Chtějí ho přitáhnout zpátky, nechat ho semlít justiční mašinérií a z Washingtonu na pár měsíců udělat papiňák. Morgan by měl ostudu.“

„Ekonomika jde od deseti k pěti. Skvělý způsob, jak odvést pozornost.“

„Vždyť jsem říkal, že jde o politiku.“

Lowell si konečně kousl pizzy a bezmyšlenkovitě ji žvýkal. „Backman to být nemůže. Střílejí vedle.“

„To víte jistě?“

„Bezpečně. Backman vůbec netušil, že se na milosti pracuje. Doslova jsme ho vytáhli z cely uprostřed noci, nechali jsme ho podepsat pár papírů a ještě před úsvitem jsme ho odvezli ze země.“

„A kam?“

„Copak já vím? A i kdybych věděl, neřekl bych vám to. Jde o to, že Backman neměl čas zorganizovat nějaký úplatek. Byl zahrabaný v té base tak hluboko, že se mu o nějaké milosti ani nezdálo. To byl Teddyho nápad, ne jeho. Backman jejich člověk není.“

„Hodlají ho najít.“

„Proč? Je to svobodný člověk, dostal bezpodmínečnou milost, není to žádný zločinec na útěku. Nemůžou požádat o vydání, leda by si vycucali z prstu nějaké obvinění.“

„To ale můžou.“

Lowell se vteřinku dvě mračil na stůl. „Nevím, z čeho by ho obvinili. Nemají žádný důkaz. Mají v bance nějaké ty podezřelé peníze, jak říkáte, ale nevědí, kde se vzaly. Buďte si jistý, že Backmanovy peníze to nejsou.“

„A nemůžou ho najít?“

„Budou tlačit na Teddyho, a proto jsem s vámi chtěl mluvit.“ Odstrčil nedojedenou pizzu stranou a naklonil se přes stůl. „Brzo se bude v Oválné pracovně konat schůzka. Bude tam Teddy a prezident po něm bude žádat, aby předložil citlivé materiály týkající se Backmana. Odmítne to. A pak to bude kdo s koho. Bude mít prezident dost kuráže, aby starouše vyrazil?“

„A bude?“

„Pravděpodobně. Přinejmenším Teddy to očekává. Tohle je jeho čtvrtý prezident, což je, jak sám dobře víte, rekord, a všichni tři předchozí ho chtěli vyhodit. Teď je ale starý a připravený odejít.“

„Starý a připravený odejít je odjakživa.“

„To je pravda, ale dosud držel všechno pevně v rukou. Teď je to jinak.“

„Tak proč prostě nepodá demisi?“

„Protože je to zatvrzelý, hádavý a mrzutý starý parchant, to přece víte.“

„To ví každý.“

„A když dostane vyhazov, nehodlá odejít poklidně. Rád by, aby se o tom psalo vyváženě.“

„Pište vyváženě“ v jejich slovníku odedávna znamenalo „nadržujte nám“.

Sandberg také odsunul pizzu stranou a promnul si ruce, až mu zapraskaly klouby. „Já to vidím takhle,“ začal; to také byl jeden z letitých rituálů. „Po osmnácti letech spolehlivé práce v čele CIA dostal Teddy Maynard vyhazov od nového prezidenta krátce po jeho nástupu do funkce. Důvod je ten, že Maynard odmítl prozradit podrobnosti probíhajících citlivých operací. Trval na svém, aby chránil národní bezpečnost, a odmítl prezidenta, který spolu s FBI chce získat tajné informace, aby FBI mohlo pokračovat ve vyšetřování milostí udělených bývalým prezidentem Morganem.“

„O Backmanovi se zmínit nesmíte.“

„Nemůžu uvést žádná jména. Nemám je potvrzená.“

„Ujišťuji vás, že ty peníze nepocházejí od Backmana. A jestli v téhle fázi jeho jméno padne, je možné, že to uvidí a udělá nějakou hloupost.“

„Jakou třeba?“

„Třeba že bude prchat, aby si zachránil život.“

„To snad není hloupost.“

„Je. My nechceme, aby si zachránil život.“

„Chcete ho vidět mrtvého?“

„Samozřejmě. To je celý plán. Chceme vidět, kdo ho zabije.“ Sandberg se opřel o opěradlo tvrdé plastové lavice a díval se jinam. Lowell ozobával kolečka salámu z vychladlé gumové pizzy a dlouho oba mlčky přemýšleli. Sandberg dopil colu light a konečně řekl: „Teddy nějak přesvědčil Morgana, aby omilostnil Backmana, a ten je teď někde schovaný jako návnada pro zabijáky.“

Lowell se díval jinam, ale kýval.

„A to zabití zodpoví Langley nějaké otázky?“

„Snad. Tak zní plán.“

„Ví Backman, proč tu milost dostal?“

„Samozřejmě jsme mu to neřekli, ale on je dost chytrý.“

„Kdo po něm jde?“

„Pár hodně nebezpečných lidí, co na něj mají vztek.“

„Víte, kdo to je?“

Kývnutí, pokrčení rameny, odpověď-neodpověd. „Potenciálně jich je několik. Budeme to všechno pečlivě sledovat a třeba se něco dozvíme. A třeba taky ne.“

„A proč na něj mají vztek?“

Lowell se té absurdní otázce zasmál. „Zkusit se to musí, co, Dane? Na to se mě ptáte už šest let. Podívejte se, musím běžet. Zapracujte na tom vyváženém článku a potom mi ho ukažte.“

„Kdy bude ta schůzka s prezidentem?“

„To nevím jistě. Až se vrátí.“

„A když Teddyho odstřelí?“

„Budete první, komu zavolám.“

* * *

Jako maloměstský právník v Culpeperu nevydělával Neal Backman zdaleka tolik, kolik si představoval, když studoval. Firma jeho otce byla tehdy mocnou silou ve Washingtonu a on si uměl snadno představit, jak po pár letech praxe vydělává velké peníze. I ti nejzelenější právníci u firmy Backman, Pratt & Bolling začínali s platem 100 000 dolarů ročně, a třicetiletý partner na vzestupu měl obvykle třikrát tolik. Když byl Neal v druhém ročníku na právech, ocitl se lobbista na obálce jednoho místního časopisu, kde se také mluvilo o jeho nákladných hračkách. Jeho příjem se odhadoval na deset milionů dolarů ročně. To na fakultě vyvolalo rozruch a Nealovi to nijak moc nevadilo. Představoval si tenkrát, jaký ho čeká sladký život, když bude mít šanci tolik vydělávat.

Ovšem ani ne rok nato, co do firmy nastoupil, ho vyhodili poté, co jeho otec uznal vinu, a z budovy ho doslova vyvedli.

Neal ale brzo přestal snít o velkých penězích a nablýskaném životním stylu. Byl docela spokojený s tím, že bude právníkem u malé firmičky na Main Street a při troše štěstí donese domů padesát tisíc ročně. Lisa přestala pracovat, když se jim narodila dcera. Držela v rukou finance a hlídala rodinný rozpočet.

Po bezesné noci se probral a měl víceméně představu, co dělat. Nejhorší bylo rozhodování, jestli to má nebo nemá říct své ženě. Jakmile se rozhodl, že jí nic neřekne, začal se mu rýsovat plán. Šel do kanceláře v osm jako obvykle a hodinu a půl pátral po internetu až do doby, kdy si byl jistý, že je banka otevřená. Když šel po Main Street, uvědomil si, že nedokáže uvěřit na lidi číhající ve stínu a sledující každý jeho pohyb. Přesto ale nehodlal nic riskovat.

Richard Koley vedl nejbližší pobočku Piedmont National Bank. Chodili spolu do kostela, lovili tetřevy, hráli softbal za Rotary klub. Nealova právnická firma tam měla účet odjakživa. Takhle brzo ráno bylo v hale prázdno a Richard už seděl u stolu s velkým šálkem kávy, The Wall Street Journalem a zjevně s minimem práce. Příjemně ho překvapilo, když Neala uviděl, a dvacet minut si povídali o vysokoškolském basketbalu. Když se konečně dostali k jádru věci, zeptal se Richard: „Co pro tebe můžu udělat?“

„Jen by mě zajímalo,“ začal Neal jakoby nic řeč, kterou si celé ráno cvičil, „kolik bych si tak mohl půjčit jen na podpis?“

„Máš problémy?“ zeptal se Richard, ale to už držel v ruce myš a hleděl do monitoru, kde byly uloženy všechny odpovědi.

„Ne, nic takového. Burza je dole a já mám vyhlídnuté zajímavé akcie.“

„To není špatná strategie, ačkoli hlásat ji samozřejmě nemůžu. Když je Dow Jones na deseti tisících, vážně se divím, proč si víc lidí nevypůjčí a nekupuje akcie. Staré dobré bance by to rozhodně prospělo.“ Nervózně, po bankéřsku se zahihňal svému vtipu. „Výše příjmu?“ zeptal se s rukou na klávesnici a zase už se tvářil vážně.

„Jak kdy,“ odpověděl Neal. „Šedesát až osmdesát.“ Richard se zamračil ještě víc a Neal netušil, zdaje to lítostí, že jeho přítel vydělává tak málo, nebo závistí, že vydělává mnohem víc než on sám. To se Neal nikdy nedozví. Banky v malých městech své lidi obvykle nepřeplácejí.

„Celkové dluhy kromě hypotéky?“ zeptal se Richard a zase něco vyťukal.

„Hmm, počkat.“ Neal zavřel oči a znova počítal. Hypotéku měl skoro na 200 000 dolarů a držel ji Piedmont. Lisa tak nesnášela dluhy, že jejich malý rozpočet byl skoro čistý. „Půjčka na auto, asi dvacet táců,“ řekl. „A možná tak kolem tisíce na kreditkách. Nijak moc toho není.“

Richard souhlasně kývl a nespouštěl oči z monitoru. Když jeho prsty opustily klávesnici, pokrčil rameny a změnil se ve velkorysého bankéře. „Na podpis můžeme dát tak tři tisíce. Šest procent úrok na dvanáct měsíců.“

Neal si bez ručení nikdy nepůjčoval, a tak si nebyl jistý, co má čekat, ale tři tisíce dolarů mu přišlo docela slušné. „Můžeš jít na čtyři tisíce?“ zeptal se.

Další zamračení, další pečlivá prohlídka monitoru, a pak odpověď: „Jasně, proč ne. Ostatně vím, kde tě hledat, ne?“

„Výborně. Dám ti vědět, jak ty akcie jdou.“

„Je to horký tip, něco důvěrného?“

„Dej mi měsíc. Jestli cena půjde nahoru, přijdu se trochu vytahovat.“

„Jasně.“

Richard otevřel zásuvku a hledal formuláře. Neal dodal: „A Richarde, tohle je jenom mezi námi, ano? Chápeš? Lisa ty papíry podepisovat nebude.“

„Žádný problém,“ kývl bankéř jako ztělesněná diskrétnost. „Moje žena neví ani polovinu toho, co dělám kolem financí. Ženské to prostě nechápou.“

„Přesně tak. A když už jsme u toho, mohl bych ty peníze dostat hotově?“

Pauza, tázavý pohled, ale v Piedmont National bylo možné všechno. „Jasně, dej mi tak hodinku.“

„Musím teď běžet do kanceláře a podat na jednoho chlápka žalobu. Vrátím se tak kolem poledne, podepíšu papíry a vezmu si peníze, ano?“

Neal spěchal přes dva bloky do své kanceláře a žaludek se mu svíral nervozitou. Jestli se tohle dozví Lisa, zabije ho, a v malém městě se věci špatně utajují. Za čtyři roky velice šťastného manželství o všem rozhodovali spolu. Vysvětlit jí tu půjčku by šlo asi dost těžko, ačkoli kdyby jí řekl pravdu, patrně by se s tím nakonec smířila.

Vrátit ty peníze bude těžké. Jeho otec odjakživa sliboval velice snadno. Někdy to splnil, někdy ne, a nikdy mu na tom moc nezáleželo. Ale to byl starý Joel Backman. Ten nový byl zoufalý, neměl přátele a nemohl nikomu věřit.

No a co. Jsou to jen čtyři tisíce. Richard o tom mluvit nebude. S půjčkou si Neal bude lámat hlavu potom. Je koneckonců právník. Tu a tam dokáže vymáčknout nějaký ten honorář navíc, přidat pár hodin práce.

Jeho hlavní starostí teď byl balíček, který měl být doručen Rudolphu Viscovitchovi.

* * *

S kapsou vyboulenou hotovostí prchl Neal během polední přestávky z Culpeperu do Alexandrie, devadesát minut vzdálené. Obchod zvaný Chatter našel v malém nákupním středisku na Russel Road, kousek od řeky Potomac. Jejich reklama na internetu tvrdila, že je to nejsprávnější místo pro nákupy nejmodemějších telekomunikačních vymožeností a jedno z mála, kde lze koupit neblokované mobilní telefony, které pracují i v Evropě. Jak se tam chvilku rozhlížel, ohromilo ho, jaký je tam výběr telefonů, pagerů, počítačů, satelitních telefonů – bylo tam všechno, co člověk může ke spojení potřebovat. Nemohl si to prohlížet dlouho; ve čtyři hodiny ho čekala v kanceláři jedna místopřísežná výpověď. Lisa přijde na jednu ze svých mnoha denních kontrol, aby zjistila, co nového v centru.

Požádal prodavače, aby mu ukázal Ankyo 850 PC Pocket Smartphone, největší technický zázrak, který se objevil na trhu v posledních devadesáti dnech. Prodavač ho vytáhl z vitríny a s velkým nadšením přešel do cizího jazyka, jímž ho popsal takto: „Plná QWERTY klávesnice, třípásmová funkčnost na pěti kontinentech, osmdesát megabytů vestavěné paměti, širokopásmová konektivita přes EGPRS, bezdrátový přístup do lokálních sítí, bezdrátová technologie Bluetooth, současná podpora IPv4 a IPv6, infraport, Pop-Port rozhraní pro jakékoli hands-free, operační systém Symbian verze 7.OS, platforma Series 80.“

„Automatické přepínání mezi pásmy?“

„Ano.“

„Podporují to evropské sítě?“

„Samozřejmě.“

Chytrý telefon byl o něco větší než typický telefon vyšší třídy, ale pohodlně sedl do ruky. Měl hladký kovový povrch s krytem z hrubšího plastu, aby při používání neklouzal.

„Je větší,“ pokračoval prodavač, „ale zase je nacpaný šikovnými vymoženostmi – e-mail, MMS, fotoaparát, videopřehrávač, plný editor, internetový prohlížeč – a plné bezdrátové připojení je skoro kdekoli na světě. Kam s ním jedete?“

„Do Itálie.“

„Je připravený. Stačí, když si otevřete účet u operátora.“ Otevřít účet znamenalo papíry. Papíry znamenaly nechat stopu, což Neal rozhodně nehodlal udělat. „A co předplacená SIM karta?“ zeptal se.

„Ty máme taky. V Itálii se jim říká TIM – Telecom Italia Mobile. Je to největší operátor v Itálii, pokrývá asi devadesát pět procent země.“

„Vezmu si ji.“

Neal odsunul spodní část krytu a objevila se úplná klávesnice. Prodavač vysvětloval: „Nejlepší je držet ho oběma rukama a psát palci. Deset prstů se na klávesnici nevejde.“ Vzal telefon od Neala a ukázal mu nejvhodnější způsob.

„Chápu,“ kývl Neal. „Vezmu si ho.“

Cena byla 925 dolarů plus daň, a dalších 89 dolarů za TIM kartu. Neal zaplatil hotově a odmítl přitom prodlouženou záruku, kartu významného zákazníka, věrnostní program a všechno ostatní, z čeho koukalo papírování a tedy stopa. Prodavač chtěl po Nealovi jméno a adresu, a Neal mu je odmítl sdělit.

V jedné chvíli už se na něj podrážděně utrhl: „Copak to nemůžu prostě zaplatit a jít?“

„Ale no jistě, proč ne?“ odpověděl prodavač.

„Tak do toho. Pospíchám.“

Odešel a jel další kilometr do velkého obchodu s kancelářskými potřebami. Rychle tam našel Tablet PC s integrovaným zařízením pro bezdrátové připojení od Hewlett-Packardu. Investoval tak dalších 110 dolarů do otcovy bezpečnosti, ačkoli tenhle miniaturní laptop si Neal nechá sám a schová ho ve své kanceláři. Pomocí mapy, kterou si předtím stáhl, našel v dalším nákupním středisku balíkovou poštu. Uvnitř spěšně sepsal pro otce dvě stránky pokynů, pak papír složil a zastrčil do obálky, kde byl dopis a další instrukce, které si připravil už ráno. Když si byl jistý, že ho nikdo nesleduje, zasunul dvacet stodolarových bankovek do černého pouzdra, které patřilo k tomu zázraku jménem Ankyo. Pak dopis, instrukce, telefon i pouzdro vložil do krabice, kterou si na poště koupil. Dobře ji uzavřel a zalepil a zvenčí napsal černým fixem: PŘEDEJTE PROSÍM MARKOVI LAZZERIMU. Krabici pak vložil do jiné, o něco větší, a tu adresoval Rudolphu Viscovitchovi na Via Zamboni 22, Bologna. Zpáteční adresa byla: Balíková pošta, 8851 Braddock Road, Alexandria, Virginia 22302. Neměl na vybranou a musel u přepážky uvést své jméno, adresu a číslo telefonu pro případ, že by se balíček vrátil. Úředník balíček zvážil a ptal se na pojištění. Neal ho odmítl a tím zamezil dalšímu papírování. Prodavač nalepil mezinárodní známky a konečně řekl: „Bude to osmnáct dolarů a dvacet centů.“

Neal mu zaplatil a byl znovu ujištěn, že balíček odejde ještě to odpoledne.

19

V POLOTMĚ SVÉHO MALÉHO BYTU ABSOLVOVAL Marco časně ranní rituál se svou obvyklou výkonností. Až na dobu ve vězení, kde měl pramálo na výběr a neexistoval tam důvod vrhat se ráno do světa, neměl nikdy ve zvyku se po probuzení povalovat. Bylo toho tolik, co chtěl udělat, co chtěl vidět. Často se ve své kanceláři objevoval ještě před šestou ranní, nažhavený a připravený k první z každodenních šarvátek, a to často jen po třech nebo čtyřech hodinách spánku.

Tyhle zvyky se mu teď vracely. Nevrhal se na každý den, nevyhledával boj, ale zase měl před sebou jiné výzvy.

Osprchoval se ani ne za tři minuty; to byl další starý zvyk a na Via Fondazza podpořený ještě katastrofálním nedostatkem teplé vody. Nad umyvadlem se oholil a pečlivě se přitom vyhýbal hezky se prodlužující bradce, kterou si pěstoval. Knír už byl skoro dorostlý; bradu měl jednolitě bílou. Vůbec nevypadal jako Joel Backman a ani nemluvil jako on. Učil se hovořit mnohem pomaleji a tišeji. A dělal to přirozeně jiným jazykem.

Do stručného ranního rituálu patřila i trocha špionáže. Vedle postele měl prádelník, kam si ukládal věci. Čtyři zásuvky, všechny stejně velké, a ta poslední končila patnáct centimetrů nad zemí. Vzal velice tenkou bílou nitku vytaženou z prostěradla; používal ji každý den. Na obou koncích ji co nejvíc naslinil a potom jeden konec zastrčil pod dno poslední zásuvky. Druhý přimáčkl k postranní vzpěře prádelníku, takže až se zásuvka otevře, neviditelnou nit z jejího místa vytáhne.

Někdo, předpokládal, že Luigi, přicházel do jeho pokoje každý den, zatímco on studoval s Ermannem nebo Franceskou, a zásuvky prohledal.

Psací stůl stál v malém obýváčku pod jediným jeho oknem. Na stole ležely nejrůznější papíry, blok, knihy; Ermannův průvodce po Bologni, několik výtisků Herold. Tribune, ubohá sbírka nákupních průvodců, které na ulicích zadarmo rozdávali cikáni, ohmataný italsko-anglický slovník a narůstající kupa učebních pomůcek, kterými ho zavaloval Ermanno. Stůl byl jen zpola uklizený, a to ho rozčilovalo. Jeho někdejší právnický stůl, který by se do jeho současného obýváku ani nevešel, býval proslulý svým bezchybným pořádkem. Sekretářka ho každý den pozdě odpoledne velice pečlivě uklízela.

Ten chaos ale měl svůj skrytý řád. Deska stolu byla z nějakého tvrdého dřeva a za ta léta byla už poškrábaná a ušpiněná. Jedním z poškození byla malá skvrna – Marco usoudil, že patrně od inkoustu. Byla velká asi jako malý knoflík a nacházela se skoro uprostřed stolu. Každé ráno, když odcházel, umístil růžek poznámkového papíru přesně doprostřed té inkoustové skvrny. Toho by si nevšiml ani ten nejsvědomitější špeh.

A také že si nevšiml. Ten, kdo tam každý den chodil slídit, nebyl nikdy, ani jedinkrát, tak pečlivý, aby papíry a knihy vrátil přesně tam, kde byly.

Každý den, sedm dní v týdnu, dokonce i o víkendu, kdy Marco nestudoval, sem chodil Luigi se svými nohsledy provést svou špinavou práci. Marco uvažoval o tom, že by se jednoho nedělního rána vzbudil s příšernou bolestí hlavy, zavolal Luigimu, což byl stále ještě jediný člověk, kterému telefonoval z mobilu, a požádal ho, aby mu donesl aspirin nebo co v Itálii užívají. Pak by pokračoval v přetvářce – léčil by se, nechal závěsy zatažené, ležel by v posteli, až teprve pozdě odpoledne by znova zavolal Luigiho a prohlásil, že je mu mnohem líp a že se potřebuje najíst. Zašli by za roh, něco malého snědli a pak by se Marco náhle rozhodl, že se přece jen raději vrátí domů. Nebyli by pryč ani hodinu.

Provedl by prohlídku někdo jiný?

Plán se začínal rýsovat. Marco chtěl vědět, kdo ještě ho sleduje. Jak velká je síť? Jestli jim záleží jen na tom, aby zůstal naživu, tak proč mu každý den prohledávají byt? Čeho se bojí?

Bojí se, že zmizí. Ale proč z toho mají takový strach? Je přece svobodný člověk a může se i svobodně pohybovat. Jeho přestrojení je dobré. Jazykové znalosti má jen základní, ale vystačí s nimi a každým dnem je lepší. Co by jim po tom bylo, kdyby se z ničeho nic vytratil? Nasedl do vlaku a vydal se na cesty po Itálii? A nikdy se nevrátil? Neusnadnil by jim tím život?

A proč ho drží na tak krátkém vodítku, bez pasu a s minimem peněz?

Opravdu se bojí, že Marco zmizí.

Zhasl a otevřel dveře. Venku pod podloubími Via Fondazza byla ještě tma. Zamkl za sebou a spěchal pryč, hledat další kavárnu s ranním provozem.

Za tlustou zdí vzbudil Luigiho vzdálený bzučák; týž, který ho v tuhle příšernou hodinu burcoval skoro každé ráno.

„Co to je?“ zeptala se.

„To nic,“ řekl, odhodil pokrývku směrem k ní a nahý se vypotácel z místnosti. Spěchal přes obývák ke kuchyni, jejíž dveře odemkl, vstoupil dovnitř, zavřel za sebou a zase zamkl, a pak se podíval na monitory na skládacím stolku. Marco odcházel předními dveřmi jako obvykle. A zase za deset minut šest. Byl to hrozně nepříjemný zvyk. Zatracení Američani.

Stiskl tlačítko a monitor ztichl. Pravidla si žádala, aby se okamžitě oblékl, vyrazil do ulic, našel Marka a sledoval ho, dokud ho nepřevezme Ermanno. Ale Luigi měl už pravidel plné zuby. A čekala ho Simona.

Nebylo jí ani dvacet, byla to studentka z Neapole, ohromně hezká, s kterou se potkal před týdnem v jednom klubu. Tuhle noc byli poprvé spolu a rozhodně ne naposled. Už zase spala, když se vrátil a zavrtal pod pokrývky.

Venku byla zima. Měl Simonu. Whitaker byl v Miláně, nejspíš ještě spal a nejspíš měl v posteli nějakou Italku. Nebyl tu absolutně nikdo, kdo by sledoval, co on, Luigi, bude celý den provádět. Marco stejně nedělá nic, než že jde na kávu.

Přitáhl si Simonu k sobě a usnul.

* * *

Byl jasný, slunečný den na začátku března. Marco skončil dvouhodinovou lekci s Ermannem. Jako vždycky, když to počasí dovolilo, chodili po ulicích centra Bologne a mluvili výhradně italsky. Dnešním slovesem bylo „fare“, překládané víceméně jako „dělat“. Marco měl zatím dojem, že to je jedno z nejvšestrannějších a nejnadužívanějších sloves v celém jazyce. Nakupovat bylo „fare la spesa“, což se překládalo jako „dělat nákupy“, nebo také „dělat výdaje“. Položit otázku bylo „fare la domanda“, „udělat otázku“. Snídat se řeklo „fare la colazione“, „dělat snídani“.

Ermanno ukončil hodinu trochu dřív s tím, že sám také musí studovat. Skoro pokaždé se stávalo, že když taková procházková lekce skončila, objevil se Luigi a převzal Marka od Ermanna, který se s pozoruhodnou rychlostí ztratil. Marco měl podezření, že tahle koordinace v něm má vyvolat dojem, že je neustále sledován.

Podali si ruce a rozloučili se před Feltrinelli, jedním z mnoha knihkupectví univerzitní čtvrti. Za rohem se vynořil Luigi a jako obvykle bodře prohlásil: „Buon giomo. Pranziamo?“

„Jdeme na oběd?“

„Certamente.“

Obědy teď byly méně časté, Marco dostával stále víc příležitostí jíst sám a zvládat jídelníček i obsluhu.

„Ho trovato un nuovo ristorante.“ Našel jsem novou restauraci.

„Andiamo.“ Jdeme.

Nebylo moc jasné, co Luigi přes den dělá se svým časem, ale nebylo pochyb o tom, že strávil hodiny pátráním po nových restauracích, kavárnách a tratoriích. Nikdy nejedli dvakrát na stejném místě.

Prošli několika úzkými uličkami a ocitli se na Via delť Indipendenza. Většinou hovořil Luigi – vždycky pomalou a precizní italštinou. Angličtinu zapomněl, když šlo o Marka. „Francesca dnes odpoledne nemůže přijít na lekci,“ řekl. „Proč ne?“

„Včera jí volala nějaká skupina Australanů, provádí je po městě. V tuhle roční dobu moc práce nemá. Líbí se vám?“

„Má se mi líbit?“

„Bylo by to milé, ne?“

„Zrovna moc vřelá není.“

„Je dobrá učitelka?“

„Výborná. Mluví anglicky tak skvěle, že mě tím inspiruje, abych víc studoval.“

„Říkala, že studujete velice tvrdě a že jste milý.“

„Líbím se jí?“

„Ano, jako student. Myslíte, že je hezká?“

„Většina Italek je hezkých, včetně Francesky.“

Zahnuli do malé uličky Via Goito a Luigi ukázal před sebe. „Tady,“ řekl a zastavil se přede dveřmi restaurace Franco Rossi. „Nikdy jsem tu nebyl, ale prý jsou dobří.“

Franco osobně je uvítal úsměvem a rozpřaženou náručí. Měl na sobě elegantní tmavý oblek, který hezky kontrastoval s hustými šedými vlasy. Vzal si od nich kabáty a klábosil s Luigim, jako by byli staří přátelé. Luigi se odvolával na různá jména a Franco na ně zřejmě slyšel. Vybrali stůl u předního okna. „Náš nejlepší,“ prohlásil Franco procítěně. Marco se rozhlédl a neviděl žádný špatný stůl.

„Zdejší antipasti jsou skvělé,“ řekl Franco skromně, jako by mu bylo proti mysli chlubit se svým jídlem. „Já osobně bych ale dnes doporučil houbový salát. Lino tam přidává trochu lanýžů, parmazán, pár jablek rozkrájených na plátky…“ V té chvíli se Franco odmlčel a políbil si špičky prstů. „Vynikající,“ dodal pak zasněně, s očima zavřenýma.

Shodli se na salátu a Franco odešel vítat další hosty. „Kdo je Lino?“ zeptal se Marco.

„Jeho bratr, šéfkuchař.“ Luigi ponořil kousek toskánského chleba do misky s olivovým olejem. Zastavil se u nich číšník, aby se zeptal, jestli si dají víno. „Samozřejmě,“ odpověděl Luigi. „Chtěl bych nějaké červené ze zdejšího kraje.“

Volba byla jednoznačná. Číšník zabodl pero do vinného lístku a řekl: „V tom případě tohleto, Liáno z Imoly. Je fantastické.“ Zálibně nasál vzduch, aby své tvrzení zdůraznil. Luigi neměl na vybranou. „Vyzkoušíme ho.“

„Mluvili jsme o Francesce,“ připomněl Marco. „Připadá mi hrozně duchem nepřítomná. Je s ní něco?“

Luigi namočil chléb do olivového oleje a začal žvýkat velké sousto, zatímco uvažoval, kolik toho má Markovi říct. „Její manžel není v pořádku,“ řekl.

„Má děti?“

„Myslím, že ne.“

„Co je s tím manželem?“

„Je těžce nemocný. Myslím, že je o dost starší. Nikdy jsem se s ním nesetkal.“

Vrátil se signore Rossi, aby je provedl nástrahami jídelníčku, ačkoli ve skutečnosti to vůbec nebylo potřeba. Vysvětlil, že zdejší tortellini jsou shodou okolností nejlepší v celé Bologni, a dnes jsou obzvlášť vynikající. Lino jim to rád přijde z kuchyně potvrdit sám. A potom by vynikající volba byl telecí filet na lanýžích.

Víc než dvě hodiny se řídili Frankovými radami, a když odcházeli, sotva valili břicha po Via dell’Indipendenza a bavili se jen o siestě.

* * *

Našel ji náhodou na Piazza Maggiore. Po rázné třicetiminutové procházce pil espreso v pouliční kavárničce; ačkoli byla zima, nádherně svítilo slunce. Pak uviděl malou skupinku světlovlasých seniorů vycházet z Palazzo Comunale, městské radnice. Vedla je známá postava – hubená křehká žena, která se držela velice vzpřímeně, a zpod vínového baretu jí spadaly tmavé vlasy. Nechal na stole jedno euro a vyrazil k nim. U Neptunovy fontány vklouzl za skupinku – bylo jich dohromady deset – a poslouchal Francesku při práci. Popisovala právě gigantickou bronzovou sochu římského boha moře, kterou vytvořil francouzský sochař za tři roky, mezi léty 1563 a 1566. Objednal ji biskup v rámci programu zkrášlování města, jímž se chtěl zavděčit papeži. Legenda praví, že než Francouz začal pracovat, dostal strach, že je v návrhu příliš nahoty – Neptun na sobě neměl vůbec nic –, a tak poslal návrh papeži do Říma ke schválení. Papež odpověděl: „Pro Bolognu je to v pořádku.“

Mezi opravdovými turisty se Francesca chovala živěji, než když byla s Markem. Hlas zněl energičtěji, víc se usmívala. Měla velice elegantní brýle, které ji dělaly o deset let mladší. Marco se schovával za Australany a dlouho ji sledoval a poslouchal, aniž si ho všimla.

Vysvětlila, že Fontana del Nettuno je dnes jedním z nejslavnějších symbolů města a snad nejpopulámějším pozadím pro fotografie. Hned se ze všech kapes vynořily fotoaparáty a turisté začali střídavě pózovat před Neptunem. V jedné chvíli se Markovi podařilo dostat tak blízko, že zachytil Francesčin pohled. Když ho uviděla, instinktivně se usmála a pak tiše řekla: „Buon giomo.“

„Buon giomo. Nebude vám vadit, když se připojím?“

„Ne. Omlouvám se za tu zrušenou lekci.“

„To nic. Co byste řekla večeři?“

Spěšně se rozhlédla po okolí, jako by dělala něco nesprávného.

„Myslím samozřejmě kvůli studiu, nic víc v tom nehledejte,“ ujistil ji.

„Ne, je mi líto,“ řekla. Podívala se přes něj na protější stranu piazzy, k bazilice di San Petronio. „Támhle je taková malá kavárna,“ řekla, „na rohu vedle kostela. Počkejte tam na mě v pět a můžeme se hodinu učit.“

„Va bene.“

Skupina udělala dalších pár kroků k západní stěně Palazzo Comunale, kde je Francesca zastavila před třemi velkými zarámovanými sbírkami černobílých fotografií. Byla to lekce z historie: Za druhé světové války bylo srdce italského hnutí odporu právě v Bologni a jejím okolí. Boloňané nenáviděli Mussoliniho a jeho fašisty i německé okupanty, a pilně pracovali v podzemí. Nacisté se krůtě mstili – jejich halasně vyhlašované pravidlo bylo, že zabijí deset Italů za jednoho německého vojáka zabitého hnutím odporu. Při sérii pětapadesáti masakrů v Bologni a kolem ní pozabíjeli tisíce mladých italských bojovníků. Vzpomínku na jejich jména a tváře uchovávala právě tahle zeď.

Byla to vážná chvíle a postarší Australané přikročili blíž, aby se na hrdiny podívali. Marco udělal totéž. Ohromilo ho, jak byli mladí, kolik příslibů v nich bylo věčně ztraceno, když byli zavražděni pro svou statečnost.

Když Francesca se svou skupinou pokračovala dál, on zůstal a nepřestával hledět na tváře zabírající tak velikou část dlouhé zdi. Byly jich stovky, snad tisíce. Tu a tam hezká ženská tvář. Bratři. Otcové a synové. Celá rodina.

Venkované ochotní zemřít pro svou zem a své přesvědčení. Loajální vlastenci, kteří nemohli dát nic jiného než svůj život. Ale Marco ne. Kdepak. Když si Marco musel vybrat mezi loajalitou a penězi, zachoval se vždycky stejně. Vybral si peníze. Ke své zemi se obrátil zády.

Všechno pro slávu peněz.

* * *

Stála těsně za dveřmi do kavárny, nepila nic, ale samozřejmě kouřila. Marco usoudil, že je-li ochotná se ještě takhle pozdě sejít na lekci, svědčí to o tom, jak moc tu práci potřebuje.

„Máte chuť na procházku?“ zeptala se ještě dřív, než se pozdravili.

„Samozřejmě.“ Před obědem nachodil několik kilometrů s Ermannem, a pak chodil další hodiny odpoledne, když na ni čekal. Na jeden den toho už bylo až dost; jenže co jiného tu mohl dělat? Po měsíci, kdy nachodil několik kilometrů denně, byl ve formě. „Kam?“

„Daleko,“ odpověděla.

Proplétali se klikatými uličkami směrem na jihozápad, pomalu si italsky povídali o dopolední lekci s Ermannem. Mluvila také o Australanech, příjemné a přátelské skupině. Na okraji starého města se přiblížili k Porta Saragozza a Marco si uvědomil, kde je a kam jde.

„Nahoru na San Luca,“ řekl.

„Ano. Je úplně jasno, noc bude krásná. Můžete ještě?“

Příšerně ho bolely nohy, ale ani by ho nenapadlo se vzdát. „Andiamo,“ řekl. Pojdme.

Santuario di San Luca stojí ve výši skoro tři sta metrů nad městem na Colle della Guardia, jednom z prvních kopečků Apenin, a už osm století shlíží dolů na Bolognu jako její ochránce a strážce. Aby se sem Boloňané dostali, a přitom se ani nespálili, ani nezmokli, udělali to, co uměli nejlíp: postavili chodník s podloubím. Začali v roce 1674 a dalších šedesát pět let bez přerušení budovali oblouky; nakonec jich na cestě dlouhé 3,6 kilometru postavili 666, a tak vzniklo nejdelší podloubí na světě.

Marco sice místní historii studoval, ale detaily byly mnohem zajímavější, když je slyšel od Francesky. Ke kostelu se pořád stoupalo a oni tomu přizpůsobili rychlost chůze. Po stovce oblouků už jeho lýtka křičela o pomoc. Ona naopak zlehka klouzala vzhůru, jako by mohla šplhat po horách. Marně čekal, kdy ji všechny ty vykouřené cigarety zpomalí.

Pro takový obrovský a výstřední projekt použila Bologna své značné bohatství. Znesvářené frakce projevily nebývalou jednotu a každý oblouk zaplatil jiný cech kupců, řemeslníků, studentů, kostely a vznešené rodiny. Aby se svým dílem mohli pochlubit a zajistit si nesmrtelnost, směli ke svým obloukům zavěsit plakety. Většina z nich se ale časem ztratila.

Francesca se zastavila ke krátkému odpočinku u sto sedmdesátého oblouku, kde visela jedna z posledních dochovaných plaket. Říkalo se jí „la Madonna grassa“, tlustá madona. Na cestě bylo patnáct kaplí. Znovu se zastavili mezi osmou a devátou, kde byl postaven most přes silnici. Do podloubí dopadaly dlouhé stíny. Plahočili se teď nejpříkřejší částí cesty. „V noci je cesta dobře osvětlená,“ ujistila ho. „Dolů se půjde dobře.“

Marco nemyslel na cestu dolů. Pořád ještě se díval vzhůru, na chrám, který se občas přibližoval a občas jako by před nimi nenápadně couval. Bolela ho teď už i stehna, šel ztěžka.

Když došli až nahoru a vynořili se zpod 666. oblouku, ležela před nimi nádherná bazilika. Na kopce kolem Bologne padala tma a v chrámu se rozsvěcela světla. Kupole zlatě zářila. „Je teď zavřená,“ řekla. „Prohlédnout si ji budeme muset jindy.“

Když šli nahoru, zahlédl autobus, jak pomalu sjíždí dolů. Kdyby se někdy rozhodl vrátit se na San Luca jen proto, aby si prohlédl další katedrálu, rozhodně by jel autobusem.

„Tudy,“ řekla tiše a pokynula rukou. „Znám tajnou cestičku.“

Šel za ní po štěrkové stezce za chrám na jakousi terásku, kde se zastavili a podívali se dolů na město. „Tohle je moje oblíbené místo,“ řekla a zhluboka se nadechla, jako by se snažila nasát do sebe krásu Bologne.

„Jak často sem chodíte?“

„Několikrát do roka, obvykle s nějakou skupinou. Ti vždycky jezdí autobusem. V neděli odpoledne si sem občas udělám procházku.“

„Sama?“

„Ano, sama.“

„Můžeme si někde sednout?“

„Ano, támhle je schovaná lavička. Nikdo o ní neví.“ Sešel za ní po pár schodech dolů a pak kamenitou cestičkou na jinou plošinku, odkud byl stejně úžasný výhled.

„Bolí vás nohy?“ zeptala se.

„Ne, ne,“ zalhal.

Zapálila si cigaretu a vychutnávala si ji tak, jak to dovede jen málokdo. Dlouho seděli mlčky, odpočívali, přemýšleli a hleděli na zářivá světla Bologne.

Nakonec promluvil Marco. „Luigi říkal, že váš manžel je těžce nemocný. To je mi líto.“

Překvapeně se po něm podívala, pak se zase odvrátila. „Luigi mi řekl, že všechny osobní záležitosti jsou tabu.“

„Luigi občas mění pravidla. Co vám řekl o mně?“

„Neptala jsem se. Jste z Kanady, cestujete a snažíte se naučit italsky.“

„Věříte tomu?“

„Moc ne.“

„Proč ne?“

„Protože tvrdíte, že máte manželku a děti, a přitom je klidně opustíte a uděláte si dlouhý výlet do Itálie. A jestli jste obyčejný byznysmen, který cestuje pro potěšení, tak jakou roli v tom hraje Luigi? A Ermanno? Na co je potřebujete?“

„Dobré otázky. Nejsem ženatý.“

„Takže je to všechno lež.“

„Ano.“

„A jaká je pravda?“

„To vám nemůžu říct.“

„Dobře. Nechci to vědět.“

„I tak máte dost svých problémů, ne, Francesko?“

„Moje problémy jsou moje starost.“

Zapálila si další cigaretu. „Dala byste mi jednu?“

„Vy kouříte?“

„Kdysi jsem kouřil.“ Vytáhl jednu z balíčku a zapálil si ji. Byla už úplná tma a světla města se rozzářila ještě víc. „Říkáte Luigimu o všem, co děláme?“

„Říkám mu velice málo.“

„To je dobře.“

20

TEDDYHO POSLEDNÍ NÁVŠTĚVA V BÍLÉM DOMĚ BYLA naplánována na deset dopoledne. Měl v úmyslu přijít pozdě. Hned od sedmi ráno se začal scházet se svým neoficiálním týmem, který se měl postarat o hladké předání moci – patřili do něj všichni čtyři náměstci a jeho nejzkušenější lidé. Při krátkých tichých poradách postupně informoval ty, jimž mnoho let věřil, že odchází, že to už bylo dlouho nevyhnutelné, že agentura je ve slušném stavu a život půjde dál.

Ti, kdo ho znali dobře, z něj cítili úlevu. Koneckonců, táhlo mu na osmdesátku a jeho pověstné špatné zdraví se v poslední době skutečně zhoršovalo.

Přesně v 8.45, při schůzce s Williamem Lucatem, svým operačním náměstkem, přivolal i Julii Javierovou, aby informovala o případu Backman. Případ Backman byl důležitý, ale z hlediska světové špionáže byl jeho význam jen průměrný.

Je to zvláštní, že Teddymu nakonec srazí vaz zrovna operace týkající se zdiskreditovaného bývalého lobbisty.

Julia Javierová se posadila vedle vždy bdělého Hobyho, který si dosud dělal poznámky, jež nikdo nikdy neuvidí, a věcně začala. „Je na svém místě, pořád ještě v Bologni, takže kdybychom museli plán aktivovat hned, můžeme.“

„Já jsem myslel, že plán zní přestěhovat ho někam na venkov, na vesnici, kde ho můžeme lépe sledovat,“ podivil se Teddy.

„To mělo přijít až za několik měsíců.“

„Ale několik měsíců nemáme.“ Teddy se obrátil k Lucatovi a řekl: „Co se stane, když to tlačítko zmáčkneme hned?“

„Vyjde to. Dostanou ho někde v Bologni. Je to příjemné město a zločiny tam skoro nemají. Vraždy jsou neslýchaná věc, takže jestli najdou jeho tělo tam, vzbudí to dost pozornosti. Italové si rychle uvědomí, že to není – jakže se jmenuje, Julie?“

„Marco,“ odpověděl místo ní Teddy, aniž se podíval do papírů. „Marco Lazzeri.“

„Jo. Budou si drbat hlavy a přemýšlet, kdo to tak asi může být.“

Julia řekla: „Po jeho pravé identitě není ani stopa. Budou mít tělo, falešný průkaz, ale žádné příbuzné, přátele, adresu, zaměstnání, nic. Pohřbí ho jako chudáka a případ nechají rok otevřený. Pak ho uzavřou.“

„To není náš problém,“ pokrčil Teddy rameny. „My ho zabíjet nehodláme.“

„Správně,“ kývl Lucat. „Ve městě to sice bude trochu těžší, ale náš člověk se rád prochází. Oni ho dostanou. Třeba ho přejede auto. Italové řídí strašně, však víte.“

„Nebude to tak těžké, co?“

„Myslím, že ne.“

„A jakou máme šanci zjistit, co se stalo?“ zeptal se Teddy. Lucat se podrbal ve vousech a podíval se přes stůl na Julii, která si okusovala nehet a dívala se na Hobyho, a ten zase míchal zelený čaj plastovou lžičkou. Lucat konečně odpověděl: „Řekl bych fifty-fifty, aspoň tam, kde teď je. Sledujeme ho samozřejmě nepřetržitě, ale ti, co ho dostanou, budou nejlepší z nejlepších. Možná nebudou žádní svědci.“

Julia dodala: „Nejlepší šanci budeme mít následně, několik týdnů po tom, co toho neznámého chudáka pohřbí. Máme na místě schopné lidi. Budeme pečlivě naslouchat. Myslím, že posléze něco zaslechneme.“

Lucat ještě připomněl: „Jako vždycky, když tu spoušť nestiskneme my, je tu ta možnost, že to nebudeme vědět jistě.“

„Tohle nesmíme zkazit, je to jasné? Bylo by příjemné vědět, že je Backman mrtvý – Bůh sám ví, že si to zaslouží –, ale cílem operace je zjistit, kdo ho zabije,“ řekl Teddy a jeho vrásčité ruce pomalu zvedly ke rtům papírový kelímek zeleného čaje. Srkal ho tak hlasitě, že to bylo nechutné.

Možná je skutečně načase, aby stařík zmizel v nějakém domově důchodců.

„Jsem poměrně optimistický,“ prohlásil Lucat. Hoby to svědomitě zapsal.

„Když tu zprávu pustíme teď, za jak dlouho bude mrtvý?“ zeptal se Teddy.

Lucat se zamyslel, pokrčil rameny a podíval se jinam. Julia si okusovala další nehet. „To záleží na tom,“ odpověděla opatrně. „Jestli zasáhnou Izraelci, může to být do týdne. Číňani bývají pomalejší. Saúdové si nejspíš najmou žoldáka; může trvat i měsíc, než ho pošlou.“

„Rusové by to stihli za týden,“ dodal Lucat.

„Až k tomu dojde, už u toho nebudu,“ podotkl Teddy smutně. „A nikdo na téhle straně Atlantiku se to nedozví. Slibte mi, že mi zavoláte.“

„Znamená to zelenou?“ ujistil se Lucat.

„Ano. Ale pouštějte tu zprávu opatrně. Všichni lovci musejí dostat stejnou šanci.“

Naposledy se s Teddym rozloučili a vyšli z jeho kanceláře.

V devět třicet ho Hoby vyvezl z kanceláře k výtahu. Sjeli osm pater do suterénu, kde čekaly neprůstřelné bílé dodávky, aby ho naposledy odvezly do Bílého domu.

* * *

Schůzka byla krátká. Dan Sandberg seděl u stolu v Post, když v oválné pracovně pár minut po desáté začínali. A seděl tam ještě o dvacet minut později, když zavolal Růsty Lowell. „Je po všem,“ řekl.

„Co se stalo?“ ptal se Sandberg, ale už přitom ťukal do klávesnice.

„Podle očekávaného scénáře. Prezident chtěl informace o Backmanovi. Teddy mu je odmítl dát. Prezident prohlásil, že má právo vědět všechno. Teddy to uznal, ale řekl, že ta informace bude zneužita z politických důvodů a že by to poškodilo citlivou operaci. Chvilku se hádali. Pak Teddy dostal padáka. Přesně jak jsem vám říkal.“

„No páni.“

„Bílý dům za pět minut vydá prohlášení. Asi byste si to měl pustit.“

Kolečka se jako obvykle roztočila okamžitě. Tiskový mluvčí s vážnou tváří oznámil, že prezident se rozhodl „vpustit do špionážních operací čerstvý vzduch“. Pochválil ředitele Maynarda za jeho legendární éru v čele agentury a zdálo se, že je hluboce zarmoucený nutností hledat jeho nástupce. První otázka, která padla z první řady, zněla, jestli Maynard odstoupil, nebo dostal vyhazov.

„Prezident a ředitel Maynard dospěli ke vzájemné dohodě.“

„Co to znamená?“

„Přesně to, co jsem řekl.“

A tak to pokračovalo třicet minut.

Druhý den ráno vyšel Sandbergův článek na titulní straně a v něm vybuchly dvě bomby. Začalo to nepochybným potvrzením faktu, že Maynard byl propuštěn poté, co odmítl prozradit citlivé informace pro účel, který považoval za čistě politický. Nebyla to rezignace, nebyla to žádná „vzájemná dohoda“. Byl to obyčejný přímočarý vyhazov. Druhá rána přišla s oznámením, že prezidentova snaha o získání těchto špionážních dat byla přímo spojena s vyšetřováním, které vede FBI v otázce prodaných milostí. O tomhle skandálu se sice nejasně mluvilo už předtím, ale až Sandberg mu otevřel dveře. Jeho článek málem zastavil dopravu na Arlingtonském mostě.

Zatímco se Sandberg pyšně procházel redakcí a užíval si svou slávu, zazvonil mu mobil. Byl to Růsty Lowell, který spěšně řekl: „Zavolejte mi z pevné, a honem.“ Sandberg se zavřel do malé kanceláře, aby měl soukromí, a vytočil Lowellovo číslo do Langley.

„Lucata zrovna teď vyhodili,“ řekl Lowell. „Dneska v osm ráno měl schůzku s prezidentem v Oválné pracovně. Byl požádán, aby se prozatímně ujal vedení agentury. Na to kývl.

Schůzka trvala hodinu. Prezident naléhal na případ Backman. Lucat neustoupil. Tak dostal padáka přesně jako Teddy.“

„Sakra, vždyť tam dělá už asi sto let.“

„Přesně osmatřicet. Jeden z našich nejlepších lidí. Jako šéf nepřekonatelný.“

„Kdo bude další?“

„Dobrá otázka. Všichni se bojíme, kdy zaklepou na dveře nám.“

„Někdo agenturu řídit musí.“

„Setkal jste se někdy se Susan Pennovou?“

„Ne. Vím, kdo to je, ale osobněji neznám.“

„Náměstkyně pro vědu a techniku. Je velmi loajální k Teddymu, ostatně jako my všichni, ale na druhou stranu přežije všechno. Teď je zrovna v Oválné pracovně. Jestli jí nabídnou dočasné vedení, vezme to. A aby tu funkci dostala, pustí Backmana.“

„Je to prezident, Růsty. Má právo vědět všechno.“

„Jistě. A jde o princip. Ani mu to nemám za zlé. Je v úřadě nový a chce se předvést. Vypadá to, že nás povyhazuje všechny, dokud nedostane, co chce. Řekl jsem Susan Pennové, ať to místo vezme, jinak budou škody mnohem větší.“

„Takže FBI se o Backmanovi brzo dozví?“

„Dnes, řekl bych. Nevím určitě, co udělají, až zjistí, kde je. Než ho budou moci z něčeho obvinit, potrvá to několik týdnů. Nejspíš nám jenom zkazí operaci.“

„A kde tedy je?“

„Nevím.“

„Ale no tak, Růsty, teď je jiná situace.“

„Odpověď je ne. Konec, tečka. Dám vám vědět, jak pokračuje pouštění žilou.“

O hodinu později předstoupil tiskový mluvčí Bílého domu před novináře a oznámil jmenování Susan Pennové dočasnou ředitelkou CIA. Do omrzení jim nastrkoval před oči fakt, že je to první žena v této funkci a že to dokazuje, jak je prezident pevně odhodlán prosazovat rovné šance žen.

Luigi seděl na kraji postele, oblečený a sám, a čekal na signál z vedlejšího bytu. Ozval se čtrnáct minut po šesté – Marco začínal být nudně předvídatelný. Luigi došel do velínu a stiskl tlačítko, aby utišil bzučák signalizující, že jeho přítel vyšel předními dveřmi. Počítač zaznamenal přesný čas a za pár vteřin bude někdo v Langley vědět, že Marco Lazzeri opustil jejich bezpečný byt na Via Fondazza přesně v 6.11.

Pár dní ho nesledoval. Přespávala tady Simona. Počkal pár vteřin, vyklouzl zadním vchodem, proběhl úzkou uličkou a pak vyhlédl ze stínů do podloubí na Via Fondazza. Marco byl po jeho levici a obvyklým rázným krokem mířil k jihu. To tempo bylo tím ráznější, čím déle v Bologni bydlel. Byl aspoň o dvacet let starší než Luigi, ale protože měl ve zvyku nachodit každý den několik kilometrů, byl v lepší formě. Kromě toho nekouřil, moc nepil, nezdálo se, že by ho zajímaly ženy a noční život, a posledních šest let strávil v kleci. Není divu, že se dokáže celé hodiny toulat po ulicích a nedělat nic.

Každý den nosil svoje nové turistické boty. Luigi je zatím nedokázal dostat do rukou. Nebyly napíchnuté a nezanechávaly za sebou signály. Whitakerovi v Miláně to dělalo starosti, ale tomu dělalo starosti všechno. Luigi byl přesvědčený, že Marco sice možná nachodí po městě kilometry a kilometry, ale z města ven se nevydal. Tu a tam se ztratil, šel zkoumat nějakou novou část města nebo si prohlížel památky, ale nakonec ho vždycky našli.

Zahnul na Via Santo Stefano, hlavní třídu vedoucí od jihovýchodního kouta staré Bologne do středu dění kolem Piazza Maggiore. Luigi přešel ulici a sledoval ho z druhého chodníku. Zatímco za ním téměř klusal, zavolal vysílačkou Zellmana, zdejšího nováčka, kterého sem Whitaker poslal, aby pevněji utáhl síť. Zellman čekal na Strada Maggiore, další rušné ulici mezi bezpečným bytem a univerzitou. To, že Zellman přijel, znamenalo, že plán je na postupu. Luigi už teď znal většinu detailů a trochu ho mrzelo, že Markovy dny jsou sečteny. Nebyl si jistý, kdo ho sejme, a měl dojem, že Whitaker to neví také.

Luigi se modlil, aby to nebyl on, kdo k tomu bude vyzván. Zabil už dva jiné muže a byl by se radši dalším takovým nechutnostem vyhnul. Kromě toho měl Marka rád.

Než Zellman zachytil stopu, Marco zmizel. Luigi se zastavil a poslouchal. Vklouzl přitom do přítmí u dveří pro případ, že se zastavil i Marco.

* * *

Slyšel ho za sebou; šel trochu moc ztěžka, dýchal trochu moc hlasitě. Marco rychle zahnul doleva na Via Castellata, prudce přeběhl padesát metrů, uhnul znovu vlevo do Via de’Chiari a pak naprosto změnil směr – místo na sever teď zamířil přímo na západ. Dlouho šel tak rychle, jak jen dokázal, až dorazil na malé náměstíčko zvané Piazza Cavour. Znal teď už staré město tak dobře – všechny jeho třídy, ulice, slepé cesty, křižovatky a nekonečné bludiště klikatých uliček, jména všech náměstí a mnoha obchodů a obchůdků. Věděl, která trafika otevírá v šest a která až v sedm. Znal pět kaváren, které byly už při východu slunce plné, zatímco většina z ostatních čekala až na denní světlo. Věděl, kde si sednout u předního okna, schovat se za noviny a čekat, až kolem projde Luigi.

Mohl se Luigimu ztratit, kdy ho napadlo, ačkoli většinou mu přihrával a staral se, aby bylo snadné ho sledovat. Ale výmluvný byl především sám fakt, že ho tak pečlivě sledují.

Nechtějí, abych zmizel, opakoval si. A proč? Protože jsem tady z nějakého důvodu.

Zamířil až na západ města, daleko od míst, kde by ho čekali. Skoro po hodině proplétání tucty krátkých uliček a průchodů vyšel na Via Imerio a rozhlédl se po chodcích. Bar Fontana byl přímo přes ulici. Nikdo ho nesledoval.

Rudolph seděl vzadu, začtený do ranních novin, a z dýmky mu líně stoupala spirála modrého kouře. Neviděli se deset dní a jeho první otázka po obvyklém přátelském pozdravu zněla: „Dostal jste se do Benátek?“

Ano, příjemná návštěva. Marco mluvil o všech místech, jejichž jména se naučil z průvodce. Básnil o kráse kanálů, o úžasné různorodosti mostů, o příšerných davech turistů. Úžasné místo. Rozhodně se tam hodlá ještě vrátit. Rudolph také přidal několik vzpomínek. Marco popsal chrám San Marco, jako by tam strávil týden.

„A co dál?“ ptal se Rudolph. Nejspíš na jih, za teplem. Možná Sicílie, nebo pobřeží Amalfi. Rudolph samozřejmě miloval Sicílii a popisoval své tamní návštěvy. Po půl hodině turistického povídání se konečně Marco dostal k věci. „Cestuju tak moc, že vlastně nemám žádnou adresu. Kamarád ze Spojených států mi posílá balíček. Dal jsem mu vaši adresu na fakultu. Doufám, že vám to nevadí.“

Rudolph si znova zapaloval dýmku. „Už je tady. Přišel včera,“ řekl a za každým slovem se vyvalil kouř.

Markovi poskočilo srdce. „Byla tam nějaká zpáteční adresa?“

„Přišel odněkud z Virginie.“

„Výborně.“ Okamžitě mu vyschla ústa. Napil se vody a snažil se nedat na sobě znát rozčilení. „Doufám, že jsem vám nenadělal nějaké problémy.“

„Vůbec ne.“

„Zastavím se tam pak a vyzvednu si ho.“

„Budu v kanceláři od jedenácti do půl jedné.“

„Výborně, díky.“ Další doušek. „A že se tak ptám, jak je ten balíček velký?“

Rudolph hryzal troubel své dýmky a odpověděl: „Tak asi jako menší krabice od doutníků.“

* * *

Dopoledne se spustil studený déšť. Marco a Ermanno se zrovna procházeli univerzitou, a tak se schovali v malém tichém baru. S lekcí skončili dřív, především na studentovo naléhání. A skončit dřív, proti tomu Ermanno nikdy nic neměl.

Luigi se neohlásil na oběd, a tak se Marco mohl toulat, jak se mu zlíbilo, a dalo se předpokládat, že ho nikdo nesleduje.

Ale i tak si dával pozor. Chodil dokola, vracel se ve svých stopách a připadal si hloupě jako vždycky. Ale hloupě nehloupě, tohle byl teď standardní postup. Na Via Zamboni vykročil pomalu za skupinou studentů, kteří se po ní bezcílně loudali. Když došel k právnické fakultě, vklouzl dovnitř, vyběhl po schodech a za pár vteřin už klepal na Rudolphovy pootevřené dveře.

Rudolph seděl u prastarého psacího stroje a mlátil do něj – vypadalo to na osobní dopis. „Támhle,“ řekl a ukázal na hromadu nepořádku na stole, kterou už snad dvacet let nikdo neuklidil. „Ta hnědá věc nahoře.“

Marco sebral balíček co nejlhostejněji. „Ještě jednou díky, Rudolphe,“ řekl. Ale Rudolph už zase ťukal do stroje a na návštěvy zřejmě neměl náladu. Bylo jasné, že ho Marco vyrušil.

„To nestojí za řeč,“ odpověděl přes rameno a vyfoukl kouř.

„Je tady někde záchod?“ ptal se Marco.

„Na konci chodby vlevo.“

„Díky. Tak zatím.“

Na záchodě byl prehistorický pisoár a tři dřevěné kabinky. Marco vešel do té nejvzdálenější z nich, zamkl za sebou, sklopil prkénko a sedl si. Opatrně otevřel balíček a rozložil papíry. První byl obyčejný, bílý a bez hlavičky. Když uviděl slova „Milý Marco“, chtělo se mu plakat.

Milý Marco,

snad nemusím ani říkat, že jsem byl nadšený, že ses ozval. Děkoval jsem Bohu, když tě pustili, a i teď se modlím za tvoje bezpečí. Jak víš, udělám všechno, abych ti pomohl.

Posílám ti smartphone, „chytrý“ telefon, poslední výkřik techniky. Evropani jsou dál než my v technologii mobilních telefonů a bezdrátového internetového připojení, takže by ti to tam mělo fungovat bez problémů. Na jiný papír jsem ti napsal pár pokynů. Já vím, že ti to bude znít jako svahilština, ale tak složité to zase není.

Nezkoušej mi volat – to se dá velmi snadno zachytit. Kromě toho bys musel použít nějaké jméno a založit si účet. Nejlepší je e-mail. Když použiješ kódovaný KwyteMail, nedají se naše zprávy vysledovat. Doporučuji, abys mailoval jen mně. Já pak můžu zprávy předat dál.

Já sám jsem si pořídil nový laptop a budu ho mít pořád u sebe.

Vyjde to, Marco. Věř mi. Jak budeš on-line, pošli e-mail a můžeme se domluvit.

Hodně štěstí, Grinch (5. března)

Grinch? Nejspíš kód. Nepoužil skutečná jména.

Marco si prohlížel uhlazený přístroj; naprosto mu nerozuměl, ale byl pevně odhodlaný uvést tu zatracenou věc do chodu. Prohlédl malé pouzdro, našel v něm peníze a pomalu je spočítal, jako by to bylo zlato. Dveře se otevřely a zavřely; někdo používal pisoár. Marco skoro nedýchal. Klid, opakoval si.

Dveře záchodu se znovu otevřely a zavřely a Marco byl zase sám. Stránka s pokyny byla psaná rukou, a bylo vidět, že Neal neměl moc času. Stálo tam:

Ankyo 850 Smartphone – plně nabitá baterie – šest hodin hovoru na jedno dobití, nabíječka přiložena.

Krok 1) Najdi internetovou kavárnu s bezdrátovým přístupem – seznam přiložen

Krok 2) Buď do kavárny vejdi, nebo se k ní přibliž na méně než šedesát metrů

Krok 3) Zapni přístroj, tlačítko je v pravém horním rohu

Krok 4) Počkej, až se na displeji objeví „Access Area“ a pak otázka „Access Now“? stiskni „Yes“ pod displejem a počkej

Krok 5) Pak zmáčkni tlačítko klávesnice napravo vespod a vyklop klávesnici

Krok 6) Stiskni na obrazovce Wi-Fi

Krok 7) Stiskni „Start“, otevře se internetový prohlížeč

Krok 8) Do místa, kde bude kurzor, napiš www, kwytemail, com Krok 9) Napiš uživatelské jméno „Grinch456“

Krok 10) Napiš heslo „post hoc ergo propter hoc“

Krok 11) Stiskni „Compose“, otevře se ti nový mailový formulář

Krok 12) Vyber mou e-mailovou adresu:

123 Grinch @ kwytemail, com

Krok 13) Napiš mi dopis

Krok 14) Klikni na „Encrypt Message“, zpráva se zakóduje

Krok 15) Klikni na „Send“

Krok 16) Bingo – dostal jsem mail

Na další stránce bylo pokynů ještě víc, ale Marco musel na chvíli přestat. Telefon mu v ruce těžkl, protože vyvolával víc otázek než odpovědí. Pro člověka, který nikdy nebyl v internetové kavárně, bylo nemožné pochopit, jak to, že se dá používat i z protější strany ulice. Nebo ze vzdálenosti šedesáti metrů.

Záplavu e-mailů vždycky vyřizovaly sekretářky. On měl moc práce, než aby seděl před monitorem.

U telefonu byl přiložený manuál, který teď náhodně otevřel. Přečetl pár řádek a nerozuměl ani jediné větě. Věř Nealovi, řekl si.

Nemáš na vybranou, Marco. Budeš tu zatracenou věc muset zvládnout. Neal si z webové stránky www.AxEss.com vytiskl seznam míst, kde v Bologni mají bezdrátový přístup zdarma – tři kavárny, dva hotely, jedna knihovna a jedno knihkupectví.

Marco poskládal peníze, zastrčil je do kapsy a pomalu balíček znova zabalil. Vstal, z nějakého důvodu spláchl a vyšel ze záchodu. Telefon, papíry, pouzdro a malá nabíječka se snadno vešly do hlubokých kapes bundy.

Když vycházel z fakulty, změnil se déšť ve sníh, ale jeho dav studentů spěchajících na oběd chránila podloubí. Jak se vzdaloval od univerzity, přemýšlel o tom, jak schovat ony zázraky, které mu Neal poslal. Telefon bude mít neustále u sebe, peníze také. Ale papír – dopis, instrukce, manuál – kam ty by dal? V jeho bytě nebylo bezpečné nic. V jednom obchodě viděl za oknem hezkou tašku přes rameno. Vešel tam a nechal si ji ukázat. Bylo to pouzdro na laptop, značka Silvio, tmavomodré, nepromokavé, ze syntetické tkaniny, jejíž název prodavačka nedokázala přeložit. Stálo šedesát eur a Marco je neochotně položil na pult. Když bylo pouzdro jeho, vložil do něj telefon a ostatní s ním související věci. Venku si ho přehodil přes rameno a přidržel si ho pravým loktem.

Taška znamenala pro Marka Lazzeriho svobodu. Bude ji chránit i za cenu vlastního života.

Našel knihkupectví na Via Ugo Bassi. Časopisy byly v prvním patře. Pět minut stál u stojanu a držel v ruce fotbalový týdeník. Sledoval přitom vchodové dveře, jestli se neobjeví někdo podezřelý. Hloupost. Ale už se z toho stal zvyk. Internetové připojení bylo ve druhém patře, v malé kavárně. Koupil si colu a koláč a našel si úzký box, kde mohl sedět tak, že viděl, kdo přichází a odchází.

Nemohl ho tu nikdo najít.

Vytáhl Ankyo 850 tak sebejistě, jak jen dokázal, a nahlédl do manuálu. Znova si přečetl Nealovy instrukce. Nervózně se jimi řídil, ťukal na malou klávesnici oběma palci, jak to ukazoval obrázek v uživatelské příručce. Po každém kroku se rozhlédl, co se děje v kavárně.

Postup fungoval perfektně. Ke svému úžasu byl za chvilku on-line, a když fungovala i jména a hesla, měl před sebou displej, který mu nabízel možnost napsat zprávu. Pomalu palci vyťukal svůj první bezdrátový e-mail:

Grinchi, dostal jsem balíček. Nemáš tušení, jak moc pro mě znamená. Děkuji za pomoc. Víš jistě, ze zprávy jsou naprosto bezpečné? Pokud ano, povím ti o své situaci víc. Obávám se, že nejsem v bezpečí. Je asi 8.30 vašeho času. Pošlu teď tenhle vzkaz a za pár hodin se znova ozvu. S láskou Marco

Poslal mail, vypnul přístroj a ještě hodinu tam seděl a studoval příručku. Než odešel na schůzku s Franceskou, znovu ho zapnul a podle pokynů se připojil. Na obrazovce vyťukal „Google Search“ a do něj pak „Washington Post“. Zaujal ho Sandbergův článek, a tak si ho pročetl.

S Teddym Maynardem se nikdy osobně nesetkal, ale několikrát spolu mluvili telefonem. Nebyly to příjemné hovory. Ten člověk byl prakticky mrtvý už před deseti lety. Ve svém předchozím životě se Joel s CIA střetl několikrát, obvykle v souvislosti s nějakými podvody, o které se pokoušeli jeho klienti ze zbrojního průmyslu.

Venku před obchodem se Marco rozhlédl po ulici, ale neviděl nic zajímavého a vydal se na další dlouhou procházku.

Prodané milosti? Tomu říkám senzační skandál, jenže se mu nechtělo věřit, že by odcházející prezident takhle bral úplatky. Během svého propastného pádu četl Joel o sobě mnoho věcí, a pravdivá byla tak polovina. Naučil se málo věřit tomu, co bylo vytištěno.

21

DO NEOZNAČENÉ, NEOClSLOVANÉ A NEVÝRAZNÉ budovy na Pinskerově ulici v centru Tel Avivu vstoupil z ulice agent jménem Efraim a prošel kolem výtahu do slepé chodby, na jejímž konci byly jediné zamčené dveře. Byl tam knoflík, ne klika. Vytáhl z kapsy přístroj, který připomínal televizní dálkové ovládání, a namířil ho na dveře. Uvnitř zapadlo několik tlustých kolíků, ozvalo se ostré cvaknutí a dveře se otevřely. Za nimi byl jeden z mnoha bezpečných bytů, kterými disponoval Mosad, izraelská tajná policie. Byly tu čtyři pokoje – ve dvou byla polní lůžka, na nichž spal Efraim a jeho tři kolegové, dále se tu nacházela malá kuchyňka, kde si vařili prostá jídla, a velká zavalená operační místnost, kde trávili každý den plánováním operace, která šest let prakticky spala, ale náhle se stala jednou z hlavních priorit Mosadu.

Ti čtyři byli členové kidonu, malé a uzavřené jednotky špičkových agentů, jejichž hlavní náplní bylo zabíjení. Rychlé, spolehlivé a tiché zabíjení. Jejich cíli se stávali nepřátelé Izraele, které nebylo možné postavit před soud, protože na ně soudy z nějakého důvodu nedosáhly. Většina cílů byla v arabských a islámských zemích, ale kidon byl často užíván také v bývalém sovětském bloku, v Evropě, v Asii, dokonce i v Severní Koreji a ve Spojených státech. Neznali hranice ani překážky, nic jim nemohlo zabránit zlikvidovat ty, kdo chtěli zničit Izrael. Muži a ženy kidonu měli plné povolení zabíjet pro svou zemi. Jakmile byl jednou cíl písemně schválen současným ministerským předsedou, byl uveden do chodu operační plán a nepřítel Izraele byl už prakticky mrtvý. A získat takový souhlas z nevyšších míst bylo málokdy obtížné.

Efraim hodil sáček koláčků na jeden ze skládacích stolků, kde seděli Rafí a Šaul a dřeli na rešerších. Amos seděl v koutě u počítače a studoval mapu Bologne.

Většina údajů, které měli, byla stará; stránky většinou bezcenných informací o Joelu Backmanovi, sesbíraných před lety. Věděli všechno o jeho chaotickém osobním životě – tři exmanželky, tři děti, bývalí partneři, milenky, klienti, staří ztracení přátelé z washingtonských mocenských kruhů. Když bylo před šesti lety schváleno jeho zabití, pracoval jiný kidon tvrdě na tom, aby se o Backmanově životě dozvěděl co nejvíc. Předběžný plán zabít ho ve Washingtonu při automobilové nehodě byl zrušen poté, co Backman náhle přiznal vinu a prchl do vězení. Do ochranné vazby v Rudley se za ním nedostal dokonce ani kidon.

Informace byly teď důležité pouze ve vztahu k jeho synovi. Od chvíle, kdy byl Backman před sedmi týdny překvapivě omilostněn a zmizel, měl Mosad poblíž Neala Backmana dva svoje agenty. Střídali se každé tři čtyři dny, aby nikdo ve virginském Culpeperu neměl žádné podezření; malá města se zvědavými sousedy a znuděnými policajty bývala vždycky nejnebezpečnější. Jeden agent – vlastně agentka, hezká žena s německým přízvukem – s Nealem na Main Street dokonce mluvila. Tvrdila, že je turistka a že se potřebuje dostat do nedalekého Montpelieru, rodiště prezidenta Jamese Madisona. Flirtovala s ním, nebo se aspoň snažila, a byla ochotná jít i dál. Ale nezabral. Napíchli mu štěnice doma i v kanceláři, odposlouchávali mu mobilní telefon. Z laboratoře v Tel Avivu si četli všechny jeho e-maily do práce i domů. Monitorovali mu účet i výdaje z kreditní karty. Věděli, že před šesti dny zajel krátce do Alexandrie, ale nevěděli proč.

Backmanovu matku v Oaklandu sledovali také, ale ta chudák paní už byla skutečně nad hrobem. Celé roky uvažovali o možnosti podstrčit jí jednu z jedovatých tabletek ze svého neuvěřitelného arzenálu. Na jejího syna by si pak počkali na jejím pohřbu. Jenomže likvidační manuál kidonu zakazoval zabíjení rodinných příslušníků, pokud i oni sami nepředstavovali přímou hrozbu pro Izrael.

Ale přesto se o myšlence pořád ještě diskutovalo; nejhlasitěji to prosazoval Amos.

Chtěli vidět Backmana mrtvého, ale chtěli také, aby ještě pár hodin žil, než umře. Chtěli si s ním promluvit, položit mu několik otázek, a kdyby nehodlal odpovídat, měli už své způsoby, jak ho k tomu donutit. Každý promluvil, když Mosad opravdu chtěl znát odpovědi.

„Našli jsme šest agentů, kteří mluví italsky,“ informoval Efraim. „Dva sem dnes odpoledne ve tři přijdou na poradu.“ Nikdo z přítomných italsky nemluvil, ale angličtina všech čtyř byla bezvadná, stejně jako arabština. Dohromady pak uměli ještě osm dalších jazyků.

Každý ze čtveřice měl zkušenosti z akce, rozsáhlé počítačové znalosti a uměl dobře přecházet hranice (s papíry nebo bez), vyslýchat, přestrojovat se a padělat dokumenty. A byli schopni chladnokrevně zabíjet bez výčitek svědomí. Průměrný věk byl třicet čtyři a každý z nich měl na svém kontě nejméně pět úspěšných likvidačních operací.

Kidon přímo v akci bude mít dvanáct členů. Čtyři provedou samotnou likvidaci, ostatní jim budou zajišťovat krytí, sledování a taktickou podporu, a samozřejmě za nimi pak zametou stopy.

„Máme adresu?“ zeptal se Amos od počítače.

„Ne, ještě ne,“ zavrtěl hlavou Efraim. „A ani si nejsem jistý, že ji získáme. Tohle přišlo od kontrarozvědky.“

„V Bologni je půl milionu lidí,“ namítl Amos, ale skoro jen pro sebe.

„Čtyři sta tisíc,“ opravil ho Šaul. „A sto tisíc z nich jsou studenti.“

„Měli bychom dostat jeho obrázek,“ doplnil Efraim, a ostatní tři vzhlédli od své práce a podívali se na něj. „Někde existuje Backmanova fotografie, pořízená po odchodu z vězení. Je možné, že získáme kopii.“

„To by pomohlo.“ pokýval hlavou Rafí.

Měli stovku starých fotek Joela Backmana. Prostudovali každý čtvereční centimetr jeho tváře, každou vrásku, každou žilku v bělmu, každý pramen vlasů na hlavě. Spočítali mu zuby a měli kopii jeho zubařské karty. Jejich specialisté na druhém konci města, v centrále Izraelského ústředního ústavu pro špionáž a speciální operace, známějšího jako Mosad, připravili skvělé počítačové odhady, jak by asi Backman vypadal teď, šest let poté, co ho naposledy viděli. Byla tu série digitálních zobrazení Backmanovy tváře při těžké váze sto dvacet kilo – tolik měl, když přiznal vinu. A další podobná série pak představovala Backmana devadesátikilového – tolik prý váží teď. Pracovali i s jeho vlasy: nechali je přirozeně stárnout, předpověděli, jakou barvu by asi u dvaapadesátiletého muže měly. Obarvili je načerno, narezavo, nahnědo. Ostříhali je, nechali je delší. Nasadili mu na tvář tucet různých obrouček brýlí a pak mu přidali i vousy, nejdřív tmavé, pak šedé.

Všechno se to vracelo k očím. Dobře si prohlédněte oči.

I když skupince velel Efraim, jejím seniorem byl Amos. Backmana dostal přiděleného v roce 1998, když Mosad prvně zaslechl něco o softwaru BLOK, který má na prodej jistý vlivný washingtonský lobbista. Prostřednictvím svého velvyslance ve Washingtonu se Izraelci pokusili BLOK koupit a už mysleli, že uspěli, jenže pak je Backman a Jacy Hubbard vyšplouchli a svoje zboží prodali někomu jinému.

Prodejní cenu se nikdo nedozvěděl. A obchod nakonec nebyl dokončen. Určité sumy změnily majitele, ale Backman z nějakého důvodu produkt nedodal.

Kde je asi teď? A existoval vůbec někdy?

To věděl jen Backman.

Šestiletá přestávka v lovu na Backmana poskytla Amosovi dost času na to, aby doplnil některé mezery. Byl přesvědčený, stejně jako jeho nadřízení, že takzvaný satelitní systém Neptun patřil Číně; že Číňané na jeho vybudování použili značnou část státních rezerv; že za tím účelem ukradli drahocennou technologii Američanům; že se jim podařilo skvěle zamaskovat instalaci systému a oklamat americké, ruské i izraelské satelity; a že nebyli schopni reprogramovat systém tak, aby překonal software, který tam instaloval BLOK. Neptun byl bez BLOKu k ničemu, a Číňané by dali Velkou čínskou zeď za to, aby ho dostali do rukou.

Amos a celý Mosad byl přesvědčen, že Farúk Chan, poslední zbylý člen tria a hlavní autor softwaru, byl Číňany před osmi měsíci vystopován a zabit. Mosad mu byl na stopě, když zmizel.

Byli také přesvědčení, že Američané pořád ještě nevědí, kdo Neptun postavil, a že tento neúspěch představuje pro rozvědku dodnes velkou a permanentní ostudu. Americké satelity dominovaly obloze čtyřicet let a byly tak účinné, že dokázaly vidět skrz mraky, objevit kulomet pod stanovou plachtou, zachytit převod peněz drogového dealera, odposlouchávat hovor uvnitř budovy a pomocí infračervených paprsků hledal v poušti ropu. Byly mnohem lepší než cokoli, co vypustili Rusové. To, že někdo navrhl, postavil, vynesl na oběžnou dráhu a uvedl do provozu systém technicky stejně dobrý nebo i lepší, aniž by o tom věděla CIA a Pentagon, to bylo nemyslitelné.

Izraelské satelity byly velice dobré, ale ne tak dobré jako americké. Ale teď se to špionážnímu světu jevilo tak, že Neptun je ještě pokročilejší než cokoli, co kdy vypustily na oblohu Spojené státy.

Všechno to byly jen předpoklady; potvrzeno bylo jen máloco: jediná kopie BLOKu byla někde schovaná. Jeho tvůrci byli mrtví.

Amos žil tím případem skoro sedm let a byl nadšený, že už má zase nový kidon a bezprostřední plány. Času bylo velice málo. Číňané by klidně vyhodili do povětří půl Itálie, kdyby byli přesvědčení, že Backman skončí pod sutinami.

Američané se ho možná pokusí dostat. Na jejich půdě ho chránila jejich ústava se svou mnohovrstevnatou strukturou bezpečnostních pojistek. Zákony žádaly, aby s ním bylo zacházeno spravedlivě a pak aby byl odložen někam do vězení. Ale na druhém konci světa byl prostě kořist.

Kidon už byl párkrát použit k neutralizaci odrodilých Izraelců, ale nikdy doma. Američané se budou chovat stejně.

* * *

Neal Backman si ukládal svůj nový tenoučký laptop do stejné odřené aktovky, kterou už léta každý večer vláčel domů. Lisa si toho nevšimla, protože ho doma nikdy nevytáhl. Měl ho pořád nejvýš krok dva od sebe.

Trochu změnil ranní zvyklosti. Koupil si zákaznickou kartičku Jerry’s Java, což byl začínající řetězec kavárniček a pekáren, který se snažil nalákat zákazníky exotickými druhy kávy a novinami, časopisy a bezdrátovým internetovým připojením zdarma. Společnost přestavěla opuštěný bývalý drive-through, kde dřív prodávali mexické jídlo, vylepšila ho nápaditým dekorem a během prvních dvou měsíců působení se jí náramně dařilo.

U okénka drive-through před ním stála tři další auta. Laptop měl na kolenou, těsně pod volantem. U okénka si objednal dvojité moka bez šlehačky a čekal, až se auta před ním pohnou. Při čekání ťukal oběma rukama do klávesnice. Jakmile byl on-line, přihlásil se rovnou na KwyteMail. Vyťukal své uživatelské jméno – Grinchl23 – pak heslo – post hoc ergo propter hoc. A za pár vteřin už měl první zprávu od svého otce. Neal při čtení zatajil dech, pak si zhluboka oddechl a popojel. Vyšlo to! Starouš to zvládl!

Rychle vyťukal:

Marco, naše dopisy se vysledovat nedají. Můžeš psát, co chceš, ale vždycky je lepší říct co nejméně. Těší mě, že jsi tam a ne v Rudley. Budu každý den touhle dobou on-line – přesně v 7.50 východního času. Musím letět. Grinch

Odložil laptop na sedadlo vedle řidiče, stáhl okénko a zaplatil skoro čtyři dolary za kávu. Když odjížděl, neustále koutkem oka sledoval, kam až signál dosáhne. Zahnul na ulici, neujel víc než šedesát metrů a signál byl pryč.

* * *

Loni v listopadu, po ohromující porážce Arthura Morgana, začal Teddy Maynard plánovat strategii Backmanova omilostnění. Jako obvykle přichystal vše velice pečlivě, včetně dne, kdy špehové pustí do oběhu zprávu o místě Backmanova pobytu. Na to, aby se zpráva dostala k Číňanům a nevzbudila přitom podezření, potřeboval najít velmi speciálního agenta.

Nakonec to byla agentka. Jmenovala se Helen Wangová, byla to Američanka čínského původu (z páté generace) a osm let pracovala v Langley jako analytička pro záležitosti Asie. Byla velice chytrá, velice atraktivní a mluvila slušnou mandarínskou čínštinou. Teddy pro ni zařídil dočasné přidělení na ministerstvu zahraničí a ona si tam začala pěstovat styky s čínskými diplomaty, z nichž někteří byli sami špioni a všichni se neustále rozhlíželi po možných nových agentech.

Číňané byli proslulí svými agresivními technikami při verbování špehů. Každý rok nastupovalo na americké univerzity 25 000 jejich studentů a čínská tajná policie je všechny sledovala. Od čínských obchodníků se čekalo, že po návratu domů budou spolupracovat s rozvědkou. Tisíce amerických společností, které měly své pobočky nebo obchodní styky v Číně, byly pod neustálým dohledem. Jejich vedoucí pracovníky rozvědka sledovala a zkoumala jejich zázemí. Kdo vypadal nadějně, byl obvykle osloven.

Když Helen Wangové „náhodou“ uklouzlo, že pracovala několik let i pro CIA a že doufá, že se tam brzo vrátí, okamžitě se o ni začali zajímat nejvyšší pracovníci rozvědky. Přijala pozvání nového známého na oběd v luxusní washingtonské restauraci, pak se nechala pozvat i na večeři. Hrála svou roli skvěle; na narážky a návrhy reagovala zdrženlivě, ale nakonec vždycky souhlasila. Po každé takové schůzce od ní Teddy Maynard dostával na stůl podrobnou zprávu.

Když byl Backman náhle propuštěn z vězení a začalo být jasné, že je někde uklizený a neobjeví se, vyvinuli Číňané na Helen Wangovou obrovský tlak. Nabídli jí 100 000 dolarů za informaci o tom, kde Backman je. Tvářila se, že ji nabídka vyděsila, a na pár dnů přerušila s Číňany veškeré styky. S dokonalým načasováním nechal v tu dobu Teddy její působení na ministerstvu zahraničí ukončit a stáhl ji zpátky do Langley. Celé dva týdny neměla sebemenší kontakt se svými přáteli působícími potají na čínské ambasádě.

Pak je zavolala a přislíbená částka se brzo vyšplhala na půl milionu dolarů. Helen začala být chamtivá a požádala o milion; tvrdila, že riskuje kariéru i svobodu a to že rozhodně stojí za víc peněz. Číňané souhlasili.

Den poté, co dostal Teddy vyhazov, zavolala svého opatrovníka a požádala ho o tajnou schůzku. Dala mu list papíru s údaji potřebnými pro převod peněz na bankovní účet v Panamě, který tajně vlastnila CIA. Prohlásila, že až peníze přijdou, sejdou se oni dva znova a ona bude pro něj mít zprávu, kde se Joel Backman nachází. A také jim dá současnou fotografii Joela Backmana.

Samotné předání proběhlo jako „míjení“ – skutečný fyzický kontakt mezi agentem a jeho opatrovníkem –, které se událo tak, aby si nikdo nevšiml ničeho neobvyklého. Po práci se Helen Wangová zastavila v supermarketu v Bethesdě. Došla na konec uličky dvanáct, kde byly vystaveny noviny a časopisy; její opatrovník postával u regálu a listoval časopisem Lacrosse. Helen vzala jiný výtisk téhož časopisu a rychle do něj vsunula obálku. Mírně znuděně prolétla stránky a pak časopis zase odložila na regál. Její opatrovník se probíral týdenním souhrnem sportovních výsledků. Helen se loudala pryč, předtím se ale přesvědčila, že sebral její výtisk časopisu Lacrosse.

V tomhle případě nebylo potřeba žádné skrývání. Helenini přátelé v CIA schůzku nesledovali, protože ji zorganizovali. Jejího opatrovníka znali už léta.

V obálce byl jediný list papíru – fotokopie fotografie dvacet na pětadvacet centimetrů. Byl na ní Joel Backman kráčející někde po ulici. Byl mnohem hubenější, pěstoval si prošedivělou bradku, na očích měl brýle v evropském stylu a oblečený byl jako místní. Dole na stránce bylo rukou připsáno: Joel Backman, Via Fondazza, Bologna, Itálie. Opatrovník ji v autě chvilku hltal očima a pak se velkou rychlostí rozjel zpátky na velvyslanectví Čínské lidové republiky na Wisconsin Avenue NW ve Washingtonu.

* * *

Rusové zpočátku o místo pobytu Joela Backmana nejevili žádný zájem. Jejich signály si v Langley vykládali všelijak. Nedělali žádné předčasné závěry – ani nemohli. Rusové léta tajně tvrdili, že takzvaný systém Neptun patří jim, a to značně přispělo k zmatení v CIA.

K velkému překvapení světa rozvědky dokázali Rusové udržovat na oběžné dráze kolem 160 výzvědných satelitů ročně, což bylo přibližně tolik, kolik jich měl bývalý Sovětský svaz. Rozsáhlá přítomnost ve vesmíru se nezmenšila, ačkoli Pentagon a CIA předpovídaly opak.

V roce 1999 dezertér z GRU, ruské vojenské rozvědky, která vystřídala KGB, informoval CIA, že Neptun Rusům nepatří. Zpráva o něm je zastihla nepřipravené právě tak jako Američany.

V podezření měli Čínu, která byla v satelitní hře hodně pozadu.

Nebo možná taky ne.

Rusové chtěli vědět o Neptunu víc, ale nebyli ochotni za informaci o Backmanovi platit. Když na narážky z Langley víceméně vůbec nereagovali, byla stejná barevná fotografie, kterou si koupili Číňané, odeslána tajně e-mailem čtyřem ruským šéfům rozvědky, kteří pod diplomatickým krytím působili v Evropě.

* * *

Saúdům se zpráva donesla prostřednictvím šéfa americké těžařské společnosti se sídlem v Rijádu. Jmenoval se Taggett a žil tam už přes dvacet let. Mluvil plynně arabsky a ve společnosti se pohyboval tak samozřejmě, jak se jen cizinec pohybovat mohl. Obzvláště blízké styky měl se středně významným úředníkem na saudském ministerstvu zahraničí a jednou se při odpoledním čaji zmínil, že jeho společnost kdysi zastupoval Joel Backman. A co bylo ještě důležitější, prohlásil, že ví, kde se Backman skrývá.

O pět hodin později Taggetta probudilo bzučení domovního zvonku. Tři mladí pánové v oblecích se mu vnutili do bytu a požádali ho, aby jim věnoval chvíli času. Omluvili se, prohlásili, že pracují pro jisté oddělení saúdské policie a že si s ním skutečně nutně potřebují promluvit. Pod jejich tlakem Taggett neochotně prozradil informaci, kterou prozradit měl.

Joel Backman se schovává v Itálii, v Bologni, pod jiným jménem. Víc toho neví.

Mohl by zjistit víc? ptali se.

Možná.

Požádali ho, aby zítra ráno odletěl do New Yorku, na ústředí své společnosti, a zjistil o Backmanovi víc. Je to velice důležité pro saúdskou vládu i pro královskou rodinu.

Taggett slíbil, že to udělá. Pro krále všechno.

22

KAŽDÝ ROK V KVĚTNU, TĚSNĚ PŘED SVÁTKEM Nanebevstoupení, jdou lidé z Bologne v průvodu po Colle della Guardia od brány Saragozza, pod nejdelším souvislým podloubím na světě, až k vrcholu, k Santuario di San Luca. Ve svatyni si vyzvednou madonu a vracejí se s ní zpátky do města, kde ji procesí nese přeplněnými ulicemi až do katedrály San Pietro. Tam zůstane po osm dní a pak ji další procesí nese zpátky domů. Je to slavnost, která se koná jedině v Bologni, a to bez přerušení od roku 1476.

Když Francesca a Joel seděli v Santuario di San Luca, Francesca popisovala celý rituál i to, jak mnoho pro Boloňany znamená. Marco si ale myslel, že je to sice hezké, ale pro něj je to jen další prázdný kostel.

Tentokrát jeli autobusem, vyhnuli se tak 666 obloukům a 3,6 kilometru dlouhé procházce do kopce. Lýtka ho ještě bolela po poslední cestě sem nahoru před třemi dny.

Tolik jí ležely v hlavě důležitější věci, že každou chvilku začala mluvit anglicky, aniž si to uvědomila. Nestěžoval si. Když skončila se slavností, začala mu ukazovat zajímavé prvky katedrály – architekturu a konstrukci kupole, fresky. Marco se zoufale snažil dávat pozor. Kupole, vybledlé fresky a mramorové hrobky a mrtví svati mu tady v Bologni dávno splývali a on se přistihl, že v duchu přemýšlí, kdy už přijde teplejší počasí. Pak budou moci zůstat venku a povídat si. Budou moci chodit do půvabných městských parků, a když se Francesca jen zmíní o nějaké katedrále, Marco se vzbouří.

Ona o teplejším počasí neuvažovala. V myšlenkách byla docela jinde.

„To už jste říkala,“ přerušil ji, když mu začala ukazovat obraz nad křtitelnicí.

„Omlouvám se. Nudím vás?“

Už chtěl říct pravdu, ale zarazil se: „Ne, ale už jsem viděl dost.“

Vyšli z chrámu a proklouzli za něj dozadu, na její tajnou stezku vedoucí po pár schodech dolů k nejlepšímu výhledu na město. Na červených taškových střechách rychle tál sníh. Bylo osmnáctého března.

Zapálila si cigaretu a zdálo se, že jí docela vyhovuje mlčky stát a obdivovat krásu Bologne. „Líbí se vám moje město?“ zeptala se nakonec.

„Ano, moc.“

„Co se vám na něm líbí?“

Po šesti letech strávených ve vězení by každé město bylo krásné. Chvilku uvažoval a pak řekl: „Je to skutečné město, lidé opravdu bydlí tam, kde pracují. Je bezpečné a čisté, nadčasové. Za stovky let se tu mnoho nezměnilo. Lidé mají rádi svou historii a jsou hrdí na to, co dokázali.“

Pokyvovala hlavou, jako by jeho analýzu schvalovala. „Američany nechápu,“ řekla. „Když je provázím po Bologni, pořád pospíchají, jako by si chtěli honem honem odškrtnout jednu položku na seznamu památek a pokračovat k další. Pořád se ptají, co bude zítra, co bude pozítří. Proč to tak je?“

„To se neptáte toho správného člověka.“

„Jak to?“

„Já jsem přece Kanaďan.“

„Vy nejste Kanaďan.“

„Ne, nejsem. Jsem z Washingtonu.“

„Tam jsem byla. Nikdy jsem neviděla tolik lidí někam se hnát a nikam nedojít. Nechápu, co se někomu líbí na takovém hektickém životě. Všechno musí být rychlé – práce, jídlo, sex.“

„Já jsem sex neměl šest let.“

Podívala se na něj a v tom pohledu bylo mnoho otázek. „O tom nechci mluvit.“

„Vy jste s tím začala.“

Zatáhla z cigarety. „Proč jste šest let neměl sex?“

„Protože jsem byl ve vězení, na samotce.“

Trochu sebou škubla a páteř jí ztuhla. „Zabil jste někoho?“

„Ne, nic takového. Jsem úplně neškodný.“

Další pauza, další potáhnutí z cigarety. „Proč jste tady?“

„To skutečně nevím.“

„Jak dlouho zůstanete?“

„Na to by snad mohl odpovědět Luigi.“

„Luigi,“ opakovala, a znělo to jako odplivnutí. Obrátila se a vykročila. Šel za ní, protože se to od něj čekalo. „Před čím se skrýváte?“ zeptala se.

„To je hodně dlouhá historie a vy byste ji raději ani neměla znát.“

„Jste v nebezpečí?“

„Myslím, že ano. Nejsem si jistý, v jak velkém, ale řekněme, že se bojím používat svoje pravé jméno a bojím se vrátit domů.“

„To mi připadá jako dost velké nebezpečí. Jakou roli v tom hraje Luigi?“

„Předpokládám, že mě chrání.“

„Jak dlouho vás bude chránit?“

„To vážně nevím.“

„Proč prostě nezmizíte?“

„To právě dělám. Jsem právě uprostřed zmizení. Ale kam bych odtud šel? Nemám peníze, nemám pas, nemám průkaz totožnosti. Prakticky neexistuji.“

„To mi není moc jasné.“

„Ani se nedivím. Pojďme mluvit o něčem jiném.“

Podíval se na zlomek vteřiny jinam a neviděl, jak upadla. Měla na sobě černé kožené kozačky s nízkými podpatky a levý se prudce zvrtl na kamínku na úzké stezce. Vykřikla a tvrdě dopadla na stezku, na poslední chvíli stačila zmírnit pád rukama. Její kabelka odlétla kus dopředu. Zaječela něco italsky. Marco k ní rychle přiklekl, aby ji zvedl.

„Kotník,“ křivila bolestně tvář. Oči měla už plné slz, hezkou tvář zrůzněnou bolestí.

Opatrněji zvedl z mokré cestičky a odnesl ji na lavičku, pak se vrátil pro její kabelku. „Asi jsem zakopla,“ opakovala pořád. „Omlouvám se.“ Bojovala se slzami, ale brzo prohrála.

„To nic, to nic,“ poklekl před ní Marco. „Můžu na to sáhnout?“

Pomalu pozvedla levou nohu, ale bolest byla příliš velká.

„Tu botu radši nebudeme zouvat,“ usoudil Marco a velmi opatrněji ohmatával.

„Asi to bude zlomené,“ řekla. Vytáhla z kabelky papírový kapesník a otřela si oči. Ztěžka dýchala a zatínala zuby. „Omlouvám se.“

„To nic.“ Marco se rozhlédl; nikde nikdo. Autobus nahoru k San Luca byl skoro prázdný a v posledních deseti minutách neviděli živou duši. „Půjdu, ehm, půjdu dovnitř sehnat pomoc.“

„Budte tak hodný.“

„Nehýbejte se. Hned jsem zpátky.“ Poplácal ji po koleni a ona se donutila k úsměvu. Pak spěchal pryč tak rychle, že skoro upadl sám. Doběhl zezadu k chrámu, ale nikoho neviděl. Kde člověk má v katedrále hledat kancelář? Kde je nějaký kurátor, správce, kněz? Kdo tomu tady velí? Obešel San Luca dvakrát zvenčí, až konečně uviděl z napůl skrytých vrátek do zahrady vycházet správce.

„Mi puó aiutare?“ Můžete mi pomoci?

Správce na něj zíral a neřekl nic. Marco si byl jistý, že se vyjádřil dost jasně. Došel blíž a řekl: „La mia amica si é fatta male.“ Moje přítelkyně je zraněná.

„Dov’ě?“ zavrčel ten muž. Kde?

Marco ukázal a řekl: „Li, dietro alla chiesa.“ Támhle, za kostelem.

„Aspetti.“ Počkejte. Otočil se, vrátil se ke dveřím a otevřel je.

„Si sbrighi, per favora.“ Pospěšte si, prosím.

Uběhla minuta či dvě a Marco nervózně čekal; raději by byl běžel dozadu a podíval se, co je s Franceskou. Jestli si něco zlomila, může poměrně rychle dostat šok. Otevřely se větší dveře za baptisteriem a z nich spěšně vyšel nějaký pán v obleku a jemu v patách správce.

„La mia arnice ě caduta,“ řekl Marco. Moje přítelkyně upadla.

„Kde je?“ zeptal se ten pán výbornou angličtinou. Přecházeli přes malé cihlové patio a vyhýbali se tajícímu sněhu.

„Tam vzadu, na spodní terase. Něco si udělala s kotníkem; myslí si, že si ho asi zlomila. Možná budeme potřebovat sanitku.“

Pán přes rameno něco zavelel správci a ten zmizel.

Francesca seděla na kraji lavičky tak důstojně, jak to jen šlo. Papírový kapesník si držela u úst; neplakala už. Muž ji neznal jménem, ale na San Luca už ji zřejmě několikrát viděl. Něco si povídali italsky a Marco většině z toho nerozuměl.

Levou botu měla stále ještě na noze a všichni se shodli, že by tam měla i zůstat, aby noha neotekla. Pán se jmenoval Coletta a zdálo se, že rozumí první pomoci. Prohlédl její kolena a dlaně. Měla je odřené a bolavé, ale nekrvácela. „Asi jsem si to jenom ošklivě vyvrkla,“ prohlásila. „Zlomené to nebude.“

„Než se sem dostane sanitka, to bude trvat věčnost,“ prohlásil pán. „Odvezu vás do nemocnice sám.“

Ozval se klakson. Správce najel s autem tak blízko, jak to jen šlo.

„Myslím, že tam dojdu,“ prohlásila statečně Francesca a pokusila se vstát.

„Ne, pomůžeme vám.“ Každý ji uchopil z jedné strany pod paží a pomalu ji zvedli. Když se pokusila o nohu opřít, bolestně sykla, ale řekla: „Je to jenom vyvrknuté, ne zlomené.“ Trvala na tom, že půjde. K autu ji napůl donesli.

Pan Coletta se ujal velení a usadil je vzadu tak, že si Francesca položila nohu Markovi do klína, aby ji měla zvednutou, a zády se opřela o levé boční dveře. Když usadil svoje pasažéry, skočil za volant a zařadil. Dojeli na zpátečku cestou mezi živými ploty na úzkou dlážděnou silničku. Za chvíli už sjížděli z kopce k Bologni.

Francesca si nasadila tmavé brýle, aby schovala zarudlé oči. Marco si povšiml pramínku krve na jejím levém koleni. Vzal jí z ruky papírový kapesníček a začal krev opatrně stírat. „Děkuju vám,“ zašeptala. „Mrzí mě, že jsem vám takhle zkazila den.“

„Nechte toho, prosím vás,“ usmál se.

Popravdě řečeno, tohle byl zatím nejhezčí den s Franceskou. Po tom pádu se styděla a chovala se lidštěji; úraz v ní nechtěně vyvolával upřímné emoce. Umožňoval i fyzický kontakt bez postranních úmyslů, takový, kdy se jeden člověk snaží pomoci jinému. Pomohl mu proniknout do jejího života. Ať se dál stane cokoli, v nemocnici nebo u ní doma, bude on aspoň na okamžik u toho. Za téhle situace ho potřebovala, ačkoli si to rozhodně nepřála.

Jak držel její nohu a bezmyšlenkovitě hleděl z okna, uvědomil si, jak zoufale touží po jakémkoli vztahu, s kýmkoli.

Stačí jakýkoli přítel.

Pod kopcem řekla panu Colettovi: „Ráda bych jela domů.“

Podíval se na ni do zpětného zrcátka a odpověděl: „Podle mě byste s tím ale měla jít k doktorovi.“

„Možná později. Trochu si odpočinu a uvidím, jak to bude vypadat.“ Už se rozhodla a nemělo cenu se s ní přít.

Marco měl také na jazyku nějakou radu, ale nechal si ji pro sebe. Chtěl vědět, kde bydlí.

„Tak dobře,“ souhlasil pan Coletta.

„Je to na Via Minzoni, u nádraží.“

Marco se pro sebe usmál; byl pyšný, že tu ulici zná. Uměl si ji představit na mapě, na severním okraji starého města; hezká čtvrť, ale ne předražená. Nejméně jednou tudy procházel. Dokonce našel jednu kavárničku, která otevírala velmi časně, na rohu téhle ulice a Piazza dei Martiri. Jak jeli po vnějším okruhu v odpolední špičce, Marco se rozhlížel po všech názvech ulic, prohlédl si každou křižovatku a pořád přesně věděl, kde jsou.

Dál už nepadlo ani slovo. Držel její nohu, její elegantní, ale trochu ochozené černé kozačky mu mírně špinily vlněné kalhoty. V té chvíli mu to ale bylo úplně jedno. Když zahnuli na Via Minzoni, řekla: „Třetí dům napravo.“ A pak dodala: „Tady. Za tím zeleným BMW je místo.“

Opatrněji pomohli ze zadního sedadla a dostali ji na chodník. Tam je na vteřinku setřásla a zkusila jít. Kotník se podlomil; zachytili ji. „Bydlím v prvním patře,“ řekla a zaťala zuby. Bylo tu osm bytů. Marco dával dobrý pozor, když mačkala zvonek se jménem Giovanni Ferro. Ozval se ženský hlas.

„Francesca,“ řekla, a dveře se otevřely. Vešli do chodby, která byla tmavá a omšelá. Napravo čekal výtah s otevřenými dveřmi. Tři se tam sotva vešli. „Už jsem vážně v pořádku,“ řekla ve zjevné snaze zbavit se jak Marka, tak pana Coletty.

„Musíte si na to dát led,“ řekl Marco, když se velice pomalu rozjeli vzhůru.

Výtah hlučně zastavil, dveře se konečně otevřely a oni se vysoukali ven. Oba muži ještě drželi Francesku v podpaží. K bytu to bylo jen pár kroků, a když došli ke dveřím, pan Coletta usoudil, že vykonal dost.

„Moc mě to mrzí,“ řekl. „Když bude potřeba zaplatit lékařskou péči, zavoláte mi, prosím?“

„Jste laskavý, ale ne. Moc vám děkuji.“

„Já taky děkuji,“ přidal se Marco, ale nepustil ji. Stiskl zvonek a díval se, jak se pan Coletta vrací do výtahu a odjíždí. Odtáhla se a řekla: „To už je dobré, Marco. Tady už to zvládnu. Je tady dneska moje maminka.“

Doufal, že ho pozve dál, ale nemohl naléhat. Co se jeho týče, celá příhoda skončila a on se dozvěděl mnohem víc, než mohl čekat. Usmál se, pustil její paži a zrovna se chtěl rozloučit, když se zevnitř ozvalo hlasité cvaknutí zámku. Otočila se ke dveřím a přitom zatížila zraněný kotník. Ten znovu povolil a ona vyjekla a zachytila se ho.

Dveře se otevřely právě ve chvíli, kdy Francesca omdlela.

* * *

Její matka se jmenovala signora Altonelli. Byla to dáma kolem sedmdesátky, která nemluvila vůbec anglicky a v prvních několika hektických minutách si myslela, že Marco její dceři nějak ublížil. Jeho koktavá italština nestačila, obzvlášť v tak napjatém okamžiku. Odnesl Francesku na pohovku, zvedl jí nohu nahoru a pořád opakoval: „Ghiaccio, ghiaccio.“ Led, doneste led. Neochotně couvla a zmizela v kuchyni.

Když se vrátila s mokrým ručníkem a malým igelitovým sáčkem ledu, Francesca se už probírala. „Omdlela jste,“ vysvětloval jí Marco a nakláněl se nad ni. Popadla ho za ruku a nechápavě se rozhlédla kolem.

„Chi ě?“ vyptávala se její matka. Kdo je to?

„Un amico.“ Přítel. Otřel jí obličej vlhkým ručníkem a ona se rychle vzpamatovala. Snad nejrychlejší italštinou, jakou dosud slyšel, vysvětlila své matce, co se stalo. Z té kulometné palby, kterou si vyměňovaly, se mu točila hlava. Zprvu se snažil zachytit aspoň tu a tam slovíčko; brzo to ale vzdal. Signora Altonelli se najednou usmála a pochvalně ho poplácala po rameni. Hodný chlapeček.

Když zmizela, Francesca řekla: „Šla uvařit kávu.“

„Skvěle.“ Přitáhl si k pohovce stoličku, sedl si k ní a čekal. „Budeme na to muset dát led,“ podotkl.

„Asi ano.“

Oba se podívali na její vysoké boty. „Zul byste mi je?“ požádala ho.

„Jistě.“ Rozepnul pravou botu a stáhl ji tak opatrně, jako by i tahle noha byla zraněná. U levé postupoval ještě pomaleji. Každý drobný pohyb bolel a on se v jedné chvíli zeptal: „Chcete to radši udělat sarria?“

„Ne, prosím vás, pokračujte.“ Zip se zastavil skoro přesně u kotníku. Noha byla tak oteklá, že se bota těžko sundávala. Po několika dlouhých minutách opatrného kroucení a popotahování, kdy pacientka se zaťatými zuby trpěla, sklouzla bota dolů.

Měla na sobě černé punčochy. Marco si je prohlédl a pak prohlásil: „Ty budou muset taky pryč.“

„To ano.“ Vrátila se její matka a řekla něco italsky. „Můžete počkat v kuchyni?“ požádala Francesca Marka.

Kuchyně byla malá, ale dokonale uklizená, velice moderní, samý chrom a sklo a ani centimetr nevyužitého místa. Na lince bublal moderní kávovar. Na zdi nad malým snídaňovým stolkem visely moderní obrazy v jasných barvách. Čekal a poslouchal, jak obě ženy mluví najednou.

Punčochy se jim podařilo stáhnout bez dalšího zranění. Když se Marco vrátil do obývacího pokoje, signora Altonelli obkládala levý kotník ledem.

„Říká, že to není zlomené,“ tlumočila Francesca Markovi. „Léta pracovala v nemocnici.“

„Bydlí v Bologni?“

„V Imole, to je kousek odtud.“

Věděl přesně, kde to je, přinejmenším na mapě. „Asi už bych měl jít,“ řekl; ne že by opravdu chtěl, ale připadal si najednou jako vetřelec.

„Myslím, že potřebujete kávu,“ řekla Francesca. Její matka zase odešla do kuchyně.

„Připadám si, že se vám sem vtírám,“ vysvětlil.

„Ne, prosím vás. Po tom, co jste pro mě dnes udělal, je to to nejmenší, jak vám to můžu oplatit.“

Matka se vrátila se sklenicí vody a dvěma tabletkami. Francesca je polkla a opřela si hlavu o polštáře. Vyměnila si s matkou několik krátkých vět, pak na něj pohlédla a řekla: „Má v lednici čokoládový dort. Dal byste si?“

„Ano, rád.“

A její matka zase odešla. Tentokrát si pro sebe broukala a vypadala docela spokojeně, že se má o koho starat a koho krmit. Marco se zase posadil na stoličku. „Bolí to?“

„Ano, bolí,“ usmála se. „Nebudu lhát. Bolí to.“

Nepřišel na žádnou vhodnou odpověď, a tak se vrátil na pevnější půdu. „Všechno se to sběhlo hrozně rychle,“ řekl. Několik minut vzpomínali na její pád. Pak zmlkli. Zavřela oči a zdálo se, že klímá. Marco zkřížil ruce na prsou a zadíval se na veliký, velice zvláštní obraz pokrývající skoro celou stěnu.

Budova byla stará, ale Francesca a její manžel proti ní bojovali zevnitř jako přesvědčení modernisté. Nábytek byl nízký, hladká černá kůže s lesklými chromovými rámy, velice minimalistický. Na zdech viselo nesrozumitelné moderní umění.

„O tomhle Luigimu vykládat nemůžeme,“ šeptla.

„Proč ne?“

Zaváhala, ale pak se rozhodla pro upřímnost. „Platí mi dvě stě eur týdně za to, že vás učím, Marco, a stěžuje si, že je to drahé. Pohádali jsme se. Hrozil mi, že si najde někoho jiného. Upřímně řečeno, já ty peníze potřebuju. Pracuji teď jen jednou dvakrát do týdne; sezóna ještě nezačala. Ono se to zase zlepší tak za měsíc, až na jih přijedou turisti, ale zrovna teď moc nevydělávám.“

Její stoická slupka byla dávno ta tam. Ani se mu věřit nechtělo, že se odhodlala být tak zranitelná. Dáma měla strach a on by udělal cokoli, jen aby jí pomohl.

Pokračovala: „Určitě by mi zrušil smlouvu, kdybych několik dní vynechala.“

„No, teď je vynecháte určitě.“ Podíval se na led, obalený kolem jejího kotníku.

„Můžeme to ututlat? Určitě budu moci brzo zase chodit, co myslíte?“

„Můžeme se to pokusit ututlat, jenže Luigi se to stejně dozví. Pořád mě sleduje. Zítra mu řeknu, že mi není dobře, a další den něco vymyslíme. Možná bychom mohli studovat tady.“

„Ne. Tady je můj manžel.“

Marco se ohlédl. „Tady?“

„V ložnici, těžce nemocný.“

„A co?“

„Rakovina. Poslední stadium. Když pracuji, je u něj moje matka. Každé odpoledne chodí ošetřovatelka z hospiců a dává mu léky.“

„Tojemilíto.“

„Mně taky.“

„A s Luigim si hlavu nelamte. Řeknu mu, že jsem ze stylu vaší výuky nadšený a že odmítám pracovat s kýmkoli jiným.“

„Ale to by byla lež, ne?“

„Svým způsobem.“

Signora Altonelli se vrátila s tácem, na kterém stál dort a espreso. Postavila tác na jasně červený stolek uprostřed pokoje a začala dort krájet. Francesca si dala kávu, ale na jídlo chuť neměla. Marco jedl tak pomalu, jak jen bylo v lidských silách, a popíjel ze svého malého hrnečku, jako by byl jeho poslední. Když mu signora Altonelli začala nutit další kousek a ještě jeden šálek kávy, zdráhavé přijal.

Marco se zdržel asi hodinu. Když jel výtahem dolů, uvědomil si, že Giovanni Ferro nevydal ani hlásku.

23

ČÍNSKÁ ÚSTŘEDNÍ ROZVĚDKA, MINISTERSTVO PRO státní bezpečnost čili MSB, měla malé, skvěle vycvičené jednotky zabijáků, které používala k operacím po celém světě, podobně jako Rusové, Izraelci, Britové a Američané.

Významným rozdílem ale bylo, že Číňané se nejvíc spoléhali na jednu konkrétní takovou jednotku. Místo aby špinavou práci rozdávali rovnoměrně všem, jako se to dělalo v jiných zemích, MSB se nejdřív obrátilo na mladého muže, jehož CIA a Mosad už po několik let s obdivem sledovaly. Jmenoval se Sammy Tin a byl synem dvou čínských diplomatů, o nichž se šeptalo, že je MSB speciálně vybralo, aby se vzali a měli potomky. A jestli existoval nějaký dokonale naklonovaný agent, byl to určitě Sammy Tin. Narodil se v New Yorku, vyrůstal na předměstí Washingtonu a vzdělávali ho soukromí učitelé, kteří mu začali do hlavy vtloukat cizí jazyky, jen jak odložil plenky. Ve věku šestnácti let nastoupil na Univerzitu v Marylandu, v jednadvaceti odtamtud odešel sé dvěma tituly, a pak v německém Hamburku studoval na technice. Někde cestou si našel zajímavého koníčka – výrobu bomb. Výbušniny se staly jeho vášní, obzvláště si oblíbil kontrolované výbuchy nejrůznějších pramálo podezřelých předmětů – obálek, papírových kelímků, propisek, balíčků cigaret. Byl vynikající střelec, ale střelné zbraně byly příliš jednoduché a nudily ho. On měl rád svoje bomby.

Pod cizím jménem pak studoval chemii v Tokiu a tam se stal mistrem umění i vědy zabíjení jedem. Ve čtyřiadvaceti měl už tucet různých jmen, uměl přibližně stejné množství jazyků a přecházel hranice s širokou škálou pasů a v různých přestrojeních. Dokázal přesvědčit kteréhokoli celníka kdekoli na světě, že je Japonec, Korejec nebo Tchajwanec.

Aby své vzdělání završil, strávil rok tvrdého výcviku v čínském vojenském táboře elitních jednotek. Naučil se tábořit, vařit na ohni, přecházet divoké řeky, přežít v oceánu a celé dny žít v divočině. Když mu bylo šestadvacet, rozhodlo MSB, že chlapec už studoval dost. Bylo načase začít zabíjet.

Pokud se v Langley vědělo, začal svou ohromující řadu zářezů na pažbě odstraněním tří čínských vědců, kteří se začali trochu moc bratříčkovat s Rusy. Dostal je při večeři v jedné restauraci v Moskvě. Zatímco jejich strážci čekali venku, podřízl jednomu krk u pisoáru. Trvalo hodinu, než našli jeho tělo nacpané do poměrně malé popelnice. Druhý udělal tu chybu, že začal mít o prvního obavy. Šel na záchod, kde čekal Tin, oblečený v pracovní kombinéze. Našli ho s hlavou vraženou v odpadu ucpané a přetékající záchodové mísy. Třetí zemřel o pár vteřin později u stolu, kde seděl sám a začínal si dělat velké starosti o své dva ztracené kolegy. Kolem prošel muž v číšnickém saku a bez zastavení mu vrazil zezadu do krku otrávenou šipku.

Tohle byly zatím dost neohrabané vraždy. Příliš mnoho krve, příliš mnoho svědků. Útěk byl dost obtížný, ale Tin měl štěstí a podařilo se mu vyklouznout přes kuchyň bez povšimnutí. Než někdo přivolal strážce, byl už volný a prchal postranní uličkou pryč. Ztratil se v temném městě, zastavil taxi a za dvacet minut vstupoval na čínské velvyslanectví. Druhý den byl už v Pekingu a tiše oslavoval svůj první úspěch.

Drzost toho útoku šokovala celý svět rozvědky. Soupeřící agentury se předháněly, aby zjistily, kdo to provedl. Bylo to v úplném protikladu k způsobu, jak Číňané až dosud odstraňovali své nepřátele. Byli proslulí svou trpělivostí, disciplínou, s níž čekali a čekali na dokonalé načasování. Pronásledovali svou kořist tak dlouho, až to prostě vzdala. Nebo jeden plán zrušili a rozjeli další; opatrně čekali na svou příležitost.

Když se něco podobného za několik měsíců opakovalo v Berlíně, zrodila se legenda zvaná Tin Man, Plecháč. Ovšem s dobrosrdečnou postavičkou z dětské knížky o zemi Oz měla společné právě jen to jméno.

Výkonný ředitel jisté francouzské firmy předal Číňanům tajná technická data k mobilnímu radaru, jenže se ukázalo, že je to podvod. Vyneslo mu to vyhození z balkonu hotelového pokoje ve třináctém patře. Tělo přistálo u bazénu a vyděsilo slušné množství hostů, kteří se tam slunili. Vražda byla opět až příliš viditelná.

V Londýně Plecháč urazil jistému muži hlavu výbuchem mobilu. Přeběhlík v newyorském Chinatownu přišel o většinu obličeje, když mu explodovala cigareta. Sammymu Tinovi brzo začali přičítat ty nejdramatičtější případy v historii špionážních vražd. Legenda rychle rostla. I když měl ve své jednotce čtyři nebo pět dalších důvěryhodných členů, často pracoval sám.

O jednoho muže přišel v Singapuru, když se jejich cíl náhle objevil s několika ozbrojenými přáteli. Takový neúspěch byl pro něj výjimečný a on se z něj poučil: operoval co nejjednodušeji, co nejrychleji a s co nejméně společníky.

Jak dozrával, jeho zásahy začaly být méně dramatické, méně násilné a mnohem snadněji se maskovaly. Teď mu bylo třiatřicet a byl bezpochyby nejobávanějším agentem světa. CIA utrácela celé jmění za snahu sledovat jeho pohyby. Věděli, že je v Pekingu, ve svém přepychovém bytě. Když odjel, sledovali ho do Hongkongu. Když nastoupil na nonstop linku do Londýna, byl upozorněn Interpol. Plecháč ale v Londýně jen vyměnil pasy a na poslední chvíli vběhl do letadla společnosti Alitalia do Milána.

Interpol ho mohl jen sledovat. Sammy Tin často cestoval s diplomatickým krytím. Nebyl zločinec; byl to agent, diplomat, obchodník, profesor, cokoli, co být potřeboval.

Na milánském letišti Malpensa na něj čekalo auto a on zmizel ve městě. Pokud CIA věděla, nebyl v Itálii čtyři a půl roku.

Pan Ely a rozhodně vypadal jako bohatý saudský byznysmen, ačkoli těžký vlněný oblek měl skoro černý, což byla na Bolognu trochu moc tmavá barva, a vlasové proužky byly trochu moc široké na to, aby mohl být ušitý v Itálii. A košili měl růžovou s lesklým bílým límečkem; nebylo to špatné, ale pořád to byla růžová barva. V límečku měl zlatou jehlici, také trochu příliš tlustou, která zvedala uzel kravaty do výše stylem oprátka, a na obou koncích jehlice byl diamant. Pan Elya byl vůbec milovníkem diamantů – jeden velký měl na každé ruce, tucet menších v rolexkách a ještě dva ve zlatých manžetových knoflíčcích. Boty se Stefanovi jevily skutečně italské, úplně nové, hnědé, ale příliš světlé, než aby se hodily k obleku.

Zkrátka celé to dohromady neladilo. Snaha tu ale rozhodně byla. Stefano měl čas si svého klienta podrobně prohlédnout, když prakticky mlčky jeli z letiště, kam pan Elya a jeho asistent dorazili soukromým letadlem, do centra Bologne. Seděli na zadním sedadle černého mercedesu, což byla jedna z podmínek pana Elyi. Řidič vepředu mlčel a asistent, který seděl vedle něj, uměl zřejmě jen arabsky. Pan Elya mluvil slušně anglicky, obvykle v krátkých větách následovaných arabským pokynem asistentovi. Ten zjevně pociťoval potřebu zapsat si všechno, co jeho pán řekne.

Stefano s nimi seděl v autě teprve deset minut a už doufal, že budou do oběda hotoví.

První byt, který jim ukázal, byl poblíž univerzity, kam syn pana Elyi brzo přijede studovat medicínu. Čtyři pokoje v prvním patře, bez výtahu, ve slušné staré budově, pěkně zařízený, pro studenta rozhodně přepychový – 1800 eur měsíčně, roční pronájem, poplatky zvlášť. Pan Elya se jen mračil, jako kdyby si jeho rozmazlený synáček zasloužil něco mnohem lepšího. I asistent se mračil. Mračili se i cestou po schodech dolů, do auta, a neřekli nic, ani když řidič vyrazil rychlým tempem k další zastávce.

Ta byla na Via Remorsella, jeden blok západně od Via Fondazza. Tenhle byt byl poněkud větší než první, kuchyň měl velkou spíš jako komoru, zařízený byl špatně, výhled odtud nebyl vůbec, bylo to dvacet minut od univerzity, a dokonce to tu i divně páchlo. Mračení přestalo, tady se jim líbilo. „Tohle bude dobré,“ řekl pan Elya a Stefano si oddechl úlevou. S trochou štěstí se s nimi nebude muset bavit i při obědě. A zrovna si vydělal slušnou provizi.

Spěšně se vrátili do sídla Stefanovy realitní kanceláře, kde rekordním tempem vyřídili papíry. Pan Elya je zaneprázdněný člověk, musí stihnout obchodní jednání v Římě, a jestli se dá nájem vyřídit hned teď na místě, tím líp.

Černý mercedes je vezl zpátky na letiště, kde jim vyčerpaný a zničený Stefano poděkoval, rozloučil se s nimi a zmizel, jak nejrychleji to šlo. Pan Elya a jeho asistent došli po letištní ploše k letadlu a zmizeli v něm. Dveře se zavřely.

Letadlo se ale nepohnulo. Pan Elya a jeho asistent shodili obleky a oblékli se sportovně. Pak se sešli k poradě s dalšími třemi členy svého týmu. Asi po hodině čekání konečně vystoupili z letadla, obsáhlá zavazadla dovlekli k soukromému odbavovacímu terminálu a pak do čekajících mikrobusů.

* * *

Luigi začal být podezíravý, pokud šlo o tu modrou tašku přes rameno. Marco ji nikdy nenechával v bytě. Nespustil ji z očí. Nosil ji všude, zavěšenou přes rameno a přitisknutou rukou k tělu, jako by v ní bylo zlato.

Co by tak mohl vlastnit, aby to vyžadovalo tolik ochrany? Své studijní materiály skoro nikdy nenosil s sebou. Když s Ermannem studovali pod střechou, bylo to v Markově bytě. Když studovali venku, šlo o konverzaci a knihy nepoužívali vůbec.

I Whitaker v Miláně byl podezřívavý, zvlášť od té doby, co Marka zahlédli v internetové kavárně poblíž univerzity. Poslal do Bologne agenta jménem Kráter, aby pomohl Zellmanovi a Luigimu sledovat Marka a jeho znepokojivou tašku. Smyčka se stahovala a ohňostroj se dal čekat každým okamžikem, a tak Whitaker žádal v Langley ještě o další posily.

Jenže v Langley vládl chaos. Teddyho odchod, ačkoli určitě nebyl nečekaný, obrátil všechno vzhůru nohama. A šokové vlny z Lucatova vyhazovu ještě docela neutichly. Prezident vyhrožoval důkladnou reorganizací a náměstci a vyšší vedoucí trávili víc času tím, že si kryli záda, než sledováním svých operací.

Kráter zachytil vysílačkou vzkaz od Luigiho, že Marco míří k Piazza Maggiore, patrně na pozdně odpolední kávu. Kráter ho zahlédl přecházet přes náměstí. Tmavě modrou tašku měl pod pravým loktem a vypadal jako nefalšovaný domorodec. Poté, co prostudoval o Joelu Backmanovi hodně tlustý spis, byl docela rád, že ho konečně vidí osobně. Kdyby ten chudák tušil.

Ale Marco neměl žízeň, nebo aspoň ještě ne. Míjel kavárny i obchody a najednou se kradmo rozhlédl a vstoupil do Albergo Nettuno, designového hotelu o padesáti pokojích, který stál hned u náměstí. Kráter to vysílačkou sdělil Zellmanovi a Luigimu, který z toho byl obzvlášť zmatený – Marco přece neměl sebemenší důvod chodit do hotelu. Kráter pět minut počkal a pak vstoupil do malé haly a dobře se rozhlížel kolem. Po jeho pravici bylo několik křesel a široký konferenční stolek s rozloženými časopisy o cestování. Vlevo malá prázdná telefonní kabinka s otevřenými dveřmi a pak další, ale ta prázdná nebyla. Seděl tam Marco, sám, nahrbený nad malým stolkem pod telefonním přístrojem zavěšeným na zdi. Modrá taška byla otevřená. Ať dělal, co dělal, byl do toho tak zabraný, že si procházejícího Kratera vůbec nevšiml.

„Přejete si, pane?“ ozval se recepční.

„Ano, díky. Chtěl jsem se zeptat na volný pokoj,“ řekl Kráter italsky.

„Na kdy?“

„Na dnešek.“

„Je mi líto, ale máme plně obsazeno.“

Kráter vzal do ruky brožurku ležící na pultě. „Vy máte pořád plno,“ usmál se. „Jste hodně oblíbení.“

„To ano. Snad jindy.“

„Nemáte tu náhodou přístup na internet?“

„Samozřejmě.“

„Bezdrátový?“

„Ano, byli jsme první hotel ve městě.“

Věděl, co chtěl. „Díky. Zkusím to jindy.“

„Ano, prosím.“

Cestou ven znova míjel telefonní kabinu. Marco nezvedl hlavu.

* * *

Psal vzkaz oběma palci a doufal, že ho recepční nepožádá, ať odejde. Bezdrátovým internetem se sice Nettuno chlubil, ale jen pro hosty. Kavárny, knihovny a jedno knihkupectví ho nabízely zdarma každému, kdo přišel, ale hotely ne.

V e-mailu stálo:

Grinchi, kdysi jsem spolupracoval s bankéřem v Curychu, jmenoval se Mikel Van Thiessen, banka Rhineland na Bahnhofstrasse, v centru Curychu. Zkus zjistit, jestli tam ještě je. Jestli ne, kdo nastoupil místo něj? A nenechávej stopy!

Marco

Stiskl Send a znovu se modlil, aby nic nespletl. Rychle Ankyo 850 vypnul a schoval ho do tašky. Když odcházel, pozdravil úklonou recepčního, který telefonoval.

Marco odcházel dvě minuty poté, co hotel opustil Kráter. Sledovali ho ze třech různých míst a pak ho sledovali, když se vmísil do odpoledních davů lidí odcházejících z práce. Zellman se vrátil, vstoupil do Nettuna, šel do druhé telefonní kabiny vlevo a sedl si tam, kde před necelými dvaceti minutami seděl Marco. Recepční už z toho byl celý zmatený, a tak předstíral, že má práci.

O hodinu později se sešli v baru a zrekapitulovali si jeho pohyby. Závěr byl jasný, ale pořád se jim nechtělo tomu věřit – protože Marco nepoužil telefon, připojoval se na hotelový bezdrátový internet. Nemohl mít žádný jiný důvod vejít do hotelu, ani ne deset minut posedět v telefonní kabince a pak zase odejít. Ale jak to mohl dokázat? Neměl laptop, neměl jiný mobil než ten, který mu půjčil Luigi, staromódní rachotinu, která fungovala nejvýš tady po městě a rozhodně se nedala zmodernizovat tak, aby přijímala internet. Pořídil si nějakou chytrou hračku? Ale vždyť neměl peníze.

Jedna možnost byla krádež.

Rozebírali nejrůznější scénáře. Zellman šel ty znepokojivé novinky mailovat Whitakerovi. Kráter byl vyslán do obchodů hledat stejnou modrou tašku Silvio.

Luigimu zbylo zamyslet se nad večeří.

Jeho myšlenky přerušil telefonát od samotného Marka. Byl ve svém bytě, bylo mu špatně od žaludku. Lekci s Franceskou zrušil a teď se omlouval i z večeře.

24

KDYŽ DANU SANDBERGOVI ZAZVONIL TELEFON PŘED šestou ranní, nikdy nepřinesl dobré zprávy. Byl sova, noční tvor, který často spal až do chvíle, kdy nastal čas dát si snídani a oběd dohromady. Každý, kdo ho znal, také věděl, že nemá cenu volat ho časně.

Byl to kolega z Post. „Dostali tě, kámo,“ oznámil vážně.

„Cože?“ štěkl Sandberg.

„Times ti právě namočili čumák do louže.“

„S čím?“

„S Backmanem.“

„Cože?“

„Jdi se podívat sám.“

Sandberg běžel do pracovny svého neuklizeného bytu a vrhl se po počítači. Našel článek napsaný Heathem Frickem, nenáviděným rivalem z New York Times. Na přední straně byl titulek: FBI PÁTRÁ PO JOELU BACKMANOVI V PŘÍPADU PRODANÝCH MILOSTÍ.

Frick citoval hejno nejmenovaných zdrojů s tím, že zkoumání prodané milosti nabírá na obrátkách a soustřeďuje se na jisté konkrétní osoby, kterým bývalý prezident Arthur Morgan odpustil trest. Vévoda Mongo byl jmenován jako „jeden z předmětů zájmu“, což byl eufemismus, jímž FBI obvykle očerňovala osoby, které nemohla přímo obvinit. Mongo byl ovšem v nemocnici a říkalo se, že mu zbývá nejvýš pár dnů života.

Zkoumání se nyní zaměřovalo na Joela Backmana, jehož omilostnění za pět minut dvanáct podle Frickovy předpojaté analýzy spoustu lidí šokovalo a rozlítilo. Záhadné Backmanovo zmizení jen podnítilo spekulace, že si koupil milost a prchl, aby se vyhnul otázkám. A jak Frick všem připomněl, nikdy nebyly vyvráceny někdejší pověsti, že si Backman někam schoval pěkné jmění.

„To jsou ale kecy,“ ulevil si Sandberg, když přejížděl po článku. Znal fakta líp než kdo jiný. Tyhle nesmysly nemůžou mít žádný skutečný podklad. Backman si milost nezaplatil.

Nikdo třeba jen vzdáleně spojený s prezidentem se nevyjádřil ani slovem. Zkoumání bylo zatím jen zkoumání, žádné oficiální vyšetřování dosud zahájeno nebylo, ale těžká federální palba už nebyla daleko. Dychtivý generální prokurátor se už nemohl dočkat, až se do toho pustí. Zatím svou velkou porotu ještě nedostal, ale jeho kancelář byla nastartovaná a čekala jen na signál z ministerstva zahraničí.

Frick to celé zakončil dvěma odstavci o Backmanovi, které jen přežvýkávaly to, co už o něm noviny kdysi psaly.

„Vata!“ zuřil Sandberg.

* * *

Prezident to četl také, ale reagoval jinak. Udělal si několik poznámek a schoval si je do půl osmé, kdy Susan Pennová, prozatímní ředitelka CIA, dorazila na ranní brífink. Na PDB – prezidentský denní brífink – v minulosti chodil ředitel osobně, vždycky se konal v Oválné pracovně a vždycky hned ráno jako první schůzka. Teddy Maynard a jeho mizerné zdraví ale tuto rutinu změnili, takže posledních deset let chodil na brífmky někdo jiný. Teď se znovu vrátily staré tradice.

Osmi až desetistránkové shrnutí špionážních otázek dostal prezident na stůl přesně v sedm ráno. Po skoro dvou měsících v úřadu si zvykl pročíst ho slovo za slovem. Fascinovalo ho to. Jeho předchůdce se jednou chlubil, že nečte skoro nic – knihy, noviny ani časopisy. A rozhodně ne zákony, politické zprávy, dohody ani denní shrnutí. Často mu dělalo potíže přečíst i vlastní projevy. Teď bylo všechno jinak.

Susan Pennovou přivezli v pancéřovaném autě z jejího domova v Georgetownu do Bílého domu, kam dorazila každé ráno v 7.15. Cestou si přečetla denní shrnutí, připravené CIA. Na straně čtyři byl ten den bod týkající se Joela Backmana. Zajímalo se o něj několik velice nebezpečných lidí, snad dokonce i Sammy Tin.

Prezident ji přátelsky přivítal a u pohovky už byla připravená káva. Byli sami a jako obvykle se hned pustili do práce.

„Četla jste dnes ráno New York Times“ zeptal se.

„Ano.“

„Jak pravděpodobné je, že Backman za milost zaplatil?“

„Mizivě. Jak jsem už vysvětlila, neměl nejmenší tušení, co se chystá. Neměl čas nic zařídit. Kromě toho jsme si skoro jistí, že ty peníze neměl.“

„Tak proč dostal Backman milost?“

Loajalita Susan Pennové k Teddymu Maynardovi se rychle stávala minulostí. Teddy byl ten tam a brzo bude mrtvý, ale ona měla ve čtyřiačtyřiceti před sebou ještě kariéru. A možná dlouhou. Ona a prezident spolu dobře spolupracovali. Nezdálo se, že by nějak spěchal s jmenováním nového ředitele.

„Řečeno upřímně, Teddy ho chtěl vidět mrtvého.“

„Proč? Co víte o tom, proč ho pan Maynard chtěl vidět mrtvého?“

„To je dlouhá historie –“

„Ne, není.“

„Nevíme všechno.“

„Víte dost. Řekněte mi, co víte.“

Hodila svoje shrnutí na pohovku a zhluboka se nadechla. „Backman a Jacy Hubbard si ukousli víc, než na co stačili. Měli takový software, říkali mu BLOK, který jejich klienti naivně přivezli do Spojených států, do jejich kanceláře, a chtěli za něj získat pořádné peníze.“

„Ti klienti byli nějací mladí Pákistánci, ne?“

„Ano, a jsou všichni mrtví.“

„Víte, kdo je zabil?“

„Ne.“

„Víte, kdo zabil Jacyho Hubbarda?“

„Ne.“

Prezident vstal i s šálkem kávy v ruce a došel ke svému stolu. Opřel se o hranu stolu a zamračil se na ni. „Nechce se mi věřit, že takovéhle věci skutečně nevíme.“

„Upřímně řečeno, mně taky ne. A ne že bychom se nesnažili. To byl jeden z důvodů, proč se Teddy tak namáhal získat pro Backmana milost. Jistěže ho chtěl vidět mrtvého – ti dva už se nesnášeli dřív a Teddy považoval Backmana za zrádce. Ale byl také přesvědčený, že nám Backmanova vražda něco napoví.“

„Co?“

„To záleží na tom, kdo ho zabije. Když to udělají Rusové, můžeme věřit, že ten satelitní systém patří jim. Totéž platí pro Číňany. Jestli ho zabijí Izraelci, tak je slušná šance, že se Backman a Hubbard pokoušeli prodat svůj produkt Saůdům. Jestli ho dostanou Saúdové, tak můžeme předpokládat, že je Backman podrazil. Jsme si skoro jistí, že Saúdové už byli přesvědčení, že mají dohodu v kapse.“

„Ale Backman s nimi vyběhl?“

„Možná ne. Myslíme si, že všechno změnila Hubbardova smrt. Backman utekl do vězení. A bylo po všech dohodách.“

Prezident se vrátil k malému stolku a dolil si kávu. Sedl si proti ní a zavrtěl hlavou. „A vy čekáte, že uvěřím, že tři mladí pákistánští hackeři se napíchli do satelitního sytému tak dokonalého, že jsme o něm ani nevěděli?“

„Ano. Byli geniální, ale měli také štěstí. A pak nejen že se do systému dostali, oni napsali i úžasné programy, které jím manipulovaly.“

„A to byl BLOK?“

„Tak tomu říkali.“

„Viděl ten software vůbec někdo?“

„Saúdové. Proto víme, že nejen existuje, ale že patrně skutečně funguje tak, jak o něm tvrdili.“

„Kde je ten software teď?“

„To nikdo neví, snad jen sám Backman.“

Dlouho bylo ticho a prezident upíjel vlažnou kávu. Pak si opřel lokty o kolena a řekl: „Co je pro nás nejlepší, Susan? Co je v našem nejlepším zájmu?“

Nezaváhala. „Pokračovat s Teddyho plánem. Backman bude odstraněn. Software nikdo neviděl už šest let, takže je nejspíš taky po něm. Satelitní systém tam nahoře sice je, ale ať patří komukoli, nemůžou si s ním hrát.“

Další doušek, další pauza. Prezident zavrtěl hlavou a řekl: „Tak dobře.“

* * *

Neal Backman nečetl New York Times, ale toho dne ráno si nechal vyhledávačem najít zmínky o otcově jménu. Když narazil na Frickův článek, udělal z něj přílohu e-mailu a poslal ho spolu s ranní zprávou z Jerry’s Java.

U svého stolu si článek přečetl znova a vzpomněl si na staré pověsti o tom, kolik peněz si lobbista někde schoval, když se firma hroutila. Nikdy se na to otce výslovně neptal, protože věděl, že upřímnou odpověď by stejně nedostal. Za ty roky ovšem došel k přesvědčení, že Joel Backman je stejně na mizině jako většina usvědčených trestanců.

Proč tedy měl ten neodbytný pocit, že na té věci s prodanou milostí možná něco je? Protože jestli někdo, kdo je zahrabaný ve federální věznici, může takovýhle zázrak dokázat, je to jeho otec. Ale jak se dostal do Bologne? A proč? A kdo po něm jde?

Otázky se hromadily a odpovědí bylo ještě méně než dřív.

Když popíjel dvojité moka a hleděl na zamčené dveře kanceláře, znovu si kladl tu velkou otázku: Jak se dá najít jistý švýcarský bankéř bez použití telefonu, faxu, běžné pošty nebo e-mailu?

On na to přijde. Potřebuje jen čas.

* * *

Efraim četl článek z Times ve vlaku z Florencie do Bologne. Upozornil ho na něj telefon z Tel Avivu a on si ho vyhledal on-line. Amos seděl o čtyři sedadla za ním a také si ho četl na svém laptopu.

Rafí a Šaul dorazí zítra časně ráno, Rafí letadlem z Milána, Šaul vlakem z Říma. Čtyři italsky mluvící členové kidonu byli už v Bologni a spěšně dávali dohromady dva bezpečné byty, které budou pro projekt potřebovat.

Předběžný plán byl takovýhle: přepadnou Backmana v šeru podloubí na Via Fondazza nebo jiné vhodné ulice, nejlépe časně ráno nebo po setmění. Nadopují ho sedativy, strčí ho do dodávky, odvezou do bezpečného bytu a počkají, až účinek drogy vyprchá. Budou ho vyslýchat a nakonec ho zabijí jedem, pak odvezou jeho tělo dvě hodiny cesty na sever, k jezeru Garda, a tam jím nakrmí rybičky.

Plán to byl dost primitivní a měl několik hodně slabých míst, přesto dostal zelenou. Couvnout nemohli. Když se teď o Backmana zajímal kdekdo, museli zasáhnout rychle.

Závod získával na naléhavosti ještě tím, že Mosad měl dobrý důvod věřit, že Sammy Tin je buď v Bologni, nebo někde poblíž.

* * *

Nejbližší restaurace u jejího bytu byla půvabná stará tratoria zvaná U Nina. Dobře to tu znala; syny starého Nina znala už léta. Vysvětlila jim, v jaké je situaci, a když přišla, oba ji čekali a dovnitř ji prakticky odnesli. Vzali jí hůl, tašku, kabát a pomalu ji dovedli k jejich oblíbenému stolu, který posunuli blíž ke krbu. Přinesli jí kávu a vodu a nabízeli všechno, co by si tak ještě mohla přát.

Byla polovina odpoledne, davy, které sem chodily na oběd, byly už pryč. Francesca a její student měli Ninovu restauraci pro sebe.

Když o pár minut později dorazil Marco, přivítali ho oba bratři jako člena rodiny. „La professoressa la sta aspettando,“ řekl jeden z nich. Učitelka čeká.

Pád na štěrku u San Luca a vyvrtnutý kotník ji proměnily. Ledová lhostejnost byla ta tam. Ten tam byl i smutek, přinejmenším pro tuto chvíli. Usmála se, když ho viděla, dokonce se nadzvedla, uchopila ho za ruku a přitáhla si ho k sobě, aby si mohli vyměnit vzdušné polibky na obě tváře. Tenhle zvyk Marco už dva měsíce pozoroval kolem sebe, ale ještě nikdy to sám nevyzkoušel. Koneckonců, tohle byla první žena, s níž se v Itálii seznámil. Pokynem mu ukázala na židli přímo proti sobě. Bratři se hned začali rojit kolem, vzali si od něj kabát, vyptávali se na kávu a zjevně byli zvědaví, jak taková lekce italštiny bude vypadat.

„Co vaše noha?“ zeptal se Marco a udělal tu chybu, že to řekl anglicky. Přiložila si prst na rty, zavrtěla hlavou a řekla: „Non inglese, Marco. Solamente italiano.“

Zamračil se a řekl: „Toho jsem se obával.“

Noha ji hodně bolela. Když četla nebo koukala na televizi, dávala si na to pořád led a otok už splaskl. Do restaurace došla pomalu, ale bylo důležité, aby se hýbala. Na naléhání své matky si vzala hůl. Zjistila, že je jí užitečná, ale také ji přivádí do rozpaků.

Přišla další káva a voda, a když byli bratři přesvědčení, že jejich drahá přítelkyně Francesca a její kanadský student mají všechno, co potřebují, neochotně se odklidili do zadní části restaurace.

„Jak se má vaše matka?“ zeptal se italsky.

„Dobře, ale je hodně unavená. Už Giovanniho ošetřuje měsíc a to si samozřejmě vybírá daň.“

Tak vida, pomyslel si Marco, Giovanni už není tabu. „Jak je mu?“

Neoperovatelný nádor na mozku, řekla, a správný překlad se povedl až na několikátý pokus. Už trpí skoro rok a konec se blíží. Je v bezvědomí. Je to hrozné.

„Jakou měl profesi, co dělal?“

Mnoho let učil na univerzitě středověkou historii. Setkali se tam – ona byla studentka, on byl její profesor. Tou dobou byl ženatý se ženou, kterou hluboce nesnášel. Měli dva syny. Ona a profesor se do sebe zamilovali a začali si spolu, a ten poměr trval skoro deset let, než se se svou ženou rozvedl a Francesku si vzal.

Děti? Ne, zavrtěla smutně hlavou. Giovanni měl dvě a další už nechtěl. Litovala toho, a nejen toho.

Bylo zjevné, že to nebylo nijak šťastné manželství. Jen počkej, až se dostaneme k tomu mému, myslel si Marco.

Netrvalo to dlouho. „Povídejte mi o sobě,“ vybídla ho. „Mluvte pomalu. Chci, aby váš přízvuk byl co nejlepší.“

„Já jsem jen obyčejný kanadský obchodník,“ začal Marco italsky.

„Ne, myslím doopravdy. Jaké je vaše pravé jméno?“

„Ne.“

„Jaké?“

„Teď Marco. Mám za sebou bohatou minulost, Francesko, a nemůžu o ní mluvit.“

„No tak dobře, máte děti?“

„To ano.“ Dlouho mluvil o svých třech dětech – jak se jmenují, kolik jim je, kde bydlí, co dělají, o jejich manželích, manželkách a dětech. Něco si přimyslel, aby mu to vyprávění líp šlo, a povedl se mu malý zázrak – podle jeho slov vypadala jeho rodina aspoň do jisté míry normálně. Francesca pozorně poslouchala, připravená vrhnout se na každé špatně vyslovené slovo nebo nesprávně časované sloveso. Jeden z Ninových chlapců donesl čokoládové bonbony a zdržel se u nich dost dlouho, aby pak se širokým úsměvem řekl: „Parla molto bene, signore.“ Mluvíte velice dobře, pane.

Po hodině začala být neklidná a Markovi bylo jasné, že se necítí ve své kůži. Nakonec ji přesvědčil, aby odešli, a s velkým potěšením ji doprovodil po Via Minzoni zpátky. Pravou rukou se ho pevně držela za loket a levou rukou se opírala o hůl. Šli tak pomalu, jak to jen šlo. Děsila se návratu do svého bytu, hlídky u téměř mrtvého, čekání. On by byl rád takhle šel celé kilometry, dotýkal se jí, cítil ruku někoho, kdo ho potřeboval.

U jejího bytu se políbili na rozloučenou a domluvili se, že zítra se u Nina zase sejdou ve stejnou dobu a u stejného stolu.

Jacy Hubbard strávil ve Washingtonu skoro pětadvacet let; čtvrt století v první lize řádění s dlouhou řadou zapomenutelných žen. Poslední z nich byla Mae Szun, kráska vysoká skoro metr osmdesát, s dokonalými rysy ve tváři, nebezpečnýma černýma očima a zastřeným hlasem, který bezpečně dokázal Jacyho vytáhnout z baru a dostat do auta. Po hodině divokého sexu ho předala Sammymu Tinovi, který s ním skoncoval a nechal ho ležet na hrobě jeho bratra.

Když byl před zabitím potřeba sex, dával Sammy přednost Mae Szun. Byla sama výborná agentka MSB, ale nohy a tvář jí dodávaly další rozměr, který byl při nejméně třech příležitostech smrtící. Povolal ji do Bologne, ne aby někoho sváděla, ale aby se držela za ruku s jiným agentem a hráli šťastný manželský pár turistů. Svedení se samozřejmě nevylučovalo. Obzvlášť u Backmana. Ten chudák strávil šest let zamčený v cele a bez žen.

Mae zahlédla Marka, jak jde v davu po Strada Maggiore směrem k Via Fondazza. S neuvěřitelnou svižností přidala do kroku, vytáhla mobil a podařilo se jí ho dohánět, aniž by mezitím přestala vypadat jako znuděná turistka koukající do výloh.

A pak byl pryč. Náhle zahnul doleva, do úzké uličky Via Begatto, a zamířil na sever, pryč od Via Fondazza. Než se za roh dostala sama, byl z dohledu.

25

DO BOLOGNE KONEČNĚ PŘICHÁZELO JARO. Ze střech spadly i poslední zbytky sněhu. PředchozíJttá ho dne teplota vystoupila na deset stupňů, a když Marco před úsvitem vycházel z domu, uvažoval, jestli si nemá místo zimní bundy vzít jen sako. Udělal pár kroků pod temným podloubím, počkal, co s ním teplota udělá, a pak se rozhodl, že si bundu přece jen nechá. Za dvě hodiny bude zpátky a pak se může převléknout, když bude chtít. Vrazil ruce do kapes a vykročil na ranní procházku.

Nedokázal myslet na nic jiného než na ten článek v Times. Vidět svoje jméno přes celou první stránku v něm znova vyvolalo bolestné vzpomínky, a to samo by ho stačilo vyvést z míry. Ale být obviněn z toho, že podplatil prezidenta, to bylo žalovatelné, a ve svém předchozím životě by byl začal den tím, že by pohnal k soudu každého, kdo s tím měl něco společného. Za chvíli by mu New York Times patřily.

Ale co mu nedávalo spát, to byly otázky. Co pro něj ta pozornost bude teď znamenat? Popadne ho zase Luigi a odveze někam jinam?

A nejdůležitější: Je dnes ve větším nebezpečí než včera?

Přežíval docela pěkně, schovaný v hezkém městě, kde nikdo neznal jeho pravé jméno. Nikdo nepoznával jeho tvář. A nikdo se o něj nestaral. Boloňané si žili svůj život a ostatním dávali pokoj.

Ani on sám se nepoznával. Každé ráno, když se oholil, nasadil si brýle a hnědou manšestrovou bekovku, postavil se před zrcadlo a pozdravil Marka. Dávno pryč byly tučné laloky a oteklé tmavé oči, hustší, delší vlasy. Dávno pryč byla arogance a poťouchlý úšklebek. Teď byl prostě jeden z mnoha nenápadných mužů na ulici.

Marco žil den ze dne a ty dny se vršily. Nikdo, kdo četl článek v Times, netušil, kde Marco je nebo co dělá.

Minul muže v tmavém obleku a okamžitě věděl, že je zle. Ten oblek sem nepatřil. Byl cizí, koupený v konfekci v obchodním domě, takový, jaké ve svém předchozím životě vídal den co den. Bílá košile byl stejný nudný hadr s knoflíky na límečku, jaké třicet let vídal ve Washingtonu. Jednou uvažoval o tom, že v kanceláři zakáže modrobílé košile s knoflíčky na límečku, ale Carl Pratt mu to tenkrát rozmluvil.

Barvu vázanky nerozeznal.

Nebyl to typ obleku, jaký býval k vidění na Via Fondazza před úsvitem, a vlastně ani kdykoli jindy. Udělal pár kroků, ohlédl se přes rameno a zjistil, že ten v obleku ho sleduje. Běloch, třicetiletý, atleticky stavěný. Závody v chůzi i boxerský souboj by musel vyhrát. Marco tedy použil jinou strategii. Náhle se zastavil, obrátil se a řekl: „Chcete něco?“

A někdo jiný na to odpověděl: „Tady, Backmane.“

Když slyšel své jméno, málem se mu zastavilo srdce. Na vteřinku měl kolena jako z gumy, ramena nahrbil a ujistil sám sebe, že se mu to nezdá. Hlavou mu prolétly všechny hrůzy, které s sebou slovo „Backman“ neslo. Je smutné, bát se vlastního jména.

Byli dva. Ten s hlasem se objevil na scéně z druhé strany Via Fondazza. V podstatě měl stejný oblek, ale s odvážnou bílou košilí bez knoflíků na límečku. Byl starší, menší a mnohem hubenější. Laurel a Hardy. Tlustý a Tenký.

„Co chcete?“ zeptal se Marco.

Pomalu sahali do kapes. „Jsme od FBI,“ řekl Tlustý. Americká angličtina, nejspíš Středozápad.

„No to určitě,“ ušklíbl se Marco.

Provedli předepsaný rituál s ukazováním služebních průkazů, ale ve tmě pod podloubím nemohl Marco přečíst nic. Slabé světlo nad vchodem do jednoho z domů moc nepomohlo. „Nemůžu to přečíst,“ řekl nakonec.

„Pojďte se projít,“ řekl Tenký. Boston, a irští předkové. „Zabloudili jste?“ zeptal se Marco, ale nepohnul se. Nechtěl nikam chodit, a kromě toho měl už tak dost těžké nohy. „Víme přesně, kde jsme.“

„Pochybuju. Máte zatykač?“

„Nepotřebujeme ho.“

Tlustý udělal tu chybu, že se dotkl Markova levého lokte, jako kdyby ho chtěl postrčit směrem, kam hodlali jít. Marco se mu vyškubl. „Nesahejte na mě! Vy dva zmizte. Tady mě zatknout nemůžete. Můžete leda mluvit.“

„Tak dobře, pojďme si promluvit,“ řekl Tenký.

„Nemusím mluvit.“

„Kousek odtud je kavárna,“ poznamenal Tlustý.

„Skvěle, jděte si dát kafe. A koláček. Ale mě nechte být.“ Tlustý a Tenký se po sobě podívali, pak se rozhlédli; zjevně si nebyli jistí, co dál, nebo nevěděli, jestli spustit záložní plán.

Marco se ani nehnul; ne že by se tam, kde byl, cítil příliš bezpečný, ale téměř viděl černé auto čekající za rohem.

Kde sakra je teď Luigi? ptal se sám sebe. Patří tohle taky k jeho konspiraci?

Objevili ho, našli, odhalili, na Via Fondazza ho oslovili jeho vlastním jménem. To bude určitě znamenat další stěhování.

Tenký se rozhodl vzít věci do svých rukou. „Jasně, můžeme tu schůzku odbýt i tady. Doma je dost lidí, co by si s vámi moc rádi promluvili.“

„Možná proto jsem tady.“

„Vyšetřujeme milost, kterou jste si koupil.“

„No, tak to tedy vyhazujete pěkné spousty peněz oknem, ale to už nikoho nepřekvapí.“

„Máme pár otázek o té transakci.“

„Pěkně nesmyslné vyšetřování,“ odsekl Marco, jako by slova na hubeného spíš plival. Poprvé za mnoho let se cítil zase jako lobbista, jako když nadával nějakému nafoukanému byrokratovi nebo tupému kongresmanovi. „FBI vydá pěkné peníze za to, aby takové dva šašky, jako jste vy, poslalo až sem do Bologne, abyste po mně skočili na chodníku a kladli mi otázky, na které by neodpověděl nikdo, komu zbylo aspoň trochu zdravého rozumu. Jste pěkný párek pitomců, víte to? Vraťte se domů a řekněte svému šéfovi, že je taky pitomec. A když už s ním budete mluvit, tak mu řekněte, že jestli si myslí, že jsem za milost zaplatil, tak zbytečně ztrácí čas i peníze.“

„Takže vy popíráte…“

„Nic nepopírám. Nic nepřiznávám. Nic neříkám, až na to, že tohle je dokonalá ukázka neschopnosti FBI. Vy dva jste vlezli do hluboké vody, a neumíte plavat.“

Doma by se do něj kapku pustili, naléhali na něj, nadávali mu, vyměnili si s ním pár urážek. Na cizí půdě si ale nebyli jistí, jak se mají chovat. Měli rozkaz najít ho, ověřit si, že skutečně bydlí tam, kde CIA tvrdí, že bydlí. A když ho najdou, měli ho vyděsit, znejistit, vypálit na něj pár otázek o zahraničních účtech a bankovních převodech.

Měli to všechno pěkně naplánované a několikrát nazkoušené. Jenže pod podloubími Via Fondazza jim teď pan Lazzeri všechny jejich plány likvidoval.

„Neodjedeme z Bologne, dokud si s vámi nepromluvíme,“ řekl Tlustý.

„Gratuluju, to máte před sebou dlouhou dovolenou.“

„Máme svoje rozkazy, pane Backmane.“

„A já mám zase svoje.“

„Jen několik otázek, prosím,“ zkusil to ten hubený.

„Obraťte se na mého právníka,“ odsekl Marco.

„Kdo je váš právník?“

„Carl Pratt.“

Nepohnuli se, nesledovali ho a Marco přidal do kroku. Přešel ulici, krátce pohlédl na svůj bezpečný byt, ale nezpomalil. Jestli ho chtěli sledovat, vyčkávali příliš dlouho. Když vběhl do Via del Piombo, věděl, že teď už ho nenajdou. Tohle teď byly jeho ulice, jeho průchody, jeho potemnělé vstupy do obchodů, které se ještě tři hodiny neotevřou.

Na Via Fondazza ho našli jen proto, že znali jeho adresu.

Na jihozápadním okraji staré Bologne, poblíž Porto San Stefano, nastoupil do městského autobusu a jel jím půl hodiny až k vlakovému nádraží na severním okraji města. Tam nasedl do jiného autobusu a jel do centra. Autobusy se plnily; ranní ptáčata mířila do práce. Třetí autobus ho odvezl přes celé město k Porta Saragozza, kde začal 3,6 kilometru dlouhou cestu na San Luca. U čtyřstého oblouku se zastavil, aby popadl dech, a zadíval se mezi sloupy dolů, jako by čekal, že se za ním bude někdo plížit. Neobjevil se ale nikdo; ostatně to předpokládal.

Zmírnil tempo a za pětapadesát minut vystoupil až nahoru. Za Santuario di San Luca prošel po úzké stezce, kde upadla Francesca, a nakonec se usadil na lavičce, kde na něj čekala. Časně ranní výhled na Bolognu byl odtud překrásný. Svlékl si bundu, aby se ochladil. Slunce už vyšlo, vzduch byl nebývale čistý a příjemný, a Marco tam dlouhou dobu seděl sám a díval se, jak město ožívá.

Těšil se ze samoty i z bezpečí té chvíle. Co kdyby sem nahoru vyšel každé ráno a chvíli poseděl vysoko nad Bolognou, přemýšlel, přečetl si ranní noviny? Nebo třeba zavolal některému příteli, co je nového?

To by si ty přátele musel nejdřív najít.

Tenhle sen se nesplní.

Z Luigiho mobilu s omezeným dosahem zavolal Ermanna a zrušil dopolední lekci. Pak zavolal Luigiho a vysvětlil mu, že dnes nemá chuť studovat.

„Stalo se něco?“

„Ne. Jenom potřebuju pauzu.“

„No, dobře, Marco, ale my Ermannovi platíme, aby vás učil, jasné? Potřebujete studovat denně.“

„Nechte toho, Luigi. Dnes studovat nebudu.“

„Mně se to nelíbí.“

„A mně je to jedno. Dejte mi důtku. Vyhoďte mě ze školy.“

„Rozzlobilo vás něco?“

„Ne, Luigi, všechno je v pořádku. Je krásný den, jaro v Bologni, a já si hodlám udělat dlouhou procházku.“

„Kam?“

„Ne, díky, Luigi. Chci jít sám.“

„Co oběd?“

Markovi zakručelo v břiše hlady. Obědy s Luigim byly vždycky výborné a kromě toho je vždycky platil. „Rád.“

„Něco vymyslím a zavolám vám.“

„Dobře, Luigi. Ciao.“

Sešli se ve dvanáct třicet v Caffě Atene, prastaré hospůdce v boční uličce; šlo se tam po pár schodech dolů. Nebylo to tu velké a malé čtvercové stolky se téměř navzájem dotýkaly. Číšníci se mezi nimi protahovali s podnosy s jídlem zdviženými vysoko nad hlavou. Z kuchyně bylo slyšet volání kuchařů. Stísněná jídelnička byla zakouřená, hlučná a plná hladových lidí, kteří při jídle mluvili na plné pecky. Luigi mu vysvětlil, že tahle restaurace tu je už stovky let, sehnat stůl je nemožné a jídlo je samozřejmě skvělé. Navrhl, aby si na začátek dali napůl mísu chobotniček.

Marco se celé dopoledne nahoře na San Luca hádal sám se sebou, ale nakonec se rozhodl neříct Luigimu o svém setkání s FBI. Přinejmenším ne hned, ne dnes. Možná to udělá zítra, nebo třeba pozítří, ale zatím si to ještě potřebuje přebrat. Ale hlavní důvod, proč mlčel, byl ten, že se mu nechtělo zase balit a prchat, aspoň ne tak, jak si to vymyslí Luigi.

Jestli uteče, půjde sám.

Neměl nejmenší tušení, co dělá FBI v Bologni, když Luigi a ti, pro koho dělá, to zjevně netuší. Aspoň předpokládal, že Luigi o jejich přítomnosti neví. Rozhodně vypadal, že momentálně největší starosti mu dělá jídelníček a vinný lístek. Život byl příjemný. Všechno bylo normální.

Zhaslo světlo. V Caffě Atene byla najednou naprostá tma, a vzápětí do jejich stolu narazil číšník s tácem, na kterém nesl něčí oběd. Zařval, začal nadávat a válel se po Luigim i po Markovi. Nožičky starožitného stolku to nevydržely a hrana desky tvrdě narazila Markovi do klína. Přibližně ve stejnou dobu ho něco tvrdě zasáhlo do levého ramene, nejspíš noha. Všichni křičeli. Tříštilo se sklo. Vznikla strkanice a do toho z kuchyně někdo zařval: „Hoří!“

Zmatený útěk ven na ulici se obešel bez vážnějších zranění. Poslední, kdo vyběhl ven, byl Marco, který se přikrčil, aby se vyhnul zmateně prchajícím lidem, a pátral po své modré tašce. Jako vždycky ji pověsil za ucho na opěradlo židle; sama taška visela tak blízko u jeho těla, že ji obvykle cítil. V tom zmatku zmizela.

Italové stáli na ulici a nevěřícně zírali na restauraci. Tam uvnitř byl jejich nedojedený oběd, a teď bude zničený. Nakonec ze dveří vyklouzl obláček dýmu. Kolem předních stolů proběhl číšník s hasicím přístrojem. Pak se objevilo ještě trochu kouře, ale ne mnoho.

„Ztratil jsem tašku,“ řekl Marco Luigimu, když to všechno zvenčí sledovali.

„Tu modrou?“

Kolik tašek tak s sebou asi nosím, Luigi? „Ano, tu modrou.“ Už teď měl podezření, že mu tašku někdo sebral.

Dorazilo malé požární auto s obrovskou sirénou, zprudka zastavilo a z něj vyskákali hasiči. Siréna kvílela dál. Minuty ubíhaly a Italové se začali rozcházet. Ti rozhodnější se šli najíst jinam, dokud je ještě čas. Ostatní jen valili oči na tu hroznou nespravedlnost.

Sirénu konečně zneškodnili. Oheň zřejmě také, a ani nebylo nutné zalít celou restauraci vodou. Po hodině řečí a debat a téměř žádného hašení byla situace pod kontrolou. „Něco na záchodě,“ křikl jakýsi číšník na jednoho ze svých přátel, jednoho z hrstky zbylých zesláblých a nenakrmených stálých hostů. Světlo se zase rozsvítilo.

Dovolili jim vrátit se zpátky pro kabáty. I někteří z těch, kdo se šli najíst jinam, si přišli pro věci. Luigi Markovi ochotně pomáhal hledat tašku. Vysvětlil situaci vrchnímu a zanedlouho polovina personálu pročesávala restauraci. Mezi rozčilenými řečmi zaslechl Marco jednoho z číšníků říkat něco o „dýmovnici“.

Taška byla pryč a Marco to věděl.

Dali si panino a pivo v jedné pouliční kavárně, pěkně na sluníčku, kde mohli obhlížet hezké dívky. Marco byl z krádeže celý bez sebe, ale dělal, co mohl, aby to na něm nebylo znát.

„To s tou taškou mě mrzí,“ řekl v jednu chvíli Luigi.

„Tak moc se zase nestalo.“

„Obstarám vám jiný mobil.“

„Díky.“

„O co jste ještě přišel?“

„Nic moc. Nějaké plány města, aspirin, pár eur.“

V hotelovém pokoji jen kousek odtamtud měli Zellman a Kráter tašku položenou na posteli a její obsah úhledně vyrovnaný vedle. Kromě smartphonu Ankyo tu byly dvě mapy Bologne, obě hodně používané a popsané; nic z nich ale nevyčetli. Dále čtyři stodolarové bankovky, mobil, který mu půjčil Luigi, lahvička aspirinu a uživatelská příručka k Ankyu.

Zellman, který se z těch dvou vyznal lépe v počítačích, zapnul smartphone do internetové přípojky a brzo už si hrál s menu. „Pěkná věcička,“ prohlásil, protože Markova vymoženost na něj udělala dojem. „To je ta nejmodemější hračka na trhu.“

Nepřekvapilo ho, když ho zastavilo heslo. Budou to muset rozpitvat až v Langley. Z laptopu poslal e-mail Julii Javierové, uvedl v něm i sériové číslo a jiné informace.

Ani ne dvě hodiny po krádeži seděl agent CIA v autě na parkovišti před Chatterem na předměstí Alexandrie a čekal, až obchod otevře.

26

Z DÁLKY SE DlVAL, JAK SE Š HŮLKOU STATEČNĚ šourá po Via Minzoni. Sledoval ji a byl brzo patnáct metrů za ní. Dnes na sobě měla hnědé semišové kozačky, nepochybně proto, aby jí podepřely kotník. Kozačky měly nízký podpatek. Boty bez podpatku by samozřejmě byly pohodlnější, jenže byla Italka, a tak móda vždycky měla přednost. Světle hnědá sukně končila u kolen. K ní si vzala přiléhavý vlněný svetr jasně červené barvy a bylo to poprvé, co ji viděl nenabalenou do chladného počasí. Žádný kabát neschovával její skutečně hezkou postavu. Šla opatrně a trochu kulhala, ale šla s odhodláním, které mu dodávalo odvahy. Šla jen na kávu k Ninovi a na hodinu či dvě italské konverzace. A to všechno kvůli němu!

A kvůli penězům.

Chvilku uvažoval o její finanční situaci. I když na tom asi nebyla moc dobře při své sezónní práci a chudáku manželovi, dokázala se oblékat elegantně a žít v krásně zařízeném bytě. Giovanni býval profesorem. Možná roky pečlivě šetřil a jeho nemoc jim teď zatěžuje rozpočet.

No, to je jedno. Marco měl svých problémů dost. Zrovna přišel o čtyři sta eur a o jediné a životně důležité spojení s vnějším světem. Lidé, kteří neměli tušit, kde je, teď znali jeho přesnou adresu. Před devíti hodinami slyšel na Via Fondazza vyslovit své pravé jméno.

Zpomalil a počkal, až vejde do Ninovy kavárny, kde ji Ninovi chlapci zase přivítali jako členku rodiny. Pak obešel blok, aby měli čas ji usadit, obskakovat, donést jí kávu, chvilku si s ní popovídat a vyměnit pár sousedských klípků. Deset minut poté, co vešla ona, prošel dveřmi sám a nejmladší z Ninových synů ho okamžitě objal. Přítel Francesky je přítel na celý život.

Její nálady se měnily tak, že Marco netušil, co má čekat. Dosud ho dojímala její včerejší vřelost, ale věděl, že dnes se může vrátit dřívější lhostejnost. Když se usmála, popadla ho za ruku a začala ho líbat na tváře, věděl, že tohle bude světlý okamžik příšerného dne.

Když byli konečně sami, zeptal se na jejího manžela. Nic se nezměnilo. „Je to otázka dní,“ řekla upjatě, jako by se s faktem smrti už smířila a připravovala se jen na truchlení.

Pak se zeptal na její matku, signoru Altonelli, a dostalo se mu úplného hlášení. Peče teď hruškový koláč, který měl Giovanni rád, pro případ, že by ho z kuchyně ucítil.

„A jak vy jste se měl?“ zeptala se.

Vymyslet si horší sled událostí by snad ani nešlo. Od toho šoku, když ho ve tmě někdo oslovil pravým jménem, až po to, že se stal obětí pečlivě zorganizované krádeže, si neuměl představit horší den.

„Při obědě bylo trochu veselo,“ řekl.

„Povídejte.“

Popsal, jak šel pěšky nahoru na San Luca, na místo, kde upadla, na její lavičku, jak se díval na město, jak zrušil lekci s Ermannem, jak obědval s Luigim, vylíčil požár, ale neřekl nic o ztrátě tašky. Nevšimla si ani, že mu chybí, dokud jí nevyprávěl, co se v poledne stalo.

„V Bologni moc zločinů nemáme,“ napůl se omlouvala. „A Caffě Atene znám. To není hnízdo zlodějů.“

Měl chuť říct, že to nejspíš nebyli Italové, ale povedlo se mu jen vážně pokývat hlavou, jako by chtěl říct: Ano, ano, kam ten svět spěje?

Když skončily úvodní zdvořilosti, změnila se v přísnou učitelku a prohlásila, že má chuť pustit se do sloves. Marco odpověděl, že on chuť nemá, jenže to, co chtěl on, nebylo podstatné. Trénovala ho v budoucím čase abitare (bydlet) a vedere (vidět). Potom ho přiměla obě slova používat v nejrůznějších časech asi ve stovce náhodných vět. Ani na chvilku nepřestala být ve střehu a všimla si každého zatoulaného přízvuku. Gramatická chyba si okamžitě vysloužila výtku, jako by právě urazil celou zemi.

Strávila den zavřená ve svém bytě, s umírajícím manželem a trochu moc aktivní matkou. Hodina byla její jedinou příležitostí trochu vypustit páru. Marco byl ale vyčerpaný. Dnešní stres se na něm už začal podepisovat, jenže Francesca byla tak náročná učitelka, že zapomněl i na únavu a zmatek v hlavě. První hodina uběhla rychle. Doplnili energii další kávou a ona se pak vrhla do šerého a obtížného světa konjunktivu – přítomného, předminulého i konjunktivu imperfekta. Nakonec to přestal zvládat. Snažila se ho povzbudit ujišťováním, že spojovací způsob dělá potíže mnoha studentům. Ale on byl unavený a zoufale se topil.

Po dvou hodinách to vzdal. Byl docela vyčerpaný a potřeboval další dlouhou procházku. Trvalo patnáct minut, než se rozloučili s Ninovými chlapci. Rád ji doprovodil zpátky k jejímu bytu. Objali se, uštědřili si ty zdejší obvyklé drobné polibky na tváře a slíbili si, že budou zítra zase studovat.

Kdyby teď šel nejpřímější cestou, měl by to domů pětadvacet minut. Jenže on už víc než měsíc nešel nikam přímo.

Vydal se na toulky.

* * *

Ve čtyři odpoledne bylo na nejrůznějších místech Via Fondazza osm členů kidonu – jeden pil kávu v pouliční kavárničce, tři se bezcílně loudali asi blok odtamtud, jeden se projížděl tam a zpátky na skútru a jeden vyhlížel z okna ve druhém patře.

Necelý kilometr odtud, mimo centrum města, v patře nad květinářstvím patřícím postaršímu Židovi, hráli čtyři zbývající členové kidonu karty a nervózně čekali. Jeden z nich, Ari, patřil k nejlepším specialistům na výslechy v angličtině; jaké Mosad měl.

Hráli a skoro nemluvili. Noc, která je čekala, bude dlouhá a nepříjemná.

* * *

Celý den se Marco trápil otázkou, jestli se má nebo nemá vracet na Via Fondazza. Ti dva z FBI by tam mohli pořád ještě čekat a chtít se pouštět do další nepříjemné konverzace. Byl si jistý, že se nenechají tak snadno odbýt. Rozhodně to všechno jen tak nezabalí a nenasednou do letadla. Doma mají nadřízené, kteří chtějí vidět výsledky.

Nebyl si tím sice jistý, ale měl silné podezření, že za krádeží jeho modré tašky stojí Luigi. Oheň nebyl žádný opravdový oheň; spíš měl odvést pozornost, poskytnout záminku ke zhasnutí světel a krýt někoho, kdo sebral tašku.

Nevěřil Luigimu, protože nevěřil nikomu.

Měli jeho hezký malý smartphonek. Někde v něm byly Nealovy šifry. Dokážou se do nich dostat? Mohou je zavést na stopu jeho syna? Marco neměl nejmenší ponětí, jak takovéhle věci fungují, co je možné a co ne.

Nutkání opustit Bolognu bylo obrovské. Ale kam jít a jak se tam dostat, to zatím nevymyslel. Toulal se bez cíle a připadal si zranitelný, skoro bezmocný. Každá tvář, která se po něm podívala, mohla patřit někomu, kdo znal jeho pravé jméno. Na přeplněné autobusové zastávce předběhl frontu a nastoupil; sám nevěděl, kam vlastně jede. V autobuse bylo plno unavených lidí vracejících se z práce, kteří do sebe při každém škubnutí naráželi rameny. Z okna viděl chodce pod nádhernými podloubími centra města.

Na poslední chvíli vyskočil, pak šel tři bloky po Via San Vitale, až uviděl další autobus. Jezdil takhle kolem dokola skoro hodinu, nakonec vystoupil u nádraží. Chvilku šel s jiným davem, pak přeběhl Via dell’Indipendenza k autobusovému nádraží. Našel tabuli s odjezdy a zjistil, že za deset minut jede autobus do Piacenzy, cesta že trvá hodinu a půl a trasa má pět zastávek. Koupil si lístek za třicet eur a až do poslední chvíle se schovával na toaletě. Autobus byl skoro plný. Měl široká sedadla a vysoké opěrky hlavy, a zatímco se pomalu šinul hustým provozem, Marco skoro usnul. Pak se vzpamatoval. Spát teď nesmí.

Tak to tedy přišlo – tohle byl útěk, o němž uvažoval už od prvního dne, co byl v Bologni. Začal si být jistý, že aby přežil, bude nucen zmizet, nechat Luigiho za zády a postarat se o sebe sám. Často uvažoval, jak a kdy ten útěk asi začne. Co ho přiměje k rozhodnutí? Tvář? Hrozba? Pojede autobusem nebo vlakem, taxíkem nebo letadlem? A kam půjde? Kde se schová? Bude mu na to stačit jeho zlomkovitá italština? Kolik peněz bude tou dobou mít?

Teď to přišlo. Prchal. Nemohl se už vrátit.

První zastávka byla v malé vesničce jménem Bazzano, patnáct kilometrů západně od Bologne. Marco vystoupil z autobusu a už zpátky nenastoupil. Zase se schoval na toaletách malého nádražíčka, dokud nebyl autobus pryč, pak přešel přes ulici do baru, objednal si pivo a zeptal se barmana na nejbližší hotel.

Při druhém pivě se zeptal na nádraží a dozvěděl se, že v Bazzanu žádné není. Sem jezdí jen autobus, hlásil barman.

Albergo Cantino byl uprostřed vesnice, pět nebo šest bloků odtud. Když dorazil k recepci, byla už tma. Navíc neměl zavazadla, čehož si signora, která měla službu, samozřejmě povšimla.

„Chtěl bych pokoj,“ řekl italsky.

„Na kolik nocí?“

„Jen na jednu.“

„Cena je pětapadesát eur.“

„Dobře.“

„Váš pas, prosím.“

„Je mi líto, ztratil jsem ho.“

Vyškubané a přemalované obočí se velice podezíravě nadzvedlo a ona začala vrtět hlavou. „Je mi líto.“

Marco položil na pult před ni dvě stoeurové bankovky. Byl to jasný úplatek – vezmi si ty peníze, nic nikam nepiš a dej mi klíč.

Další vrtění, další mračení.

„Musíte mít pas,“ řekla. Potom si založila ruce na prsou, zvedla bradu a byla zřejmě připravená neustoupit.

Marco vyšel do ulic cizího městečka. Našel poloprázdný bar a objednal si kávu; už žádný alkohol, musí mít jasnou hlavu.

„Kde tu chytím taxíka?“ zeptal se barmana.

„U autobusového nádraží.“

* * *

V devět večer Luigi přecházel tam a zpátky po svém bytě a čekal, až se vedle vrátí domů Marco. Zavolal Francesku a ta ohlásila, že odpoledne studovali; byla to velice příjemná lekce. No výborně, pomyslel si.

Jeho zmizení bylo v plánu, ale Whitaker a Langley si mysleli, že to ještě pár dnů potrvá. Ztratili ho už? Tak rychle?

V bezprostředním okolí teď bylo pět agentů – Luigi, Zellman, Kráter a dva další, poslaní z Milána.

Luigi měl o tomhle plánu vždycky svoje pochybnosti.

V městě velkém jako Bologna prostě nešlo někoho fyzicky sledovat čtyřiadvacet hodin denně. Luigi se skoro do krve hádal, že jediný způsob, jak může celý plán vyjít, je uklidit Backmana do nějaké malé vesnice, kde nemá kam jít, má jen málo možností a každá jeho návštěva je víc vidět. Takový byl původní plán, ale ve Washingtonu ho z ničeho nic změnili.

V 21.12 se v kuchyni ozval tichý bzučák. Spěchal k monitorům. Marco byl doma. Jeho hlavní vchod se otevíral. Luigi se díval na digitální obraz skryté kamery na stropě obývacího pokoje vedlejšího bytu.

Dva cizí lidé – ne Marco. Dva muži kolem třicítky, normálně oblečení. Rychle, tiše, profesionálně zavřeli dveře a začali se rozhlížet. Jeden nesl nějakou malou černou tašku.

Byli dobří, velice dobří. Ostatně – kdo otevře zámek bezpečného bytu, ten musí být dobrý.

Luigi se vzrušeně usmál. S trochou štěstí zachytí jeho kamery přímo Markovu vraždu. Možná ho zabijí zrovna tady v obýváku, takže to bude na videu. Možná ten plán přece jen vyjde.

Zapnul audio a zesílil zvuk. Klíčový byl jazyk. Odkud jsou? Jak mluví? Žádné zvuky ale slyšet nebylo, pohybovali se mlčky. Jednou dvakrát něco šeptli, ale on to skoro neslyšel.

27

TAXI ZPRUDKA ZASTAVILO NA VIA GRAMSCI, POBLÍŽ autobusového a vlakového nádraží. Marco ze zadního sedadla podal řidiči peníze, pak vystoupil mezi dvě zaparkovaná auta a brzo zmizel ve tmě. Jeho útěk z Bologne byl velice krátký, ale na druhou stranu ještě neskončil. Ze zvyku několikrát zakličkoval a sledoval, jestli za ním někdo nejde.

Na Via Minzoni rychle prošel pod podloubím a zastavil se u jejího domu. Nemohl si dovolit přepych rozmýšlení, váhání nebo odhadování. Dvakrát zazvonil a zoufale doufal, že odpoví Francesca, ne signora Altonelli.

„Kdo je?“ ozval se její krásný hlas.

„Francesko, to jsem já, Marco. Potřebuju pomoc.“

Kratičká pauza a pak: „Ano, jistě.“

Čekala ho ve dveřích svého bytu a pozvala ho dál. K jeho velkému zklamání tam signora Altonelli byla také. Stála ve dveřích kuchyně s utěrkou v ruce a bedlivě sledovala jeho příchod.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Francesca italsky.

„Anglicky, prosím,“ řekl s úsměvem a pohlédl na její matku.

„Samozřejmě.“

„Potřebuji dnes někde přespat. Nemůžu jít do hotelu, protože nemám pas. Ani úplatek nepomohl.“

„V Evropě jsou na to zákony.“

„Ano, učím se.“

Pokynula k pohovce, pak se obrátila k matce a požádala ji, aby udělala kávu. Sedli si. Všiml si, že je bosa a chodí bez hole, i když ji ještě potřebovala. Měla na sobě těsné džíny a pytlovitý svetr a vypadala půvabně jako gymnazistka.

„Povězte mi, co se děje,“ vyzvala ho.

„Je to složitá historie a většinu vám toho nemůžu vykládat. Jen vám povím, že teď zrovna si nepřipadám moc v bezpečí a že potřebuji co nejdřív odjet z Bologne.“

„Kam půjdete?“

„To nevím jistě. Někam mimo Itálii a mimo Evropu, někam, kde se budu moci zase schovat.“

„Jak dlouho se budete schovávat?“

„Dlouho. Nedokážu to odhadnout.“

Dívala se na něj chladně, bez mrkání. Neuhnul očima, protože její oči byly krásné i tehdy, když byly chladné. „Kdo jste?“ zeptala se.

„No, rozhodně ne Marco Lazzeri.“

„Před čím utíkáte?“

„Před minulostí, ale rychle mě dohání. Nejsem zločinec, Francesko. Byl jsem dřív právník. Dostal jsem se do potíží. Odseděl jsem si svoje. Dostal jsem bezpodmínečnou milost. Nejsem tak zlý.“

„Proč po vás někdo jde?“

„Kvůli jednomu obchodu před šesti lety. Určití dost nebezpeční lidé neměli žádnou radost z toho, jak ten obchod dopadl. A kladou mi to za vinu. Rádi by mě našli.“

„A zabili?“

„Ano. To by rádi.“

„To mi není vůbec jasné. Jak jste se ocitl tady? Proč vám Luigi pomáhal? Proč najal mě a Ermanna? Já tomu nerozumím.“

„A já vám na ty otázky nemůžu odpovědět. Před dvěma měsíci jsem byl ve vězení a myslel jsem, že tam zůstanu ještě čtrnáct let. Najednou jsem byl volný. Dali mi novou identitu, přivezli mě sem, schovali nejdřív v Trevisu a potom v Bologni. Myslím, že mě tady chtějí zabít.“

„Tady! V Bologni!“

Kývl a podíval se ke kuchyni, odkud se vynořila signora Altonelli s podnosem s kávou a hruškovým koláčem, který dosud nebyl nakrojený. Když ho Markovi opatrně položila nájemný talířek, uvědomil si, že od oběda nejedl.

Oběd s Luigim. Oběd s falešným požárem a ukradenou taškou. Znovu si vzpomněl na Neala a měl strach o jeho bezpečí.

„Je báječný,“ pochválil italsky její matce koláč. Francesca nejedla. Sledovala každý jeho pohyb, každé sousto, každý doušek kávy. Když se matka vrátila do kuchyně, řekla: „Pro koho Luigi pracuje?“

„To nevím jistě. Nejspíš pro CIA. Víte, co je CIA?“

„Ovšem. Čtu špionážní romány. Tak CIA vás sem poslala?“

„Myslím, že CIA mě dostala z vězení, ze země a sem do Bologne, kde mě schovali v bezpečném bytě a snaží se přijít na to, co se mnou.“

„Zabijí vás?“

„Možná.“

„Luigi?“

„Je to možné.“

Postavila šálek na stůl a chvíli si hrála s vlasy. „Chcete trochu vody?“ zeptala se a vstala.

„Ne, díky.“

„Musím se trochu hýbat,“ řekla, když opatrně došlapovala na levou nohu. Pomalu došla do kuchyně, tam bylo chvilku ticho a pak se strhla hádka. Ona a její matka spolu v něčem srdečně nesouhlasily, ale musely to dělat hlasitým, napjatým šepotem.

Trvalo to několik minut, uklidnilo se to, pak znovu vzplálo, protože ani jedna ze stran nechtěla ustoupit. Nakonec Francesca přikulhala zpátky s malou lahví San Pellegrina a znova si sedla na pohovku.

„Co se dělo?“ ptal se.

„Řekla jsem, že tu chcete dnes spát. Špatně to pochopila.“

„Ale ne. Budu spát klidně ve skříni. Je mi to jedno.“

„Je hodně staromódní.“

„Zůstává tu přes noc?“

„Teď ano.“

„Dejte mi jen polštář. Vyspím se v kuchyni na stole.“

Když se signora Altonelli vrátila pro podnos, chovala se docela jinak. Mračila se na Marka, jako by její dceru už znásilnil. Na Francesku se dívala, jako by jí chtěla vrazit pohlavek. Chvíli se ještě rozčileně procházela po kuchyni a pak zmizela někde vzadu v bytě.

„Jste ospalý?“ ptala se Francesca.

„Ne. A vy?“

„Taky ne. Pojďme si povídat.“

„Dobře.“

„Řekněte mi všechno.“

* * *

Spal několik hodin na pohovce a vzbudila ho Francesca, která mu poklepávala na rameno. „Mám nápad,“ řekla. „Pojďte se mnou.“

Šel za ní do kuchyně; na hodinách bylo 4.15. Na lince vedle výlevky byl jednorázový holicí strojek, holicí pěna, brýle a lahvička něčeho na vlasy – nedokázal to přeložit. Podala mu malé vínové kožené pouzdro a řekla: „To je pas. Giovanniho.“

Skoro to upustil. „Ne, to nemůžu –“

„Ale můžete. On ho potřebovat nebude. Trvám na tom.“

Marco pomalu pas otevřel a podíval se na důstojnou tvář člověka, s nímž se nikdy nesetkal. Pas byl platný ještě sedm měsíců, takže fotografie byla pět let stará. Našel datum narození – Giovannimu bylo teď osmašedesát, takže byl o dobrých dvacet let starší než jeho manželka. Při cestě taxíkem z Bazzana nemyslel na nic než na pas. Napadlo ho, že by ho mohl ukrást nic netušícímu turistovi. Napadlo ho koupit ho na černém trhu, ale nevěděl, kam jít. A uvažoval i o Giovanniho pase, který už bohužel brzo bude neplatný.

Ale tu myšlenku zahnal, protože měl strach, že by ohrozil Francesku. Co kdyby ho přistihli? Co kdyby nějaký imigrační úředník na letišti začal mít podezření a zavolal své nadřízené? Nejvíc se ale bál, že by ho mohli chytit lidé, kteří ho pronásledovali. Ten pas by ji do toho mohl namočit, a to on by nepřipustil.

„Jste si úplně jistá?“ zeptal se. Když ten pas držel v ruce, strašně toužil si ho nechat.

„Prosím, Marco. Chci vám pomoct. Giovanni by na tom trval také.“

„Já nevím, co říct.“

„Máme co dělat, za dvě hodiny odjíždí autobus do Parmy. Bude to bezpečný způsob, jak zmizet z města.“

„Chci se dostat do Milána,“ řekl.

„Dobrý nápad.“

Vzala si od něj pas a otevřela ho. Oba se zadívali na fotografii jejího manžela. „Nejdřív začneme tou věcí kolem pusy,“ řekla.

O deset minut později byly bradka i knír pryč, tvář měl hladce oholenou. Holil se nad výlevkou a ona mu přidržovala zrcátko. Giovanni měl v třiašedesáti méně šedivých vlasů než Marco ve dvaapadesáti, jenže on nezažil proces a šest let ve vězení.

Předpokládal, že tu barvu na vlasy používá ona, ale ptát se jí na to nehodlal. Výsledky se měly dostavit za hodinu. Sedl si na židli ke stolu, přes ramena měl přehozený ručník a ona mu roztok pečlivě vtírala do vlasů. Mluvili velice málo. Její matka spala. Její manžel byl tichý, nehybný, pod silným vlivem léků.

Nebylo to tak dávno, co Giovanni, profesor, nosil kulaté brýle ze světlé želvoviny; byl to hodně akademický styl. Když si je Marco nasadil a podíval se na sebe do zrcadla a prohlédl si svůj nový vzhled, překvapilo ho, jaká je to změna. Vlasy měl mnohem tmavší, oči docela jiné. Sám se skoro nepoznal.

„To není špatné,“ zhodnotila svou práci. „Zatím to snad bude stačit.“

Donesla sportovní sako z tmavomodrého manšestru s ošoupanými lokty. „Je asi o pět centimetrů menší než vy,“ řekla. Rukávy by ještě dva tři centimetry potřebovaly, a v prsou by sako bylo těsné, jenže Marco byl teď tak hubený, že oblékl skoro cokoli.

„Jak se doopravdy jmenujete?“ řekla, když popotahovala rukávy a upravovala mu límec.

„Joel.“

„Myslím, že byste měl cestovat s aktovkou. Bude to vypadat normálně.“

Nepřel se s ní. Její velkorysost mu vyrážela dech a on ji zoufale potřeboval. Odešla a vrátila se s krásnou starou aktovkou ze světlé kůže se stříbrnou přezkou.

„Já nevím, co mám říct,“ zamumlal Marco.

„To je Giovanniho oblíbená. Italská kůže. Před dvaceti lety ji dostal ode mě.“

„Aha.“

„Kdyby vás chytili s tím pasem, co byste řekl?“ zeptala se.

„Ukradl jsem ho. Jste moje učitelka. Byl jsem u vás doma na návštěvě. Povedlo se mi najít zásuvku s dokumenty a ukradl jsem pas vašeho manžela.“

„Jste dobrý lhář.“

„Svého času jsem byl jeden z nejlepších. Když mě chytnou, Francesko, budu vás chránit. Slibuju. Budu vykládat takové lži, že je nikdo neprokoukne.“

„Nechytnou vás. Ale používejte ten pas co nejméně.“

„Nebojte se. Zničím ho hned, jak to půjde.“

„Nepotřebujete peníze?“

„Ne.“

„Určitě ne? Mám tu tisíc eur.“

„Ne, Francesko, ale děkuju vám.“

„Tak si pospěšte.“

Došli k hlavním dveřím, tam se zastavili a podívali se na sebe. „Brouzdáte hodně po internetu?“ zeptal se.

„Každý den chvíli.“

„Vyhledejte si Joela Backmana. Začněte s Washington Post. Je tam toho hodně, ale nevěřte všemu, co si přečtete. Nejsem takové monstrum, jak mě popisují.“

„Vy nejste vůbec monstrum, Joeli.“

„Nevím, jak vám mám poděkovat.“

Uchopila jeho pravou ruku a oběma svýma ji stiskla. „Vrátíte se někdy do Bologne?“ zeptala se. Bylo to víc pozvání než otázka.

„Já nevím, nemám nejmenší ponětí, co se stane. Ale možná ano. Můžu u vás zaklepat, když se mi podaří dostat se zpátky?“

„Budu ráda. A dejte na sebe pozor.“

Několik minut počkal ve stínech Via Minzoni; nechtělo se mu opustit ji, nechtělo se mu vydat na tu dlouhou cestu.

Pak v potemnělém podloubí na protější straně někdo zakašlal a Giovanni Ferro byl na útěku.

28

JAK HODINY ZOUFALE POMALU UBÍHALY, LUIGIHO obavy se měnily v paniku. Mohla se stát jedna ze dvou věcí: Buď už došlo k likvidaci, nebo Marco začal něco tušit a pokouší se utéct. Luigimu dělala starosti ta ukradená taška. Přehnali to? Vyděsilo to Marka tak, že zmizel?

Drahý smartphone všemi otřásl. Jejich člověk dělal víc, než jen studoval italštinu, procházel se po ulicích a zkoušel všechny kavárny a bary ve městě. On také plánoval a komunikoval.

Telefon byl v laboratoři v suterénu amerického vyslanectví v Miláně a podle posledních zpráv od Whitakera – a to spolu mluvili každých patnáct minut – ho technici stále ještě nedokázali rozkódovat.

Pár minut po půlnoci oba vetřelce ve vedlejším bytě čekání zjevně omrzelo. Když odcházeli, promluvili několik slov tak hlasitě, že je mikrofon zachytil. Byla to angličtina s náznakem přízvuku. Luigi okamžitě zavolal Whitakera a hlásil, že to pravděpodobně byli Izraelci.

Měl pravdu. Efraim instruoval oba agenty, aby byt opustili a zaujali jiné postavení.

Když odešli, Luigi se rozhodl poslat Kratera na autobusové nádraží a Zellmana na vlakové. Bez pasu si Marco nemohl koupit letenku. Letiště se tedy Luigi rozhodl ignorovat. Ale, jak řekl Whitakerovi, když si jejich člověk dokázal opatřit nejmodemější mobil s počítačem, který stál kolem tisíce dolarů, možná si dokáže opatřit i pas.

Kolem třetí ráno Whitaker v Miláně hulákal a Luigi, který z bezpečnostních důvodů hulákat nemohl, jenom klel, ovšem střídal angličtinu s italštinou a v obou jazycích si vedl velice zdatně.

„Vy jste ho ztratili, sakra!“ ječel Whitaker.

„Ještě ne!“

„Už je mrtvý!“

Luigi zase zavěsil, to ráno už potřetí.

Kidon se stáhl kolem půl čtvrté ráno. Všichni si pár hodin odpočinou a naplánují si další den.

* * *

Seděl s nějakým opilcem na lavičce v malém parku na Via dell‘ Indipendenza, jen kousek od autobusového nádraží. Opilec většinu noci kolébal v náručí láhev růžové tekutiny a přibližně každých pět minut se mu povedlo zvednout hlavu a něco říct Markovi, který seděl metr a půl od něj. Marco vždycky něco zamumlal, a bez ohledu na to, co řekl, byl ožrala zřejmě spokojený. Dva jeho kolegové byli už v úplném bezvědomí a váleli se kousek od nich jako mrtví vojáci v zákopu. Marco si nepřipadal moc bezpečně, jenže měl vážnější problém.

Před autobusovým nádražím postávalo několik lidí. Kolem půl šesté začalo být rušněji, když se z nádraží vyvalila velká skupina zřejmě cikánů, kteří mluvili nahlas a všichni najednou a zjevně byli rádi, že jsou po dlouhé jízdě autobusem zas venku. Přicházelo stále víc cestujících, kteří hodlali někam jet, a Marco usoudil, že je načase nechat opilce jeho osudu. Vstoupil na nádraží za mladým párem s dítětem a šel za nimi až k pokladně, kde poslouchal, jak si kupují lístky do Parmy. Udělal totéž, pak spěchal na záchod a znova se ukryl v kabince.

Kráter seděl na nádraží v non-stop jídelně, pil kávu, schovával se za novinami a sledoval, jak cestující přicházejí a odcházejí. Viděl, jak kolem něj jde Marco. Zaznamenal jeho výšku, postavu, věk. Chůze byla povědomá, i když mnohem pomalejší. Ten Marco Lazzeri, kterého několik týdnů sledoval, uměl chodit tak rychle, jako většina lidí běhá. Tenhle člověk šel mnohem pomaleji, ale na druhou stranu vlastně neměl kam spěchat. Na ulici se Lazzeri vždycky snažil je setřást a občas se mu to i povedlo.

Ale obličej byl úplně jiný. Vlasy měl mnohem tmavší. Hnědá manšestrová bekovka byla ta tam, jenže to byl koneckonců doplněk, který se dá snadno ztratit. Kratera zaujaly želvovinové brýle. Brýle jsou skvělé přestrojení, ale není těžké to s nimi přehnat. Markovy elegantní armanky mu skvěle seděly, mírně měnily jeho vzhled, aniž poutaly pozornost k jeho tváři. Tyhle kulaté brýle si přímo říkaly o povšimnutí.

Vousy neměl, jenže to je záležitost pěti minut a napadlo by to každého. Tu košili na něm Kráter ještě neviděl, a to byl mnohokrát v Markově bytě s Luigim a při každodenních prohlídkách prozkoumal každý kus oblečení. Oprané džíny byly velice obyčejné a Marco si koupil podobné. Ale když Kráter viděl modré manšestrové sportovní sako s odřenými lokty a hezkou aktovku, zůstal sedět na svém místě. To sako už bylo dost obnošené, a to mohl Marco dokázat jen těžko. Rukávy byly trochu krátké, ale to nic neznamenalo. Aktovka byla z pěkné kůže. Marco možná nějak sehnal peníze a koupil si smartphone, ale proč by jimi plýtval na tak drahou aktovku? Jeho poslední taška, ta tmavomodrá přes rameno, kterou vlastnil až do chvíle, kdy mu ji asi před šestnácti hodinami Kráter sebral ve zmatku v Caffě Atene, stála šedesát eur.

Kráter ho sledoval, až zašel za roh a byl z dohledu. Bylo by to možné, ale nic víc. Popíjel kávu a několik minut uvažoval o tom pánovi, kterého právě viděl.

Marco stál v kabince s džínami shrnutými ke kotníkům. Připadal si hloupě, ale víc mu záleželo na tom, aby se kryl. Dveře se otevřely. Na zdi nalevo od dveří byly čtyři pisoáry; naproti nim bylo šest umyvadel a vedle nich čtyři kabinky. Ostatní Iři byly prázdné. Velký provoz tu nebyl. Marco bedlivě naslouchal a čekal, že uslyší, jak si někdo ulevuje – zip, zacinkání přezky na pásku, povzdech, jaký muži často vydávají, crčení moči.

Nic. Neozval se ani žádný zvuk od umyvadel, nikdo si nemyl ruce. Dveře do žádné ze zbylých tří kabinek se neotevřely. Možná, že to je správce na obchůzce a že se chová velice tiše.

Kráter se před umyvadly hluboko sehnul a v poslední kabince uviděl džíny shrnuté kolem kotníků. Vedle džínů stála kvalitní aktovka. Pán si vyřizoval, co potřeboval, a nezdálo se, že by nějak spěchal.

Nejbližší autobus odjížděl v 6.00 do Parmy, po něm pak v 6.20 do Florencie. Kráter pospíchal k pokladně a koupil si jízdenku na oba. Pokladní se na něj podivně podívala, ale to mu bylo docela jedno. Vrátil se na záchod. Ten pán byl stále ještě v kabince.

Kráter vyšel ven a zavolal Luigiho. Popsal toho muže a přidal poznatek, že nijak nespěchá ze záchodu.

„Nejlepší skrýš,“ souhlasil Luigi.

„Taky jsem to tak mockrát udělal.“

„Myslíš, že je to Marco?“

„Nevím. Ale jestli je, tak v opravdu dobrém přestrojení.“

Luigiho tak vyvedl z míry telefon, čtyři sta dolarů a Markovo zmizení, že nehodlal nic riskovat. „Sleduj ho,“ řekl.

V 5.55 vytáhl Marco džíny zase nahoru, spláchl, sebral aktovku a vyrazil na autobus. Na nástupišti čekal Kráter, nonšalantně jednou rukou jedl jablko a v druhé držel noviny. Když Marco vykročil k autobusu do Parmy, udělal Kráter totéž.

Třetina sedadel byla prázdná. Marco se posadil přibližně uprostřed autobusu na levé straně u okna. Kráter se díval jinam, když ho míjel, a pak si našel místo o čtyři řady dál.

* * *

První zastávka byla v Modeně, po třiceti minutách cesty. Když vjížděli do města, Marco se rozhodl prohlédnout si tváře za sebou. Vstal a jakoby nic se vypravil dozadu, na záchod. Cestou si nenápadně prohlédl tváře všech přítomných mužů.

Když se zamkl na záchodě, zavřel oči a řekl si: „Ano, tuhle tvář jsem už viděl.“

Ani ne před čtyřiadvaceti hodinami, v Caffě Atene, jen pár minut předtím, než zhaslo světlo. Tvář se odrážela v dlouhém zrcadle na zdi se starým věšákem na kabáty. Tahle tvář seděla poblíž, za ním, ještě s jedním mužem.

Byla to povědomá tvář. Možná ji dokonce zahlédl někde v ulicích Bologne.

Marco se vrátil na své místo, právě když autobus zpomalil a vjížděl do nádraží. Honem přemýšlej, člověče, říkal si, a zůstaň v klidu. Nepanikař. Sledovali tě z Bologne; ze země tě sledovat už nesmějí.

Autobus se zastavil a řidič ohlásil příjezd do Modeny. Krátká přestávka, patnáct minut. Čtyři cestující prošli uličkou a vystoupili. Ostatní zůstali sedět; většina jich stejně klimbala. Marco zavřel oči a nechal hlavu klesnout doleva na okno; to už tvrdě spal. Uběhla minuta a dovnitř nastoupili dva vykulení venkované s těžkými látkovými taškami.

Když se řidič vrátil a usedal za volant, Marco se náhle zvedl ze sedadla, rychle proklouzl uličkou a vyskočil z autobusu, právě když se dveře zavíraly. Rychlým krokem vešel do nádražní budovy, pak se otočil a díval se, jak autobus odjíždí. Jeho pronásledovatel v něm ještě byl.

Kraterův první impuls byl vyběhnout z autobusu; možná by se přitom musel pohádat s řidičem, ale žádný řidič by přece nikoho násilím v autobuse nedržel. Zarazil se ale, protože Marco zjevně věděl, že je sledován. Jeho útěk na poslední chvíli jen potvrdil Kraterovo podezření. Byl to Marco a prchal jako zraněné zvíře.

Problém byl ten, že Marco byl teď v Modeně a Kráter ne. Autobus zahnul do další ulice a zastavil se na semaforu. Kráter doběhl k řidiči, držel se za žaludek a prosil ho, ať ho pustí ven, než mu celý autobus pozvrací. Dveře se rozlétly, Kráter vyskočil ven a rozběhl se k autobusovému nádraží.

Marco neztrácel čas. Jen byl autobus z dohledu, spěchal před nádraží, kde stály taxíky: Skočil na zadní sedadlo prvního z nich a zeptal se: „Můžete mě odvézt do Milána?“ Jeho italština byla velmi dobrá.

„Milano?“

„Si, Milano.“

„Ě molto caro!“ Je to hodně drahé.

„Quanto?“

„Duecento euro.“ Dvě stě eur.

„Andiamo.“

* * *

Po hodině prohledávání modenského autobusového nádraží a dvou okolních ulic zavolal Kráter Luigiho a ohlásil mu, že má dvě zprávy, jednu špatnou, jednu dobrou. Svého člověka ztratil, ale ten divoký úprk potvrdil, že je to skutečně Marco.

Luigiho reakce byla smíšená. Rozčilovalo ho, že Kratera převezl amatér. Udělalo na něj dojem, že Marco dokázal úspěšně změnit vzhled a uniknout malé armádě zabijáků. A měl vztek na Whitakera a ty pitomce z Washingtonu, kteří pořád měnili plány a teď způsobili katastrofu, kterou nepochybně odnese on, Luigi.

Zavolal Whitakera, chvíli řval a nadával a pak se Zellmanem a dvěma ostatními vyrazil na vlakové nádraží. S Kráterem se sejdou v Miláně, kde jim Whitaker sliboval rozsáhlou akci s tolika lidmi, kolik dokáže sehnat.

Když Luigi vyjížděl přímou linkou Eurostar z Bologne, dostal skvělý nápad, o kterém se ale nehodlal zmínit. Co kdyby prostě zavolali Izraelce a Číňany a řekli jim, že Backmana naposledy viděli v Modeně a že má namířeno do Parmy a možná do Milána? Oni o něj stojí mnohem víc než Langley. A rozhodně ho dokážou líp najít.

Ale rozkazy jsou rozkazy, i když se neustále mění.

Všechny cesty vedly do Milána.

29

TAXI ZASTAVILO KOUSEK OD MILÁNSKÉHO HLAVNÍHO nádraží. Marco zaplatil řidiči, několikrát mu poděkoval a popřál mu šťastnou cestu zpátky do Modeny. Pak prošel kolem asi tuctu dalších taxíků, které čekaly na přijíždějící cestující. V obrovité nádražní budově se vmísil do davu, vyjel po eskalátorech do řízeného šílenství nástupišť, kam přijížděly vlaky po dvanácti kolejích. Našel tabuli s jízdními řády a zjišťoval, jaké má možnosti. Čtyřikrát denně odtud odjížděl vlak do Stuttgartu a sedmá zastávka byla v Curychu. Vzal si leták s jízdním řádem, koupil laciného průvodce po městě s mapou a pak si našel stolek v kavárně mezi řadou obchodů. Nesměl sice ztrácet čas, ale potřeboval se zorientovat. Dal si dvě espresa a koláč a očima přitom sledoval davy. Byl nadšený z těch zástupů přecházejících tam a zpátky. V tom množství byl bezpečný.

Jeho první plán byl takový: nejdřív asi třicetiminutová pěší procházka do centra města. Někde cestou najde laciný obchod s oblečením a všechno vymění – sako, košili, kalhoty, boty.

V Bologni ho poznali. Nemohl to riskovat znova.

A někde v centru města, poblíž Piazza del Duomo, je určitě internetová kavárna, kde si může pronajmout na patnáct minut počítač. Nevěřil si sice příliš, že si dokáže sednout před neznámý přístroj, zapnout ho a nejen přežít internetovou džungli, ale i poslat zprávu Nealovi. V Miláně bylo čtvrt na jedenáct dopoledne, což znamenalo, že ve Virginii je čtvrt na pět ráno.

V 7.50 bude Neal on-line.

Bude ten e-mail muset rozchodit. Neměl na vybranou.

Druhý plán – který vypadal lépe a lépe, jak sledoval tisíce lidí zcela samozřejmě nastupovat do vlaků, které je za pár hodin rozvezou po celé Evropě – bylo utéct. Koupit si jízdenku hned teď a zmizet z Milána i z celé Itálie tak rychle, jak to jen jde. Nová barva vlasů, Giovanniho brýle a manšestrové sako je v Bologni neoklamalo. Jestli jsou takhle dobří, najdou ho určitě všude.

Udělal kompromis a rozhodl se pro krátkou procházku. Čerstvý vzduch mu vždycky pomohl a po čtyřech blocích se mu zase rozproudila krev. Stejně jako v Bologni, i v Miláně se ulice rozbíhaly na všechny strany jako pavučina. Všude byla spousta aut, kolony se občas vůbec nehýbaly. Byl nadšený z dopravní zácpy a ještě víc z davů na chodnících, které ho ukrývaly.

Obchod se jmenoval Roberto. Malý krám s pánskými oděvy byl vmáčknutý mezi klenotnictvím a pekařstvím. Obě výlohy byly plné oblečení, které vydrží asi ták týden, a to Markovi naprosto vyhovovalo. Arabský prodavač mluvil italsky hůř než Marco, ale plynně ukazoval a vydával nejrůznější zvuky a byl pevně odhodlán svého zákazníka proměnit. Modré sako nahradilo tmavohnědé. Nová košile bylo vlastně bílé tričko s límečkem a krátkými rukávy. Kalhoty byly ze špatné vlny, hodně tmavě modré. Úpravy by trvaly týden, a tak Marco požádal prodavače o nůžky. V zatuchlé zkušební kabině si vyměřil délku, jak nejlépe mohl, a pak ustřihl nohavice sám. Když ve svém novém oblečení vyšel ven, podíval se prodavač na nerovné okraje v místech, kde měly být záložky, a div se nerozplakal.

Marco si zkoušel i boty, jenže ty by mu zmrzačily nohy, ještě než by se stačil vrátit na nádraží, a tak zatím zůstal u svých turistických. Nejlepší kup byl béžový slamák, který si koupil, protože jeden zahlédl těsně předtím, než vkročil do obchodu.

Co mu v téhle chvíli záleželo na módě?

Nové oblečení ho stálo skoro čtyři sta eur. Nechtělo se mu tolik peněz vydat, jenže neměl na vybranou. Pokusil se nabídnout protiúčtem Giovanniho aktovku, která měla určitě větší cenu než všechno, co měl na sobě, dohromady, ale prodavač byl příliš rozlítostněný zločinem, kterého se Marco dopustil na kalhotách. Sotva že mu poděkoval za nákup a rozloučil se. Oprané džíny, modré sako a starou košili měl Marco poskládané v červené igelitce; další odlišná věc, kterou s sebou mohl nosit.

Šel pár minut a uviděl obchod s botami. Koupil si pár, který vypadal jako poupravené boty na bowling; byla to nepochybně ta nejošklivější věc v jinak hezkém obchodě. Byly černé s jakýmisi vínovými pruhy a on jen doufal, že jsou aspoň pohodlné, když už nejsou hezké. Zaplatil za ně 150 eur jenom proto, že už byly rozšlápnuté. Trvalo dva bloky, než sebral odvahu a podíval se na svoje nohy.

* * *

Luigi byl při cestě z Bologne také sledován. Mladík na skútru ho viděl odcházet z bytu vedle Backmanova, a způsob, jímž odcházel, ho zaujal. Běžel a každým krokem zrychloval. Pod podloubími Via Fondazza nikdo neběhá. Skútr se držel zpátky, dokud Luigi náhle nezastavil a spěšně nenasedl do červeného fiatu. Popojel několik bloků, pak zpomalil jen na tak dlouho, aby do auta mohl nastoupit ještě jeden muž. Vyrazili jako na závodech, ale v městském provozu se jich skútr bez problémů držel. Když zastavili u nádraží a zaparkovali na zákazu, mladík na skútru to viděl a sdělil vysílačkou Efraimovi.

Během patnácti minut dva agenti Mosadu oblečení jako dopravní policisté vešli do Luigiho bytu a spustili alarmy – některé hlasité, některé sotva slyšitelné. Zatímco tři agenti čekali na ulici a kryli je, ti vevnitř vykopli dveře do kuchyně a našli tam ohromující sbírku špionážního vybavení.

Když Luigi, Zellman a třetí agent nastupovali do Eurostaru směr Milán, chlapec na skútru měl jízdenku také. Jmenoval se Paul, byl nejmladším členem kidonu a mluvil nejlíp italsky. Měl ofinu a tvář jako děťátko, ale ve skutečnosti mu bylo šestadvacet a byl to ostřílený veterán s šesti úspěšnými likvidacemi na kontě. Když ohlásil, že je ve vlaku a vlak se rozjel, vstoupili do Luigiho bytu dva další agenti, aby pomohli s rozebíráním zařízení. Jeden alarm se ale utišit nedal a drnčel tak vytrvale a pronikavě, že ho bylo slyšet i přes zeď a upozornil na sebe několik kolemjdoucích.

Po deseti minutách Efraim vloupání ukončil. Agenti se po jednom rozešli a pak se zase shromáždili v jednom ze svých bezpečných bytů. Nedokázali určit, kdo je Luigi ani pro koho pracuje, ale bylo zřejmé, že Backmana špehoval čtyřiadvacet hodin denně.

Jak hodiny utíkaly a Backman se neobjevoval, začali být přesvědčení, že prchl. Mohl by je k němu Luigi dovést?

* * *

V centru Milána, na Piazza del Duomo, Marco ohromeně hleděl na obrovitou gotickou katedrálu, která byla dokončena za pouhých tři sta let. Prošel podél Galleria Vittorio Emanuele, veliké galerie se skleněnou klenbou, jedné z nejslavnějších staveb Milána. Galerie plná knihkupectví a kavárniček je centrem městského života a nejoblíbenějším místem schůzek. Teplota vystoupila skoro k patnácti stupňům, a tak si Marco dal sendvič a colu venku, kde se holubi vrhali na každý upadlý drobeček. Sledoval postarší Miláňany, kteří se procházeli galerií, ženy zavěšené do sebe, muži se zastavovali a klábosili, jako by na čase vůbec nezáleželo. Takové štěstí bych chtěl taky mít, pomyslel si.

Má okamžitě odjet, nebo se tu má někde den dva schovat? To byla nová naléhavá otázka. Ve čtyřmilionovém městě mohl zmizet na tak dlouho, jak jen bude chtít. Pořídí si mapu, naučí se znát ulice, hodiny se bude schovávat ve svém pokoji a hodiny chodit po městě.

Jenomže honicí psi, kteří se za ním pustili, by měli čas na reorganizaci.

Neměl by radši odjet hned, dokud se ještě škrábou za uchem a nevědí, co dál?

Raději ano, rozhodl se. Zaplatil číšníkovi a podíval se na svoje bowlingové boty. Skutečně byly pohodlné, ale nemohl se dočkat, až je spálí. V městském autobuse viděl reklamu na internetovou kavárnu na Via Verri. Za deset minut už do ní vstupoval. Na velké tabuli na zdi byly ceny – deset eur za hodinu, minimum třicet minut. Objednal si pomerančový džus a koupil si půl hodiny. Obsluhující kývl hlavou ke stolu, na kterém stálo několik počítačů. Tři z osmi používali lidé, kteří zjevně věděli, co dělají. Marco byl ztracený už teď.

Ale zahrál to dobře. Sedl si, přitáhl si klávesnici, podíval se na monitor a měl chuť začít se modlit, ale pustil se do toho, jako by to dělal léta. Bylo to překvapivě snadné; vstoupil na stránky KwyteMail, vyťukal své uživatelské jméno „Grinch456“, pak heslo „post hoc ergo propter hoc“, počkal deset vteřin a už měl zprávu od Neala:

Marco, Mikel Van Thiessen je stále u Rhineland Bank, dělá teď viceprezidenta pro služby klientům. Ještě něco? Grinch

Přesně v 7.50 východního času vyťukal Marco vzkaz:

Grinchi – tady Marco, naživo a osobně. Jsi tam?

Napil se džusu a rozhlédl se po místnosti. No tak dělej, funguj. Další doušek. Dáma na protější straně stolu si povídala s monitorem. Pak zpráva:

Jasně že jsem tady. Co se děje?

Marco vyťukal: Ukradli mi Ankyo 850. Je pravděpodobné, že ho má druhá strana a rozebírá ho na kusy. Nemůžou tě odhalit?

Neal: Jen jestli mají uživatelské jméno a heslo. Mají?

Marco: Ne, zničil jsem je. To heslo se nedá nijak obejít?

Neal: S KwyteMail ne. Je naprosto bezpečný a šifrovaný. Jestli mají PC a nic víc, mají smůlu.

Marco: A teď komunikujeme bezpečně?

Neal: Ano, úplně. Ale co používáš?

Marco: Jsem v internetové kavárně, pronajal jsem si počítač jako opravdový hacker.

Neal: Chceš další Anky o?

Marco: Ne, teď ne, možná později. Udělej tohle. Zajdi za Carlem Prattem. Já vím, že ho nemáš rád, ale já ho teď potřebuju. Pratt měl velice blízko k bývalému senátorovi Irovi Claybumovi ze Severní Karolíny. Clayburn vedl léta senátní komisi pro špionáž. Potřebuju Claybuma. Vezmi to přes Pratta.

Neal: Kde je teď Clayburn?

Marco: Nevím – jen doufám, že ještě žije. Je odněkud od hranic Karolíny, z nějaké díry. Odešel na odpočinek rok potom, co mě poslali do vězení. Pratt ho najde.

Neal: Dobře, udělám to, jen co se odtud nenápadně dostanu.

Marco: Prosím, buď opatrný. Měj oči vzadu.

Neal: Jsi v pořádku?

Marco: Jsem na útěku. Odjel jsem z Bologne dnes časně ráno. Pokusím se spojit s tebou zítra ve stejnou dobu. Ano?

Neal: Dávej si pozor. Zítra tady budu.

Marco se odhlásil se spokojeným úsměvem. Úkol splněn. Nic na tom není. Vítej ve věku technických kouzel a chytrých přístrojů. Ujistil se, že se z KwyteMail skutečně řádně odhlásil, pak dopil džus a z kavárny odešel. Vyrazil směrem k nádraží, cestou se stavil v obchodě s koženým zbožím a podařilo se mu vyměnit Giovanniho pěknou aktovku za černou, která byla zjevně nesrovnatelně horší kvality; pak se stavil v laciném klenotnictví, kde zaplatil osmnáct eur za veliké kulaté hodinky s jasně červeným plastovým řemínkem – další věc, která mohla splést toho, kdo by snád hledal Marka Lazzeriho, dříve z Bologne. Pak v antikvariátě utratil dvě eura za ohmatanou knížku veršů Czeslawa Milosze, samozřejmě v polštině

– hodilo se mu cokoli, co honicí psy splete; nakonec koupil v secondhandu s doplňky sluneční brýle a dřevěnou hůl, kterou na chodníku začal okamžitě používat.

Ta hůl mu připomněla Francesku. Kromě toho ho zpomalila a změnila styl jeho chůze. Času měl víc než dost, a tak se poklidně došoural na Milano Centrále a koupil si lístek do Stuttgartu.

* * *

Whitaker dostal naléhavou zprávu z Langley, že se někdo vloupal do Luigiho bezpečného bytu, ale nemohl s tím dělat naprosto nic. Všichni agenti z Bologne byli právě v Miláně a mohli se přetrhnout. Dva byli na nádraží a hledali jehlu v kupce sena. Dva byli na letišti Malpensa, vzdáleném čtyřicet kilometrů od centra. Dva byli na letišti Linate, které bylo mnohem blíž a odbavovalo většinou lety po Evropě. Luigi byl na ústředním autobusovém nádraží a pořád ještě se přes mobil přel, že Marco možná ani není v Miláně. To, že jel autobusem z Bologne do Modeny a zdálo se, že má namířeno na severozápad, nemuselo přece ještě znamenat, že jel do Milána. Jenže Luigi teď trochu ztratil na důvěryhodnosti – přinejmenším ve Whitakerových očích, což bylo v téhle chvíli podstatné –, a tak byl vykázán na autobusové nádraží, kde sledoval příjezdy a odjezdy deseti tisíc lidí.

K jehle se nejvíc přiblížil Kráter.

Marco si za šedesát eur koupil lístek první třídy v naději, že tam nebude tak na očích jako ve druhé. Při cestě na sever byla první třída až na konci a Marco nastoupil v sedmnáct třicet, pětačtyřicet minut před odjezdem. Usadil se na svém místě, schoval tvář co nejvíc za tmavými brýlemi a slamákem, otevřel knihu polských veršů a zadíval se na peron, kde kolem jeho vlaku chodili další cestující. Někteří byli necelé dva metry daleko a všichni spěchali.

Všichni až na jednoho. Ten chlapík z autobusu se vrátil; ta tvář z Caffě Atene; nejspíš taky ten syčák s nenechavými prsty, který mu ukradl tmavomodrou tašku; stejný ohař, který byl asi před jedenácti hodinami trochu moc pomalý při vystupování z autobusu v Modeně. Šel, ale neměl nikam namířeno. Oči měl přimhouřené, čelo ustaraně nakrčené. Na profesionála byl trochu moc nápadný, pomyslel si Giovanni Ferro, který teď bohužel věděl o schovávání, mizení a zakrývání stop víc, než kdy vědět chtěl.

Kráteroví bylo řečeno, že Marco bude mířit pravděpodobně buď na jih do Říma, kde měl víc možností, nebo na sever do Švýcarska, Německa nebo Francie – na výběr měl prakticky celý kontinent. Pět hodin už Kráter chodil po dvanácti peronech, díval se, jak vlaky přijíždějí a odjíždějí, splýval s davem, vůbec se nestaral o to, kdo přijíždí, zoufale zato sledoval, kdo nastupuje. Všímal si každého modrého saka jakéhokoli stylu nebo odstínu, ale to s ošoupanými lokty ještě nepotkal.

To bylo v laciné černé aktovce, kterou si Marco položil na zem mezi nohy pod sedadlo číslo sedmdesát ve vagonu první třídy do Stuttgartu. Marco sledoval, jak se Kráter loudá po peróně a velice bedlivě sleduje vlak s cílem Stuttgart. Držel něco, co vypadalo jako jízdenka, a když zmizel z dohledu, byl by Marco přísahal, že do vlaku nasedl.

Marco bojoval s nutkáním vystoupit. Dveře do jeho kupé se otevřely a vstoupila madam.

30

OD CHVÍLE, KDY BYLO POTVRZENO, ŽE BACKMAN zmizel a že nepřišel o život rukou někoho jiného, uplynulo pět horečných hodin, než Julia Javierová zjistila informaci, kterou vlastně měla mít po ruce. Našla se ve složce, která byla zamčená v ředitelně a o kterou se dřív staral Teddy Maynard osobně. Jestli Julia tu informaci někdy viděla, nepamatovala se na to. A v tom chaosu by to samozřejmě ani nebyla připustila.

Tu informaci jim neochotně před léty přepustila FBI, když Backmana vyšetřovala. Jeho finanční operace byly předmětem důkladného zkoumání, protože se obecně tvrdilo, že vyždímal klienta a někde si schoval pěkný balík. Tak kde ty peníze jsou? Při jejich hledání dávala FBI dohromady seznam Backmanových cest, když najednou přiznal vinu a zmizel ze scény. Backmanův spis se tím sice neuzavřel, ale nebyl už tak naléhavý. Postupem času byl jeho itinerář dokončen a nakonec postoupen do Langley.

V měsíci, který předcházel jeho obvinění, zatčení a propuštění na kauci s velmi přísnými podmínkami, podnikl Backman dvě krátké cesty do Evropy. Při té první letěl business třídou Air France se svou oblíbenou sekretářkou do Paříže, kde si pár dní užívali a prohlíželi si památky. Žena později řekla vyšetřovatelům, že Backman jeden den odletěl na nějaké rychlé obchodní jednání do Berlína, ale vrátil se včas na večeři v restauraci Alain Ducasse. Ona ho nedoprovázela.

Nikde nebyl žádný záznam o tom, že by Backman během toho týdne letěl běžnou linkou do Berlína ani jinam po Evropě. Byl by potřeboval pas a FBI si byla jistá, že svůj nepoužil. Na cestu vlakem by ale pas nepotřeboval. Ženeva, Bern, Lausanne a Curych, všechna tato místa jsou vzdálená jen čtyři hodiny vlakem od Paříže.

Podruhé šlo o dvaasedmdesátihodinový sprint z Dullesova letiště první třídou Lufthansy do Frankfurtu, rovněž obchodní, ačkoli žádné obchodní kontakty tam objeveny nebyly. Backman si zaplatil dvě noci v luxusním hotelu ve Frankfurtu a nikde nebyly žádné náznaky, že by spal jinde. Ale švýcarská bankovní centra jsou od Frankfurtu také vzdálená jen několik hodin cesty vlakem, stejně jako z Paříže.

Když Julia Javierová konečně spis objevila a zprávu si přečetla, okamžitě zavolala Whitakera a řekla mu: „Má namířeno do Švýcarska.“

* * *

Madam měla tolik zavazadel, že by to vystačilo pro dobře situovanou pětičlennou rodinu. Nosič jí je pomohl naložit do vagonu a do kupé první třídy, které okamžitě zahltila sebou, svými věcmi a svým parfémem. V kupé bylo šest sedadel, z nich zabrala nejméně čtyři. Sedla si na jedno z těch, která byla naproti Markovi, a zavrtěla svým mohutným pozadím, jako by si chtěla sedadlo roztáhnout. Pohlédla na něj, jak se krčí u okna, a zastřeným hlasem řekla „Bonsoir“. Francouzka, pomyslel si, a protože mu nepřipadalo vhodné odpovídat italsky, uchýlil se k starému dobrému „Hello“.

„Aha, Američan.“

Měl už za sebou takový chaos jazyků, identit, jmen, kultur, původů, lží, lží a zase lží, že ze sebe bez valného přesvědčení vypravil: „Ne, Kanaďan.“

„Aha,“ řekla; stále ještě rovnala zavazadla a uvelebovala se. Bylo zjevné, že Američan by jí byl milejší než Kanaďan. Madam byla mohutná žena, asi šedesátiletá, v poněkud těsných červených šatech, s tlustými kotníky a důkladnými černými lodičkami, které toho už hodně nachodily. Silně nazdobené oči měla oteklé a brzo začalo být jasné proč. Dávno předtím, než se vlak rozjel, vytáhla velkou láhev, odšroubovala uzávěr, ze kterého se stal kalíšek, a hodila do sebe lok něčeho ostřejšího. Ztěžka polkla, pak se na Marka usmála a zeptala se: „Nedáte si také?“

„Ne, díky.“

„Je to velice dobrá brandy.“

„Ne, díky.“

„No tak dobře.“ Nalila si ještě jednu, vypila ji a pak láhev uklidila.

Dlouhá cesta vlakem se právě stala ještě delší.

„Kam jedete?“ zeptala se velmi dobrou angličtinou.

„Do Stuttgartu. A vy?“

„Do Stuttgartu a pak dál do Štrasburku. Ve Stuttgartu moc dlouho zůstat nemůžu.“ Nakrčila nos, jako by se celé město koupalo v močůvce.

„Já Stuttgart miluju,“ řekl Marco jen proto, aby viděl, jak se přestane křenit.

„Hm.“ Pak ji zaujaly její boty. Skopla je a pramálo se starala, kde přistanou. Marco se připravil na závan pachu z nohou, ale pak si uvědomil, že nemá šanci soupeřit s laciným parfémem.

V sebeobraně předstíral, že usíná. Několik minut ho ignorovala a pak se hlasitě zeptala: „Vy umíte polsky?“ Dívala se na jeho knihu veršů.

Škubl hlavou, jako by ho vzbudila. „Ne, neumím. Ale snažím se to naučit. Moje rodina pochází z Polska.“ Zatajil dech a čekal, zda přijde vodopád skutečné polštiny, v němž se utopí.

„Aha,“ řekla jen a bylo vidět, že tyhle národy moc neschvaluje.

Přesně v 18.15 neviditelný výpravčí zapískal a vlak se dal do pohybu. Naštěstí do kupé, kde seděla madam, nikdo jiný místenku neměl. Několik pasažérů prošlo uličkou, zastavilo se, nahlédlo dovnitř, vidělo tu tlačenici a pak odešlo do jiného kupé, kde bylo víc místa.

Když vyjížděli, Marco bedlivě sledoval peron. Muže z autobusu nikde vidět nebylo.

Madam do sebe lila brandy tak dlouho, až začala pochrupovat. Vzbudil ji průvodčí, který chtěl vidět jejich lístky. Pak se objevil nosič s vozíkem plným nápojů. Marco si koupil pivo a jedno nabídl i své spolucestující. Na jeho nabídku odpověděla dalším mohutným nakrčením nosu, jako by raději pila moč.

První zastávka byla Como/San Giovanni, jen dvouminutová pauza, během níž nikdo nepřistoupil. O pět minut později zastavili v Chiassu. Už byla skoro tma a Marco uvažoval o tom, jestli nemá vystoupit. Nahlédl do jízdního řádu; do Curychu to byly ještě čtyři stanice, jedna v Itálii a tři ve Švýcarsku. Která země bude lepší?

Nemohl riskovat, že ho teď budou sledovat. Jestli jsou ve vlaku, tak ho sledovali z Bologne přes Modenu až do Milána, i v různých přestrojeních. Jsou to profesionálové a on proti nim nemá šanci. Marco upíjel pivo a připadal si jako ubohý amatér.

Madam valila oči na zmasakrované konce jeho kalhot. Pak si všiml, jak hledí na jeho bowlingové boty, ale to jí za zlé neměl. Pak ji zaujal jasně červený pásek hodinek. Na její tváři bylo zřetelně vidět, že pohrdá jeho mizerným smyslem pro módu. Typický Američan, nebo Kanaďan, nebo co to vlastně je.

Zahlédl odraz světel na jezeře Lugano. Proplétali se krajem jezer a nabírali výšku. Švýcarsko už nebylo daleko.

Potemnělou uličkou kolem jejich kupé občas někdo prošel, nahlédl skleněnými dveřmi dovnitř a pokračoval dozadu do vagonu, kde byly toalety. Madam si opřela velké nohy o protější sedadlo, nedaleko od Marka. Jeli teprve hodinu, a ona už svoje krabice, časopisy a oblečení stačila rozprostřít po celém kupé. Marco se bál zvednout ze sedadla.

Konečně ho zmohla únava a Marco usnul. Vzbudil ho rámus na nádraží Bellinzona, první zastávce ve Švýcarsku. Do vagonu první třídy nastoupil cestující a nemohl najít správné místo. Otevřel dveře kupé, kde seděla madam, rozhlédl se, zjistil, že se mu to vůbec nelíbí, a šel hledat průvodčího. Našli mu místo jinde. Madam sotva vzhlédla od svých módních časopisů.

Další zastávka měla být po hodině a čtyřiceti minutách, a když se madam vrátila ke své lahvi, Marco řekl: „Přece jen bych trochu ochutnal.“ Poprvé za několik hodin se usmála. Nevadilo jí, že pije sama, ale pít s přítelem bylo vždycky příjemnější. Po několika locích ale Marco znova usnul.

* * *

Vlak sebou škubnul, jak zpomaloval před nádražím Arth-Goldau. I Markova hlava sebou škubla a spadl mu klobouk. Madam ho bedlivě sledovala. Když nadobro otevřel oči, řekla: „Koukal na vás takový divný člověk.“

„Kde?“

„Kde? No tady přece, ve vlaku. Byl tu nejméně třikrát. Zastaví se u dveří, pořádně si vás prohlédne a pak zase zmizí.“

Možná to dělají ty boty, pomyslel si Marco. Nebo kalhoty. Nebo řemínek od hodinek? Promnul si oči a snažil se tvářit, že se mu takové věci stávají pořád.

„Jak vypadal?“

„Světlé vlasy, asi pětatřicet, hezký, v hnědém saku. Znáte ho?“

„Ne, nemám tušení, kdo to je.“ Ten muž v autobuse do Modeny neměl ani světlé vlasy, ani hnědé sako, ale takové drobnosti byly teď nepodstatné. Marka to vyděsilo natolik, že změnil plány.

Zug byl pětadvacet minut cesty vzdálený a byla to poslední zastávka před Curychem. Nemohl riskovat, že je dovede až do Curychu. Deset minut před dojezdem oznámil, že musí na záchod. Mezi jeho sedadlem a dveřmi nastavěla madam svou překážkovou dráhu. Když se jí začal proplétat, položil svou hůl a aktovku na sedadlo.

Prošel kolem čtyř kupé, v každém z nich byli nejméně tři cestující, ale nikdo z nich nevypadal podezřele. Vešel na záchod, zamkl a počkal, až vlak začne zpomalovat. Pak zastavili. V Zugu byla dvouminutová pauza a vlak jel zatím až absurdně přesně na čas. Minutu počkal, pak se rychle vrátil ke svému kupé, otevřel dveře, madam neřekl nic, popadl aktovku a hůl, kterou byl připraven bez váhání použít jako zbraň, a běžel na konec vlaku, kde vyskočil na peron.

Bylo to malé nádraží, vyvýšené nad ulici. Marco seběhl po schodech na chodník, u něhož stál taxík a řidič za volantem nevěděl o světě. „Do hotelu, prosím,“ řekl a polekal řidiče, který instinktivně sáhl po klíčcích. Zeptal se na něco německy a Marco to zkusil italsky. „Potřebuji malý hotel. Nemám rezervaci.“

„Žádný problém,“ řekl řidič. Když vyjížděli, Marco vzhlédl a viděl, že vlak zase jede. Ohlédl se a neviděl nikoho, kdo by ho honil.

Jízda trvala celé čtyři bloky, a když zastavili před budovou s velice šikmou horskou střechou v klidné postranní uličce, řekl řidič italsky: „Tenhle hotel je dobrý.“

„Vypadá dobře. Díky. Jak daleko je to autem do Curychu?“

„Tak asi dvě hodiny. To podle provozu.“

„Zítra ráno potřebuji být v devět hodin v centru Curychu. Můžete mě tam odvézt?“

Řidič vteřinku váhal a myslel na peníze na ruku. „Snad,“ řekl.

„Kolik to bude stát?“

Řidič si zamnul bradu, potom pokrčil rameny a řekl: „Dvě stě eur.“

„Dobře. Vyjedeme odsud v šest, ano?“

„V šest. Dobře, pane, budu tady.“

Marco mu opět poděkoval a díval se, jak odjíždí. Když vstoupil do hotelu, zazvonil zvonek. Malá recepce byla prázdná, ale někde poblíž hrála televize. Konečně se objevil ospalý teenager a usmál se. „Guten Abend,“ řekl.

„Parla inglese?“ ptal se Marco.

Zavrtěl hlavou, že ne.

„Italiano?“

„Trochu.“

„Já taky trochu,“ řekl Marco italsky. „Chtěl bych pokoj na jednu noc.“

Recepční mu podal registrační formulář a Marco zpaměti vyplnil jméno a číslo pasu. Potom přidal fiktivní adresu v Bologni a vymyšlené telefonní číslo. Pas měl v kapse saka, na srdci, a byl připraven ho vytáhnout, i když nerad.

Ale už bylo pozdě a recepční se chtěl dívat na televizní pořad. S lhostejností pro Švýcary neobvyklou řekl italsky: „Čtyřicet dva eur,“ a o pasu se nezmínil.

Giovanni položil peníze na pult a recepční mu podal klíč od pokoje číslo 26. Překvapivě dobrou italštinou si objednal buzení na pátou ranní. A nakonec ještě dodal, jako by si právě vzpomněl: „Ztratil jsem kartáček na zuby. Máte je?“

Recepční sáhl do zásuvky a vytáhl krabici s různými drobnými nezbytnostmi – kartáčky a pastami na zuby, jednorázovými holicími strojky, holicími krémy, aspirinem, tampony, krémy na ruce, hřebeny, dokonce i kondomy. Giovanni si pár věcí vybral a zaplatil deset eur.

Luxusní apartmá v Ritzu by mu nebylo vítanější než pokoj 26. Malý, čistý, teplý, s pevnou matrací a dveřmi, které se daly zamknout na dva západy, aby k němu nemohly tváře, které ho pronásledovaly od časného rána. Dal si dlouhou horkou sprchu, oholil se a celou věčnost si čistil zuby.

Ke své velké úlevě našel ve skříňce pod televizí minibar. Snědl balíček sušenek, spláchl je dvěma malými lahvičkami whisky, a když zalezl pod přikrývku, byl duševně i fyzicky vyčerpaný. Hůl měl položenou na posteli, pěkně po ruce. Bylo to hloupé, ale nemohl si pomoci.

31

ZA ZDMI VĚZENÍ SNIL O CURYCHU, O JEHO MODRÝCH řekách a čistých stinných ulicích, moderních obchodech a pohledných lidech, kteří jsou všichni hrdí na to, že jsou Švýcaři, a s příjemnou seriózností se starají o svoje věci. V předchozím životě s nimi jezdil v tichých trolejbusech, když mířili do práce ve finanční čtvrti. Tehdy býval příliš zaneprázdněný, než aby mohl hodně cestovat, příliš důležitý, než aby mohl opustit své delikátní operace ve Washingtonu, ale Curych patřil k těm několika místům, která viděl. Bylo to město podle jeho gusta; žádné davy turistů, žádné dopravní zácpy. Nebylo ochotné ztrácet čas zíráním na katedrály a muzea a klanět se uplynulým dvěma tisícům let. Kdepak. V Curychu šlo o peníze, o jejich rafinovanou správu, nikoli o bezostyšné rýžování, v němž byl mistrem Backman.

Teď byl znovu v trolejbusu – nasedl do něj u nádraží a jel po Bahnhofstrasse, hlavní třídě Curychu, pokud Curych něco takového vůbec měl. Bylo skoro devět. Zachytil poslední vlnu elegantně oblečených mladých bankéřů, kteří mířili do UBS a Credit Suisse a do tisíce méně známých, ale stejně bohatých institucí. Tmavé obleky, košile nejrůznějších barev, ale jen velmi málo bílých, drahé kravaty s většími uzly a méně vzory, tmavohnědé boty s tkaničkami, nikdy se střapci. Styl se za posledních šest let trochu změnil. Konzervativní byl pořád, ale o malinko odvážnější. Nebyli sice tak elegantní jako mladí byznysmeni v jeho rodné Bologni, ale docela atraktivní.

Každý cestou něco četl. Míjely je trolejbusy z jiných směrů. Marco předstíral, že je zabraný do Newsweeku, ale ve skutečnosti se díval po všech kolem.

Nikdo ho nepozoroval. Nezdálo se, že by někoho urážely jeho bowlingové boty. Popravdě řečeno, viděl ještě jedny takové na neformálně oblečeném mladíkovi na nádraží. Jeho slamák nevyvolával žádnou pozornost. Lemy jeho kalhot už vypadaly lépe; v hotelu si koupil laciné šitíčko a pak strávil půl hodiny tím, že se pokoušel kalhoty zašít, aniž by tekla krev. Jeho oblečení stálo jen zlomek toho, co obleky těch okolo, ale to mu bylo jedno. Dostal se do Curychu bez Luigiho a všech těch ostatních, a když mu štěstí vydrží ještě chvilku, dostane se i odtud.

Na Paradeplatzu se sjížděly trolejbusy z východu i ze západu a zastavovaly. Rychle se prázdnily, jak mladí bankéři v celých zástupech mířili ke svým budovám. Marco šel s davem; klobouk zůstal zastrčený pod sedadlem trolejbusu.

Za sedm let se nic nezměnilo. Paradeplatz byl pořád stejný – otevřené náměstí lemované obchůdky a kavárnami. Banky kolem tu stály tři sta let; některé své jméno vyhlašovaly do světa neonem, jiné byly tak dobře schované, že se nedaly najít. Za tmavými brýlemi hltal svoje okolí, ale držel se přitom těsně za třemi mladíky se sportovními taškami přes rameno. Vypadalo to, že mají namířeno do Rhineland Bank na východní straně náměstí. Vešel za nimi dovnitř do haly, kde teprve začínala pravá zábava.

Informační pult byl přesně tam, kde před sedmi lety, a dokonce i ta upravená dáma za ním mu připadala povědomá. „Rád bych mluvil s panem Mikelem Van Thiessenem,“ řekl tak tiše, jak dokázal.

„A vaše jméno?“

„Marco Lazzeri.“ Jméno „Joel Backman“ použije později, nahoře, ale tady se mu ho vyslovit nechtělo. Doufejme, že Van Thiessen bude jeho krycí jméno znát z Nealových e-mailů. Bankéř byl požádán, aby pokud to jen trochu půjde, zůstal přibližně týden ve městě.

Telefonovala a přitom zároveň ťukala do klávesnice. „Chviličku, pane Lazzeri,“ řekla. „Počkal byste laskavě?“

„Jistě,“ odpověděl. Jestli počká? O tomhle roky snil. Sedl si, hodil si nohu přes nohu, uviděl boty a zastrčil raději nohy pod židli. Byl si jistý, že ho teď z různých úhlů sleduje aspoň tucet kamer, a nevadilo mu to. Možná poznají, že v hale sedí Backman, možná ne. Skoro je viděl, jak zírají na monitory, drbou se za uchem a říkají: „Já nevím, je hubenější, skoro vychrtlý.“

„A ty vlasy. Máje zjevně nabarvené, a špatně.“

Aby jim pomohl, sňal Joel Giovanniho želvovinové brýle.

O pět minut později se odnikud vynořil strážný s přísnou tváří a řekl: „Pane Lazzeri, pojďte prosím se mnou.“

Vyjeli soukromým výtahem do druhého patra, kde byl Marco uveden do malé místnůstky s tlustými zdmi. Vypadalo to, že v Rhineland Bank jsou všechny stěny tlusté. Čekali tam dva další příslušníci bezpečnostní služby. Jeden se usmál, druhý ne. Požádali ho, aby položil obě ruce na biometrický snímač otisků. Ten porovná jeho otisky s těmi, které na stejném místě nechal před sedmi lety, a když budou přesně souhlasit, dojde na víc úsměvů, pak na hezčí místnost, hezčí halu, nabídku kávy nebo džusu. Jak si přejete, pane Backmane.

Požádal o pomerančový džus, protože nesnídal. Strážní byli zpátky ve své jeskyni. O pana Backmana teď pečovala Elke, jedna z půvabných asistentek pana Van Thiessena. „Za minutku přijde,“ vysvětlila. „Nečekal vás.“

Ono je to těžké domlouvat si schůzky, když se schováváte v záchodových kabinkách. Joel se na ni usmál. Starý Marco byl minulost. Po rušných dvou měsících byl teď na odpočinku. Marco mu dobře posloužil, udržel ho naživu, naučil ho základy italštiny, doprovodil ho do Trevisa a Bologne a seznámil ho s Franceskou, ženou, na kterou hned tak nezapomene.

Ale Marco by ho teď také stál život, a tak ho odhodil tady ve třetím patře Rhineland Bank, zatímco hleděl na jehlové podpatky na nohou Elke a čekal na jejího šéfa. Marco byl pryč a už se nikdy neměl vrátit.

Kancelář Mikela Van Thiessena byla navržená tak, aby hned při vstupu zasáhla návštěvníky mocným pravým hákem. Moc v obrovském perském koberci. Moc v kožené pohovce a křeslech. Moc ve starožitném mahagonovém psacím stole, který by se do cely v Rudley ani nevešel. Moc v dlouhé řádce elektronických vymožeností, které měl k dispozici. Vyšel Joelovi vstříc k mocným dubovým dveřím a stiskli si ruce; pořádně, ale ne jako staří přátelé. Setkali se zatím pouze jednou.

Jestli Joel od své minulé návštěvy odhodil třicet kilo, musel jich Van Thiessen většinu najít. Byl také mnohem šedivější a zdaleka nebyl tak svižný a rázný jako ti mladí bankéři v trolejbusu. Van Thiessen pokynul svému klientovi ke koženým křeslům a Elke ještě s jednou asistentkou pobíhaly kolem a servírovaly kávu a koláčky.

Když byli sami a dveře se zavřely, Van Thiessen řekl: „Četl jsem o vás.“

„Ano? A co jste četl?“

„Podplatit prezidenta, aby vám dal milost! Prosím vás, pane Backmane. To je to tam u vás vážně tak snadné?“

Joel nepoznal, jestli si dělá legraci nebo ne. Joel byl sice v dobré náladě, ale neměl chuť si vyměňovat jedovaté vtípky.

„Nikoho jsem nepodplatil, jestli to myslíte takhle.“

„No, ale noviny jsou rozhodně plné spekulací.“ Řekl to tónem spíš vyčítavým než žoviálním a Joel se rozhodl neztrácet čas. „Vy věříte všemu, co čtete v novinách?“

„Samozřejmě že ne, pane Backmane.“

„Jsem tady ze tří důvodů. Chci otevřít svou bezpečnostní schránku. Chci zkontrolovat svůj účet. Chci si vyzvednout deset tisíc dolarů v hotovosti. A pak budu možná ještě chtít jednu dvě drobnosti.“

Van Thiessen si strčil do pusy malý koláček a rychle žvýkal. „Ano, samozřejmě. Nic z toho by neměl být problém.“

„Proč by měl být problém?“

„Ne, žádný problém, pane. Potřebuji jen pár minut.“

„Na co?“

„Potřebuji to zkonzultovat s kolegou.“

„Můžete to udělat rychle?“

Van Thiessen prakticky vyběhl z místnosti a zabouchl za sebou dveře. Joelovi se bolestivě svíral žaludek, a nebylo to z hladu. Jestli se teď něco zadrhne, nemá žádný záložní plán. Vyjde z banky s prázdnýma rukama, snad dojde ještě přes Paradeplatz k trolejbusu, a jak do něj nastoupí, nebude mít kam jet. Bude po útěku. Marco se vrátí a Marco ho nakonec připraví o život.

Čas se náhle zprudka zastavil a on uvažoval o milosti. Ta udělala tlustou čáru za jeho minulostí. Americká vláda nebyla v situaci, kdy by mohla tlačit na Švýcary, aby mu zmrazili účet. Švýcaři tyhle věci nedělali! Švýcaři jsou vůči tlakům imunní! Proto jsou jejich banky nacpané cennostmi z celého světa.

Elke pro něj přišla a požádala ho, aby s ní šel dolů. Jindy by s ní šel kamkoli, dnes to ale bylo jen dolů.

Při své předchozí návštěvě už v trezoru byl. Nacházel se ve sklepě, několik pater pod zemí, ovšem klienti netušili, jak hluboko do švýcarské půdy sestupují. Všechny dveře byly půl metru tlusté, každá stěna vypadala jako z olova, na každém stropě byly kamery. Elke ho znova předala Van Thiessenovi.

Skener mu sňal otisky obou palců a porovnal je se vzorem. Optický skener ho vyfotografoval. „Číslo sedm,“ ukázal Van Thiessen. „Sejdeme se tam,“ řekl a vyšel ze dveří.

Joel prošel krátkou chodbou kolem šesti ocelových dveří bez oken. U sedmých se zastavil. Stiskl tlačítko, uvnitř se ozvalo kovové rachocení a cvakání a dveře se konečně otevřely. Vstoupil. Van Thiessen tam na něj čekal.

Místnost byla čtyři krát čtyři metry velká a tři z jejích stěn byly obložené jednotlivými schránkami, většinou velkými asi jako větší krabice od bot.

„Číslo vaší schránky?“ zeptal se Van Thiessen.

„L2270.“

„Správně.“

Van Thiessen udělal krok napravo a sklonil se k L2270. Na malé klávesnici schránky vyťukal několik čísel, pak se narovnal a řekl: „Buďte tak laskav.“

Sledován pozorným Van Thiessenovým zrakem přistoupil Joel ke své schránce a vyťukal kód. Šeptal si přitom čísla, která se mu navždycky vryla do paměti: „Osmdesát jedna, padesát pět, devadesát čtyři, devadesát tři, dvacet tři.“ Na klávesnici se rozblikalo zelené světélko. Van Thiessen se usmál a řekl: „Budu čekat vepředu. Až skončíte, stačí zazvonit.“

Když byl Joel sám, vyjmul z trezoru ocelovou schránku a otevřel ji. Vytáhl z ní bublinkovou obálku a otevřel i tu. Uvnitř byly čtyři dvougigabytové disky, které měly kdysi cenu miliardy dolarů.

Dopřál si chvilku, ale ne víc než šedesát vteřin. Koneckonců teď právě byl zcela v bezpečí, a jestli chtěl chvilku vzpomínat, co na tom?

Myslel na Safího Mirzu, Fazala Šarífa a Farúka Chana, geniální chlapce, kteří objevili Neptun, pak napsali úžasný software, kterým mohli systémem manipulovat. Všichni byli teď mrtví; stali se obětí vlastní chamtivosti a své volby právníka. Myslel na Jacyho Hubbarda, na toho drzého, družného, nekonečně charismatického darebáka, který celý život klamal voliče a nakonec začal být příliš chamtivý. Myslel na Carla Pratta, Kima Bollinga a desítky dalších partnerů, které přivedl do jejich prosperující firmy a pak jim zničil život tím, co teď držel v ruce. Myslel na Neala a na to, jak svého syna zahanbil, když ve Washingtonu řádil skandál a vězení bylo nejen jistotou, ale i útočištěm.

A myslel i na sebe, ne sobecky, ne se sebelítostí, nepokoušel se vinit někoho jiného. Až dosud vedl hodně nepovedený život. A i když by se hrozně rád vrátil a udělal to jinak, neměl teď čas se takovými myšlenkami zabývat. Zbývá ti už jen pár let, Joeli, Marco nebo Giovanni, nebo jak se vlastně jmenuješ. Poprvé za svůj mizerný život bys mohl udělat to, co je správné, a ne to, co přinese největší zisk.

Vrátil disky do obálky, obálku vložil do aktovky a pak vrátil ocelovou schránku do trezoru. Zazvonil na Van Thiessena.

Když pak byli zpátky v té mocenské kanceláři, podal mu Van Thiessen desky, v nichž byl jediný list papíru. „Tohle je shrnutí účtu,“ řekl. „Je velice jednoduché. Jak víte, nezaznamenal žádnou aktivitu.“

„Vy platíte jen jedno procento úroků,“ konstatoval Joel.

„Znal jste naše úrokové míry, když jste si účet zakládal, pane Backmane.“

„Ano, to ano.“

„Chráníme vaše peníze jiným způsobem.“

„Samozřejmě.“ Joel zavřel složku a vrátil ji. „Tohle vám tu nechám. Máte tu hotovost?“

„Ano, už jde nahoru.“

„Výborně. Potřebuji pár věcí.“

Van Thiessen si přitáhl poznámkový blok a připravil si plnicí pero. „Ano?“

„Chci převést sto tisíc do banky ve Washingtonu, D. C. Můžete mi nějakou doporučit?“

„Samozřejmě. Úzce spolupracujeme s Maryland Trust.“

„Dobře, tak převeďte ty peníze tam a otevřete tam běžný účet. Nebudu vypisovat šeky, jen vybírat.“

„Na jaké jméno?“

„Joel Backman a Neal Backman.“ Znova si zvykal na svoje jméno, neprchal už, když ho slyšel. Nekrčil se ve strachu a nečekal na střelbu. Líbilo se mu to.

„Dobře,“ kývl Van Thiessen. „Všechno se dá zařídit.“

„Potřebuji pomoci s návratem do Států. Mohla by se ta vaše slečna podívat na lety Lufthansy do Filadelfie a New Yorku?“

„Samozřejmě. Kdy a odkud?“

„Dnes, co nejdřív. Rád bych se vyhnul zdejšímu letišti. Jak daleko je to autem do Mnichova?“

„Autem tři až čtyři hodiny.“

„Můžete mi auto opatřit?“

„To se jistě dá zařídit.“

„Rád bych vyjížděl odsud ze suterénu a za volantem by měl sedět někdo, kdo není oblečený jako řidič. A to auto ať není černé a ať moc nepřitahuje pozornost.“

Van Thiessen přestal psát a tázavě se na něj podíval. „Hrozí vám nebezpečí, pane Backmane?“

„Možná. Nevím to jistě a nehodlám nic riskovat.“

Van Thiessen o tom pár vteřin přemýšlel a pak řekl: „Chcete, abychom vám zamluvili letenky?“

„Ano.“

„V tom případě potřebuji vidět váš pas.“

Joel vytáhl vypůjčený Gíovanniho pas. Van Thiessen ho dlouho prohlížel a jeho tvář stoického bankéře ho prozrazovala. Byl zmatený a dělalo mu to starost. Konečně ze sebe vypravil: „Pane Backmane, vy budete cestovat na cizí pas.“

„Správně.“

„A je to platný pas?“

„Je.“

„Předpokládám, že svůj vlastní nemáte?“

„Ten mi sebrali hodně dávno.“

„Banka se nemůže stát spoluviníkem trestného činu. Jestli je ukradený, pane.“

„Ujišťuji vás, že ukradený není.“

„Tak jak jste…“

„Řekněme, že je půjčený, ano?“

„Ale používat cizí pas je protizákonné.“

„Nechrne americkou imigrační politiku stranou, pane Van Thiessene. Opatřete mi letové řády. Já si vyberu lety. Vaše děvče mi je rezervuje přes bankovní účet. Strhněte mi to z vkladu. Opatřete mi auto s řidičem. To si strhněte také, jestli chcete. Je to úplně jednoduché.“

Byl to jen pas. No a co, jiní klienti mají tři nebo čtyři. Van Thiessen vrátil pas Joelovi a řekl: „Dobře. Ještě něco?“

„Ano, potřebuji přístup na internet. Předpokládám, že vaše počítače jsou bezpečné.“

„Naprosto.“

* * *

V jeho e-mailu Nealovi stálo toto:

Grinchi, s trochou štěstí dorazím večer do Států. Opatři mi dnes nový mobil. Nespouštěj ho z očí. Zítra ráno zavolej do Hiltonu, Marriottu a Sheratonu ve Washingtonu. Ptej se po Giovannim Ferrovi. To jsem já. Z nového mobilu zavolej hned ráno Carla Pratta. Hodně na něj tlač, ať dostane senátora Clayburna do Washingtonu. Výdaje mu zaplatíme. Řekni mu, Že je to naléhavé. Služba starému příteli. Nenech se odbýt. Už Žádné e-maily, dokud nebudu doma. Marco

Ve Van Thiessenově kanceláři Joel Backman spěšně snědl sendvič a vypil colu a pak opustil budovu banky na pravém předním sedadle naleštěného zeleného čtyřdveřového sedanu BMW. Pro jistotu si držel před tváří švýcarské noviny, dokud nebyli na dálnici. Řidič se jmenoval Franz. Franz sám sebe viděl jako vycházející hvězdu formule jedna, a když Joel oznámil, že trochu spěchá, přejel Franz do levého pruhu a nezpomalil pod sto padesát.

32

VE 13.55 SEDĚL JOEL BACKMAN NA POHODLNĚ širokém sedadle první třídy Boeingu 747 společnosti Lufthansa, který se právě chystal odstartovat z letiště v Mnichově. Teprve když se dal do pohybu, odvážil se vzít do ruky sklenici šampaňského, na kterou už deset minut zíral. Byla prázdná, ještě než se letadlo zastavilo na začátku startovací dráhy k poslední kontrole. Když se kola odlepila od země, zavřel Joel oči a dopřál si přepych několika hodin úlevy.

* * *

Jeho syn byl naopak v přesně stejné chvíli, v 7.55 východního času, tak rozčilený, že měl chuť něco roztřískat. Jak sakra má okamžitě koupit nový mobilní telefon, pak znova volat Carla Pratta a odvolávat se na staré přátelství, které neexistuje, a pak vylákat nevrlého senátora v důchodu z Ocracoke v Severní Károlíně, aby hned všeho nechal a okamžitě přijel do města, které zjevně upřímně nesnáší? Nemluvě už o takové maličkosti, jako že jeho, Neala Backmana, čeká v kanceláři poměrně nabitý den. Není tam sice nic tak naléhavého jako zachraňovat toulavého otce, ale i tak má dost dlouhý seznam schůzek s klienty a jiných důležitých záležitostí.

Odjel z Jerry’s Java, ale místo aby zamířil do kanceláře, vrátil se domů. Lisa koupala jejich dceru a byla překvapená, že ho vidí. „Co se stalo?“ zeptala se.

„Musím s tebou mluvit. Hned.“

Začal záhadným dopisem odeslaným z Yorku v Pensylvánii, pak pokračoval půjčkou 4000 dolarů, i když zrovna tohle bylo těžké, pak smartphonem, šifrovanými e-maily, zkrátka řekl jí v podstatě všechno. K jeho veliké úlevě to vzala klidně.

„Měl jsi mi to říct,“ opakovala několikrát.

„Ano, a mrzí mě, že jsem to neudělal.“

Nehádala se, nevyčítala. Loajalita byla jednou z jejích nejlepších vlastností, a když nakonec prohlásila: „Musíme mu pomoct,“ Neal ji popadl do náruče.

„On nám ty peníze splatí,“ ujistil ji.

„S penězi si budeme lámat hlavu potom. Je v nebezpečí?“

„Myslím, že je.“

„Dobře, tak čím začneme?“

„Zavolej do kanceláře a řekni jim, že ležím s chřipkou.“

* * *

Celý jejich rozhovor zachytil živě a do detailů maličký mikrofon, který Mosad schoval v lustru nad místem, kde seděli. Záznam putoval do vysílače schovaného na půdě a odtud do vysokofrekvenčního přijímače umístěného půl kilometru daleko v téměř nepoužívaném obchodě, který si nedávno na šest měsíců pronajal nějaký pán z Washingtonu. Tam si ho technik dvakrát poslechl a pak rychle poslal e-mail agentovi na izraelském velvyslanectví ve Washingtonu.

Od Backmanova zmizení z Bologne před víc než čtyřiadvaceti hodinami byla odposlouchávací zařízení nachystaná kolem jeho syna sledována ještě bedlivěji.

E-mail do Washingtonu končil větou: „JB se vrací domů.“

Naštěstí Neal v rozhovoru s Lisou nevyslovil jméno Giovanni Ferro. Bohužel se zmínil o dvou ze tří hotelů – o Marriottu a Sheratonu.

Backmanův návrat dostal nejvyšší možnou prioritu. Na východním pobřeží působilo jedenáct agentů Mosadu; všichni dostali rozkaz stáhnout se okamžitě do Washingtonu.

Lisa odvezla dceru ke své matce a pak s Nealem vyrazili na jih, do třicet minut vzdáleného Charlottesville. V nákupním centru na severu města našli obchod U. S. Cellular. Otevřeli si účet, koupili telefon a za třicet minut byli znova na cestě. Lisa řídila a Neal se pokoušel sehnat Carla Pratta.

* * *

Joelovi se za pomoci značné dávky šampaňského a vína povedlo při letu přes Atlantik několik hodin prospat. Když letadlo v 16.30 přistávalo na Kennedyho letišti, bylo po klidu; vystřídala ho nejistota a nutkání ohlížet se přes rameno.

U přepážek imigračních úředníků se nejdřív postavil do řady pro vracející se Američany. Byla tu mnohem menší fronta; stát v davu, který se hromadil v části pro Neameričany, bylo ponižující. Pak se vzpamatoval, v duchu se proklel a spěchal mezi cizince.

Jak může být takhle pitomý?

Nějaký uniformovaný kluk s býčí šíjí hulákal na lidi, aby se stavěli do téhle fronty, ne do tamté, a aby sebou hodili. Vítejte v Americe. Některé věci mu nechyběly.

Úředník pasové kontroly se zamračil na Giovanniho pas, ale předtím se na ostatní mračil také. Joel ho dobře sledoval zpod laciných tmavých brýlí.

„Můžete si prosím sundat brýle?“ požádal úředník.

„Certamente,“ odpověděl Joel hlasitě, aby působil co nejvíc jako Ital. Sňal si brýle, zamžoural, jako by ho světlo oslepilo, a pak si začal mnout oči, zatímco si ho úředník snažil pořádně prohlédnout. Neochotně orazítkoval pas a beze slova mu ho vrátil. K proclení Joel nic neměl a celníci se na něj skoro ani nepodívali. Joel prošel letištní halou a u stanoviště taxíků se zařadil do fronty. „Penn Station,“ řekl. Řidič připomínal Farúka Chana, nejmladšího z těch tří, byl to skoro ještě chlapec, a když si ho Joel ze zadního sedadla prohlédl, přitáhl si aktovku blíž k tělu.

Byla sice špička, ale oni jeli opačným směrem než většina ostatních aut, a tak byl za pětačtyřicet minut na nádraží Penn Station. Koupil si jízdenku Amtrak a v 19.00 vyjel z New Yorku do Washingtonu.

* * *

Taxi zaparkovalo na Brandywine Street v severozápadní části Washingtonu. Bylo skoro jedenáct večer a většina hezkých domů byla temná. Backman vydal pokyny řidiči, který už se uveleboval ke zdřímnutí.

Paní Prattová byla v posteli a usínala, když uslyšela domovní zvonek. Hodila na sebe župan a spěchala dolů. Její manžel spal většinu nocí dole v suterénu, hlavně proto, že chrápal, ale také proto, že příliš pil a trpěl nespavostí. Předpokládala, že teď je tam také.

„Kdo je?“ zeptala se přes interkom.

„Joel Backman,“ zněla odpověď a ona si myslela, že to má být vtip.

„Kdo?“

„Donno, to jsem já, Joel. Přísahám. Otevři.“

Podívala se kukátkem, ale toho cizího člověka nepoznala. „Moment,“ řekla a rozběhla se do suterénu, kde Carl koukal na zprávy. Za minutku už byl u dveří, na sobě teplákovou soupravu, v ruce pistoli.

„Kdo je to?“ houkl do interkomu.

„Carle, to jsem já, Joel. Polož tu pistoli a otevři.“

Ten hlas byl nezaměnitelný. Otevřel dveře a Joel Backman vstoupil do jeho života; stará noční můra se vrátila. Nepřišlo žádné objímání, žádné tisknutí rukou a objevil se sotva poloúsměv. Prattovi si ho mlčky prohlíželi, protože vypadal docela jinak – mnohem hubenější, vlasy tmavší a kratší, divné oblečení. „Co tady děláš?“ zeptala se Donna.

„Dobrá otázka,“ odpověděl chladně. On měl tu výhodu, že měl čas plánovat. Oni byli naprosto nepřipravení. „Položil bys tu pistoli?“

Pratt odložil pistoli na stolek.

„Mluvil jsi s Nealem?“ zeptal se Backman.

„Celý den.“

„Co se děje, Carle?“ chtěla vědět Donna.

„To vážně nevím.“

„Můžeme si promluvit? Proto jsem tady. Telefonům už nevěřím.“

„O čem promluvit?“ dožadovala se odpovědi.

„Mohla bys nám uvařit kávu, Donno?“ požádal Joel zdvořile.

„To tedy nemohla.“

„Tak tu kávu můžeš škrtnout.“

Carl si mezitím mnul bradu a odhadoval situaci. „Donno, potřebujeme si promluvit o samotě. Jde o staré firemní záležitosti. Já ti to pak povím.“

Probodla je oba pohledem, který jasně říkal: „Táhněte k čertu oba dva,“ a pák vztekle oddupala po schodech nahoru. Oba muži vstoupili do obýváku. Carl se zeptal: „Chceš něco k pití?“

„Ano, něco silného.“

Carl došel k domácímu baru v rohu a nalil oběma dvojitou whisky. Jednu Joelovi podal bez sebemenšího pokusu o úsměv a řekl: „Na zdraví.“

„Na zdraví. Rád tě vidím, Carle.“

„To věřím. Neměl jsi vidět nikoho ještě čtrnáct let.“

„Nemohl ses dočkat, co?“

„Ještě pořád po tobě uklízíme, Joeli. Pěkných pár slušných lidí jsi odrovnal. Je mi líto, ale nesmíš se divit, že ani Donna, ani já nejsme zrovna nadšení, že tě vidíme. Neumím si představit v tomhle městě moc lidí, co by tě rádi popadli do náruče.“

„Většina by mě radši zastřelila.“

Carl se mimoděk podíval po pistoli.

„S tím si nemůžu lámat hlavu,“ pokračoval Backman. „Sice bych rád vrátil čas a pár věcí udělal jinak, ale tuhle možnost bohužel nemám. Teď zrovna si zachraňuju život, Carle, a potřebuju pomoc.“

„Třeba se mi nechce ti pomáhat.“

„Nemohl bych ti to vyčítat. Ale potřebuju, abys pro mě něco udělal. Když mi teď pomůžeš, slibuju, že už se u tvých dveří nikdy neobjevím.“

„Příště budu střílet.“

„Kde je senátor Clayburn? Řekni, že je ještě naživu.“

„A jak. A máš štěstí.“

„Jak to?“

„Je tady, ve Washingtonu.“

„Proč?“

„Hollis Maples se loučí asi po sto letech v Senátu. Dnes má večírek na rozloučenou. Celá stará garda je ve městě.“

„Maples? Ten si už před deseti lety slintal do polévky.“

„Dneska ji ani nevidí. On a Clayburn byli jedna ruka.“

„Mluvil jsi s Claybumem?“

„Ano.“

„A co?“

„S ním to nebudeš mít lehké, Joeli. Otevírá se mu kudla v kapse, jen slyší tvoje jméno. Říkal něco v tom smyslu, že by tě měli zastřelit pro velezradu.“

„To je jedno. Řekni mu, že může zprostředkovat dohodu, po které si bude připadat jako opravdový vlastenec.“

„Jakou dohodu?“

„Mám ten software, Carle. Celý. Vyzvedl jsem ho dnes ráno z trezoru v Curychu, kde ležel víc než šest let. Ty a Claybum přijďte ráno do mého pokoje a já vám ho ukážu.“

„Já ho ani nechci vidět.“

„Ale chceš.“

Pratt do sebe nalil svou whisky na ex. Vrátil se k baru, dolil si, hodil do sebe další dávku, která hrozila otravou alkoholem, a pak se zeptal: „Kdy a kam?“

„Marriott na Dvaadvacáté ulici. Pokoj pět set dvacet. V devět ráno.“

„Proč, Joeli? Proč bych se do toho měl míchat?“

„Pomoc starému příteli.“

„Žádnou pomoc si ode mě nezasloužíš. A ten starý přítel, ten umřel už pěkně dávno.“

„Prosím, Carle. Přived Claybuma a zítra v poledne jsi z toho venku. Slibuju, že už mě nikdy neuvidíš.“

„Lákavá představa.“

* * *

Požádal řidiče, ať nespěchá. Projížděli Georgetownem, po K Street, kolem nočních restaurací, barů a studentských klubů plných lidí, kteří si užívali života. Bylo dvaadvacátého března a přicházelo jaro. Teplota se držela kolem sedmnácti stupňů a studentům se líbilo venku dokonce i kolem půlnoci.

Taxi zpomalilo na křižovatce I Street a Čtrnácté a Joel viděl v dálce na New York Avenue budovu, kde kdysi míval kancelář. Někde tam nahoře v nejvyšším patře vládl svému malému královstvíčku, jeho poskoci kolem něj pobíhali a poslouchali ho na slovo. Ale žádnou nostalgii necítil. Spíš teď litoval toho neužitečného života, kdy se honil za penězi a kupoval si přátele, ženy a všechny hračky, o které může takový velký hlavoun stát. Jeli dál, podél nesčetných kancelářských budov, na jedné straně vládních, na druhé patřících lobbistům.

Požádal řidiče, ať jede jinou ulicí, příjemnější na pohled. Zahnuli na Constitution a pak jeli po Mali, kolem Washingtonova památníku. Jeho nejmladší dítě, Anna Lee, ho léta prosila, aby ji vzal na jarní procházku po Mail, na jaké chodily jiné děti z její třídy. Chtěla vidět pana Lincolna a strávit den v Muzeu americké historie. Sliboval jí to tak dlouho, až byla ta tam. Anna Lee teď žila v Denveru, nebo si to aspoň myslel, a měla dítě, které Joel nikdy neviděl.

Když se přiblížila kupole Kapitolu, Joel toho náhle měl dost. Ten malý výlet do minulosti byl deprimující. Jeho vzpomínky byly příliš nepříjemné.

„Odvezte mě do hotelu,“ řekl.

33

NEAL SI UDĚLAL PRVNÍ KONVICI KÁVY, PAK VYŠEL do chladného cihlového patia a obdivoval krásu jarního svítání.

Jestli jeho otec skutečně dorazil zpátky do Washingtonu, nebude v šest třicet ráno spát. Včera večer si Neal vložil do mobilu čísla washingtonských hotelů, a když vyšlo slunce, začal se Sheratonem. Giovanni Ferro tam nebydlel. Pak zkusil Marriott.

„Okamžik, prosím,“ řekla telefonistka a pak začal zvonit telefon v pokoji. „Haló,“ ozval se známý hlas.

„Prosím Marka,“ řekl Neal.

„Marco u telefonu. Je to Grinch?“

„Ano.“

„Kde teď zrovna jsi?“

„Stojím doma na dvorku a čekám na sluníčko.“

„A jaký telefon používáš?“

„Úplně novou motorolu, kterou mám v kapse od včerejška, kdy jsem ji koupil.“

„Víš jistě, že je bezpečná?“

„Ano.“

Chvilku bylo ticho, Joel Backman zhluboka dýchal. „Rád tě slyším, synku.“

„Já tebe taky. Jaká byla cesta?“

„Dost dobrodružná. Můžeš přijet do Washingtonu?“

„Kdy?“

„Dneska dopoledne.“

„Jistě, všichni si myslí, že mám chřipku. V kanceláři jsem krytý. Kam a kdy?“

„Přijď do Marriottu na Dvaadvacáté. V osm pětačtyřicet vejdi do haly, jeď výtahem do šestého patra a pak po schodech do pátého. Pokoj pět set dvacet.“

„Je to všechno nutné?“

„Věř mi. Můžeš použít jiné auto?“

„Nevím. Netuším, kdo by…“

„Lisina matka. Půjč si její auto, přesvědč se, že tě nikdo nesleduje. Až přijedeš do města, zaparkuj v garážích na Šestnácté a do Marriottu dojdi pěšky. Pořád sleduj, co se děje za tebou. Když uvidíš cokoli podezřelého, zavolej mi a zrušíme to.“ Neal se rozhlédl po dvorku a napůl čekal, že uvidí, jak se k němu ženou agenti v černém. Kde otec vzal tyhle špionážní praktiky? Může za to šest let na samotce? Nebo tisíc špionážních románů?

„Vnímáš mě?“ houkl na něj Joel.

„No jo, jasně. Užjedu.“

* * *

Ira Clayburn vypadal jako člověk, který strávil celý život na rybářské lodi, a ne jako někdo, kdo třicet čtyři let působil v americkém Senátu. Jeho předkové byli rybáři u pobřeží Severní Karolíny, kolem jejich domovského městečka Ocracoke, dobrých sto let. Ira by se byl stal rybářem také, nebýt učitele matematiky v šesté třídě, který zjistil, že má výjimečné IQ. Dostal stipendium na Chapel Hill a odešel z domova. Další stipendium na Yale ho dovedlo k promoci. Třetí, na Stanfordu, mu vyneslo před jménem titul doktor. Spokojeně učil ekonomiku na Davidson College, když se v Senátu uvolnilo poslanecké místo na zbytek volebního období a jeho tam poslali jako alternativu přijatelnou pro všechny strany. Celkem nerad se pak ucházel o zvolení i na další volební období, a následujících třicet let se upřímně snažil dostat z Washingtonu pryč. Ve věku jednasedmdesáti let se konečně rozloučil. Když ze Senátu odcházel, byl takovým odborníkem na otázky americké špionáže, že se mu žádný jiný politik nemohl rovnat.

Jen ze zvědavosti souhlasil, že s Carlem Prattem, starým přítelem z tenisového klubu, zajde do Marriottu. Pokud on věděl, záhada Neptunu nebyla nikdy vyřešena. Ale posledních pět let už byl mimo hru; zato skoro každý den na svém člunu spokojeně rybařil ve vodách mezi Hatteras a Vyhlídkovým mysem.

Na sklonku své senátní kariéry sledoval, jak se Joel Backman stal posledním z dlouhé řady mocných lobbistů, kteří se vypracovali na mistry v umění zkroutit komukoli ruce, jen když za to dostanou dobře zaplaceno. Odcházel z Washingtonu právě v době, kdy Jacyho Hubbarda – další kobru, která dostala, co si zasloužila – našli mrtvého.

Takové, jako byli oni, nesnášel.

Když se otevřely dveře do pokoje 520, vstoupil za Carlem Prattem a ocitl se tváří v tvář ďáblovi osobně.

Ale ten ďábel byl docela příjemný, pozoruhodně zdvořilý, zkrátka jiný člověk. Co dokáže vězení!

Joel senátoru Clayburnovi představil sebe a svého syna Neala. Všichni si náležitě stiskli ruce a došlo i na zdvořilé díky. Na stole malého apartmá čekala káva, pečivo a džus. Usadili se kolem něj na čtyřech připravených židlích.

„Dlouho vás nezdržím,“ začal Joel. „Pane senátore, potřebuji vaši pomoc. Nevím, nakolik jste obeznámený s tou dost nepříjemnou záležitostí, kvůli které jsem se na pár let ocitl za mřížemi…“

„Základní informace znám, ale zbylo dost nezodpovězených otázek.“

„Myslím, že já znám odpovědi.“

„Čí satelitní systém to je?“

Joel nedokázal sedět. Došel k oknu, zadíval se do prázdna a pak se zhluboka nadechl. „Vybudovali ho Číňané a náklady byly astronomické. Jak víte, Čína se nám v konvenčních zbraních zdaleka nemůže rovnat, a tak utrácí velké peníze za nejmodemější technické hračky. Některé části technologie ukradli nám. Podařilo se jim systém přezdívaný Neptun úspěšně dostat na oběžnou dráhu bez vědomí CIA.“

„Jak to udělali?“

„Úplně jednoduše – lesní požáry. V jedné severní provincii prostě podpálili osm tisíc hektarů lesa. Z toho vznikl obrovitý mrak a z něj vypustili tři rakety, každou se třemi družicemi.“

„Takhle to jednou udělali Rusové,“ vzpomněl si Claybum. „A Rusové se nechali oklamat vlastním trikem. Neptun unikl i jim – unikl každému. Nikdo na světě nevěděl, že systém existuje, dokud na něj moji klienti náhodou nenarazili.“

„Ti pákistánští studenti.“

„Ano, a všichni tři jsou mrtví.“

„Kdo je zabil?“

„Předpokládám, že čínští agenti.“

„Kdo zabil Jacyho Hubbarda?“

„Taky oni.“

„A jak blízko jsou ti lidé k vám?“

„Blíž, než by se mi líbilo.“

Claybum sáhl po koblize a Pratt dopil sklenici pomerančového džusu. Joel pokračoval: „Mám ten software – BLOK mu říkali. Existoval jen jediný exemplář.“

„Ten, který jste se pokoušel prodat?“ ptal se Claybum. „Ano. A hrozně rád bych se ho zbavil. Jak se zdá, je dost smrtící, a já se nemůžu dočkat, až ho někomu předám. Jen si nejsem jistý, komu ho mám dát.“

„Co třeba CIA?“ řekl Pratt jen proto, že doposud mlčel. Claybum hned začal nesouhlasně kroutit hlavou.

„Těm nemůžu věřit,“ zavrtěl Joel hlavou. „Teddy Maynard mi zařídil milost jen proto, aby se mohl dívat, jak mě někdo jiný zabije. A teď mají prozatímní ředitelku.“

„A prezident je nový,“ pokývl Claybum. „CIA je teď vzhůru nohama. Těm bych se vyhnul obloukem,“ A touto větou senátor Clayburn překročil neviditelnou hranici, přestal být pouhým zvědavým divákem a stal se poradcem.

„Tak s kým mám promluvit?“ zeptal se Joel. „Komu můžu věřit?“

„DIA, vojenské rozvědce,“ řekl Claybum bez zaváhání. „Vede to tam major Wes Roland, můj starý přítel.“

„Jak dlouho tam je?“

Clayburn vteřinu přemýšlel a pak řekl: „Nějakých deset, dvanáct let. Má spoustu zkušeností a je zatraceně chytrý. A je to poctivý člověk.“

„A vy s ním můžete promluvit?“

„Ano. Zůstali jsme ve styku.“

„Nemusí podávat hlášení řediteli CIA?“ zeptal se Pratt. „Ano, jako všichni. Teď existuje nejméně patnáct různých špionážních agentur – dvacet let jsem proti tomuhle stavu bojoval – a podle zákona se všechny zodpovídají řediteli CIA.“

„Takže Wes Roland musí postoupit CIA všechno, co mu dám?“ ptal se Joel.

„Nemá jinou možnost. Může si ale sám zvolit způsob, jak to provede. Roland je rozumný člověk a v politické hře se vyzná. Proto na tom místě tak dlouho přežil.“

„Můžete mi domluvit schůzku?“

„Ano, ale co se při té schůzce stane?“

„Hodím mu BLOK do rukou a uteču z budovy.“

„A co za to?“

„Je to jednoduché, senátore. Nechci peníze. Jen potřebuju trochu pomoct.“

„S čím?“

„To bych raději probral s ním. Samozřejmě za vaší přítomnosti.“

Nastala chvíle ticha; Clayburn hleděl na podlahu a zvažoval situaci. Neal došel ke stolu a vybral si croissant. Joel si nalil další kávu. Pratt měl zjevně kocovinu a naléval do sebe další vysokou sklenici pomerančového džusu.

Konečně se Clayburn narovnal a řekl: „Asi to spěchá.“

„Víc než spěchá. Jestli je major Roland k dispozici, sejdu se s ním hned. Kdekoli.“

„Myslím, že rád všeho nechá.“

„Telefon je támhle.“

Clayburn vstal a přešel ke stolu. Pratt si odkašlal a řekl: „Podívejte, přátelé, v téhle situaci mě už nepotřebujete. Já už nechci nic slyšet. Nechci být svědek, obžalovaný ani další oběť. Takže mě omluvte, ale já se vracím do kanceláře.“

Nečekal na odpověď. Vzápětí byl pryč a dveře se za ním zprudka zabouchly. Všichni na ně chvilku zírali, protože jeho náhlý odchod je poněkud vyvedl z míry.

„Chudák Carl,“ podotkl Claybum. „Vždycky se bál vlastního stínu.“ Zvedl telefon a pustil se do práce.

Během čtvrtého hovoru, druhého přímo do Pentagonu, zakryl Clayburn sluchátko rukou a řekl Joelovi: „Chtějí se sejít v Pentagonu.“

Joel už vrtěl hlavou. „Ne, tam s tím softwarem nepůjdu, dokud se nedohodneme. Nechám ho někde a předám jim ho později, ale s ním tam nejdu.“

Clayburn to tlumočil, pak dlouho poslouchal. Když znovu zakryl sluchátko, zeptal se: „Na čem ten software je?“

„Na čtyřech discích,“ odpověděl Joel.

„Musejí si ověřit, že je to on, chápejte.“

„Dobře, tak vezmu s sebou do Pentagonu dva disky. Je na nich asi polovina softwaru. Můžou se na to podívat.“

Claybum se vrátil ke sluchátku a opakoval Joelovy podmínky. Znovu dlouho poslouchal a pak se Joela zeptal: „Ukážete mi ty disky?“

„Ano.“

Claybum stiskl tlačítko přidržení hovoru a Joel šel pro aktovku. Vytáhl obálku a z ní čtyři disky, které rozložil na postel, aby si je Claybum i Neal mohli prohlédnout. Claybum se vrátil k telefonu a ohlásil: „Dívám se na čtyři disky. Pan Backman mě ujišťuje, že jsou to ony.“ Několik minut poslouchal a pak znovu stiskl tlačítko „Přidržet“.

„Chtějí, abychom hned teď přijeli do Pentagonu,“ řekl.

„Jedeme tam.“

Claybum zavěsil a poznamenal. „Pěkně to tam hučí. Myslím, že jsou rozčilením bez sebe. Tak jdeme?“

„Sejdeme se za pět minut v hale,“ řekl Joel.

Když se za Claybumem zavřely dveře, Joel spěšně sebral disky a dva z nich si strčil do kapsy saka. Zbylé dva – číslo tři a čtyři – vrátil do aktovky, kterou podal Nealovi, a řekl: „Až odejdeme, jdi do recepce a vezmi si jiný pokoj. Trvej na tom, že se nastěhuješ okamžitě. Zavolej do tohohle pokoje, nech mi vzkaz, kde jsi. Zůstaň tam, dokud se neozvu.“

„Dobře, tati. Doufám, že víš, co děláš.“

„Vyjednávám, chlapče. Jako za starých časů.“

* * *

Taxi je vyložilo u jižní brány Pentagonu, poblíž zastávky metra. Čekali tam dva uniformovaní členové štábu majora Rolanda s pověřeními a instrukcemi. Provedli je přes bezpečnostní kontroly a nechali je vyfotografovat na dočasné průkazy. Claybum celou dobu vrčel, jak snadné to bývalo za starých dobrých časů.

Ale přes všechny tyhle řeči se velmi snadno proměnil ze skeptického kritika v jednoho z hlavních hráčů a byl teď už důkladně zapojený do Backmanova plánu. Když šli širokými chodbami v prvním patře, nostalgicky vzpomínal, jak bylo všechno jednoduché, když byly ještě dvě supervelmoci. Vždycky tu byli Sověti. Nepřítel se dal snadno identifikovat.

Po schodech vyšli do druhého patra křídla C a jejich doprovod je vedl několikerými dveřmi do kanceláří, kde zjevně byli očekáváni. Čekal je i major Roland osobně. Bylo mu asi šedesát a vypadal v khaki uniformě pořád svěže a fit. Po vzájemném představení je pozval do své konferenční místnosti. Na konci dlouhého širokého stolu stál počítač, zjevně před chvíli přinesený, a tři technici ho spěšně kontrolovali.

Major Roland požádal Joela, aby mohli být rozhovoru přítomni dva asistenti. Samozřejmě. Joel nemá námitky.

„A vadilo by vám, kdybychom si schůzku natočili na video?“ ptal se dál Roland.

„K jakému účelu?“ ptal se Joel.

„Abychom měli záznam, kdyby to chtěl vidět někdo vyšší.“

„Například kdo?“

„Možná prezident.“

Joel se podíval na Claybuma, svého jediného přítele v místnosti – a ani to nebylo tak jisté.

„Co CIA?“ zeptal se Joel.

„Možná.“

„Tak na to video zatím zapomeneme, přinejmenším zpočátku. Možná, že během schůzky se dohodneme, že kameru zapneme.“

„Dobře. Kávu nebo něco k pití?“

Nikdo neměl žízeň. Major Roland se zeptal počítačových techniků, jestli je počítač připravený. Byl a on je pak vyzval, aby z místnosti odešli.

Joel a Clayburn si sedli na jednu stranu konferenčního stolu. Naproti nim usedl Roland se svými dvěma zástupci. Všichni tři měli nachystaná pera a poznámkové bloky. Joel a Clayburn neměli nic.

„Pojdme jednou provždy probrat otázku CIA,“ začal Backman, odhodlaný udržet režii schůzky ve vlastních rukou. „Pokud dobře rozumím zákonu, nebo aspoň tomu, jak to tady dřív chodilo, ředitel CIA řídí všechny špionážní aktivity.“

„Správně,“ potvrdil Roland.

„Co uděláte s informací, kterou vám předám?“

Major se podíval doprava a pohled, který si vyměnil se svým zástupcem, byl značně nejistý. „Jak jste sám řekl, pane Backmane, ředitel CIA má právo vědět a dostat všechno.“

Backman se usmál a odkašlal si. „Majore, CIA se pokoušela nechat mě zabít. A pokud já vím, jdou po mně ještě teď. S těmi z Langley nechci nic mít.“

„Pan Maynard už tam není, pane Backmane.“

„A někdo převzal jeho místo. Já nechci peníze, majore. Chci ochranu. Především chci, aby mě nechala na pokoji moje vlastní vláda.“

„To se dá zařídit,“ řekl Roland bez zaváhání.

„A potřebuju pomoct ještě s několika dalšími.“

„Co kdybyste nám to řekl všechno, pane Backmane? Čím víc víme, tím lépe vám můžeme pomoci.“

Až na Neala nevěřil Joel Backman nikomu na světě. Ale přišla chvíle vyložit karty na stůl a doufat v nejlepší. Útěk skončil; jinam už prchat nemohl.

Začal se samotným Neptunem, vysvětlil, že ho vybudovala Čína, technologii že ukradli dvěma různým americkým vojenským dodavatelům, satelity vypustili tajně a oklamali nejen Američany, ale i Rusy, Brity a Izraelce. Vyprávěl dlouhý příběh tří Pákistánců – jejich neblahý objev, obavy z toho, co zjistili, jejich zvědavost, zda by dokázali s Neptunem komunikovat, i jejich geniální software, který dokázal systémem manipulovat a blokovat ho. Bez obalu mluvil o své vlastní chamtivosti, o tom, jak se snažil BLOK prodat různým vládám a vydělat víc peněz, než se komu snilo. Bez servítků vyložil, jak nebezpečně neopatrný byl Jacy Hubbard a jak pošetilé byly jejich plány na prodej zboží. Bez zaváhání připustil své chyby a přiznal zodpovědnost za spoušť, kterou způsobil. Pak pokračoval dál.

Ne, Rusové neměli o jeho zboží zájem. Měli svoje vlastní satelity a nemohli si dovolit handrkovat se o další.

Ne, s Izraelci se nedohodl. Jednání s nimi byla okrajová záležitost, byli ovšem dost blízko na to, aby zjistili, že obchod se Saúdy se blíží završení. Saúdové o BLOK zoufale stáli. Měli pár svých vlastních satelitů, ale zdaleka se nevyrovnaly Neptunu.

Neptunu se nevyrovnalo vůbec nic, dokonce ani poslední generace amerických satelitů.

Saúdové ty čtyři disky viděli. Při přísně kontrolovaném experimentu tři Pákistánci software předvedli dvěma agentům jejich tajné policie. Odehrálo se to v počítačové laboratoři na Univerzitě v Marylandu a byla to velice přesvědčivá, až oslňující demonstrace. Backman u toho byl, Hubbard také.

Saúdové nabídli za BLOK sto milionů dolarů. Hubbard, který se považoval za blízkého přítele Saúdů, byl prostředníkem při vyjednávání. Byl vyplacen „poplatek za transakci“ ve výši jednoho milionu a převeden na účet v Curychu. Hubbard a Backman odpověděli žádostí o půl miliardy.

Pak vypuklo peklo. FBI se na ně vrhla se zatykači, obviněními, vyšetřováními a Saúdové se lekli. Hubbard byl zavražděn. Joel prchl do bezpečí vězení a za sebou nechal rozsáhlou zkázu a spoustu rozzuřených lidí, kteří by si to s ním rádi vyřídili.

Pětačtyřicetiminutové shrnutí dospělo ke konci bez jediného přerušení. Když Joel skončil, ani jeden z těch tří naproti němu si nedělal poznámky. Byli příliš zaujati posloucháním.

„S Izraelci si myslím dokážeme promluvit,“ řekl major Roland. „Když budou přesvědčení, že Saúdové BLOK nikdy nedostanou do rukou, bude se jim mnohem klidněji spát. Celá léta jsme s nimi ve styku, a BLOK byl oblíbené téma konverzace. Jsem si dost jistý, že je dokážeme uchlácholit.“

„Co Saúdové?“

„Ti se na něj dotazovali také, a na nejvyšší úrovni. V dnešní době máme hodně společných zájmů. Jsem přesvědčený o tom, že by se uklidnili, kdyby věděli, že ho máme my a nikdo jiný ho nedostane. Saúdy znám dobře a řekl bych, že to prostě odepíšou jako nepovedený obchod. Je tu ovšem ta podružná otázka poplatku za transakci.“

„Milion dolarů jsou pro ně drobné. O tom vyjednávat nebudeme.“

„No dobře. Takže zbývají Číňané.“

„Napadá vás něco?“

Claybum od počátku schůzky nepromluvil. Teď se naklonil dopředu, opřel se lokty o stůl a řekl: „Podle mého názoru na to nezapomenou nikdy. Vaši klienti jim v podstatě uloupili astronomicky drahý systém a postarali se, aby bez jejich na koleně dělaného softwaru nefungoval. Číňanům tam nahoře obíhá devět nejlepších satelitů, jaké kdy kdo vyrobil, a oni k nim nemůžou. Tohle neodpustí a nezapomenou, a nemůžete se jim divit. Bohužel, na Peking v delikátních otázkách tohoto typu mnoho vlivu nemáme.“

Major Roland kýval. „Bohužel musím se senátorem souhlasit. Můžeme jim dát vědět, že software máme, ale nezapomenou na to stejně.“

„Nemám jim to za zlé. Jen se snažím přežít, to je všechno.“

„S Číňany budeme dělat, co budeme moci, ale moc toho asi nesvedeme.“

„Navrhuji tohle, pánové. Vy mi dáte slovo, že mi ze života odstraníte CIA a že co nejrychleji uchlácholíte Izraelce a Saúdy. Pokud jde o Číňany, uděláte, co budete moci, i když chápu, že to bude asi dost málo. A dáte mi dva pasy – jeden australský, jeden kanadský. Až budou připravené, a řekl bych, že dnes odpoledne není moc brzo, přinesete mi je a já vám dám zbylé dva disky.“

„Souhlasím,“ kývl Roland. „Ale samozřejmě se musíme podívat na ten software.“

Joel sáhl do kapsy a vytáhl disk jedna a dva. Rolland přivolal počítačové techniky zpátky a celá skupinka se shlukla kolem velkého monitoru.

* * *

Agent Mosadu s krycím jménem Albert měl dojem, že zahlédl Neala Backmana vstupovat do haly hotelu Marriott na Dvaadvacáté ulici. Zavolal svého nadřízeného a během třiceti minut byli v hotelu další dva agenti. Albert Neala Backmana zahlédl znovu asi o hodinu později. Vycházel z výtahu s aktovkou, kterou si do hotelu nepřinesl, zamířil k recepci a zřejmě vyplňoval registrační formulář. Pak vytáhl peněženku a podal recepčnímu kreditní kartu.

Vrátil se k výtahu a Albert ho o pár vteřin nestihl doběhnout.

Informace, že Joel Backman pravděpodobně bydlí v Marriottu na 22. ulici, byla sice velice cenná, ale také představovala obrovský problém. Za prvé, zabít Američana na americké půdě byla tak choulostivá operace, že bylo třeba konzultovat ji osobně s premiérem. A za druhé, samotné zabití představovalo po logistické stránce pravou noční můru. Hotel měl šest set pokojů, stovky hostů, stovky zaměstnanců, stovký návštěvníků a konalo se tu pět konferencí zároveň. Tisíce potenciálních svědků.

Ovšem brzo se zrodil plán.

34

POOBĚDVALI SE SENÁTOREM V ZADNÍ MÍSTNOSTI vietnamské restaurace u Dupont Circle; předpokládali, že se tam nevyskytnou žádní lobbisté ani staří známí, kteří by je mohli vidět společně a spustit vlnu drbů, jaké tak často vzrušovaly a zablokovaly celé město. Hodinu bojovali s kořeněnými nudlemi, které byly tak pálivé, že se skoro nedaly jíst, a Joel s Nealem poslouchali, jak rybář z Ocracoke vypráví nesčetné historky ze dnů své washingtonské slávy. Několikrát opakoval, že mu politika nechybí, ale jeho vzpomínky na ty časy byly plné napětí, humoru a starých přátelství.

Ještě ráno si Claybum myslel, že kulka do hlavy by pro Joela Backmana byla až příliš dobrá, ale když se před restaurací na chodníku loučili, srdečně ho zval, ať se přijede podívat na jeho loď a Neala ať vezme s sebou. Joel nerybařil od dětství a dobře věděl, že se do Severní Karolíny nikdy nedostane, ale z vděčnosti slíbil, že se bude snažit.

Joel se kulce v hlavě přiblížil víc, než tušil. Když s Nealem po obědě šli po Connecticut Avenue, byli bedlivě sledováni Mosadem. V najaté pancéřované dodávce čekal připravený ostřelovač. Ale definitivní schválení z Tel Avivu ještě nepřišlo, a na chodníku byly davy.

Pomocí zlatých stránek ve svém hotelovém pokoji našel Neal obchod s pánskými oděvy, který nabízel úpravy do druhého dne. Dělal, co mohl – otec zoufale potřeboval nové šaty. Joel si koupil tmavomodrý oblek s vestou, bílou košili, dvě kravaty, několikerý plátěné kalhoty a jiné neformální oblečení a – zaplať pánbůh – i dvoje černé šněrovací boty. Celková suma byla 3100 dolarů a on je zaplatil hotově. Bowlingové boty skončily v koši, ačkoli prodavač je celkem chválil.

Přesně v 16.00 seděl Neal v kavárně řetězce Starbucks. Vytáhl mobilní telefon a zavolal na číslo, které dostali od majora Rolanda. Předal telefon otci.

Vzal to sám Roland. „Jsme na cestě,“ řekl.

„Pokoj pět set dvacet,“ řekl Joel a prohlížel si přitom ostatní zákazníky. „Kolik vás přijde?“

„Poměrně dost,“ odpověděl Roland.

„Mně je jedno, kolik lidí si přivedete, pokud ty ostatní necháte v hale.“

„To můžu.“

Nechali kávu kávou a vrátili se deset bloků pěšky do Marriottu. Na každém kroku je bedlivě sledovali ozbrojení agenti Mosadu. Z Tel Avivu pořád nic.

Backmanovi byli v pokoji sotva pár minut, když někdo zaklepal na dveře.

Joel se nervózně podíval na svého syna, který ztuhl a s úzkostí pohlédl na otce. Snad je to ono, řekl si Joel. Dlouhá cesta, která začala v ulicích Bologne, nejdřív pěšky, pak v taxíku, pak v autobuse do Modeny, v taxíku až do Milána, další procházky, další taxíky, pak vlak mířící do Stuttgartu, ale s nečekanou odbočkou do Zugu, kde jiný řidič vzal peníze a odvezl ho do Curychu, dva trolejbusy, pak Franz a zelené BMW řítící se stopadesátkou do Mnichova, odkud ho přátelská náruč Lufthansy odnesla domů. Tohle by mohl být konec cesty.

„Kdo je?“ zeptal se Joel, když přistoupil ke dveřím.

„Wes Roland.“

Joel se podíval kukátkem, ale nikoho neviděl. Zhluboka se nadechl a otevřel dveře. Major měl teď na sobě sportovní sako a kravatu, byl sám a měl prázdné ruce. Nebo to aspoň vypadalo, že je sám. Joel vykoukl do chodby a zahlédl několik lidí, kteří se snažili skrýt. Rychle zavřel dveře a seznámil Rolanda s Nealem.

„Tady jsou ty pasy,“ řekl Roland; sáhl do kapsy saka a vytáhl dva ohmatané pasy. První měl tmavomodré desky se zlatým nápisem AUSTRALIA. Joel ho otevřel a nejdřív se podíval na fotografii. Technici vzali bezpečnostní fotku z Pentagonu, značně zesvětlili vlasy, odstranili brýle a několik vrásek a vyrobili celkem dobrý obrázek. Jméno znělo Simon Wilson McAvoy. „To není špatné,“ pochválil pas Joel.

Druhý měl obal námořnicky modrý a zvenčí bylo zlatě napsáno CANADA. Stejná fotografie a kanadské jméno lan Rex Hatteboro. Joel souhlasně kývl a podal oba pasy Nealovi, aby si je prohlédl.

„Ještě jsou tady určité pochybnosti, pokud jde o vyšetřování toho skandálu s milostí,“ připomněl Roland. „O tom jsme předtím nemluvili.“

„Majore, vy i já víme, že s tím skandálem nemám nic společného. Předpokládám, že CIA přesvědčí ty hochy z Hooverovy budovy, že jsem čistý. Neměl jsem ponětí, že se připravuje milost. Můj skandál to není.“

„Možná vás předvolají jako svědka.“

„Dobře. Klidně tam půjdu. Bude to hodně krátké svědectví.“

Zdálo se, že je Roland spokojený. On byl jen posel. Začal se rozhlížet po tom, co měl na oplátku dostat on. „A teď ten software,“ řekl.

„Není tady,“ odpověděl Joel zbytečně dramaticky. Kývl na Neala, který vyšel z pokoje. „Minutku,“ řekl Rolandovi, který právě začal povytahovat obočí a mhouřit oči.

„Nějaký problém?“ zeptal se.

„Vůbec ne. Balíček je v jiném pokoji. Omlouvám se, ale už se trochu moc dlouho chovám jako špion.“

„Pro muže ve vašem postavení to není špatný trénink.“

„Asi je to teď už způsob života.“

„Naši technici si ještě hrají s prvními dvěma disky. Je to skutečně impozantní dílo.“

„Moji klienti byli chytří chlapci, a slušní. Jenom se trochu ulakomili. Nebyli sami.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a Neal byl zpátky. Podal obálku Joelovi, který vytáhl oba disky a dal je Rolandovi. „Díky,“ řekl major. „Byla to docela odvaha.“

„Někteří lidé mají víc odvahy než rozumu.“

Rozhovor skončil. Nebylo co dodat. Roland vykročil ke dveřím, sáhl na kliku a pak si ještě na něco vzpomněl. „Možná byste měl vědět,“ řekl vážně, „že CIA si je dost jistá, že Sammy Tin přistál dnes odpoledne v New Yorku. Letadlo letělo z Milána.“

„No, díky,“ řekl Joel.

Když Roland odešel s obálkou z hotelového pokoje, Joel se natáhl na posteli a zavřel oči. Neal našel v minibaru dvě piva a padl do křesla. Chvilku počkal a upíjel pivo. Konečně se zeptal: „Tati, kdo je Sammy Tin?“

„To ani nechtěj vědět.“

„Ale ano. Chci vědět všechno. A ty mi to povíš.“

* * *

V 18.00 zastavilo auto Lisiny matky před kadeřnickým salonem na Wisconsin Avenue v Georgetownu. Joel vystoupil, rozloučil se a poděkoval. Neal vyrazil velkou rychlostí pryč, aby už byl doma.

Kadeřníka objednával Neal telefonicky před několika hodinami; recepční uplatil příslibem pěti set dolarů. V salonu čekala statná dáma, která sice nebyla nadšená z toho, že musí pracovat přesčas, ale přesto byla zvědavá, kdo je ochoten zaplatit takovéhle peníze za barvení vlasů.

Joel nejdřív zaplatil, poděkoval recepční i Maureen za jejich flexibilitu a pak se posadil před zrcadlo.

„Chcete to umýt?“ ptala se Maureen.

„Ne. Vyřídíme to co nejrychleji.“

Hrábla mu rukama do vlasů a zeptala se: „Kdo dělal tohle?“

„Jedna dáma v Itálii.“

„A jakou barvu si přejete?“

„Šedou, úplně šedou.“

„Přirozenou?“

„Ne, víc. Skoro až bílou.“

Podívala se na recepční a obrátila oči v sloup. Lidi jsou různí.

Maureen se pustila do práce. Recepční šla domů a zamkla za sebou. Po pár minutách se Joel zeptal: „Pracujete zítra?“

„Ne, mám volno. Proč?“

„Protože bych se tu potřeboval stavit kolem poledne na další barvení. Zítra budu mít chuť na něco tmavšího, něco, čím by se zakryla ta šeď, co teď děláte.“

Ruce se zastavily. „To myslíte vážně?“

„Buďte tady v poledne a já vám zaplatím tisíc dolarů.“

„Dobře. A co pozítří?“

„Budu docela spokojený, až trochu té šedi zmizí.“

* * *

Dan Sandberg se pozdě odpoledne povaloval u svého stolu v Post, když zazvonil telefon. Pán na druhém konci linky se představil jako Joel Backman a řekl, že by s ním chtěl mluvit. Telefon ukazoval neznámé číslo.

„Opravdový Joel Backman?“ ptal se Sandberg a zároveň už se natahoval po laptopu.

„Jediný, kterého znám.“

„Moc mě těší. Když jsem vás viděl naposled, stál jste před soudem a přiznával se k nejrůznějším ošklivostem.“

„Ale ty všechny smazala prezidentská milost.“

„Myslel jsem, že jste schovaný někde na druhém konci světa.“

„Byl jsem, ale Evropa mě začala unavovat. Chyběl mi můj starý píseček. Takže jsem zpátky a připravený se zase vrhnout do práce.“

„Do jaké?“

„Do té, na kterou jsem specialista, jak jinak. O tom jsem chtěl mluvit.“

„Bude mi potěšením. Ale budu se vás muset ptát na věci související s tou milostí. Povídá se ledacos.“

„To bude první, o čem budeme mluvit, pane Sandbergu. Co zítra ráno v devět?“

„To si rozhodně nenechám ujít. Kde se sejdeme?“

„Mám prezidentské apartmá v Hay-Adams. Přiveďte fotografa, jestli chcete. Lobbista se vrátil.“

Sandberg zavěsil a zavolal Rustyho Lowella, svůj nejlepší zdroj v CIA. Lowell ve své kanceláři nebyl a jako obvykle nikdo netušil, kde je. Zkusil jiný zdroj v Langley, ale nezjistil nic.

* * *

Whitaker seděl v první třídě letadla Alitalia z Milána na Dullesovo letiště. Tady vepředu byl alkohol zadarmo a tekl proudem, a on dělal, co mohl, aby se ztřískal do němoty. Telefonát Julie Javierové byl pořádný šok. Začala docela přátelsky, otázkou: „Tak co, Whitakere, viděl někdo z vás Marka?“

„Ne, ale hledáme ho.“

„A myslíte, že ho najdete?“

„Ano. Jsem si jistý, že se objeví.“

„Ředitelka už je velice nervózní, Whitakere. Chce vědět, jestli Marka najdete.“

„Řekněte jí, že ano, najdeme!“

„A kde hledáte, Whitakere?“

„Tady v Miláně a v Curychu.“

„No, ták to ztrácíte čas, Whitakere, protože Marco se objevil tady ve Washingtonu. Odpoledne se sešel s Pentagonem. Proklouzl vám mezi prsty, takže vypadáme jako pitomci.“

„Cože?“

„Vraťte se domů, Whitakere, a to rychle.“

O dvacet pět řad dál se v turistické třídě krčil Luigi a vedle něj seděla dvanáctiletá dívka, která poslouchala nejneslušnější rap, jaký kdy slyšel. Sám měl také čtvrtou skleničku. Tady alkohol zadarmo nebyl, ale jemu bylo jedno, co to stojí.

Věděl, že Whitaker si zrovna dělá poznámky, jak nejlépe svést všechnu vinu na Luigiho. On by měl dělat totéž, ale teď momentálně měl chuť jenom pít. Příští týden ve Washingtonu bude hodně nepříjemný.

V 18.02 východního času přišel z Tel Avivu telefonát s pokynem zarazit akci Backman. Zrušit. Stáhnout se. Sbalit věci a domů. Tentokrát žádná mrtvola nebude.

Pro agenty to byly dobré zprávy. Byli vycvičeni velice nenápadně nastoupit na místo, provést svůj úkol, zmizet beze stop, bez důkazů, beze svědků. Bologna byla mnohem lepší místo než přeplněné ulice Washingtonu, D. C.

O hodinu později se Joel odhlásil z Marriottu a dopřál si dlouhou procházku chladným vzduchem. Držel se ale rušných ulic a neztrácel čas. Tohle nebyla Bologna. Tohle město bylo po pracovní době docela jiné. Jen co dojíždějící úředníci zmizeli a doprava zeslábla, začalo tu být nebezpečno.

Recepční v Hay-Adams by byl dal přednost kartě, něčemu z umělé hmoty, něčemu, co by nenadělalo paseku v účetních knihách. Málokdy se stávalo, že by klient trval na tom, že zaplatí hotově, ale tenhle se nedal odbýt. Rezervace byla potvrzena a on s náležitým úsměvem podal panu Ferrovi klíč a přivítal ho v hotelu.

„Zavazadla, pane?“

„Ne, žádná nemám.“

A tím skončil jejich krátký rozhovor.

Pan Ferro vykročil k výtahu s lacinou černou koženou aktovkou v ruce.

35

PREZIDENTSKÉ APARTMÁ V HAY-ADAMS BYLO v sedmém patře, tři velká okna měla výhled na H Street, park Lafayette a na Bílý dům. Byla tu obrovská postel, koupelna vybavená mramorem a mosazí, obývací pokoj se starožitným nábytkem, maličko zastaralou televizí a telefony a málokdy používaným faxem. Platilo se tady 3000 dolarů za noc, ale odkdy se lobbista o takovéhle věci staral?

Když Sandberg v devět zaklepal na dveře, čekal jen vteřinku, než se zprudka otevřely a zevnitř ho přivítalo srdečné: „Dobrejtro, Dane!“ Backman ho popadl za pravou ruku, vehementněji potřásal a vtáhl Sandberga do svého království.

„Jsem rád, že vám to vyšlo,“ řekl. „Dáte si kávu?“

„Rád, černou.“

Sandberg položil tašku na židli a díval se, jak Backman nalévá ze stříbrné konvice. Byl mnohem hubenější, vlasy měl kratší a skoro bílé, vyzáblý obličej. Trochu se podobal obžalovanému Backmanovi, ale ne moc.

„Jako doma,“ vyzýval ho Backman. „Objednal jsem snídani. Za chvilku by tu měla být.“ Opatrně postavil dva šálky s talířky na nízký stolek před pohovkou a pák řekl: „Pojdte, budeme pracovat tady. Hodláte používat magnetofon?“

„Jestli vám to nevadí.“

„Mně je to tak milejší. Vylučuje to nedorozumění.“ Usadí se. Sandberg postavil na stůl malý magnetofon a pak si připravil blok a tužku. Backman se pohodlně rozvaloval v křesle, nohu přes nohu, a zeširoka se usmíval. Vyzařovala z něj sebejistota člověka, který se nebojí žádné otázky. Sandberg si povšiml bot – pevné gumové podrážky, skoro nové. Na černé kůži nebylo nikde ani smítko prachu, ani škrábanec. Právník byl jako obvykle perfektně oblečený – tmavomodrý oblek, zářivě bílá košile s manžetami, zlaté manžetové knoflíčky, jehlice, červenozlatá kravata, která se hlasitě dožadovala pozornosti.

„Tak tedy první otázka – kde jste byl?“

„V Evropě, trochu jsem se toulal a prohlížel si starý kontinent.“

„Dva měsíce?“

„Ano, to stačí.“

„Kde konkrétně?“

„Vlastně všude. Strávil jsem tam hodně času ve vlaku; to je báječný způsob dopravy. Spoustu toho vidíte.“

„Proč jste se vrátil?“

„Jsem tu doma. Kam jinam bych šel? Co jiného bych dělal? Potulovat se po Evropě sice zní zábavně, a taky to zábavné bylo, ale kariéru v tom neuděláte. A já mám práci.“

„Jakou?“

„Jako obvykle. Vládní vztahy, konzultace.“

„Takže lobbování, ano?“

„Moje firma se samozřejmě bude lobbováním zabývat také. Bude to velice důležitá součást naší práce, ale v žádném případě ústřední.“

„A o jaké firmě teď mluvíte?“

„O své nové.“

„Řekněte mi víc, pane Backmane.“

„Otevírám novou firmu, Backman Group. Kanceláře bude mít tady, v New Yorku a v San Francisku. Na počátku budeme mít šest partnerů, přibližně do roka bychom se měli dostat asi na dvacet.“

„Kdo jsou ti lidé?“

„Jména vám teď říct nemůžu. Teprve dokončujeme detaily, dojednáváme poslední drobnosti, jsou to všechno dost choulostivé záležitosti. Předpokládáme, že oficiálně otevřeme prvního května, a měla by to být velká událost.“

„O tom nepochybuji. Nebude to právnická firma?“

„Ne, ale později plánujeme přidat i právní sekci.“

„Myslel jsem, že jste přišel o licenci, když…“

„Ano, to máte pravdu. Ale po své milosti mám právo znovu složit zkoušky. Když budu mít chuť začít zase někoho žalovat, tak ty knížky klidně opráším a licenci dostanu. Ale v nejbližší budoucnosti to nebude, mám teď příliš mnoho práce.“

„Jaké práce?“

„Musím rozjet firmu, sehnat kapitál a co je nejdůležitější, sejít se s potenciálními klienty.“

„Můžete mi říct jména některých klientů?“

„To samozřejmě ne, ale když počkáte pár týdnů, bude ta informace k dispozici.“

Telefon na stole zazvonil a Backman se na něj zamračil. „Okamžik. Tenhle hovor čekám.“ Došel k telefonu a zvedl ho. Sandberg slyšel: „Backman, ano, ahoj, Bobe. Ano, zítra budu v New Yorku. Poslyš, já ti za hodinu zavolám zpátky, ano? Teď tu něco mám.“ Zavěsil a řekl: „Omlouvám se.“

Byl to Neal, který přesně podle plánu zavolal v 9.15 a bude volat celou příští hodinu každých deset minut.

„To nic,“ ujistil ho Sandberg. „Pojďme si promluvit o vašem omilostnění. Viděl jste ty informace, které vás obviňují, že jste si prezidentskou milost koupil?“

„Jestli jsem je viděl? Já už mám připravený tým právníků, Dane. Moji lidé po tom jdou. Informoval jsem federály, že chci být prvním svědkem, až a jestli vůbec se jim to povede dostat před velkou porotu. Nemám naprosto co skrývat a naznačovat, že jsem za milost zaplatil, je žalovatelné.“

„Hodláte se soudit?“

„Rozhodně ano. Moji právníci připravují rozsáhlou žalobu pro urážku na cti proti New York Times a proti tomu jejich sekemíkovi Heathu Frickovi. Bude to ošklivé. Bude to moc ošklivý proces a oni mi zaplatí pěkné peníze.“

„Jste si jistý, že chcete, abych to do článku napsal?“

„No jistě! A když už o tom mluvíme, chválím vás i vaše noviny za dosavadní zdrženlivost. Je to sice neobvyklé, ale přesto obdivuhodné.“

Sandbergův článek o návštěvě v prezidentském apartmá byl bomba sám o sobě. Teď právě se navíc bezpečně propracoval na zítřejší titulní stránku.

„Jen pro pořádek, popíráte, že byste za milost zaplatil?“

„Kategoricky a jednoznačně popírám. A zažaluji každého, kdo bude tvrdit, že jsem to udělal.“

„Tak proč jste dostal milost?“

Backman poposedl a chtěl se pustit do dlouhé historie, když se ozval bzučák. „Á, snídaně,“ řekl a vyskočil. Otevřel dveře a dovnitř vešel číšník v bílém saku s vozíkem, na němž byl kaviár a spousta dalších dobrot, míchaná vejce s lanýži a láhev šampaňského Krug v kbelíku ledu. Zatímco Backman podepisoval účet, číšník láhev otevřel.

„Jednu sklenici, nebo dvě?“ ptal se číšník.

„Dáte si šampaňské, Dane?“

Sandberg mrkl na hodinky. Přišlo mu trochu brzo na to, aby začal pít, ale nakonec proč ne? Jak často se mu stane, že by seděl v prezidentském apartmá, koukal na Bílý dům a pil bublinky, které stojí tři sta dolarů za láhev? „Rád, ale jenom trochu.“

Číšník nalil dvě sklenice, uložil Krug zpátky do ledu a vyšel z pokoje právě ve chvíli, kdy znova zazvonil telefon. Tentokrát to byl Randall z Bostonu a bude muset sedět u telefonu ještě hodinu, než Backman dokončí, co právě dělá.

Praštil sluchátkem a pobídl Sandberga: „Dejte si trochu, Dane, objednal jsem dost pro oba.“

„Ne, díky, před chvílí jsem měl housku.“ Vzal si šampaňské a napil se.

Backman zaryl vaflí do hromady kaviáru za pět set dolarů a pak si ji nacpal do pusy, jako to dělají teenageři s kukuřičnými chipsy a salsou. Žvýkal a chodil přitom tam a zpátky se sklenicí v ruce.

„Moje omilostnění?“ řekl. „Požádal jsem prezidenta Morgana, aby můj případ znovu prověřil. Upřímně řečeno myslím, že ho to moc nezajímalo, jenže on je velice chytrý člověk.“

„Arthur Morgan?“

„Ano, myslím, že je jako prezident velice podceněný. Nezasloužil si ten nářez, který dostal. Bude mi chybět. No, abych neodbočoval. Čím víc Morgan ten případ studoval, tím byl znepokojenější. Prohlédl vládní kouřové clony. Přistihl je při lži. Sám je přece právník, a tak věděl, jak mocné nástroje federálové mají, když chtějí dosáhnout obvinění nevinné osoby.“

„Vy tedy říkáte, že jste nevinný?“

„Naprosto. Neudělal jsem nic špatného.“

„Ale přiznal jste vinu?“

„Neměl jsem na vybranou. Nejdřív mě a Jacyho Hubbarda postavili před soud na základě vykonstruovaných obvinění. Neustoupili jsme. Jen nás žalujte,“ řekli jsme. „Postavte nás před porotu.“

„Vyděsili jsme federály tak, že udělali, co dělají vždycky. Šli po našich přátelích a rodinách. Ti pitomí gestapáci se vrhli na mého syna Dana, chlapce, který právě vyšel z právnické fakulty a o mých záležitostech nevěděl nic. Proč jste o tom nepsal?“

„Psal jsem.“

„No, zkrátka neměl jsem na vybranou, musel jsem to vzít na sébe. A jsem na to hrdý. Přiznal jsem vinu, aby stáhli obvinění proti mému synovi a mým partnerům. Prezident Morgan si to dal dohromady. Proto mi udělil milost. Zasloužil jsem si ji.“

Další vafle, další sousto zlata, další doušek Krugu na zapití. Přecházel tam a zpátky, sako už sundal; působil jako muž, který se hodlá zbavit mnoha břemen. Pak se náhle zastavil a řekl: „Ale dost o minulosti, Dane. Mluvme o zítřku. Podívejte se támhle, na Bílý dům. Byl jste tam někdy na oficiální večeři? Smokingy, stráž v tmavomodrém, elegantní dámy v nádherných šatech?“

„Ne.“

Backman stál u okna a hleděl na Bílý dům. „Já tam byl dvakrát,“ řekl s trochou smutku v hlase. „A zase se tam vrátím. Dejte mi dva tři roky a jednoho dne mi donesou pozvánku na ručním papíře se zlacenými písmeny: Prezident a první dáma si vás dovolují pozvat…“

Obrátil se a samolibě se na Sandberga usmál. „Tak vypadá moc, Dane. Pro tohle žiju.“

Dobrá věta, ale ne přesně to, oč Sandbergovi šlo. Probral lobbistu zpátky do tvrdé reality otázkou: „Kdo zabil Jacyho Hubbarda?“

Backman nahrbil ramena a šel si znova nalít. „Byla to sebevražda, Dane, nic víc. Jacy byl neuvěřitelně ponížený. Federálové ho zničili. Prostě to už nevydržel.“

„Tak to jste v tomhle městě jediný, kdo věří, že to byla sebevražda.“

„A jsem jediný, kdo zná pravdu. Napište to, prosím vás.“

„Napíšu.“

„Pojďte mluvit o něčem jiném.“

„Když mám být upřímný, pane Backmane, vaše minulost je mnohem zajímavější než vaše budoucnost. Mám poměrně dobrý zdroj, který mi sdělil, že vás omilostnili, protože vás CIA chtěla vidět na svobodě; že Morgan ustoupil tlaku Teddyho Maynarda a že vás někde schovali, aby viděli, kdo vás první dostane.“

„Tak to potřebujete nové zdroje.“

„Vy tedy popíráte –“

„Jsem tady!“ Backman doširoka rozpřáhl ruce, aby ho Sandberg dobře viděl. „Jsem živý! Kdyby mě CIA chtěla vidět mrtvého, byl bych mrtvý.“ Znova se napil šampaňského a řekl: „Najděte si lepší zdroj. Nechcete vajíčka, než vychladnou?“

„Ne, díky.“

Backman si na malý talířek nabral pořádnou dávku vajec a pak je pojídal v chůzi. Přecházel od okna k oknu, ale nikdy se příliš nevzdálil od výhledu na Bílý dům. „Jsou docela dobrá, s lanýži.“

„Dík, ne. Jak často takhle snídáte?“

„Ne dost často.“

„Znal jste Boba Critze?“

„Jistě, Critze znal každý. Byl ve hře stejně dlouho jako já.“

„Kde jste byl, když zemřel?“

„V San Francisku, u kamaráda, viděl jsem to ve zprávách. Smutná záležitost. Co má Critz společného se mnou?“

„Jen se tak ptám.“

„Znamená to, že vám došly otázky?“

Sandberg listoval poznámkami, když se znova rozdrnčel telefon. Tentokrát to byl Ollie a Backman mu bude muset zavolat zpátky.

„Mám dole fotografa,“ řekl Sandberg. „Šéfredaktor by chtěl pár fotek.“

„Samozřejmě.“

Joel si navlékl sako, v zrcadle zkontroloval vázanku, vlasy a zuby a pak si dal další sousto kaviáru, než si fotograf rozloží vybavení. Fotograf si hrál se světly, Sandberg nechal magnetofon zapnutý a přihodil pár dalších otázek.

Nejlepší záběr podle fotografa – a Sandberg ho také považoval za docela pěkný – byl ten, na němž Joel seděl na vínové kožené pohovce s portrétem na zdi nad sebou. Pro pár obrázků také pózoval u okna a snažil se dostat do záběru Bílý dům v dáli.

Telefon pořád zvonil a Joel ho tentokrát ignoroval. Neal měl volat každých pět minut, pokud Joel telefon nezvedne, a každých deset, když zvedne. Po dvaceti minutách fotografování se už z telefonu mohli zbláznit všichni.

Lobbista byl zaneprázdněný člověk.

Fotograf skončil, posbíral si nádobíčko a odešel. Sandberg se ještě pár minut zdržel a potom se konečně zvedl také. Na odchodu řekl: „Podívejte, pane Backmane, z tohohle bude zítra velká story, to je jisté. Jen chci, abyste věděl, že jsem vám neskočil ani na polovinu těch nesmyslů, které jste mi tady teď vykládal.“

„Kterou polovinu myslíte?“

„Byl jste vinen až na půdu. Hubbard taky. On se nezabil a vy jste utekl do vězení, abyste si zachránil kůži. Tu milost vám obstaral Maynard. Arthur Morgan netušil nic.“

„Dobře. Tahle půlka není důležitá.“

„A co ano?“

„Lobbista se vrátil. Postarejte se, aby to bylo na titulní straně.“

Maureen dnes měla mnohem lepší náladu. Den volna jí ještě nikdy nevynesl tisíc dolarů. Doprovodila pana Backmana do soukromého salonku, pryč od hejna dam, na kterých se pracovalo vpředu. Společně pak prostudovali barvy a odstíny, a konečně vybrali jeden, který se bude snadno udržovat. Pro ni „udržovat“ znamenalo naději na tisíc dolarů každých pět týdnů.

Joelovi to bylo jedno. Už nikdy ji neuvidí.

Proměnila bílou v šedou a přidala tolik hnědé, aby mu to ve tváři ubralo pět let. Ale nešlo tu o ješitnost.

Mládí nebylo důležité. On se chtěl hlavně schovat.

36

POSLEDNÍ JEHO HOSTÉ V APARTMÁ HO PŘIMĚLI k slzám. Neal, syn, kterého skoro neznal, a Lisa, snacha, kterou nikdy neviděl, mu přivedli Carrie, dvouletou vnučku, o které jen snil. I ona zpočátku plakala, ale pak se uklidnila, když jí dědeček ukazoval Bílý dům a vodil ji od okna k oknu, z místnosti do místnosti, houpal ji a povídal si s ní, jako by měl zkušenost s tuctem vnoučat. Neal také udělal pár fotografií, ale na těch byl jiný člověk. Pryč byl okázalý oblek; měl na sobě plátěné kalhoty a kostkovanou košili. Pryč byla hlučnost a arogance; byl to normální dědeček objímající krásnou dvouletou holčičku.

Pokojová služba dodala pozdní oběd – polévky a saláty. S potěšením si užívali poklidné rodinné jídlo, Joelovo první za mnoho, mnoho let. Jedl jen jednou rukou, protože tou druhou přidržoval Carrie na svém koleni, které se ani na chvilku nepřestalo houpat.

Upozornil je na článek, který zítra vyjde v Post, a vysvětlil, proč vznikl. Bylo důležité, aby byl vidět ve Washingtonu, a aby byl vidět co nejveřejněji. Získá tak trochu času, zmate ty, kdo ho ještě pořád hledají. Způsobí to rozruch a bude se o tom mluvit ještě dlouhé dny po tom, co on už bude pryč.

Lisa chtěla vědět, v jak velkém je nebezpečí, a Joel přiznal, že to neví jistě. Na nějakou dobu se ztratí, nebude dlouho zůstávat na jednom místě a bude si dávat pozor. Za poslední dva měsíce se hodně naučil.

„Za pár týdnů zas přijedu,“ řekl. „A budu se tu občas stavovat. Při troše štěstí budu za pár let ve větším bezpečí.“

„Kam teď pojedeš?“ ptal se Neal.

„Vlakem do Filadelfie a potom letadlem do Oaklandu. Rád bych navštívil svou matku. Bylo by hezké, kdybyste jí poslali pohled. Dám si načas a nakonec skončím někde v Evropě.“

„Který pas použiješ?“

„Ne ty, které jsem dostal včera.“

„Cože?“

„Nehodlám dovolit CIA monitorovat moje pohyby. Jinak než v krajní nouzi je nepoužiju. Nikdy.“

„Tak jak budeš cestovat?“

„Mám jiný pas. Půjčil mi ho přítel.“

Neal na něj podezřívavě pohlédl, jako by věděl, že nejde o přítele, ale přítelkyni. Lise to ovšem uniklo, protože právě v té chvíli si malá Carrie ulevila. Joel ji rychle předal její matce.

Zatímco Lisa v koupelně měnila plenku, Joel ztišil hlas a řekl: „Tři věci. Za prvé, objednej si bezpečnostní firmu, ať ti pročeše byt, kancelář a auta. Možná budeš překvapený. Bude to stát asi deset tisíc, ale musí se to udělat. Za druhé, rád bych, abys našel nějaký dům s pečovatelskou službou tady poblíž. Moje matka, tvoje babička, trčí v Oaklandu a nemá na ni kdo dohlédnout. Dobré místo bude stát tři až čtyři tisíce měsíčně.“

„Předpokládám, že ty peníze máš.“

„Za třetí, ano, mám ty peníze. Jsou na účtu tady v Maryland Trust. Jsi uvedený jako spolumajitel. Vyber dvacet pět tisíc na pokrytí nákladů, které jsi zatím měl, a zbytek si nech po ruce.“

„Nepotřebuju tolik.“

„No tak něco utrať, ano? Trochu si užívej. Vezmi malou do Disneylandu.“

„Jak budeme ve styku?“

„Prozatím zase přes e-mail, Grinch a tak. Už jsem zkušený hacker, nezapomeň.“

„Jak moc jsi v nebezpečí, tati?“

„Nejhorší mám za sebou.“

Lisa se vrátila s Carrie, která chtěla zpátky na houpající koleno. Joel ji držel, jak nejdéle mohl.

Otec se synem vstoupili společně na nádraží Union Station, Lisa s Carrie čekaly v autě. Ruch nádraží vyvolal v Joelovi znova úzkost; starých zvyků bude těžké se zbavit. Vezl za sebou malé zavazadlo, ve kterém měl všechny své věci.

Koupil si lístek do Filadelfie, a jak pomalu kráčeli k nástupišti, Neal najednou řekl: „Opravdu chci vědět, kam pojedeš.“

Joel se zastavil a pohlédl na něj. „Vracím se do Bologne.“

„Máš tam přítele, co?“

„Správně.“

„Nebo spíš přítelkyni?“

„Přesně tak.“

„Že mě to nepřekvapuje.“

„Co se dá dělat, synu. Vždycky to byla moje slabost.“

„Je to Italka?“

„A jaká. Je skutečně výjimečná.“

„Všechny byly výjimečné.“

„Tahle mi zachránila život.“

„Ví, že se vrátíš?“

„Myslím, že ano.“

„Prosím tě, bud opatrný, tatí.“

„Uvidíme se asi za měsíc.“

Objali se a rozloučili.

POZNÁMKA AUTORA

Jsem právník, ne odborník na satelity a špionáž. Nejmodernější technické hračky mě děsí dnes víc než před rokem. (Svoje knihy pořád píšu na třináct let starém počítači. Když se zadrhne, a to dělá v poslední době čím dál častěji, doslova zatajím dech. Až konečně vypoví službu, bude nejspíš amen i se mnou.)

Všechno je to fikce, přátelé. Vím velice málo o špionech, elektronickém sledování, satelitních telefonech, smartphonech, štěnicích, drátech, mikrofonech a lidech, kteří je používají. Jestli se něco v téhle knížce blíží přesnosti, je to nejspíš omylem.

Bologna je ovšem velice skutečná. Měl jsem tu příjemnou možnost, že jsem mohl prostě zapíchnout špendlík do mapy světa, když jsem hledal místo, kam pana Backmana schovat. Ale zbožňuji Itálii a všechno italské, a musím přiznat, že jsem ten špendlík nezapichoval se zavřenýma očima.

Při sbírání materiálu (to je trochu moc formální výraz) jsem se dostal do Bologne, příjemného starého města, do kterého jsem se okamžitě zamiloval. Prováděl mě tam můj přítel Luca Patuelli. Zná všechny šéfkuchaře v Bologni, což je úctyhodné množství, a během naší namáhavé práce jsem přibral pět kilo.

Děkuji Lucovi, jeho přátelům a jejich magickému a vřelému městu. A děkuji také Genovi McDadeovi, Mikovi Moodymu a Bertu Colleymu.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai