Malovaný dům

John Grisham

(2001)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Román slavného amerického spisovatele vychází z jeho vzpomínek na dětská léta prožitá na arkansaském venkově. Vypravěč, sedmiletý Luke Chandler, žije s rodiči a prarodiči v malém domě uprostřed bavlníkových polí. Po šest týdnů, během nichž probíhá sklizeň bavlny, žije rodina pohromadě s mexickými brigádníky a všichni společně bojují s vedrem, deštěm, únavou, občas i jeden s druhým.

Za tuto dobu malý Luke vyslechne věci, které nejsou určeny dětským uším, a je nucen nechat si pro sebe tajemství, která ohrožují úrodu i životní styl Chandlerových.

JOHN GRISHAM

MALOVANÝ DŮM

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Ivana Sovišová

A PAINTED HOUSE

Copyright © 2000, 2001 by Belfry Holdings, Inc.

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group k. s., 2001

Jacket illustration © 2001 by Jacek Kopalski

Jacket design © 2001 Viera Fabianová

Translation © Ivana Sovišová, 2001

Digitalized: dp © 2011 INCOGNITO

ISBN 80-242-0681-1

1

Horalové a Mexičané přijeli ten samý den. Byla středa, začátek září 1952. Kardinálové prohrávali o pět bodů za Dodgery a do posledního zápasu zbývaly už jen tři týdny. S letošní sezonou to vypadalo bledě. Bavlna dosahovala mému otci až po pás a mně keře přerůstaly přes hlavu. Zaslechl jsem, jak si otec s mým dědou před večeří šeptali slova, která u nás zaznívala jen zřídkakdy. Letos by mohla být „dobrá úroda“.

Byli to farmáři, dřeli jako koně a pesimismus projevovali jen tehdy, když rozmlouvali o počasí a o úrodě. Stěžovali si, že bylo velké horko, nebo zase moc pršelo, nebo v nížině hrozila potopa, nebo vzrostly ceny osiva a hnojiv, či na to, že trhy nezaručovaly žádnou jistotu. V té nejklidnější době mi moje máma potichu svěřovala: „Neboj se. Muži si vždycky něco najdou, aby si měli s čím dělat starosti.“

Pappy, můj dědeček, si lámal hlavu s výdaji na mzdy, když jsme hledali horaly jako pracovní sílu. Platilo se jim za každých sto liber načesané bavlny. Loni se podle něj vyplácelo jeden a půl dolaru za sto načesaných liber. Zaslechl však zvěsti, že jeden farmář znedaleka, od Lake City, nabízel dolar šedesát centů.

Leželo mu to v hlavě jako kámen, když jsme se blížili k městu. Při řízení nikdy nemluvil, a to proto, jak říkala moje máma, která sama nebyla žádná skvělá řidička, že se bál motorizovaných vozidel. Jeho dodávka, ford vyrobený v roce 1939, tvořila s výjimkou našeho starého traktoru značky John Deere náš jediný dopravní prostředek. Neviděli jsme v tom žádný zvláštní problém; nevyhovovala nám jen tehdy, když jsme jezdívali do kostela a moje máma a babička musely sedět přitisknuté na sebe vepředu ve svých nejlepších nedělních šatech, zatímco já jsem s otcem seděl vzadu na korbě zahalený oblaky prachu. Moderní sedany se na venkově v Arkansasu téměř nevyskytovaly.

Pappy jel třicet sedm mil v hodině. Zastával názor, že každý automobil má svou nejvhodnější rychlost, a podle jakéhosi osobitého, blíže nevysvětleného klíče usoudil, že ideální rychlost pro jeho starou dodávku je sedmatřicet mil za hodinu. Moje máma ho podezřívala, že když jezdí sám, řítí se daleko svižněji.

Odbočili jsme na dálnici číslo 135 a já jsem jako obvykle sledoval dědečka, jak opatrně zařazuje vyšší rychlostní stupně – jak lehce sešlapuje pedál spojky a měkce se dotýká řadicí páky u volantu.

Tahle dálnice vedla stále rovně fádní venkovskou krajinou arkansaské delty. Po obou stranách vozovky, kamkoli jsem dohlédl, se rozprostírala bílá bavlníková pole. Nadešel čas sklizně, což pro mne znamenalo nádherné období, jelikož na celý měsíc zavřeli školu. Pro mého dědečka však nastala doba nekonečných starostí.

Napravo, na pozemku Jordanových, jsme spatřili skupinu Mexičanů. Pracovali na poli poblíž silnice. Stáli po pás v bavlníkovém porostu, za sebou pytle na bavlnu, rukama hbitě přejížděli po stoncích a trhali tobolky. Pappy zavrčel. Neměl Jordanovy příliš v lásce, protože patřili k metodistům – a k fanouškům klubu Cubs. Teď, když na jejich polích už pracovali česáči, měl dědeček o důvod víc ke své nevraživosti.

Z naší farmy do města to nebylo ani osm mil, ale při nejvyšší rychlosti sedmatřicet mil za hodinu nám cesta trvala dvacet minut. Vždycky jsme jeli dvacet minut, i když nebyl žádný provoz. Pappy neuznával předjíždění vozidel, která se šourala před ním. Ovšem, obvykle to byl on, kdo se šinul nejpomaleji. Blízko Black Oak jsme dojeli přívěs plně naložený sněhově bílými obláčky právě načesané bavlny. Zepředu byla polovina nákladu přikrytá plachtou a dvojčata Montgomeryových, přibližně v mém věku, v té hromadě bavlny nadšeně skotačila, dokud nás nezmerčila dole pod sebou. Zarazila se, a pak nám mávala. Také jsem jim zamával, i když můj dědeček ne. Když řídil, nikdy na nikoho nemával, ani nikomu nepokynul hlavou na pozdrav, a to proto, mínila máma, že se bál pustit volant. Vyprávěla, jak ho lidé za jeho zády pomlouvají, že je neuctivý a arogantní. Osobně si myslím, že se o nějaké babské řeči vůbec nestaral.

Sunuli jsme se za Montgomeryho vlečňákem, dokud neodbočil k čističce bavlny. Táhl ho jejich stařičký traktor značky Massey-Harris, který řídil Frank, nejstarší Montgomeryho syn, jenž nedokončil školu – vyšel v páté třídě a všichni v kostele měli za to, že se řítil do pořádného maléru.

Na krátký úsek se dálnice číslo 135 změnila v hlavní třídu městečka Black Oak. Minuli jsme městský baptistický kostel a projeli jsme městečkem, což se stávalo málokdy; zpravidla jsme tu z nějakého důvodu zastavovali. Vždycky jsme něco potřebovali koupit, vyřídit, nebo zajít do kostela, či zaskočit do školy, do jejíž budovy se vcházelo přímo z hlavní ulice. Každou sobotu tu stávala řada aut, jedno se tlačilo na druhé; to se vesničané hromadně rozjeli do města za svými nákupy na celý následující týden. Dnes však byla středa, a když jsme dorazili do města, zaparkovali jsme přímo na hlavní ulici před obchodem se smíšeným zbožím Popa a Pearl.

Čekal jsem na chodníku, dokud mi dědeček nepokynul hlavou směrem k obchodu. To pro mě bylo znamení, abych vešel dovnitř a koupil si sladký plněný rohlík – připsali ho na náš otevřený účet. Stál jen penny, ale nebylo vždycky pravidlem, že jím zakončím náš výlet do města. Čas od času otec nepřikývl, ale já jsem beztak vrazil do obchodu a tak dlouho jsem se ochomýtal kolem pokladny, až mi Pearl jeden tajně podstrčila, ale nezapomněla to doprovázet přísným kázáním, abych to neprozradil svému dědečkovi. Bála se ho totiž. Eli Chandler byl chudý muž, ale neskonale hrdý. Raději by zemřel hlady, než by si vzal zadarmo nějaké jídlo, i když plněný rohlík nevybočoval z jeho obvyklého výčtu potravin. Zmlátil by mě holí, kdyby se dozvěděl, že jsem přijal byť jediný bonbon, proto Pearl Watsonové nedalo žádnou práci, když mě zapřísahala, abych držel jazyk za zuby.

Tentokrát mi však dědeček pokynul hlavou. Pearl jako vždy utírala pult, když jsem se přiřítil dovnitř, vrhl se jí do náruče a pevně se k ní přitiskl. Okamžitě jsem sáhl do skleněné přihrádky u pokladny po plněném rohlíku. S patřičnou okázalostí jsem se podepsal na účet a Pearl posuzovala můj krasopis. „Zlepšuješ se, Luku,“ pochválila mě.

„Na to, že je mi teprve sedm, to není špatný,“ přitakal jsem. Kvůli své matce jsem se už dva roky podepisoval kurzívou. „Kde je Pop?“ zeptal jsem se. Byli to jediní dospělí, kteří trvali na tom, abych je oslovoval křestními jmény, ale jen za pultem, když nás nikdo jiný neslyšel. Jakmile vešel dovnitř zákazník, byli pro mne pan a paní Watsonovi. Nikomu jsem se s tím nikdy nesvěřil, jen mámě, která byla přesvědčená o tom, že takové privilegium nepožívá žádné jiné dítě.

„Je vzadu, rovná zásoby ve skladu,“ odvětila Pearl. „Kde máš dědečka?“

Mít přehled o tom, co se kde mezi lidmi v městečku šustne, bylo pro Pearl celoživotní radostí, proto každou její odpověď hned vystřídala další otázka.

„V čajovně, hledá Mexičany. Můžu jít dozadu za Popem?“ rozhodl jsem se ji trumfnout v otázkách.

„Raději ne. U vás také zaměstnáváte horaly?“

„Pokud se nám podaří je sehnat. Eli říká, že už neslézají dolů z hor jako dřív. Taky si myslí, že jsou všichni trochu pomatený. Kde je Champ?“ Champ byl stařičký bígl, který hlídal obchod a nikdy se od Popa nehnul.

Pearl se ušklíbla, kdykoli jsem použil v řeči dědečkovo křestní jméno. Zrovna se mě chtěla na něco zeptat, když se ozvalo zacinkání zvonku nade dveřmi, které se otevřely a zase zavřely. Vstoupil pravý Mexičan, byl sám a vypadal ostýchavě, jako všichni na první pohled. Pearl pozdravila nově příchozího kývnutím hlavy.

„Buenos días, seňor!“ vykřikl jsem.

Mexičan se usmál a nesměle odpověděl „buenos días“, než zmizel v uličce na druhé straně obchodu.

„Jsou to dobří lidé,“ broukla si Pearl pro sebe, jako kdyby Mexičan hovořil anglicky a mohlo by ho urazit něco, co by vyslovila nahlas. Kousal jsem do svého plněného rohlíku a pomalu jsem žvýkal. Druhou polovinu jsem zase zabalil a strčil si rohlík do kapsy.

„Eli si dělá starosti, že jim bude muset hodně zaplatit.“ podotkl jsem. Jakmile však měla Pearl v obchodě zákazníka, začala mít najednou plné ruce práce, oprašovala a urovnávala zboží kolem jediné pokladny.

„Eli si dělá starosti se vším,“ utrousila Pearl.

„Je to farmář.“

„Chceš být taky farmář?“

„Ne, prosím. Budu baseballovým hráčem.“

„Budeš hrát za Kardinály?“

„To se ví.“

Pearl chvíli přizvukovala a já zatím čekal na Mexičana. Těšil jsem se, že se ještě předvedu ve španělštině, z níž jsem uměl dalších pár slov.

Staré dřevěné regály byly nacpané čerstvým zbožím. Miloval jsem obchod během žní, protože Pop to tu zásobil od podlahy až po strop. Do města sváželi úrodu a peníze šly z ruky do ruky.

Pappy otevřel dveře jen natolik, aby do nich mohl strčit hlavu. „Tak pojď,“ zavolal a pak dodal: „dobrýtro, Pearl.“

„Dobrýtro, Eli,“ odvětila, pohladila mě po hlavě a vystrčila ven.

„Kde jsou ti Mexičani?“ otázal jsem se Pappyho, když jsem vyšel ze dveří.

„Měli by přijet později odpoledne.“

Nasedli jsme do vozu a vyjeli z města směrem k Jonesboro, kde můj dědeček vždycky našel nádeníky z hor.

Zastavili jsme u krajnice poblíž křižovatky se štěrkovou cestou. Podle Pappyho mínění to bylo nejlepší místo v tomhle okrese, kde se dali potkat horalé. Nebyl jsem si tím tak jistý. Snažil se nějaké najmout už týden, a bezvýsledně. Seděli jsme na sklopených zadních dveřích dodávky ve spalujícím slunečním žáru, půl hodiny za naprostého ticha, než u nás zastavil první náklaďák. Byl čistý a měl bytelné pneumatiky. Kdyby se nám poštěstilo najmout česáče z hor, žili by s námi nejméně měsíc. Chtěli jsme takové lidi, kteří byli slušní, proto se nám jevilo jako dobré znamení, že tenhle náklaďák vypadal daleko lépe než Pappyho vůz.

„Brý odpoledne,“ promluvil Pappy, když řidič vypnul motor.

„Dobrý,“ odpověděl řidič.

„Odkud jste?“ zeptal se Pappy.

„Ze severu, bydlíme poblíž Hardy.“

Široko daleko nebylo slyšet žádné jiné projíždějící auto. Dědeček stál u kraje vozovky se spokojeným výrazem ve tváři a prohlížel si ten cizí náklaďák i to, co vezl. Řidič a jeho žena seděli v kabině a mezi sebou drželi děvčátko. Vzadu se tísnili tři mladíci. Všichni vypadali zdravě a byli slušně oblečení. Připadalo mi, že se tihle lidé Pappymu zamlouvali.

„Hledáte práci?“ zeptal se.

„Jo. Hledáme Lloyda Crenshawa, prý je to na západ od Black Oak.“ Dědeček ukázal tím směrem, vysvětlil jim cestu a oni odjeli. Dívali jsme se za nimi, dokud nám nezmizeli z očí.

Mohl jim nabídnout víc, než jim slíbil pan Crenshaw. Horalové byli neblaze proslulí tím, jak se handrkovali o to, kolik dostanou za svou práci. Loni se uprostřed naší první sklizně Fulbrightovi z Calico Rock najednou v neděli sebrali a odjeli pracovat k jinému farmáři o deset mil dál.

Pappy však nebyl nečestný, ani nechtěl vyvolat žádné přetahování o to, kdo dá víc.

Trénovali jsme hod baseballovým míčem na kraji bavlníkového pole a přestávali jsme, kdykoli se blížil nějaký náklaďák.

Chytal jsem v rukavici značky Rawlings, kterou mi předešlé Vánoce nadělil Ježíšek. Každou noc jsem s ní spal a každý týden ji napouštěl olejem. Znamenala pro mne to nejcennější, co jsem měl.

Děda, který mě učil, jak házet, chytat a odpalovat, žádnou rukavici nepotřeboval. Jeho obrovské ruce pokryté puchýři lapaly mé míče bez sebemenšího štípnutí.

Eli Chandler, známý jako tichý muž, který se nikdy nevychloubal, byl svého času legendární baseballový hráč. V sedmnácti letech podepsal smlouvu s Kardinály a začal hrát profesionálně. Povolali ho však do první světové války a zanedlouho poté, co se vrátil, mu zemřel otec. Tehdy Pappy nemohl jinak, než se stát farmářem.

Pop Watson mi hrozně rád vyprávěl historky o tom, jak byl Eli Chandler skvělý – na jakou vzdálenost dokázal odpalovat míče, s jakou silou dovedl házet. „Byl to pravděpodobně nejlepší arkansaský hráč všech dob,“ tvrdil Pop.

„Lepší než Dizzy Dean?“ divil jsem se.

„Ten mu nesahal ani po paty,“ odpovídal Pop se zasněným povzdechem.

Když jsem se pak zmiňoval o těch historkách mámě, vždycky se usmívala a varovala mě: „Neber to vážně. Pop si často vymýšlí.“

Pappy, který si mnul baseballový míč ve svých obřích dlaních, naklonil hlavu na stranu po zvuku blížícího se vozidla. Od západu přijížděl náklaďák s vlečňákem. Na vzdálenost čtvrt míle jsme věděli, že v něm jedou lidé z hor. Popošli jsme k ohbí silnice a čekali, až řidič podřadí, zarachotí převodovka a zavrní motor, než vůz úplně zastaví.

Napočítal jsem sedm hlav, pět v náklaďáku a dvě v přívěsu.

„Brý den,“ pozdravil řidič pomalu, zatímco si dědečka seshora přeměřoval. Sami jsme si je také nedočkavě a bedlivě prohlíželi.

„Dobré odpoledne,“ odpověděl Pappy a popošel o krok blíž, i když si stále udržoval úctyhodnou vzdálenost.

Křivka zahnědlé stopy po tabáku lemovala řidičův spodní ret. To bylo zlověstné znamení. Moje máma měla za to, že většina horalů neholdovala ani správné hygieně, ani dobrým mravům. Tabák a alkohol byl u nás doma zakázaný. Byli jsme baptisté.

„Jmenuju se Spruill,“ řekl.

„Eli Chandler. Rád vás poznávám. Hledáte práci?“

„Jo.“

„Odkud jste?“

„Z Eureka Springs.“

Náklaďák byl téměř tak starý jako Pappy; měl sjeté pneumatiky, prasklé přední sklo, prorezlé blatníky a pod nánosem prachu se dal tušit vybledlý modrý lak. Horní korba připevněná k plošině byla nacpaná kartonovými krabicemi a jutovými pytli plnými zásob. Pod ní, v dolním prostoru, byla zaklíněná pod kabinou matrace. Na ní stáli dva statní chlapci a oba na mě bez hnutí zírali. Zcela vzadu na korbě seděl bosý a do půl těla svlečený mladík se svalnatými rameny a šíjí silnou jako špalek. Plival tabák do prostoru mezi náklaďákem a přívěsem a Pappymu i mně se zdálo, že jeho přítomnost nevěstí nic dobrého. Nepřítomně pohupoval nohama, pak si znovu uplivl, aniž by zvedl zrak od asfaltu pod sebou.

„Poohlížím se po česáčích,“ pravil Pappy.

„Kolik platíte?“ zeptal se pan Spruill.

„Dolar šedesát za sto liber,“ odvětil Pappy.

Pan Spruill se zamračil a pohlédl na ženu sedící vedle něj. Něco si mezi sebou mumlali.

V tuhle chvíli šlo v obvyklém rituálu o rychlé rozhodnutí. Museli jsme si uvědomit, zda chceme, aby s námi tito lidé bydleli. A oni zase museli přijmout, nebo odmítnout naši platovou nabídku.

„Jaký druh bavlny máte?“ vyzvídal pan Spruill.

„Stoneville,“ odpověděl děda. „Tobolky jsou zralé. Budou se dobře česat.“ Pan Spruill se ostatně mohl rozhlédnout kolem a spatřil by tobolky v rozpuku. Slunce, půda i déšť na nich spolehlivě zapracovaly. Ačkoliv se Pappy něco natrápil s nepříznivými průtržemi mračen ohlašovanými v rubrice Předpovědi počasí ve Farmářské ročence.

„Dolar šedesát jsme dostávali loni,“ namítl pan Spruill.

Vyjednávání o mzdě mě nebavilo, proto jsem se loudal podél středové čáry a prohlížel si vlečňák. Jeho pneumatiky byly ještě hladší než na kolech náklaďáku. Jedna byla zpola vypuštěná, asi z ní pod tou zátěží ucházel vzduch. Vypadalo slibně, že s tímhle vehiklem asi dojeli, napadlo mě.

V jednom rohu náklaďáku se s loktem opřeným o postranici objevila velmi hezká dívka. Měla tmavé vlasy, hladce sčesané dozadu, a velké hnědé oči. Byla mladší než moje máma, ale o hodně starší než já, jenže jsem si nemohl pomoct a civěl na ni.

„Jak se jmenuješ?“ promluvila.

„Luke,“ odpověděl jsem a kopl do kamene. V tu chvíli jsem cítil, jak mi zahořely tváře. „A jak ty?“

„Tally. Kolik ti je?“

„Sedm. A kolik je tobě?“

„Sedmnáct.“

„Jak dlouho se už vezeš v tom náklaďáku?“

„Jeden a půl dne.“

Byla bosa a měla špinavé a velmi těsné šaty. Obepínaly jí celé tělo až po kolena. Vzpomínám si, že to bylo poprvé, co jsem si takhle prohlížel nějaké děvče. Dívala se na mě se znaleckým úsměvem. Otočený zády ke mně seděl na bedně vedle ní nějaký malý chlapec, který se pomalu otočil mým směrem a díval se na mne, jako kdybych byl vzduch. Měl zelené oči a vysoké čelo zakryté rovnými černými nepoddajnými vlasy. Zdálo se, že nemůže hýbat levou rukou.

„To je Trot,“ představila ho. „Není v pořádku.“

„Ahoj, Trote,“ pozdravil jsem ho, ale on upíral zrak mimo mne. Choval se, jako kdyby mě neslyšel.

„Jak je starý?“ zeptal jsem se jí.

„Je mu dvanáct. Je mrzák.“

Trot se okamžitě otočil tváří do kouta, levá ruka mu bezmocně visela podél těla. Kamarád Dewayne mi říkal, že si horalé brali své příbuzné, a proto se v jejich rodinách vyskytovalo tolik postižených.

Tally však vypadala dokonale. Přemýšlivě přehlížela pole s bavlnou a já mohl znovu obdivovat její umolousané šaty.

Zjistil jsem, že se pan Spruill s dědečkem dohodl, protože nastartoval náklaďák. Obešel jsem vlečňák kolem muže vzadu na korbě, který náhle ožil, i když stále zíral na zem, seskočil a postavil se vedle Pappyho. „Jeďte osm mil rovně, u vyhořelý stodoly se dejte doleva a pak pokračujte šest mil k řece Svatého Františka. Naše farma stojí u řeky, je to ta první po pravé straně.“

„Je to nížina?“ zeptal se pan Spruill, jako kdyby ho děda poslal do bažiny.

„Částečně ano, ale je to dobrá půda.“

Pan Spruill se znovu podíval na svou ženu, pak ještě jednou na nás a řekl: „Kde máme zastavit?“

„Uvidíte prostranství vzadu ve stínu, poblíž sila. Tam to bude nejlepší.“

Hleděli jsme za nimi, převodovka jim rachotila, pneumatiky vratce tančily, bedny, krabice a hrnce při jízdě neustále poskakovaly.

„Tobě se nezamlouvají, že ne?“ vyzvídal jsem.

„Jsou to dobří lidé. Jen trochu jiní.“

„Podle mého jsme měli štěstí, že jsme je získali, ne?“

„Ano, to jo.“

Víc rukou na poli pro mne znamenalo načesat méně bavlny. Následující měsíc mě čekalo denně vstávat za úsvitu a chodit na pole, přehodit si přes záda pytel na bavlnu dlouhý devět stop, na chvíli upřít pohled na nekonečnou řadu bavlníků s keříky vysokými jako já, pak se mezi ně vydat a ztratit se v nich jako všichni ostatní. Budu česat bavlnu, odtrhávat měkké chomáčky tobolek od stonků stejnoměrným tempem, cpát je do těžkého pytle, a přitom se bát sklouznout očima na konec řady, abych si uvědomil, že nemá konce, a strachovat se, abych nezpomalil, protože by si toho někdo všiml. Prsty mi budou krvácet, krk mě bude pálit a záda bolet.

Bezesporu jsem si přál, abychom sehnali na pole hodně pomocných rukou. Spoustu horalů, spoustu Mexičanů.

2

Co se týkalo čekání na bavlnu, byl můj dědeček dost netrpělivý člověk. Ačkoli stále řídil svůj náklaďák vyhovující rychlostí, cítil se jako na trní, protože na polích ostatních farmářů podél silnice se už česala bavlna a na našich ještě ne. Mexičané se opozdili o dva dny. Opět jsme zaparkovali před obchodem Popa a Pearl a já jsem dědu následoval do čajovny, kde se pohádal s nějakým mužem kvůli zpoždění očekávaných pracovních sil.

„Uklidni se, Eli,“ chlácholil ho ten muž. „Dorazí co nevidět.“

Nedokázal se uklidnit. Šli jsme pěšky do čističky v Black Oak na kraji města, což bylo dost daleko, ale Pappy nedopustil, aby se plýtvalo benzinem. Sám načesal mezi šestou a jedenáctou ráno dvě stě liber bavlny, ale pořád kráčel tak rychle, že jsem musel popobíhat, abych mu stačil. Na štěrkem vysypaném prostranství kolem čističky bavlny stály přívěsy jeden vedle druhého; některé prázdné, jiné s plným nákladem čekaly, až jejich sklizenou bavlnu vyčistí vyzrňovací stroj. Ještě jednou jsem zamával Montgomeryho dvojčatům, která právě odjížděla s prázdným vlečňákem domů, aby se brzy vrátila s další várkou.

U čističky to hučelo, sbor těžkých strojů rachotil při práci. Byly neuvěřitelně hlučné i nebezpečné. Každý rok při sklizni docházelo k neštěstí, alespoň jeden dělník se vždy stal obětí politováníhodného zranění způsobeného vyzrňovacím strojem na bavlnu. Bál jsem se těch velkých mašin, proto když mi Pappy nakázal, abych počkal venku, rád jsem ho poslechl. Obešel hlouček dělníků, kteří tam přijeli z polí a čekali na vykládání bavlny z vlečňáků, a sotva jim pokynul hlavou. Měl plnou hlavu svých vlastních starostí.

Našel jsem si bezpečné místo u překladiště, kam vyváželi na vozících slisované žoky bavlny a nakládali je na vlečňáky mířící do Severní i Jižní Karolíny. Na jednom konci čističky dlouhá trubice, v průměru asi půlmetrová, vycucávala přímo z vlečňáku čerstvě načesanou bavlnu, která mizela kdesi v budově, kde ji lomozící stroje zpracovaly. Objevila se až na druhém konci v podobě úhledných čtvercových balíků pokrytých jutovým obalem a pevně stažených na prst širokými kovovými pásky. Dobrá čistička se poznala podle toho, že z ní padaly dokonale vytvarované balíky, takové, jež se daly stavět na sebe jako cihly.

Balík bavlny měl cenu stopětasedmdesáti dolarů, někdy více, někdy méně, podle tržní poptávky. Za dobrou úrodu se považoval balík bavlny získaný z jednoho akru. Pronajali jsme si osmdesát akrů. Takovou matematiku by zvládla většina farmářských dětí.

Tyhle počty byly zjevně tak jednoduché, až se člověk nepřestával divit, proč se každý chtěl stát farmářem. Moje matka byla přesvědčená, že číslům rozumím. My dva jsme totiž uzavřeli tajnou dohodu, že co se mě týče, já nikdy, za žádných okolností nezůstanu na farmě. Snil jsem o tom, že dokončím všech dvanáct tříd základní školy a pak půjdu hrát za Kardinály.

V březnu si Pappy a můj otec půjčili čtrnáct tisíc dolarů od majitele čističky. Znamenalo to pro ně vklad, za který si mohli nakoupit plodiny; utratili ho za osivo, hnojiva, najali si za něj pomocníky a vložili je do nákladů spojených se svým farmařením. Štěstěna nám zatím přála – počasí téměř ukázkové a úroda bavlny vypadala slibně. Kdyby nám štěstí vydrželo i během sklizně a získali jsme z každého akru všech polí balík bavlny, pak by se farmářské podnikání rodiny Chandlerových třeba konečně pořádně rozjelo. To byl náš cíl.

Jako většina zdejších farmářů však táta s Pappym ještě spláceli dluh z loňska. Dva tisíce dolarů dlužili majiteli čističky z roku 1951. Tehdy jsme sklidili jen průměrnou úrodu. Navíc dlužili peníze obchodníku Johnu Deereovi z Jonesboro za nějaké součástky, Lanceovi Brothersovi za pohonné látky, konzumu za osivo a zásoby a Popovi a Pearl Watsonovým za potraviny.

Ovšemže jsem o těch jejich půjčkách a dluzích neměl nic vědět. Ale moji rodiče v létě často sedávali na verandě na schodech až do pozdních nočních hodin, čekali, až se trochu ochladí, aby mohli usnout, aniž by se potili, a povídali si. Měl jsem postel hned u okna, které vedlo na verandu. Mysleli si, že spím, ale slyšel jsem víc, než, jsem měl.

Ačkoli jsem si nebyl jistý, velmi jsem podezíral Pappyho, že si potřebuje půjčit další peníze, aby mohl zaplatit Mexičanům a horalům. Nevěděl jsem, jestli na ně má peníze, či ne. Mračil se, když jsme se blížili k čističce, a mračil se i na zpáteční cestě odtamtud.

Už celé desítky let se lidé stahovali z hor, z ozarkské oblasti, aby v sezoně česali bavlnu. Mnozí z nich sami vlastnili svá obydlí a půdu a dost často měli lepší vozidla než farmáři, kteří je najali na sklizeň bavlny. Tvrdě dřeli a šetřili peníze, ale stejně byli chudí jako my.

V roce 1950 se jejich migrace zpomalila. Poválečná konjunktura pomalu dorazila ze Severu i sem dolů, do Arkansasu, alespoň do některých míst, a mladší lidé nepotřebovali tak zoufale peníze na přilepšenou jako jejich rodiče. Zkrátka zůstávali doma. Česání bavlny nepatřilo zrovna mezi populární činnosti a lidé se do něj dobrovolně nehrnuli. Farmáři čelili nedostatku pracovních sil, který se neustále prohluboval, až někdo objevil Mexičany.

První náklaďák s vlečňákem dorazil do Black Oak v roce 1951. U nás jich pracovalo šest, včetně Juana, mého kamaráda, od kterého jsem dostal svou první tortillu. Juan spolu se čtyřiceti dalšími, namačkanými na otevřené plošině dlouhého náklaďáku, cestoval tři dny; jedli jen tolik, aby nezemřeli hlady, a před sluncem či deštěm se neměli kam schovat. Vyčerpaní a zmatení přijeli až na hlavní silnici ve městě. Pappy prohlásil, že jejich náklaďák smrděl hůř než dobytčák. Ti, již se stali svědky jejich příjezdu, o tom roznesli zprávy ostatním a zanedlouho už ženské v baptistickém i metodistickém kostele otevřeně pomlouvaly primitivní způsoby, které nám sem Mexičané zanášejí.

Máma měla dar výřečnosti; co se vyřídilky týkalo, byl na ni otec krátký. Kolikrát jsem je zaslechl, jak spolu diskutovali, když měli po sklizni a Mexičané odtáhli z města. Chtěla, aby otec promluvil s ostatními farmáři a aby společně požadovali záruku po dozorčích pracovních sil; když už pro nás Mexičany verbují a posílají nám je, tak s nimi mají také lépe zacházet. Měla pocit, že je naší povinností, povinností farmářů, chránit své dělníky, s čímž můj otec souhlasil, ačkoliv se zdálo, že nejeví žádné nadšení, když měl tenhle požadavek prosadit.

Mexičané konečně krátce po čtvrté hodině dorazili. Kolovaly sice zvěsti, že je přiveze autobus, a já jsem o tom ani na chvíli nezapochyboval. Nepřál jsem svým rodičům, aby tenhle problém museli přetřásat ještě další zimu. Také jsem nechtěl, aby se s Mexičany zacházelo tak mizerně.

Přijeli však opět na náklaďáku, na takovém starém vehiklu s rozviklanými postranicemi a bez plachty nad hlavou. Byla to pravda, že s dobytkem by zacházeli lépe.

Opatrně seskakovali dolů z korby na ulici, tři až čtyři najednou, ve vlnách za sebou. Rozestavěli se kolem, vyházené věci rozložili na prostranství proti konzumu a shromáždili se v hloučcích na chodníku, kde celí vyjevení postávali. Rozhazovali rukama, nakláněli se na všechny strany a pokukovali kolem, jako kdyby přistáli na jiné planetě. Napočítal jsem jich dvaašedesát. Ke svému velkému zklamání jsem zjistil, že mezi nimi chyběl Juan.

Byli o dost menší než Pappy, velmi hubení, všichni měli černé vlasy a hnědou pokožku. Každý z nich třímal v ruce pytel s oblečením a zásobami.

Pearl Watsonová stála na chodníku před svým obchodem, ruce v bok, a propichovala je očima. Hleděla na své budoucí zákazníky a očividně si nepřála, aby se s nimi špatně zacházelo. Bylo mi jasné, že v neděli před kostelem budou mít ženské zase pozdvižení. A také jsem věděl, že jakmile se svou partou dorazím domů, bude mě máma okamžitě zpovídat.

V rozhovoru mezi mužem, který měl Mexičany na starosti, a řidičem náklaďáku padala najednou hrubá slova. Šlo o to, že kdosi dole v Texasu slíbil Mexičanům, že sem budou cestovat autobusem. Už se to stalo podruhé, co Mexičané přijeli na korbě špinavého náklaďáku. Pappy se nikdy nezdráhal vložit se do jakékoli půtky; skoro bych řekl, že si chtěl také přisadit a utřít toho řidiče. Ale měl na toho dozorčího nad dělníky také spadeno, proto podle mého pochyboval o smyslu toho, aby přiléval olej do ohně. Seděli jsme vzadu na korbě naší dodávky a čekali jsme, až se vyčistí vzduch.

Když se přestali vzájemně osočovat, vytáhli dokumenty. Mexičané se na chodníku proti konzumu semkli do těsného hloučku. Čas od času po nás i po ostatních farmářích, postávajících na hlavní ulici, hodili okem. Vtom padlo rozhodující slovo – tahle várka přijela pomoci našemu městu.

Pappy dostal prvních deset dělníků. Vedl je Míguel. Ukázalo se, že je z nich nejstarší. Všiml jsem si také, hned zprvu, když jsem si je prohlížel, že měl jako jediný plátěný ruksak. Ti ostatní si nesli své věci v papírových pytlích.

Miguelova angličtina byla ucházející, ale tak dobře jako Juan mluvit neuměl. Povídal jsem si s ním, zatímco Pappy podepisoval dokumenty. Miguel mi představil svou skupinu. Byl mezi nimi Rico, Roberto, José, Luiz a Pablo; těm ostatním jménům jsem nerozuměl. Pamatoval jsem si z loňska, že potrvá tak týden, než je od sebe rozeznám.

I když byli zjevně vyčerpaní, každý se snažil ze všech sil, aby se alespoň trochu usmíval – až na toho, který se na mě pohrdavě ušklíbl, když jsem se na něj podíval. Na hlavě měl klobouk westernového stylu. Miguel na něj ukázal a prohodil: „Myslí si, že je kovboj. Tak mu tak říkáme.“

Kovboj byl velmi mladý a na Mexičana dost vysoký. Měl úzké a proradné oči. Z jeho tváře čišel nelítostný výraz, jejž ještě umocňoval úzký knírek. Skutečně mě vyděsil, protože jsem se nemohl zbavit nutkání, abych se o tom zmínil Pappymu. Opravdu jsem nechtěl, aby s námi tenhle muž bydlel na farmě několik nadcházejících týdnů. Ale místo abych se s tím svěřil, nechal jsem to plavat.

Skupina našich Mexičanů se odebrala za Pappym po chodníku k obchodu Popa a Pearl. Loudal jsem se s nimi a dával jsem si pozor, abych se nepřiblížil ani na krok ke Kovbojovi. Uvnitř v obchodě jsem zaujal svou pozici u kasy, kde už čekala Pearl na kohokoli, komu mohla šeptat do ucha.

„Zacházejí s nimi jako s dobytkem,“ sykla.

„Eli říká, jak jsou rádi, že jsou tady,“ odpověděl jsem jí šeptem. Dědeček čekal u vchodu, ruce založené na prsou, pozoroval Mexičany, jak se domlouvají, co si nezbytně potřebují koupit. Miguel nepřestával udílet rady těm ostatním.

Pearl neměla v úmyslu Eliho Chandlera kritizovat. Ale nasupeně po něm hodila okem, i když ji zrovna neviděl. Pappyho však nezajímala ani ona, ani já. Byl jako na trní, protože nikdo nečesal bavlnu.

„To je zkrátka hrozný,“ podotkla nahlas. Tušil jsem, že Pearl se nemohla dočkat, až odtamtud vypadneme, aby mohla vyhledat své přítelkyně, se kterými chodila do kostela, a pořádně to všechno probrat. Pearl vyznávala metodistickou víru.

Když se Mexičané seběhli k pokladně s vybraným zbožím, Miguel postupně hlásil Pearl jejich jména, aby jim mohla otevřít účet. Sečetla zboží, pokladna zazvonila, ke každému jménu v účetní knize zapsala dlužnou sumu a ukázala částku jak Miguelovi, tak zákazníkovi. Okamžitá důvěra v americkém stylu.

Koupili si mouku a kypřicí prášek do pečiva na tortilly, spoustu fazolí v plechovkách i v sáčcích a rýži. Nic navíc – žádný cukr, sladkosti či zeleninu. Jedli co nejméně, protože jídlo stálo peníze. Jejich cílem bylo ušetřit každý cent, který mohli přivézt domů.

Samozřejmě, že tihle chudí chlápkové neměli ani ponětí, kam je dovedeme. Netušili, že moje máma byla nadšená zahradnice, která věnovala více času své zelenině než bavlně. Měli docela štěstí, protože máma zastávala názor, že nikdo, kdo se nachází v dosahu naší farmy, nemůže zůstat bez jídla.

Kovboj se zařadil jako poslední. Když se na něj Pearl usmála, myslel jsem si, že na ni zlostně plivne. Miguel stál opodál. Strávil přece s tímhle mladíkem tři dny ve vlečňáku a pravděpodobně o něm všechno věděl.

Rozloučil jsem se toho dne už podruhé s Pearl a připadalo mi to zvláštní, protože jsem ji obvykle viděl tak jednou do týdne.

Pappy vedl Mexičany k dodávce. Vyskočili na korbu a sedli si těsně vedle sebe do řady, založili ruce a zkřížili nohy. Nepromluvili ani slovo, jen nepřítomně hleděli před sebe, jako kdyby vůbec netušili, kde jejich cesta skončí.

Starý vůz obtěžkaný nákladem sebou cuknul, ale nakonec se mu podařilo ustálit rychlost na svých sedmatřiceti mílích v hodině a Pappy se málem usmíval. Chýlilo se k večeru a bylo stále horko a sucho, ideální počasí pro sklizeň bavlny. S rodinou Spruillových a s Mexičany jsme konečně získali dost rukou pro sběr naší bavlny. Sáhl jsem do kapsy a vytáhl druhou polovinu svého plněného rohlíku.

Ještě dlouho předtím, než jsme dojeli domů, jsme spatřili kouř a hned poté stan. Bydleli jsme u neudržované cesty, která byla po celý rok velmi prašná. Pappy právě zpomalil, aby se Mexičané neudusili.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Vypadá to jako nějaký stan,“ odpověděl Pappy.

Stál u cesty, na samém konci našeho předního dvora, pod okrasným stoletým dubem, skoro tam, kde obyčejně stával pálkař. Vůz ještě víc zpomalil, když jsme dojeli k naší poštovní schránce. Spruillovi obsadili půl našeho předního dvora. Nad obrovským stanem špinavě bílé barvy se tyčila střecha a podpírala ho sbírka různorodých tyček, kterou tvořily nožem přiřezané dřevěné hole a kovové trubky. Stan byl ze dvou stran otevřený, takže jsem zahlédl krabice a přikrývky položené na zemi pod střechou. Všiml jsem si, že pod jednou dekou uvnitř odpočívala i Tally.

Zaparkovali svůj náklaďák přímo u stanu a natáhli přes něj jakousi plachtu, kterou ukotvili provazy k zemi, aby se s náklaďákem nedalo odjet, aniž by ho někdo předem neodvázal. Náklad z jejich stařičkého vozidla byl částečně vyprázdněný, bedny a jutové pytle se válely bez ladu a skladu na trávě kolem, jako kdyby je rozházela větrná smršť.

Paní Spruillová udržovala oheň; odtud tedy pocházel ten kouř. Z nějakého neznámého důvodu si vybrala poněkud opuštěné místo až u kraje dvora. Přesně na tom místě se skoro každé odpoledne krčil v podřepu Pappy, nebo můj otec, a chytal mé prudké míče a točeňáky. Bylo mi do breku. Tohle paní Spruillové nikdy neodpustím.

„Myslel jsem, žes jim řekl, aby se rozložili za silem,“ utrousil jsem.

„To je pravda,“ odvětil Pappy. Ubral plyn, takže vůz už takřka stál, a zahnul do dvora. Silo stálo dál, vzadu u stodoly, ještě kousek cesty od našeho domu. Pomocní dělníci vždycky předtím tábořili na prostranství u sila – nikdy se nerozložili na předním dvoře.

Děda zaparkoval pod jiným okrasným dubem, kterému podle mé babičky bylo pouhých sedmdesát let. Byl nejmenší ze všech tří, jež stínily náš dům a dvůr. Sunuli jsme se vyježděnými kolejemi k našemu parkovišti u domu, na kterém Pappy zastavoval už desítky let. Máma s babičkou stály na schodech do kuchyně.

Mé babičce Ruth se vůbec nelíbilo, že se horalé rozložili na předním dvoře. Pappymu i mně to bylo jasné ještě dřív, než jsme vylezli z náklaďáku. Měla ruce založené v bok.

Máma se nemohla dočkat, až spatří Mexičany a zeptá se mě na podmínky, za kterých přicestovali. Sledovala je, jak vykládají své věci z náklaďáku, zatímco se ke mně přiblížila a stiskla mi rameno.

„Je jich deset,“ pronesla.

„Ano, prosím.“

Babička si počkala na Pappyho před náklaďákem a potichu, ale naštvaně sykla: „Proč jsou ti lidé na předním dvoře?“

„Žádal jsem je, aby se utábořili u sila,“ odpověděl Pappy, jenž si nikdy nenechal nic líbit, natož pak od své ženy. „Nevím, proč si vybrali tohle místo.“

„Požádáš je, aby se přestěhovali?“

„To nemůžu. Jestli se sbalí, odjedou. Víš přece, jací horalé jsou.“

Poté se už babička na nic neptala. Nehodlala se s ním přede mnou a deseti Mexičany hádat. Odcházela směrem k domu a nesouhlasně vrtěla hlavou. Upřímně řečeno, Pappymu bylo naprosto jedno, kde horalé rozbili svůj tábor. Stačilo mu, že byli tělesně schopní a žhaví do práce, nic jiného ho nezajímalo.

Podezříval jsem babičku, že jí to také tolik nevadilo. Šlo přece hlavně o česání bavlny; vzali bychom i skupinu trestanců spoutaných navzájem řetězem, kdyby načesali tři sta liber denně.

Mexičané následovali Pappyho ke stodole, která stála tři sta padesát dva stop od kuchyňských schodů. Minuli kurník pro kuřata a líhně pro kvočny, pumpu na vodu, věšáky na prádlo, kůlnu se zahradnickým nářadím a obešli cukrodárný javor, kterému se v říjnu zbarví listí do nádherně jasně červeného odstínu. Přesnou vzdálenost mi jednoho dne loni v lednu pomohl změřit můj otec. Zdálo se mi, že to musí být celá míle. Od domácí mety u nás na dvoře po levé pole na stadionu sportovců, kde hráli Kardinálové, to bylo tři sta padesát stop, a pokaždé, když Stan Musial odpálil na domácí metu, seděl jsem následujícího dne na schodech a obdivoval jsem tu vzdálenost. V polovině července odpálil míč na vzdálenost čtyři sta stop proti družstvu Braves. Pappy tenkrát podotkl: „Luku, Stan odpálil a míč přeletěl přes stodolu.“

Dva dny jsem potom seděl na schodech a snil o tom, jak budu odpalovat přes stodolu.

Když zašli na zahradní domek, máma poznamenala: „Vypadají velmi unaveně.“

„Přijeli na vlečňáku a mačkalo se jich na něm šedesát dva,“ pospíšil jsem si s vysvětlením, abych z nějakého nepochopitelného důvodu rozdmýchal zdánlivý klid.

„Toho jsem se obávala.“

„Byl to stařičký vehikl. Starý a špinavý. Pearl se z toho mohla zbláznit.“

„To už se nikdy nestane,“ prskla a já jsem věděl, že to, co si dnes otec vyslechne, si za klobouk nedá. „Běž a pomoz dědečkovi.“

Téměř celé dva poslední týdny jsem strávil ve stodole sám se svou matkou; zametal jsem a uklízel půdu. Snažili jsme se připravit Mexičanům místo pro přechodný domov. Většina farmářů je ubytovávala na svých pozemcích v opuštěných domcích či stodolách, ve kterých se jakž takž dalo přebývat. Povídalo se, že Ned Shackleford, jenž bydlel o tři míle jižněji, nechal své Mexičany nocovat se slepicemi.

Na Chandlerově farmě to nepřicházelo v úvahu. Z nedostatku jiného přístřeší byli naši Mexičané ubytovaní na půdě naší stodoly, ale ta se celá skvěla čistotou. A příjemně to tam vonělo. Celý rok maminka shromažďovala staré deky a přikrývky, aby měli na čem spát.

Vklouzl jsem do stodoly, ale zůstal jsem dole, hned vedle stání pro Isabel. To byla naše dojná kráva. Pappy tvrdil, že mu v první světové válce zachránila život mladičká francouzská dívka jménem Isabel, a proto k uctění její památky pojmenoval naši jerseyskou krávu po ní. Moje babička však té historce nikdy nevěřila.

Slyšel jsem je, jak se nahoře hemžili a zabydlovali. Pappy hovořil s Miguelem, jenž žasl nad tím, jak je půda pěkná a čistá. Pappy tu pochvalu přijal, jako kdyby to byl on, jen on sám, kdo ji vydrhl.

Ve skutečnosti však děda s babičkou příliš nevěřili matčinu úsilí, s jakým se snažila vytvořit z půdy důstojné místo na spaní pro česáče. Moje maminka byla totiž vychovaná na malé farmě na samém konci Black Oak, a proto byla považovaná za spíše městskou dívku. Pravdou bylo, že vyrůstala s dětmi, které nemusely česat bavlnu. Nikdy nechodila do školy pěšky – otec ji vozil autem. A než se provdala za mého otce, navštívila třikrát Memphis. Vyrůstala v malovaném domě.

3

My, Chandlerové, jsme si pronajali půdu od pana Vogela z Jonesboro. Nikdy jsem toho muže neviděl. Zřídkakdy padlo v hovoru jeho jméno, ale když už se o něm hovořilo, pak s úctou a jakousi bázní. Myslel jsem si, že to je nejbohatší muž na světě.

Babička a děda si pronajali půdu ještě před ekonomickou krizí, která v třicátých letech do zemědělského Arkansasu brzy přišla a pozdě odsud odešla. Po třiceti letech vyčerpávající dřiny se zmohli na to, aby si koupili od pana Vogela dům se třemi akry pozemku. Vlastnili také traktor značky John Deere, dva talířové pluhy, secí stroj, přívěs na bavlnu, vlečňák s plochým dnem, dvě muly, vůz a dodávku. Můj otec dostal jakous takous smlouvu, která mu přiznávala jakýsi neurčitý podíl na vlastnictví některých položek celkového jmění. Pozemky však byly smluvně převedeny jmenovitě na Eliho a Ruth Chandlerovy.

Jediní farmáři, kteří vydělávali, byli ti, kteří svou půdu vlastnili. Nájemci, jako jsme byli my, se snažili hospodařit tak, aby vyšli. Pachtýři na tom byli nejhůře, ti byli odsouzeni k věčné chudobě.

Cílem mého otce bylo vlastnit čtyřicet akrů volné a čisté půdy. Matka se se svými cíly nechlubila, sdílela je jen se mnou, když jsem vyrůstal a pobral trochu rozumu. To už jsem věděl, že toužila po tom, aby se zbavila venkovského života. Byla rozhodnutá, že já farmařit nebudu. Dřív než jsem dosáhl sedmi let, jsem začal mimoděk věřit stejnému snu.

Mámu uspokojilo, že se Mexičané dobře zabydleli, a poslala mě, abych našel tatínka. Připozdívalo se, slunce zapadalo za koruny stromů lemujících řeku Svatého Františka a bylo načase, aby naposledy zvážil svůj pytel načesané bavlny a ukončil dnešní směnu.

Vydal jsem se bos prašnou cestou mezi poli a vyhlížel jsem ho. Zem byla tmavá a žírná, úrodná farmářská půda v deltě řeky, jež rodila dost na to, aby k ní člověk přilnul. Spatřil jsem před sebou vlečňák s bavlnou a napadlo mě, že otec jistě postupuje k němu.

Jesse Chandler byl nejstarší syn Pappyho a Ruth. Jeho mladšímu bratrovi Rickymu bylo devatenáct a bojoval kdesi v Koreji. Měli ještě dvě sestry, které opustily farmu, jakmile dokončily střední školu.

Můj otec neutekl. Bylo mu souzeno žít tady a farmařit jako jeho otec a děda, s tou výjimkou, že se opájel nadějí, jak se stane prvním Chandlerem, který bude vlastnit půdu, již obdělává. Neměl jsem tušení, jestli měl jiné představy o svém životě než ty, v nichž se táhla pole s bavlnou. Stejně jako můj dědeček vynikal v baseballu. Jedním jsem si jistý: určitě snil o slávě, kterou by získal v první lize. Ale na začátku roku 1944 mu v Anzio prolétla stehnem německá kulka a jeho baseballová kariéra náhle skončila.

Téměř neznatelně napadal při chůzi na nohu, avšak kulhání bylo typické pro hodně lidí trmácejících se na polích mezi bavlníky.

Zastavil jsem se u vlečňáku; byl skoro prázdný. Sedl jsem si na úzkou pěšinku mezi bavlníky a čekal jsem, až bude plný. Na všechny strany kolem mě se rozbíhaly úhledné řady zelených a hnědých keříků a končily až u aleje vzrostlých stromů, které ohraničovaly naše pozemky. Na koncích stonků vykukovaly z tobolek nadýchané chomáčky bavlny. Bavlna dozrávala každým okamžikem, a když jsem vylezl na záď přívěsu a přehlédl pole, spatřil jsem kolem sebe oceán bílých vlnek. Na polích vládlo ticho – nikde ani hlásku, nebylo slyšet zvuk motoru žádného traktoru, ani automobily ze silnice. V tu chvíli, co jsem stál na vlečňáku, jsem téměř pochopil, proč se chtěl otec stát farmářem.

Teprve teď jsem si všiml v dálce jeho starého slamáku, jenž se náhodně vynořil z řad bavlníkových keřů. Seskočil jsem a běžel za ním. Začínalo se stmívat a mezery mezi bavlníky byly temnější. Jejich listy byly díky teplému slunci a vydatnému dešti velké a silné, šlehaly mě do těla, jak jsem bezhlavě utíkal za otcem.

„To jsi ty, Luku?“ volal, i když věděl velmi dobře, že ho nepřišel hledat nikdo jiný.

„Ano, tati!“ křikl jsem a hnal jsem se za hlasem. „Maminka ti vzkazuje, že už máš končit!“

„Opravdu?“

„Ano, tati.“ Minul jsem ho o jednu řadu. Prodíral jsem se mezi větvemi a vtom jsem ho zahlédl, ohnutého v pase, oběma rukama zručně kmital mezi listy a otrhával bavlnu, kterou cpal do bezmála plného pytle, přehozeného přes rameno. Pobýval na poli od samého kuropění a odpočinul si, jen když obědval.

„Tak co, našli jste nějakou pomocnou ruku?“ zeptal se, aniž by se na mě podíval.

„Ano, tati,“ vyhrkl jsem pyšně. „Mexičany i horaly.“

„Kolik Mexičanů?“

„Deset,“ pýřil jsem se, jako bych je sehnal sám.

„To zní dobře. Co jsou zač ti horalové?“

„Jmenují se Spruillovi. Zapomněl jsem, odkud pocházejí.“

„Kolik jich je?“ Dotrhal celou větev a v předklonu se dral křovím dopředu; těžký pytel táhl za sebou.

„Plný náklaďák. Těžko říct. Babička šílí, protože si rozložili tábor na předním dvoře a dokonce si rozdělali oheň přesně na naší domácí metě. Dědeček jim povídal, aby se utábořili u sila. Slyšel jsem ho. A tak si myslím, že jim to moc nepálí.“

„Tohle neříkej.“

„Ano, tati. Ale babička se stejně netváří moc spokojeně.“

„Ona si zvykne. Ty horaly potřebujeme.“

„Ano, tati. Dědeček to taky říkal. Ale mě štve, že nám zničili domácí metu.“

„Česání bavlny je teď důležitější než baseball.“

„To sotva.“ Tenhle názor jsem s ním nesdílel. „Jak jsou na tom Mexičané?“

„Nic moc. Nacpali je zase do vlečňáku a mámu to dost rozzlobilo.“

Ruce se mu na chvíli zastavily v očekávání malicherného handrkování po celou nadcházející zimu. „Asi jsou rádi, že už jsou tu,“ podotkl a prsty se mu opět rozběhly.

Poodešel jsem pár kroků směrem k náklaďáku v dálce a ještě jednou jsem se na něj otočil. „To řekni mámě.“

Zvedl ke mně oči, než se zeptal: „Dorazil i Juan?“

„Ne, tati.“

„To mě mrzí.“

Mluvil jsem o Juanovi celý rok. Loni na podzim mi slíbil, že se zase vrátí. „To je dobrý,“ uklidnil jsem ho. „Přijel jiný chlapík, Miguel. Ten se mi opravdu líbí.“

Povídal jsem mu o cestě do města a o tom, jak jsme potkali Spruillovy, o Tally a Trotovi a o svalnatém mladíkovi sedícím vzadu na korbě. Pak jsem vyprávěl znovu o městě, jak se Pappy pohádal s mužem, který za ně zodpovídal, o tom, jak jsme se vydali k čističce, a skončil jsem zase u Mexičanů. Vylíčil jsem mu všechno dopodrobna, protože jsem měl za celý den jistě víc zážitků než on.

U vlečňáku zvedl svůj žok s bavlnou za řemínky a pověsil ho za ně na háček vah. Ručička se zastavila na padesáti osmi librách. Naškrábal tu cifru do starého rozdrbaného sešitku v kožených deskách, který byl drátkem připevněný k vlečňáku.

„Kolik?“ zeptal jsem se, když sklapl notýsek. „Čtyři sedmdesát.“

„Trojnásobek,“ pronesl jsem s obdivem.

Pokrčil rameny a utrousil: „To není špatné.“

Jeho obvyklá denní norma činila pět set liber a plnil ji každý druhý den. Přikrčil se do podřepu a pobídl mě: „Hopla!“

Vyskočil jsem mu na záda a vydali jsme se domů. Košili i montérky měl propocené, pot ho studil celý den, ale paže měl tvrdé jako ocel. Pop Watson mi jednou povídal, že Jesse Chandler jednou odpálil baseballový míč tak, že dopadl doprostřed hlavní ulice. Pop a pan Snake Wilcox, holič, tu vzdálenost druhý den změřili a roztrušovali všude, že míč urazil vzdušnou čarou čtyři sta čtyřicet stop. Okamžitě však zazněly nepřátelské hlasy z čajovny, kde se nechal slyšet pan Junior Earnhart, a to dost hlasitě, že se míč při letu alespoň jednou od něčeho odrazil, než dopadl na hlavní ulici.

Pop a Junior spolu kvůli tomu týdny nepromluvili ani slovo. Máma jejich neshodu v názorech potvrdila; náš bod za oběh však neuznala.

Čekala na nás u studně s pumpou. Otec se posadil na lavičku a sundával si boty i ponožky. Pak si rozepnul přezky na montérkách a stáhl si košili.

Mou každodenní povinností bylo naplnit po rozbřesku vodou vědro a postavit je na slunce tak, aby na ně celý den pražilo a ohřálo tátovi vodu, až se odpoledne vrátí z, pole. Máma namočila do vody žínku a drhla s ní otci krk.

Vyrostla v domě plném dívek a částečně ji vychovala dvojice pedantických starých tet. Myslím, že se koupaly daleko častěji než venkované, a tak teď její posedlost čistotou odnesl můj otec. Sám jsem podstupoval drhnutí celého těla každou sobotu odpoledne, ať jsem to potřeboval, nebo ne.

Když ho umyla a osušila, podala mu čistou košili. Nastal čas přivítat naše hosty. Do velkého koše máma naskládala výběr své nejlepší zeleniny, kterou sama natrhala a samozřejmě očistila, což jí zabralo dvě hodiny. Indiánská rajčata, vidalijskou cibuli, brambory s červenou slupkou, masité zelené a červené papriky a palice kukuřice. Nesli jsme to dozadu do stodoly, kde odpočívali Mexičané, brebentili a čekali, až plameny v ohýnku nebudou šlehat tak vysoko a utvoří se v něm dost popela, aby si mohli upéci své tortilly. Představil jsem Miguelovi svého otce a ten ho zase na oplátku seznámil s některými členy své skupiny.

Kovboj seděl sám, opřený zády o stodolu; ani se nepohnul, aby si nás všiml. Spatřil jsem však, že si zpod svého klobouku prohlíží moji mámu. Na okamžik mě to vyděsilo; pak jsem si však uvědomil, že by ho Jesse Chandler chytil pod tím jeho vyzáblým krkem, kdyby se odvážil udělat jediný křivý krok.

Loni jsme se od Mexičanů hodně naučili. Vůbec nejedli obyčejné fazole, ani fazolové lusky, tykve, lilky ani tuříny, raději si pochutnávali na rajčatech, cibuli a kukuřici. Navíc si nikdy neřekli o zeleninu z naší zahrady. Vzali si, jen když jsme jim ji nabídli.

Máma vysvětlila Miguelovi a okolostojícím mužům, že máme na zahradě spoustu zeleniny a že jim každý den nějakou přinese. A že nechce, aby jí platili za jídlo, protože ho budou dostávat k platu.

Pak jsme odnesli druhý koš na přední dvůr, kde to vypadalo, jako by se tábor Spruillů každou hodinou rozšiřoval. Už se roztáhli i mimo dvůr a další lepenkové krabice a jutové pytle se povalovaly v okolí. Na jedné straně postavili bednu a na druhé sud, aby podepřeli tři velké fošny, které sloužily jako stůl. Sesedli se kolem něj a zrovna jedli, když jsme k nim došli. Pan Spruill vyskočil a potřásl mému otci rukou.

„Jsem Leon Spruill,“ představil se s plnou pusou a se zbytky jídla na rtech. „Rád vás poznávám.“

„Jsme rádi, že vás tu máme, přátelé,“ odpověděl otec zdvořile.

„Děkujeme,“ řekl pan Spruill a popotáhl si kalhoty. „Tohle je moje žena Lucy,“ ukázal na svou manželku. Usmála se a nepřestala pomalu žvýkat své sousto.

„Tady je moje dcera Tally,“ pronesl a ukázal na ni. Cítil jsem, jak mi zahořely tváře, když se na mě podívala.

„A tohle jsou moji synovci Bo a Dale,“ kývl na dva hochy, které jsem poté, co dnes zastavili na silnici, viděl v autě odpočívat na matracích. Byli mladí, vypadali tak na patnáct. Vedle nich seděl ten obr, kterého jsem poprvé spatřil vzadu na korbě jejich náklaďáku, a klimbal.

„Můj syn Hank,“ pokračoval pan Spruill. Hankovi už bylo určitě přes dvacet a bezesporu byl dost starý na to, aby vstal a podal tátovi ruku. Ale ten ani nemrkl a krmil se dál.

Tváře měl k prasknutí nacpané, přitom však stále kousal svou, patrně kukuřičnou placku. „Dost žere,“ utrousil pan Spruill a my jsme se tomu poněkud nuceně zasmáli.

„Tady je Trot,“ představil dalšího. Trot ani nezvedl oči. Levá ruka mu plandala u boku. V pravé svíral lžíci. Jeho postavení v rodině bylo naprosto nevymezené.

Máma vysypala svůj velký koš se zeleninou a Hank se na okamžik přestal ládovat a zíral na čerstvou zásobu. Pak se zase pustil do svých fazolí. „Úroda rajčat a kukuřice se letos výjimečně vydařila,“ švitořila máma. „Máme jich spoustu. Stačí jen říct, co máte rádi.“

Tally pomalu přežvykovala a civěla na mě. Nespouštěl jsem oči ze svých palců u nohou.

„Jste tak úžasně štědrá, madam,“ hlaholil pan Spruill a paní Spruillová se přidala se svým ‚díky‘. Těm nehrozilo, že by odešli bez jídla nebo zmeškali nějaký chod. Hankova rozložitá postava a svalnatá hruď se mírně zužovala jen tam, kde přecházela v krk, a pan i paní Spruillovi vypadali oba také statně a vykrmeně. Bo a Dale byli štíhlí, ale ne hubení. Tally měla, samozřejmě, dokonale tvarovanou postavu. Jen Trot byl slabý a vyzáblý.

„Nechtěli jsme vás rušit při večeři,“ omluvil se otec a chystali jsme se k odchodu.

„Ještě jednou díky,“ rozloučil se pan Spruill.

Ze zkušenosti jsem věděl, že zakrátko budeme vědět o Spruillových víc, než nám bude milé. Budou s námi sdílet půdu, vodu i okolí domu. Budeme pro ně trhat na zahradě zeleninu, dojit Isabelino mléko a kupovat v konzumu vejce. Každou sobotu je pozveme do města a každou neděli do kostela. Budeme vedle nich pracovat na poli od svítání do soumraku, šest dní v týdnu. A jakmile skončí sklizeň, seberou se a vrátí se do svých kopců. Ze stromů opadá listí, přijde zima a my strávíme mnoho mrazivých nocí kolem ohně při vyprávění historek o Spruillových.

K večeři byly na tenké plátky nakrájené a opečené brambory, horké kukuřičné placky, vařená okra a celé palice kukuřice, ale žádné maso, protože se blížil podzim a pečeně už byla včera. Babička pekla kuře dvakrát týdně, ale nikdy ne ve středu. Množství rajčat a cibule, které vyplodila matčina zahrada, by nasytilo všechny obyvatele Black Oak, proto tuhle zeleninu nakrájenou na plátky máma podávala ke každému jídlu.

V kuchyni bylo těsno a horko. Nahoře na lednici se otáčel a rachotil kulatý větrák a pokoušel se vířit vzduch, když máma s babičkou vařily večeři. Pohybovaly se pomalu, ale rozvážně. Byly obě unavené a na to, aby pospíchaly, bylo příliš parno.

Jedna druhou sice nijak zvlášť nemilovala, ale obě se rozhodly vycházet spolu v klidu. Nikdy jsem neslyšel, že by se hádaly, nebo že by máma utrousila o své tchyni něco špatného. Bydlely ve stejném domě, vařily stejná jídla, praly společné prádlo, česaly stejnou bavlnu. Ostatně, kdo by měl čas se škorpit, když bylo všude kolem tolik práce?

Babička se však narodila a vyrůstala na bavlníkovém poli. Byla srostlá se zdejší půdou a věděla, že ji pohřbí do země, kterou obdělávala. Moje máma naopak toužila po útěku.

Ve svém denním rituálu si bez jediného slova zavedly metodu, jak zvládnout veškeré kuchyňské práce. Babička se zdržovala u kamen, dohlížela na pečení kukuřičného chleba, kvedlala bramborovou kaši, vařila okru a kukuřici. Máma postávala u dřezu, kde loupala rajčata a rovnala špinavé nádobí. Pozoroval jsem je od kuchyňského stolu, kde jsem každý večer sedával a loupal škrabkou okurky. Obě milovaly hudbu a příležitostně si jedna tiše prozpěvovala, zatímco druhá si současně s ní pobrukovala melodii. Hudba jim pomáhala nadzdvihnout pokličku a vypustit páru vnitřního přetlaku.

Kromě dneška. Měly obě starostí nad hlavu, než aby si zpívaly či pobrukovaly. Máma nemohla překousnout, že sem Mexičany přivezli ve vlečňáku jako dobytek. Babička zase trucovala, protože se Spruillovi vetřeli na náš přední dvůr.

Úderem šesté hodiny si babička sundala zástěru a sedla si proti mně. Konec stolu byl přistrčený ke stěně a sloužil jako velká odkládací police na různé věci. Uprostřed stálo rádio RCA ve skříňce z ořechového dřeva. Otočila knoflíkem a usmála se na mě.

Zprávy CBS nám živě z New Yorku hlásil Edward R. Murrow. Už týden zuřily těžké boje na Korejském poloostrově u Japonského moře. Ze staré mapy, kterou babička uchovávala na svém nočním stolku, jsme věděli, že oddíl Rickyho pěchoty operoval právě v této oblasti. Poslední dopis jsme od něj dostali před dvěma týdny. Byla to narychlo naškrábaná zpráva, ale mezi řádky jsme nabyli dojmu, že mu asi vůbec není hej.

Poté co pan Murrow skončil s komentářem k hlavní události dne, týkající se hašteření s Rusy, a ohlásil zprávy o Koreji, babička zavřela oči. Sepnula ruce, položila si oba ukazováky na rty a čekala.

Netušil jsem, na co to vlastně čeká. Pan Murrow nehodlal oznámit národu, zda byl Ricky Chandler živý nebo mrtvý.

Máma také poslouchala. Stála zády opřená o dřez, ručníkem si utírala ruce a nepřítomnýma očima hleděla na stůl. To se opakovalo téměř každý večer v létě a na podzim roku 1952.

Vždycky začaly hovory o mírovém vyřešení a pak zase utichly. Číňané se stáhli a znovu zaútočili. Se zprávami pana Murrowa a s Rickyho dopisy jsme prožili válku.

Pappy ani můj otec zprávy neposlouchali. Měli co dělat venku, v kůlně nebo kolem pumpy na vodu; pořád něco kutili a spravovali to, co by klidně mohlo počkat, klábosili o úrodě a hledali si cokoliv, čím by se mohli zaobírat, vyjma hovoru o Rickym. Oba bojovali ve válce. Nepotřebovali, aby jim nějaký pan Murrow v New Yorku přečetl zprávu nějakého dopisovatele z Koreje a hlásal celému národu, co se událo v té nebo oné bitvě. Znali to.

V každém případě ten večer zazněla krátká zpráva z Koreje, kterou jsme všichni na naší malé farmě pochopili jako obrat k lepšímu. Pan Murrow přešel na další témata a babička se na mne usmála. „Ricky je v pořádku,“ poznamenala a pohladila mě po ruce. „Než se naděješ, bude doma.“

Osobovala si právo tomu věřit. V první světové válce čekala dva roky na Pappyho a během druhé světové války se modlila na dálku za mého otce a za zhojení jeho ran. Její muži se vždycky vrátili domů a Ricky nás také nenechá napospas.

Vypnula rádio. Musela se vrátit k plotně, kde vřely brambory a okra. Spolu s mámou se vrátily k vaření. Všichni jsme čekali na Pappyho, až vejde dovnitř zadními dveřmi vyplněnými sítí proti hmyzu.

Podle mého Pappy očekával od války jen to nejhorší. V celém tomto století měli členové rodiny Chandlerů štěstí. Neposlouchal sice zprávy, ale chtěl vědět, jestli to na frontě vypadá dobře či zle. Když zaslechl, že někdo vypnul rádio, přišel ze zadní verandy do kuchyně. Postavil se ke stolu a vískal mi vlasy. Babička se na něj podívala. Usmála se a prohodila: „Žádné špatné zprávy.“

Máma mi vyprávěla, že děda s babičkou často spali jen hodinu či dvě, pak se vzbudili a už nemohli starostmi o svého mladšího syna usnout. Babička byla přesvědčená o tom, že se Ricky vrátí domů. Pappy nikoliv.

V půl sedmé jsme se sesedli kolem stolu, vzali jsme se za ruce a poděkovali za jídlo a boží požehnání. Pappy předříkával modlitbu, pokud to šlo, alespoň u večeře. Vzdal díky Pánubohu za Mexičany i za Spruillovy a za dobrou úrodu, kterou nám dal. Modlil jsem se tiše a jen za Rickyho. Byl jsem vděčný za to, že se mám čím nasytit, ale nepřipadalo mi to až tak důležité ve srovnání s Rickym.

Dospělí se krmili pomalu a nemluvili o ničem jiném než o bavlně. Zdálo se mi, že nemám čím bych přispěl do téhle rozmluvy. Zvláště babička zastávala názor, že děti mají být vidět, ale nikoliv slyšet.

Měl jsem chuť zaskočit do stodoly a zkontrolovat Mexičany. A chtělo se mi proklouznout kolem vstupní verandy třeba bych mohl zahlédnout Tally. Moje máma však něco tušila, protože když jsme dojedli, požádala mě, abych jí pomohl s nádobím. Raději bych volil výprask, ale neměl jsem na vybranou.

Trousili jsme se na verandu před domem, abychom večer společně poseděli. Vypadalo to, že dodržujeme jakýsi každodenní rituál, ale nebylo to tak. Nejprve jsme nechali slehnout jídlo v žaludku, a pak jsme se začali zajímat o baseball. Zapnuli jsme rádio naladěné na stanici KMOX vysílající ze St. Louis, abychom poslouchali Harryho Carraye, který nás vždy podrobně informoval, jak hrají naši milovaní Kardinálové. Máma a babička vyloupávaly z lusků hrách a fazole. Přetřásli jsme všechna témata nakousnutá při večeři. Ovšemže jsme nezapomněli probrat i sklizeň bavlny.

Ale toho večera v tři sta mil vzdáleném St. Louis pršelo, a proto zápas zrušili. Seděl jsem na schodech a tiskl jsem svou rukavicí značky Rowling svůj baseballový míč, zatímco jsem na dálku pozoroval Spruillovy a divil jsem se, jak někdo může být tak zabedněný, že si rozdělá oheň přímo na domácí metě.

Naše malé venkovní tranzistorové rádio značky General Electric koupil otec v Bostonu, když ho pustili za války z nemocnice. Učinil to z jednoho jediného důvodu: aby dostal Kardinály až k nám domů. Jen zřídkakdy jsme zmeškali zápas. Většinou jsem se uvelebil na laťové bedně poblíž skřípající houpačky, na které odpočívali muži. Máma s babičkou posedávaly na čalouněných dřevěných židlích opodál, na druhé straně verandy, a vylupovaly černý hrách. Prodléval jsem tedy uprostřed, na venkovních vstupních schodech.

Než přijeli Mexičané, měli jsme tu přenosný větrák, který jsme stavěli ke dveřím se sítí proti hmyzu. Každý večer tiše vrněl a rozechvíval těžký vzduch kolem, aby se dal jakž takž dýchat. Díky mé máti byl však nyní větrák na půdě naší stodoly. Dál sice rozháněl horký vzduch, ale ani trochu jsem si toho neužil.

Večer byl tudíž nezvykle tichý – chyběla míčová hra i větrák – ozýval se jen líný hovor unavených venkovanů čekajících na to, až klesne o pár stupňů teplota vzduchu.

Déšť v St. Louis vzbudil v mužích obavu, dělali si starosti s počasím. Voda v řece Svatého Františka se totiž rozlévala se znepokojující pravidelností. Pokaždé se jednou za čtyři pět let vylila z břehů a spláchla naši úrodu. Záplavy jsem si sice nepamatoval, ale tolik jsem o nich slyšel, že už jsem se cítil jako veterán. Celé týdny jsme se modlívali za pořádný déšť. Avšak jen co sprchlo a půda se sotva nasákla, začal se Pappy s tátou dívat na nebe a vyprávět historky o potopě.

Spruillovi se ukládali ke spánku. Hlasy se vytrácely. Pozoroval jsem jejich stíny míhající se kolem stanů. Jejich oheň skomíral, až vyhasl.

Na Chandlerově farmě všechno ztichlo. Získali jsme česáče z hor. Přivezli jsme Mexičany. Bavlna už na ně čekala.

4

Vždy ve stejnou dobu v té černočerné noční tmě Pappy, náš lidský budík, vstal, obul si holínky a podupával po kuchyni, aby připravil toho dne první konvici kávy. Dům nebyl velký – tři ložnice, kuchyň, obývací pokoj – ale byl tak starý, že se laťová podlaha místy propadala. Pokud se tedy někdo rozhodl vzbudit ostatní, zcela jistě se mu to podařilo.

Mohl jsem ležet v posteli, dokud mě otec sám nepřišel vzbudit. Jenže mezi všemi těmi lidmi na farmě a tím množstvím bavlny ke sklizni se stejně nedalo spát. Už jsem býval vzhůru, když se mnou zatřásl a zašeptal, že je čas vyrazit. Rychle jsem se oblékl a seběhl za ním na zadní verandu.

Bylo ještě před úsvitem, když jsme přecházeli dvůr a rosa nám smáčela vysoké boty. Zastavili jsme se u kurníku, kde se otec sehnul a vklouzl dovnitř. Měl jsem nařízeno čekat venku, protože když jsem minulý měsíc sbíral potmě vejce, šlápl jsem na obrovského chřestýše a pak jsem dva dny probrečel. Můj otec mě napřed ani nepolitoval; chřestýši jsou celkem neškodní a patří ke každé farmě. Ale máma se vztekala a s její přímluvou jsem za čas dosáhl toho, že jsem nesměl sbírat vejce sám.

Naskládal do slamáku dvanáct vajec a podal mi ho. Namířili jsme si to ke stodole, kde čekala Isabel. Teď, když už jsme vzbudili kuřata, začali vzápětí kokrhat kohouti.

Jediné světlo pocházelo ze slabé žárovky zavěšené z půdního seníku. Mexičané už byli vzhůru. Zapálili oheň a sesedli se kolem něj, jako kdyby jim byla zima. Mě vlhké teplo ve stodole už dostatečně zahřálo.

Podojit krávu už jsem uměl a téměř každé ráno mi tahle činnost náležela, ale pořád jsem byl ještě vyděšený z chřestýše a navíc jsme pospíchali, protože jsme museli dorazit na pole do svítání. Otec bleskurychle nadojil dva galony. Mně by takové množství trvalo celé ráno. Donesli jsme vejce i mléko do kuchyně, kde už si je převzaly ženy. Na pánvi se už škvířila šunka, její lahodná vůně se linula po kuchyni.

K snídani byla čerstvá vejce, mléko, naložená šunka v soli a horké vdolky, které jsme si mohli namáčet do sladkého čirokového sirupu. Zatímco ženské připravovaly jídlo, uhnízdil jsem se ve své židli a jezdil jsem prsty po šachovnici povoskovaného ubrusu, zatímco jsem čekal na svůj šálek kávy. Tuhle jedinou neřest mi máma dovolovala.

Babička přede mne postavila hrnek na podšálku, přistrčila mi cukřenku a čerstvou smetanu. Oslazoval jsem si kávu, dokud nebyla sladká jako cumel, a pak jsem ji pomalu upíjel.

U snídaně se v kuchyni moc nemluvilo. Bylo sice vzrušující, že jsme měli na statku tolik cizích lidí ke sklizni, ale nadšení krotila skutečnost, že strávíme následujících dvanáct hodin na přímém slunci s ohnutými zády česáním bavlny, až nám budou krvácet prsty.

Hltali jsme snídani a kohouti mezitím spustili kravál na přilehlém dvoře. Babiččiny vdolky byly kypré, dokonale kulaté a tak horké, že když jsem doprostřed jednoho z nich umístil hoblinku másla, okamžitě se rozpustila. Díval jsem se, jak se žlutá tekutina vsákla do vdolku, a pak jsem si kousl. Máma tvrdila, že Ruth Chandlerová peče ty nejlepší vdolky, které kdy jedla. Zoufale jsem si přál, abych si mohl vzít dva nebo tři jako můj otec, ale prostě jsem je nemohl udržet v dlani. Maminka snědla jeden stejně jako babička. Pappy spořádal dva a táta tři. Za pár hodin se ve stínu nějakého stromu nebo vedle vlečňáku s bavlnou na chvíli zastavíme a ty zbylé sníme.

V zimě probíhala snídaně pomalu, protože nebylo kam spěchat. Ale na jaře v době setby a v létě při prosekávání podrostu se tempo nějak zrychlovalo. Během podzimní sklizně jsme však závodili se sluníčkem, a kvůli tomu jsme spěchali i s jídlem.

Trochu jsme klábosili o počasí. Pappymu nešlo z hlavy, že kvůli včerejšímu dešti zrušili i zápas Kardinálů v St. Louis. St. Louis však leželo tak daleko, že tam kromě Pappyho nikdo jiný ze stolujících nebyl, přesto však počasí v tom městě hrálo nyní klíčovou roli ve hře o naši sklizeň. Máma pozorně poslouchala. Já jsem ani nemukl.

Otec zrovna pročítal ročenku a podělil se nahlas o názor, že počasí bude během měsíce září spolupracovat. Zato říjen nevěstil nic dobrého. Předvídali špatné počasí. Znělo to jako nařízení, že následující čtyři týdny budeme makat až do úmoru. Čím pilněji budeme sami pracovat, tím víc budou kmitat Mexičané i Spruillovi. Takovými slovy nás alespoň povzbuzoval můj otec.

Přišla na řadu i otázka nádeníků, již se dali najímat na každý den zvlášť. Byli to místní, kteří kočovali z farmy na farmu a poohlíželi se po nejlepší nabídce. Většinou to byli lidé z nejbližšího města; už jsme je znali. Loni na podzim nám prokázala velkou čest slečna Sophie Turnerová, vyučující v pátém a šestém ročníku v základní škole, když si k česání bavlny vybrala naše pole.

Potřebovali jsme co nejvíc pracovních sil na každý den, ale tihle z města si obvykle vybírali, kde chtěli česat.

Když Pappy spolkl poslední sousto, poděkoval své ženě i mé mamince za dobrou snídani a odešel, aby obě mohly sklidit ze stolu. Pyšně jsem vykročil a vyšel spolu s muži na zadní verandu.

Vchod našeho domu směřoval na jih, na sever a na západ se rozkládala stodola a úrodná pole, na východě se už daly zahlédnout první výhonky čajovníku druhu orange peeking, pokrývající celou rovinu úrodné arkansaské delty. Vycházelo slunce a žádné mraky je neohrožovaly. Košile se mi už lepila na záda.

Vlečňák s plochým dnem stál zapřažený za náš traktor značky John Deere a Mexičané už na něj naskákali. Můj otec také vyskočil nahoru, aby prohodil pár slov s Miguelem. „Dobré ráno. Jak jste se vyspali? Jste připraveni pustit se do práce?“ Pappy odešel pro Spruillovy.

Měl jsem své místečko, takovou skulinu mezi blatníkem a sedadlem pro řidiče našeho Johna Deerea, kde jsem strávil celé dlouhé hodiny; pevně jsem třímal kovovou tyč deštníku, abych chránil hlavu řidiče, ať už to byl Pappy nebo můj otec, když se traktor kodrcal po poli a oral, sel nebo rozptyloval hnojivo. Zaujal jsem své místo a díval se dolů na nacpaný přívěs: Mexičané seděli na jedné straně a Spruillovi na druhé. V tu chvíli jsem považoval za svou výsadu, že sedím a jedu na traktoru, který patří jen nám. Moje povýšenost však měla krátké trvání, protože mezi bavlníky jsme na tom byli všichni stejně.

Byl jsem zvědavý, jestli pojede na pole také chudák Trot. Česání bavlny vyžadovalo dvě zdravé paže. Trot měl jen jednu, pokud jsem se dobře díval. Ale jel s námi, seděl na konci přívěsu zády k ostatním, paži svěšenou podél těla, sám ve svém vlastním světě. A poblíž seděla i Tally, která si mě nevšímala, jen hleděla do dálky.

Pappy beze slova vyšlápl spojku a traktor s vlečňákem poskočil dopředu. Ohlédl jsem se, abych se ubezpečil, že nikdo nespadl. Za oknem do kuchyně jsem spatřil máminu tvář. Dívala se za námi a přitom utírala nádobí. Až dokončí své ranní povinnosti, stráví tak hodinu na své zahradě, pak přijde za námi a vydrží úmorný den na poli. Stejně tak babička. Nikdo neodpočíval, když bavlna dozrála.

Kodrcali jsme se kolem stodoly, dieselový pohon bouchal a vlečňák skřípal. Pak jsme zabočili na západ, do oblasti našich čtyřiceti akrů v nížinném pásmu, do údolí kolem řeky. Vždycky jsme začínali česat nejprve čtyřicet akrů v nížině, protože by je případné záplavy zachvátily nejdříve.

Měli jsme čtyřicet akrů v údolí a čtyřicet za cestou, dál od řeky. A osmdesát akrů nebyla pro farmáře žádná hračka.

Za několik minut jsme zastavili u vlečňáku s bavlnou a Pappy zastavil traktor. Než jsem seskočil dolů, zadíval jsem se na východ a spatřil světla našeho domu vzdáleného necelé půl míle. Za ním se tvořily na obloze oranžové a žluté pruhy červánků. Nikde ani mráček, což znamenalo, že v blízké budoucnosti nehrozí žádná povodeň. Také to však značilo, že nemůžeme očekávat žádnou obranu před spalujícím sluncem.

Míjela mě Tally a prohodila: „Dobré ráno, Luku.“

Sotva jsem stihl odpovědět jí na pozdrav. Usmála se na mne, jako kdyby znala nějaké tajemství, které by ani za nic neprozradila.

Pappy neukázal nikomu směr, ale nikdo ho nepotřeboval. Každý si mohl zvolit jakoukoli řadu v kterémkoli směru a začít česat. Bez brebentění, bez protahování svalů, bez předpovědi počasí. Mexičané ani nemukli a přehodili si přes záda své dlouhé jutové pytle, seřadili se a vyrazili jižním směrem. Arkansasané se vydali na sever.

Rozednívalo se a už se dalo tušit horké zářijové ráno, když jsem si uvědomil, že stojím v přítmí sám, zírám na předlouhou, rovnou řadu bavlníků, na řadu, která mi podle nějakého neznámého klíče byla souzená. Pomyslel jsem si: ‚Na konec téhle řady nikdy nedojdu,‘ a hned mě přepadla únava.

V Memphisu bydleli moji bratranci a moje sestřenice, synové a dcery dvou tátových sester, ale ti nikdy bavlnu nečesali. Byly to městské děti, které vyrůstaly na předměstí v pěkných malých vilkách s kanalizací zavedenou až do domu. Do Arkansasu zavítaly, jen když někdo zemřel – na pohřeb. Jak jsem tak civěl na tu nekonečnou řadu bavlníků, vzpomněl jsem si na své bratrance a sestřenice.

K práci mě motivovaly dva důvody. Ten první a důležitější tkvěl v tom, že jsem měl z jedné strany tátu a z druhé dědečka. Žádný z nich neodpouštěl lenost. Pracovali na polích od svého dětství, a ode mne se tudíž očekávalo to samé. Za druhé jsem za česání bavlny dostával mzdu, tu samou jako ostatní česáči. Dolar šedesát za sto liber. A s těmi penězi jsem spřádal velké plány.

„Tak jdeme,“ zavelel otec nekompromisně mým směrem. Pappy se už postavil mezi keře, zahlédl jsem ho tak deset stop od začátku řady. Tušil jsem jeho postavu a poznal jeho slamák. O pár řad dál jsem zaslechl Spruillovy, jak si mezi sebou povídají. Horalové si hodně zpívali, takže nikoho neudivovalo, že si při sběru potichu broukali hlubokým hlasem smutné melodie. Tally se něčemu smála, její příjemný hlas se rozléhal po celém poli. Byla jen o deset let starší než já.

Pappyho otec bojoval v občanské válce. Jmenoval se Jeremiáš Chandler a podle toho, co se povídalo v rodině, skoro holýma rukama vyhrál bitvu u Shiloh. Když zemřela Jeremiášova druhá žena, oženil se potřetí a vzal si o třicet let mladší místní děvče. Za pár let poté se narodil Pappy.

Mezi Jeremiášem a jeho nevěstou byl rozdíl třicet let. Mezi Tally a mnou jen deset. To by mohlo vyjít.

S vážným předsevzetím jsem si přehodil svůj devět stop dlouhý pytel na bavlnu přes pravé rameno a sáhl jsem po své první tobolce bavlny. Byla od rosy vlhká, což byl jeden z důvodů, proč jsme začali česat tak brzy. První hodinu, než slunce vystoupalo vysoko nad obzor a všechno spalovalo žárem, se bavlna, měkká a hebká, dobře trhala. Později, vysypaná ve vlečňáku, vyschla a dala se snadno čistit. Zatímco bavlna nasáklá dešťovou vodou se nedala odzrnit o tom se neslavně přesvědčil každý farmář.

Česal jsem, jak nejrychleji jsem dokázal, oběma rukama, a cpal jsem bavlněné chomáčky do vaku. Ale musel jsem být obezřetný. Buď Pappy, nebo můj otec, možná i oba dva, přijdou ještě dopoledne kvůli nějaké zámince kontrolovat moji řadu. Kdybych nechal hodně neočesané bavlny v tobolkách, ostře by mě pokárali. Přísnost toho hubování závisela na tom, jak daleko ode mne se právě v tu dobu nacházela máma.

Kmital jsem svýma drobnýma rukama a proplétal prsty mezi propletenými stonky co nejhbitěji, trhal jsem tobolky a pokud možno jsem se vyhýbal nastraženým špičatým ostnům, které dokázaly do krve rozedřít kůži. Chňapal jsem a kymácel jsem se přitom, po kousíčcích jsem se posunoval vpřed, ale stejně jsem se pořád vzdaloval otci a Pappymu.

Naše bavlníky byly tak hustě prorostlé, že se větvičky jedné řady proplétaly se sousedními keříky. Švihaly mě do tváře. Po své neblahé zkušenosti s chřestýšem jsem si hlídal každý krok, který jsem učinil kolem naší farmy, zvláště v polích, jelikož tady blízko řeky se vyskytovali ploskolebci. Viděl jsem jich z Johna Deerea spoustu, když jsme orali a seli.

Zanedlouho jsem zůstal sám; kluk, kterého dospělí s rychlejšíma rukama a odolnějšími zády nechali vzadu. Slunce připomínalo jasný oranžový balon, jak rychle vycházelo a pálilo, aby i dnes sežehlo zdejší půdu. Když mi otec a Pappy zmizeli z dohledu, rozhodl jsem se pro první odpočinkovou přestávku. Nejblíže ode mne česala Tally. Spatřil jsem ji o pět řad dál ve vzdálenosti tak padesáti stop přede mnou. Sotva jsem rozpoznal její vybledlý džínově modrý klobouk.

Ve stínu několika delších větví keře jsem si roztáhl svůj vak, jenž vypadal po hodině usilovné práce žalostně splasklý. Bylo v něm sice pár měkkých chomáčků, ale nic, co by stálo za řeč. To před rokem jsem česával padesát liber denně, a tak jsem se bál, že se ode mne očekává zvýšení mé obvyklé dávky.

Ležel jsem na zádech a pozoroval jsem skrz větve dokonale čistou oblohu, toužil po mracích a snil o penězích. Vždycky v srpnu jsme dostávali poštou poslední výtisk katalogu Sears and Roebuck a jen málo věcí bylo tak načasovaných a tkvělo v síle okamžiku, alespoň v mém životě. Doručili nám ho v hnědém papíru, poslali ho až z Chicaga, na babiččinu žádost. Nechávala ho ležet na konci kuchyňského stolu u rádia a rodinné Bible. Ženy si prohlížely oblečení a potřeby či zařízení pro domácnost. Muži posuzovali nářadí a náhradní díly k automobilům. Zato já jsem se soustředil na podstatné stránky – hračky a sportovní potřeby. V duchu jsem spřádal plány pro vánoční dopis Ježíškovi. Bál jsem se napsat seznam všech věcí, které jsem si přál. Kdyby totiž někdo takový seznam našel, pomyslel by si, že jsem buď beznadějně chtivý, nebo mentálně chorý.

V posledním vydání jsem našel na straně 308 neuvěřitelnou reklamu na baseballové oteplovací vesty. Skvěla se tam jedna, která by se hodila téměř každému v profesionálním družstvu. Ta reklama mi připadala úžasná hlavně proto, že ten mladík, který vesty předváděl, měl na sobě vestu Kardinálů, v jejich skutečných barvách. Jasná „kardinálská“ červená svítila z té typické, lesklé látky, na které se vepředu vyjímaly bílé knoflíky. Některý z pracovníků společnosti Sears and Roebuck, jenž měl zajisté zázračné vědomosti, si ze všech existujících týmů vybral pro reprezentativní obrázek právě Kardinály.

Vesta stála sedm a půl dolaru, a to jsem nepočítal poštovné. Nabízeli ji i v dětských velikostech, z čehož plynulo další dilema, protože jsem předpokládal, že budu růst, ale já jsem chtěl tu vestu nosit do konce svého života.

Stačilo deset dnů tvrdě pracovat a měl bych dost peněz na to, abych si tu vestu mohl koupit. Byl jsem si jistý, že v arkansaském Black Oak nikdo nic takového ještě neviděl. Máma poznamenala, že to je trochu křiklavé, ať už to znamenalo cokoli. Táta zase utrousil, že potřebuji pořádné vysoké boty. Pappy měl za to, že je to vyhazování peněz, ale já dobře vím, že tu vestu v duchu obdivoval.

Jakmile by uhodilo chladné počasí, nosil bych ji každý den do školy a v neděli do kostela. V sobotu bych v ní jezdil do města, jasně červená barva bude mezi těmi jednotvárně oblečenými davy loudajícími se po chodnících působit jako blesk z čistého nebe. Budu ji nosit všude a každý kluk (a jistě i mnoho dospělých) v Black Oak mi ji bude závidět.

Nebudou mít totiž nikdy šanci hrát za Kardinály. Zato já se, na rozdíl od nich, proslavím v St. Louis. Bylo tedy důležité, abych pro to něco udělal.

„Lukasi!“ zahřměl silný hlas do ticha, které panovalo na poli. Větvičky opodál zapraskaly.

„Ano, tati,“ vykřikl jsem, vyskočil na nohy a zůstal v podřepu. Okamžitě jsem chňapl po nejbližších tobolkách.

Vtom se nade mnou objevil můj otec. „Co to děláš?“ zeptal se.

„Musel jsem se vyčůrat,“ vyhrkl jsem, aniž bych přestal česat.

„Trvalo ti to dost dlouho,“ podotkl a vypadal, že ho mé vysvětlení nepřesvědčilo.

„Ano, tati. Vypil jsem moc kávy.“ Vzhlédl jsem k němu. Poznal, že lžu.

„Snaž se držet tempo,“ domluvil mi, otočil se a odcházel.

„Ano, tati,“ zavolal jsem směrem k jeho zádům a věděl jsem, že ho stejně nikdy nedoženu.

Do pytle o délce dvanácti stop, který používali dospělí, se vešlo asi šedesát liber bavlny, takže kolem půl deváté či deváté hodiny se už muži připravovali k vážení. Váhy, které visely na konci vlečňáku, měl na starosti otec s Pappym. Pytle se vyzvedávaly nahoru a jeden z nich je přebíral. Kličky provázků na pytlích se navlékly na háčky v dolní části vah. Jazýček vah se rozkmital jako nějaká dlouhá ručička obrovských hodin. Každý se mohl podívat, kolik kdo načesal.

Pappy zaznamenal údaje do sešitku položeného u váhy. Pak vyhodili pytel bavlny ještě výš a vysypali ho na vrchol hromady na vlečňáku. Na nějaké lelkování nebyl čas. Každý si musel hned zase chytit prázdný pytel, který mu hodili dolů. A znovu si vybrat jinou řadu a zmizet na další dvě hodiny.

Nacházel jsem se uprostřed nekonečné řady bavlníků a lil ze mne pot. Pekl jsem se na slunci a ohýbal hřbet, snažil jsem se co nejvíce zrychlit své ruce a jen chvílemi jsem zastavoval, abych se ujistil, o kolik postoupil Pappy a táta, abych si mohl naplánovat další přestávku. Ale ani jednou se nenaskytla žádná příležitost k odložení mého pytle. Naopak, lopotil jsem se, postupoval vpřed a čekal, až mi ztěžkne vak, a poprvé jsem vážně zvažoval, zda opravdu potřebuji tu kardinálskou vestu.

Když už jsem se pachtil na poli celou věčnost, uslyšel jsem hluk motoru Johna Deerea a zaradoval jsem se, protože nastal čas oběda. Ačkoliv jsem nedokončil svou první řadu, nijak jsem se se svým zpožděním netrápil. Sešli jsme se všichni u traktoru a tam jsem na volné plošině přívěsu spatřil Trota stočeného do klubíčka. Paní Spruillová a Tally ho hladily a popleskávaly. Nejprve jsem si myslel, že asi umřel, ale pak se trochu pohnul. „To vedro ho udolalo,“ pošeptal mi můj otec, převzal ode mne vak s bavlnou a přehodil si ho přes rameno, jako kdyby byl prázdný.

Šel jsem za ním k váze, kde ho Pappy rychle zvážil. Za všechnu tu otravnou práci jsem získal jen jedenatřicet liber bavlny.

Jakmile se sešli všichni Mexičané a příslušníci rodiny Spruillových, vydali jsme se domů. Oběd se podával přesně v půl dvanácté. Máma s babičkou odešly z pole o hodinu dřív, aby ho stihly připravit.

Na své vyhlídce v Johnu Deereovi jsem se poškrábanou a bolavou levou rukou chytil rukojeti deštníku a díval jsem se, jak se ostatní drncají na vlečňáku. Pan a paní Spruillovi drželi Trota, jenž byl stále zemdlelý a bledý. Tally seděla opodál, dlouhé nohy natažené přes plošinu přívěsu. Zdálo se, že Bo, Dale a Hank se o ubohého Trota vůbec nezajímají. Bylo jim horko, vypadali unaveně a vychutnávali odpočinek stejně jako ostatní.

Mexičané naopak seděli v řadě, jeden těsně vedle druhého, nohy spuštěné po stranách dolů, až je téměř vlekli po zemi. Pár jich nemělo ani boty, ani holínky.

Když jsme dojížděli ke stodole, zahlédl jsem něco, čemu jsem nemohl uvěřit. Kovboj, sedící na úplném konci krátkého přívěsu, se rychle otočil a podíval se na Tally. Vypadalo to, jako kdyby čekala, až na ni pohlédne, protože se na něj líbezně usmála. Byl to jeden z těch milých úsměvů, které uštědřovala i mně. Ačkoliv jí úsměv neopětoval, bylo zřejmé, že ho to potěšilo.

Přihodilo se to tak bleskově, že to kromě mě nikdo ani nepostřehl.

5

Podle babičky a mojí mámy, které vždy držely spolu, byl polední klid naprosto nezbytný pro zdravý růst dítěte. Souhlasil jsem s nimi jen tehdy, když jsme česali bavlnu. Co se týče zbytku roku, bojoval jsem proti polednímu klidu se stejnou vervou, se kterou jsem plánoval svou baseballovou kariéru.

Avšak během období sběru bavlny po obědě odpočívali všichni. Mexičané jedli hbitě a natáhli se pod cukrovým javorem u stodoly. Spruillovi obvykle spořádali ještě zbytek šunky a vdolky, a pak si našli stinný kout jako ostatní.

Nesměl jsem sice zalézt do postele, protože jsem byl špinavý z pole, ale ukládal jsem se na podlahu ve svém pokoji. Byl jsem uondaný a od práce mě bolelo celé tělo. Hrozil jsem se odpolední směny, protože mi připadala den ode dne delší a žár sluníčka samozřejmě čím dál víc nesnesitelnější. Uchyloval jsem se do stínu pokoje okamžitě po jídle a svaly mě bolely ještě citelněji, když jsem se za půl hodiny vzbudil.

Na předním dvoře se všichni točili kolem Trota. Babička, která byla pyšná, že ji u nás na vsi považují za jakousi léčitelku, se na něj šla také podívat, bezpochyby především proto, že mu chtěla namíchat jeden ze svých lektvarů na posilnění dýchacího ústrojí. Položili ho pod strom na starou matraci a na čelo mu přikládali mokrý obklad. Bylo jasné, že se nemůže vrátit na pole. Pan a paní Spruillovi se zdráhali nechat ho na dvoře samotného.

Ovšemže však přijeli proto, aby si česáním bavlny vydělali peníze na živobytí. Což nebyl můj případ. Dospělí se tudíž v mé nepřítomnosti usnesli, že mě požádají, abych zůstal s Trotem, zatímco všichni ostatní půjdou v tom horku pracovat na následujících pět hodin na pole. Kdyby se snad Trotovi přitížilo, měl jsem doběhnout do nížiny k řece a přivést kohokoliv z, rodiny Spruillových, na kterého prvního natrefím. Snažil jsem se tvářit nešťastně, když mi maminka vysvětlovala to rozhodnutí.

„A co moje kardinálská vesta?“ žadonil jsem prosebně a předváděl jsem to nejsrdceryvnější zoufalství, jaké jsem dokázal.

„Ještě tam na tebe zbyde dost bavlny,“ chlácholila mě. „Jen tu s ním dnes odpoledne zůstaň. Zítra by mu mělo být lépe.“

To se ví, kolem dokola se rozkládalo osmdesát akrů bavlny, která se v následujícím měsíci musela dvakrát očesat. Když ztratím šanci na získání kardinálské vesty, jistě to nebude kvůli Trotovi.

Díval jsem se za vlečňákem, jak opět mizí v dálce; tentokrát s česáči seděla na plošině i maminka s babičkou. Skřípal a rachotil ze stále větší dálky, objel stodolu a vydal se dolů polní cestou, až se nakonec ztratil mezi řadami bavlníků. Nemohl jsem si pomoci, ale myslel jsem na to, zda Tally a Kovboj na sebe zase dělají oči. Kdybych sebral odvahu, zeptal bych se na to maminky.

Vrátil jsem se k matraci, na které ležel bez hnutí a s očima zavřenýma Trot. Zdálo se mi, že ani nedýchá.

„Trote,“ vykřikl jsem, protože jsem se najednou lekl, že za mého hlídání zemřel.

Otevřel oči, velmi pomalu se posadil a zahleděl se na mě. Pak se rozhlížel kolem, jako by se chtěl přesvědčit, že jsme tu skutečně sami. Jeho slabounká paže nebyla o moc silnější než tyč od koštěte a visela mu bezvládně z ramena. Černé vlasy mu trčely na všechny strany.

„Je ti dobře?“ zeptal jsem se. Dosud jsem ho neslyšel promluvit a byl jsem zvědavý, jestli to vůbec dokáže.

„Myslím, že jo,“ zachraptěl hlubokým hlasem. Sotva jsem těm nezřetelně vysloveným výrazům rozuměl. Nedokázal jsem rozeznat, jestli měl vadu řeči, nebo jestli nemohl mluvit únavou a překvapením. Nepřestával se rozhlížet kolem a ujišťovat se, že všichni odjeli, proto mě napadlo, že Trot možná trochu podváděl. V tu chvíli jsem ho začal obdivovat.

„Má Tally ráda baseball?“ vypravil jsem ze sebe jednu ze sta otázek, kterými jsem ho chtěl zasypat. Považoval jsem to za lehkou otázku, ale zjevně jsem ho s ní zaskočil, protože v mžiku zavřel oči a stulil se na stranu, skrčil kolena k bradě a začal znovu podřimovat.

Ve vrcholku dubu zašelestil vánek. Našel jsem si kousek trávy ve stínu stromu poblíž jeho matrace a natáhl jsem se. Díval jsem se na listí a větve vysoko nad sebou a považoval jsem si, jaké štěstí se na mě usmálo. Všichni ostatní se lopotili na sluncem rozpáleném poli a čas se jim vlekl.

Na chvíli jsem se skoro zastyděl, ale nezabíralo to. Rozhodl jsem se, že si své štěstí vychutnám, protože bylo bezpochyby jen dočasné.

Trot to pojal stejně. Zatímco spal jako nemluvně, pozoroval jsem oblohu. Ale za chvíli jsem se začal nudit. Zašel jsem si do domu pro míč a pro rukavice. Odpaloval jsem prudké míče o vstupní verandu; líbilo se mi takhle trénovat celé dlouhé hodiny. V jednu chvíli jsem chytil sedmnáct míčů za sebou.

Během odpoledne se Trot ani na okamžik nevzdálil ze své matrace. Spal, pak se posadil a rozhlédl kolem a chvíli mě pozoroval. Když jsem se pokusil zapříst s ním hovor, obvykle se otočil, stočil dokolečka a pokračoval v pospávání. Alespoň neumíral.

Další oběť bavlníkového pole byl Hank. Přiloudal se v podvečer, co noha nohu mine, a stěžoval si na nesnesitelné vedro. Vysvětlil svůj příchod tím, že se jde podívat na Trota.

„Sebral jsem tři sta liber,“ pochlubil se, jako kdyby mi to mělo vyrazit dech. „Pak mě to vedro dostalo.“ Tváře mu od slunce jen hořely. Neměl na hlavě žádný klobouk, což hovořilo samo o sobě o jeho inteligenci. Na poli si přece musel chránit hlavu každý.

Pár vteřin si prohlížel Trota, pak odešel dozadu za náklaďák a začal se hrabat v krabicích a pytlích jako hladový vlk. Ukořistil studený vdolek a nacpal si ho do své veliké pusy, než se svalil pod strom.

„Dones mi trochu vody, prcku,“ zabručel patrně mým směrem.

Tak mě to překvapilo, že jsem se ani nepohnul. Nikdy jsem neslyšel, že by některý horal někomu z nás poroučel. Nevěděl jsem najednou, co mám dělat. Byl přece dospělý a já pouhé dítě.

„Prosím?“ otázal jsem se.

„Přines mi trochu vody!“ opakoval zvýšeným hlasem.

Byl jsem si jistý, že měli vodu někde mezi svými věcmi. Velmi nerad a zdrženlivě jsem vykročil k jejich náklaďáku. To ho rozčílilo.

„Studenou vodu, chlapče! Z vašeho domu. A rychle! Celej den jsem pracoval. Zato ty ne!“

Vběhl jsem do domu a vrazil do kuchyně, kde babička nechávala džbán s vodou v lednici. Třásly se mi ruce, když jsem naléval vodu do sklenice. Věděl jsem, že kdybych se o tom zmínil, vyvolalo by to potíže. Můj otec by si šel promluvit s Leonem Spruillem.

Podal jsem Hankovi sklenici. V mžiku ji vyprázdnil, mlaskl a rozkázal: „Přines mi ještě jednu sklenici.“

Trot seděl a pozoroval nás. Utíkal jsem zpátky do domu a znovu jsem naplnil sklenici vodou. Když ji do sebe Hank znovu obrátil, uplivl si k mým nohám. „Jsi hodný kluk,“ pochválil mě a hodil mi sklenku.

„Díky,“ vyhrkl jsem a chytil ji.

„A teď nám dej pokoj,“ pravil a natáhl se na trávu. Vrátil jsem se do domu a čekal jsem na mámu.

Pokud člověk chtěl, mohl přestat česat v pět hodin. V tu dobu totiž Pappy odtahoval vlečňák zpět domů. Nebo se dalo česat až do soumraku, což dělali Mexičané. Měli neuvěřitelnou výdrž. Česali obvykle tak dlouho, dokud viděli na tobolky, pak půl míle šlapali s těžkými vaky na zádech až ke stodole, kde zapálili ohníček a snědli pár kukuřičných placek, než se odebrali na kutě.

Všichni ostatní Spruillovi se shromáždili kolem Trota, kterému se podařilo vypadat ještě hůř na tu krátkou chvíli, kdy si ho prohlíželi. Jakmile se však usnesli, že není na umření a že má dokonce jakousi jiskru v oku, zaměřili okamžitě svou pozornost na večeři. Paní Spruillová zažehla oheň.

Pak se o Trota začala starat babička. Ukázalo se, že se o něj skutečně zajímá, a mám dojem, že to Spruillovi velmi ocenili. Nicméně, já jsem dobře věděl, že chtěla především vyzkoušet na tom ubohém chlapci své experimenty, které spočívaly v podávání jejích podivných břeček. Byl jsem ze všech přítomných její nejmenší obětí a obvykle jsem sloužil jako pokusné morče, na kterém si zkoušela své dosud neosvědčené lektvary. Ze zkušenosti jsem věděl, že by dokázala namíchat takovou léčivou směs, která by Trota okamžitě zvedla z matrace; za chvíli by běhal kolem jako opařená slepice. Nebylo divu, že se na ni po pár minutách Trot podezřívavě zadíval a nespouštěl z ní oči. Jako by mu začaly docházet všechny důsledky. Babička to však pochopila jako znamení toho, že nepotřebuje žádnou medicínu, alespoň ne hned teď. Přesto ho však nepřestala sledovat a slíbila, že se na něj přijde zase zítra podívat.

Moje podvečerní povinnost, kterou jsem ze všech nejvíc nenáviděl, tkvěla v práci na zahradě. Měl jsem za to, že je kruté nutit mě nebo jakékoli jiné sedmileté dítě k něčemu takovému; vstávat před svítáním, celý den se lopotit na poli a ještě před večeří pravidelně obdělávat zahradu. Dobře jsem však věděl, jak se máme, že vlastníme takovou nádhernou zahradu.

Ještě než jsem se narodil, si babička s mámou rozdělily dům i pozemek, na kterém byly, bohužel, převážně drny, a dělaly si nárok každá na svůj díl. Nevím sice, jak se potom mámě podařilo získat celou zahradu, ale už léta jí bezpochyby celá patřila. Babička do zahrady ani do jejího okolí nikdy nevkročila.

Rozprostírala se na východ od našeho domu, stranou od kuchyňských dveří, dvora u stodoly a kurníku. Nebyla z ní vidět Pappyho dodávka ani prašná cesta, na které parkovaly vozy našich vzácně se vyskytujících návštěv. Obehnaná ostnatým drátem do výše čtyř stop, který natáhl podle máminých pokynů kolem pozemku otec, aby ho ochránil před vysokou a škodnou zvěří. Kolem plotu máma vysadila kukuřici; když člověk za sebou zavřel rozviklanou branku na závlačku z kůže, vstoupil najednou do tajemného světa skrytého za zelenými stvoly.

Můj úkol spočíval v tom, že jsem s proutěným košíkem v ruce následoval mámu a vkládal jsem do něj všechno, co máma posoudila a rozhodla, že je zralé. Nesla si také svůj košík a do něj sbírala rajčata, okurky, dýně, papriky, cibuli a lilky, pomalu, jedno po druhém. Tiše rozmlouvala, ne přímo se mnou, ale s celou zahradou.

„Podívej se na tu kukuřici! Vidíš? Tu uvaříme příští týden.“

„Ano, paní.“

„A dýně by měly být zralé zrovna na Halloween.“

„Ano, paní.“

Neustále pátrala po plevelu, po tom malém vetřelci, který přežíval v naší zahradě a objevoval se pokaždé jinde. Zastavovala se, ukazovala prstem a žádala mě: „Vytrhni tamhle ten plevel, Luku, u těch vodních melounů.“

Postavil jsem košík na špinavou pěšinku a s vervou jsem plevel vytáhl ze země.

V pozdním létě práce na zahradě nebyla tak těžká jako na jaře, kdy se musela půda nejprve zorat a plevel rostl rychleji než zelenina.

Na chvíli jsme zůstali stát jako sochy, protože jsme spatřili dlouhého zeleného hada, který však vzápětí zmizel mezi stvoly fazolí. Na zahradě se to hady jen hemžilo; všichni byli sice neškodní, ale pořád to byli hadi. Máma se jich sice nijak zvlášť nebála, ale dali jsme jim snad už dost místa. Žil jsem v neustálém strachu, že se natáhnu pro okurku a do hřbetu ruky se mi v ten okamžik zakousne hadí tlama i s rozeklaným jazykem.

Máma tenhle kousek půdy milovala, protože byl její ostatně nikdo jiný o něj stejně neměl žádný zájem. Chovala se tu jako ve svatyni. Když bylo v domě hodně lidí, vždycky jsem ji našel v zahradě, jak si povídá se svou zeleninou. V naší rodině se zřídkakdy mluvilo hrubě. Když někdo náhodou použil drsný výraz, bylo mi jasné, že vzápětí nato se máma vytrousí do svého útočiště.

Než skončila se svým výběrem zeleniny, stěží jsem svůj košík unesl.

V St. Louis přestalo pršet. Přesně v osm hodin večer. Pappy zapnul rádio, upravil anténu a kroutil knoflíky, aby naladil stanici, a už se ozval podmanivý hlas Harryho Caraye, ten nakřáplý hlas rozhlasového sportovního hlasatele, který komentoval zápas Kardinálů. V sezoně zbývalo odehrát ještě dvacet zápasů. Žebříček vedli Dodgers a jako druzí se umístili Giants. Třetí skončili Kardinálové. To bylo víc, než jsme mohli vydržet. Fanoušci Kardinálů přirozeně nesnášeli kluby Seveřanů a to, že se jejich družstvo ocitlo za dvěma newyorskými týmy v naší lize, bylo nepřijatelné.

Pappy zastával názor, že trenéra týmu, Eddieho Stankyho, už měli vykopnout před několika měsíci. Když totiž vyhrávali Kardinálové, zasloužil se o to Stan Musial. Když prohrávali, byť se stejnými hráči v poli, byla to vždycky chyba trenéra.

Pappy s tátou seděli vedle sebe na houpačce a pomalu se houpali za notného skřípění zrezivělých řetězů. Babička s mámou vyloupávaly fazole a hrášek z lusků na druhé straně nevelké verandy. Rozvaloval jsem se na nejvyšším schodě, abych slyšel rádio, pozoroval jsem hemžení Spruillovy rodiny a čekal spolu se všemi dospělými, až konečně pomine úmorné vedro. Stýskalo se mi po monotónním vrnění starého větráku, ale raději jsem nenakusoval tohle téma.

Ženy si mezi sebou tiše povídaly o tom, co se dělo v kostele – probouzející se podzim a s ním i očekávaný piknik pod širým nebem. Jedna dívka z Black Oak se měla ve velkém kostele v Jonesboro vdávat. Šuškalo se, že si měla brát zazobaného ženicha, proto neminul jediný večer, aby ženy tohle téma nepřetřásaly.

Muži se samo sebou neměli k čemu vyjadřovat, alespoň k ničemu, co by se pojilo s baseballem. Pappy vydržel mlčet dlouhé hodiny a můj otec nebyl o moc jiný. Nepochybně se dohadovali o počasí a cenách bavlny, ale byli příliš unavení na to, aby se nechali strhnout k hlasité debatě.

Vyhovovalo mi, že jsem mohl jen nerušeně poslouchat; zavřel jsem oči a zkoušel jsem si představit Stadion sportovců v St. Louis, ten nádherný stadion, kam se vešlo třicet tisíc diváků, aby sledovali zápas Kardinálů s jejich hvězdou Stanem Musialem. Pappy tam jednou seděl a já jsem ho pak po celou sezonu nutil, aby mi alespoň jednou týdně to místo dopodrobna popisoval. Vyprávěl tenkrát, že jakmile vstoupil na stadion, zdálo se mu, že s ním ta plocha roste. Rostla tam prý tak zelená a hustá tráva, že se na ní daly hrát kuličky. A písek ve vnitřním poli byl uhrabaný do dokonale hladké rovinky. Tabule ukazující skóre v levém poli by svou velikostí zahanbila i náš dům. A seděli tam diváci, ti neskutečně šťastní lidé ze St. Louis, kteří se přišli podívat na zápas Kardinálů a nemuseli česat bavlnu.

Hráli tam Dizzy Dean, Enos „Country“ Slaughter a Red Schoendienst, všichni ti skvělí Kardinálové, celý pověstný Gashouseský Gang. A jelikož můj otec, dědeček i strýc baseball hráli, sám jsem ani na chvíli nezapochyboval, že budu jednou hrát rozhodující roli na Stadionu sportovců. Až nastane můj čas, poletím přes tu překrásnou trávu před zraky třiceti tisíc fanoušků a osobně zamáčknu Seveřany do země.

Nejlepším Kardinálem všech dob byl Stan Musial. Když přišel na pálku v druhé směně a s běžcem na první metě, spatřil jsem Hanka Spruilla, jak se vynořil ze tmy a sedl si do stínu v uctivé vzdálenosti, ze které ještě mohl slyšet rádio.

„To pálí Stan?“ zeptala se máma.

„Ano, prosím,“ odpověděl jsem. Tvářila se, že se o baseball také zajímá, ačkoliv o něm nic nevěděla. Když totiž projevovala zájem o Stana Musiala, pak mohla v Black Oak vyslechnout a vydržet jakoukoli debatu na toto téma.

Ustalo šustění slupek a bubnování fazolových zrn. Během odpalování nikdo ani nedýchal. Sevřel jsem v ruce svou baseballovou rukavici. Můj otec trval na tom, že se Harrymu Carayovi zachvěl hlas, když Musial nakročil, ale Pappy to zpochybňoval.

První nadhoz nahazovače Pirátů byl prudký, nízký míč, směrovaný ven od pálkaře. Jen málo nahazovačů se odvážilo Musialovi hodit první prudký. Loni vedl žebříček Národní ligy s poměrem úspěšnosti na pálce ve výši 355 bodů a v roce 1952 se dělil o prvenství s Frankiem Baumholtzem z, klubu Cubs. Vyznačoval se silou a rychlostí, ohromnou rukavicí a tím, že dennodenně tvrdě trénoval.

Tajně jsem v krabičce od doutníků uchovával baseballovou kartičku se Stanem Musialem, a kdyby začal hořet dům, zachránil bych ji dřív než cokoli jiného.

Druhý nadhoz byl vysoký, zatáčivý míč a člověk už téměř slyšel, jak fanoušci vstávají ze svých lavic. Tento míč měl přece svištět až někam dozadu do venkovního pole hřiště na Stadionu sportovců. Žádný nahazovač nechtěl před Stanem Musialem padnout na kolena a vyřadit ho strike outem. Třetí nadhoz byl prudký a Harry Caray na náš vkus váhal s komentářem až moc dlouho, než jsme uslyšeli úder pálky. Dav vybuchl. Se zadrženým dechem jsem zlomek vteřiny čekal na to, až nám Harry sdělí, kam doletěl míč. Narazil do zdi na pravé straně pole a nato se diváci rozeřvali ještě víc. My na vstupní verandě jsme byli také unešeni. Vyskočil jsem, jako kdybych tím, že vstanu, mohl dohlédnout až do St. Louis. Pappy i můj otec se opřeli o kolena a poslouchali, jak Harry Caray vřeští do rádia. I maminka se překonala, protože ze sebe vyrazila jakýsi výkřik.

Musial soutěžil se Schoendienstem, dalším hráčem v Národní lize, o prvenství ve vícemetových odpalech. Loni měl dvanáct třímetových, nejvíc v lize. Když míjel druhou metu, překrylo burácení davu Carayho hlas, takže ho nebylo ani slyšet. Běžec z první mety v poklidu skóroval a Stan sklouzl na třetí metu. V duchu jsem ho viděl v tom prachu, jak se nohama dotkl mety; nešťastný třetí metař jen tak tak podal míč zpět nahazovači. Představil jsem si i to, jak se vymrštil zpátky na nohy, když diváci propukli v jásot. Oběma rukama si očišťoval prach ze své bílé uniformy s jasně červeným lemováním.

Hra pokračovala, ale pro nás Chandlery, alespoň pro mužské pohlaví, se den už úspěšně naplnil. Musial dal nepředstavitelnou bombu, a protože jsme věděli, že Kardinálové mají na postup na první místo pramalou šanci, spokojili jsme se s dnešním vítězstvím. Diváci se utišili, Harry opět zklidnil hlas a já jsem se zase svezl na schody vstupní verandy s živou představou Stana na třetí metě.

Kdyby naproti netábořili ti zatracení Spruillovi, vytratil bych se do tmy a zaujal pozici na své domácí metě. Čekal bych tam na ten prudký nadhoz, odpálil bych ho jako můj hrdina a pak přes první a druhou metu vklouzl majestátně na třetí, přičemž bych se přehnal kolem stínu okounějícího siláka Hanka.

„Kdo vyhrává?“ zeptal se pan Spruill odkudsi z přítmí. „Kardinálové. Vedou jedna nula. V poslední vteřině. Musial právě odpálil trojmeťák,“ odpověděl Hank. Tvářili se jako zapálení baseballoví fanoušci a přitom si rozdělali oheň na mé domácí metě a po obvodu mého vnitřního pole postavili své rozdrbané stany. Vždyť každý hlupák by při pohledu na náš přední dvůr poznal, že když není osázený stromy, je určený pro baseball!

Kdyby nebylo Tally, asi bych na celý ten jejich spolek zanevřel. A ještě kdyby nebylo Trota. S tím ubohým dítětem jsem skutečně soucítil.

Rozhodl jsem se, že se o Hankovi a studené vodě nikomu nezmíním. Bylo mi jasné, že kdybych se s tím svěřil tátovi nebo Pappymu, šli by si vážně promluvit s panem Spruillem. Mexičané věděli, kde je jejich místo, a tak jsem očekával, že i horalé se budou držet nepsaného zákona. Mexičané se nedožadovali ničeho, co by pocházelo z, našeho domu, natož aby něco přikazovali mně nebo někomu jinému.

Hank však měl širší šíji než kdokoliv, s kým jsem se kdy setkal. Měl rovněž silné paže a obrovské dlaně, ale co mě na něm nejvíc děsilo, byly jeho oči. Myslel jsem si, že jsou většinou bez výrazu a zdály se mi hloupé, ale když na mě štěkl, abych mu přinesl studenou vodu, zúžily se mu a vyzařovaly nefalšované zlo.

Nechtěl jsem, aby se na mne Hank naštval, ani aby otec zjišťoval, jak to bylo. Můj otec by se dokázal vypořádat s každým, snad kromě Pappyho, jenž byl starší, ale, když bylo potřeba, daleko méně diplomatický. Umínil jsem si, že na tu rozmíšku prozatím zapomenu. Kdyby se to stalo znovu, pak už bych se nerozpakoval a pověděl bych to mámě.

Piráti dosáhli dvou bodů ve čtvrté směně, zejména proto, že podle Pappyho Eddie Stanky nevyměnil včas nahazovače. Pak skórovali ještě třikrát v páté a Pappy se tak rozčílil, že si šel raději lehnout.

V době sedmé směny horko pominulo a nás všechny rázem napadlo, že je čas jít na kutě. Hrášek a fazole byly ze všech lusků vyloupané. Všichni Spruillovi se vytratili. Sotva jsme mžourali únavou a Kardinálové ne a ne prorazit. Proto nám nečinilo takové potíže vypnout zápas.

Poté co mě máma uložila a přeříkali jsme si modlitbičky, odkopl jsem ze sebe přikrývku, abych mohl dýchat.

Poslouchal jsem, jak cikády vržou a celý sbor notuje stejný koncert, který se rozléhá po všech polích. Tuhle serenádu nám pěly každou noc po celé léto, když nepršelo. Z dálky ke mně doléhal nějaký hlas – to hudroval někdo z rodiny Spruillových, pravděpodobně Hank, který zase štrachal a hledal poslední vdolek před spaním.

V obývacím pokoji jsme měli větrák velký jako krabici, takové velké prosklené monstrum, které mělo nasávat horký vzduch hadicí a vyfukovat ho ven, do dvora u stodoly. Dařilo se to však jen napůl. Když někdo z nepozornosti zavřel dveře, nebo s nimi nechtěně bouchl, narušil proudění vzduchu. V tom případě jsme se pak před usnutím koupali ve vlastním potu. I venkovní vítr proudící okny dovnitř dokázal větrák rozhodit tak, že se teplý vzduch držel v místnosti a proudil do celého domu, kde jsme se v něm všichni vařili. Větrák se také často porouchával, ale na druhou stranu představoval jeden z nejvzácnějších kousků v dědově arzenálu; věděli jsme o pouhých dvou farmářských rodinách navštěvujících stejný kostel jako my, které takový luxusní předmět vlastnily.

Tuhle noc větrák náhodou nerušeně běžel. Ležel jsem v Rickyho posteli, poslouchal cikády a liboval jsem si, jak mi po těle pofoukával slabý vánek, jak se ulepený letní vzduch stahoval ke dveřím obýváku, a moje myšlenky se zatoulaly do Koreje, do místa, které jsem nechtěl nikdy vidět. Otec by mi nikdy nepovídal o válce. Ani slovem se mi nikdy nezmínil. Vyslechl jsem sice pár slavných zážitků Pappyho otce o jeho vítězstvích v občanské válce, ale když přišla řeč na války tohoto století, nic podstatného ze sebe nevypravil. Chtěl jsem vědět, kolik zastřelil lidí. Kolik vyhrál bitev. Přál jsem si vidět jeho jizvy. Toužil jsem po tom, že se ho zeptám na tisíc otázek.

„Nezmiňuj se o válce,“ upozorňovala mě maminka tolikrát. „Je příliš strašná.“

A teď byl Ricky v Koreji. Právě sněžilo, když v únoru odjížděl, tři dny po svých devatenáctých narozeninách. V Koreji bylo také chladno. Dozvěděl jsem se to z vyprávění, které jsem vyslechl z rádia. Ležel jsem v bezpečí a teple v Rickyho posteli, zatímco on ležel někde v zákopu, stříleli na něj a on palbu opětoval. Co když, se už nevrátí domů?

Touhle otázkou jsem se trápil každý večer. Představoval jsem si, jak umírá, až jsem se rozbrečel. Nechtěl jsem přece jeho postel. Ani jeho pokoj. Chtěl jsem, aby se nám Ricky vrátil a mohli jsme spolu obíhat mety na předním dvoře, odpalovat míče proti stodole a chytat ryby v řece Svatého Františka. Považoval jsem ho spíš za svého velkého bratra než za strýce.

Mladí chlapci tam přece umírali, a bylo jich spousta. Modlili jsme se za ně v kostele. Hovořili jsme o válce ve škole. V tuhle dobu byl Ricky jediný kluk z Black Oak v Koreji, což nás Chandlery oddělovalo od ostatních jakýmsi zvláštním způsobem, kterému jsem nevěnoval žádnou pozornost.

„Máš nějaké zprávy o Rickym?“ Touto neměnnou otázkou nás častovali lidé pokaždé, když jsme se objevili ve městě.

Ať tak nebo tak, obojí vyšlo nastejno. Sousedé jen dávali najevo svou účast. Pappy by jim vůbec neodpověděl. Otec jim pokaždé zdvořile odvětil. Babička s mámou obvykle pár minut polohlasem šuškaly podrobnosti z Rickyho posledního dopisu.

Já jsem na to vždycky říkal: „Jo. Brzy bude doma.“

6

Krátce po snídani jsem následoval babičku po schodech dolů a šlapal za ní prostředkem předního dvora. Vykračovala si, neboť ji vedlo její poslání: doktorka babička právě vyrazila na první ranní pochůzku s nadšením, že nemocného pacienta získá v dobrém úmyslu do své péče.

Za obzorem právě vykouklo slunce. Spruillovi seděli kolem svého podomácky stlučeného stolu a o překot se krmili. Trotovy plavavé oči se rozzářily, když babička pozdravila „Dobré ráno“ a zamířila rovnou k němu. „Jak se má Trot?“ zahlaholila.

„O hodně lépe,“ odpověděla paní Spruillová.

„Je v pořádku,“ zadrmolil pan Spruill.

Babička sáhla chlapci na čelo. „Nemáš horečku?“ přesvědčila se. Trot vehementně kroutil hlavou. Už včera neměl žádnou zvýšenou teplotu. Proč by se mu měla vrátit zrovna dnes ráno?

„Netočí se ti hlava?“

Trot si nebyl jistý, co ta otázka znamená, ani tím, kam zmizeli ostatní Spruillové. Napadlo mě, že se tomuhle chlapci musela točit hlava neustále.

V tu chvíli se ho ujala paní Spruillová a utřela mu předloktím kapku čirokového sirupu v koutku jeho úst. „Přemýšleli jsme o tom, že ho vezmeme s sebou na pole a posadíme ho pod vlečňák, aby na něj nepálilo slunce.“

„A kdyby se objevily mraky, mohl by česat s námi,“ dodal pan Spruill. Bylo zřejmé, že Spruillovi už Trotovi naplánovali, jak stráví den.

Sakra, pomyslel jsem si.

Ricky mě naučil pár výrazů, jak klít. Obvykle jsem je používal v lesích u řeky, a jakmile jsem je vyslovil, hned jsem se modlil za odpuštění.

Dosud jsem si představoval další pomalu ubíhající den ve stínu stromů na předním dvoře, strávený hlídáním Trota a pohodovým trénováním baseballu.

„Myslím,“ pronesla babička, když palcem a ukazovákem roztáhla Trotovi oční víčko a Trot na ni vytřeštil druhé oko, „že se budu držet poblíž,“ dokončila babička větu a zatvářila se zklamaně. U snídaně jsem zaslechl, jak prohodila k mámě, že se rozhodla podat mu ten správný lék, který spočíval v pořádné dávce ricinového oleje, citronu a nějaké černé byliny, kterou pěstovala na okenním parapetu. Přestal jsem kousat, když jsem to slyšel. Byla to její pověstná pohotovost, kterou už tolikrát využila v mém případě. Ta medicína byla účinnější než operace. Mě vždycky okamžitě vyléčila, ale za tu cenu, že mnou projel oheň od jazyka až po konečky prstů a celý jsem uvnitř nekonečně dlouho hořel.

Jednou namíchala zaručený lék Pappymu, protože se nastydl. Nevrátil se po něm dva dny domů, nebyl schopen farmařit, jen prosil o vodu, se kterou jsem za ním běhal sem a tam a nosil jsem mu ji ve džbánu na mléko. Měl jsem za to, že ho zabila. Když se konečně objevil – vyhublý, zamračený, kost a kůže –, mířil k domu s jasným cílem a byl daleko naštvanější než kdy předtím. Rodiče mě hodili do dodávky a vyrazili jsme spolu na dlouhou projížďku.

Babička znovu Trotovi slíbila, že ho bude během dne sledovat. Nic na to neřekl. Jen přestal jíst a tupě zíral přes stůl přímo na Tally, která předstírala, že mě vůbec nevidí.

Odešli jsme a vrátili se do našeho domu. Sedl jsem si na schody na verandě a číhal jsem, jestli nezahlédnu Tally, a v duchu jsem proklínal Trota za to, že byl tak hloupý. Utěšoval jsem se myšlenkou, že se možná zase sesype. Bude se určitě dusit horkem, až slunce vystoupí nad naše hlavy. Pak mě budou shánět, abych na něj dával pozor, až bude zase ležet na matraci.

Když jsme se sešli u vlečňáku, pozdravil jsem Miguela, když vyšel se svojí partou zpoza stodoly a všichni se usadili při jedné straně plošiny. Spruillovi se naskládali vedle sebe na protější straně. Můj otec si sedl doprostřed, obklopený dvěma skupinami. Pappy řídil traktor a já jsem všechny obhlížel ze svého privilegovaného kouta u řidiče. Dnes ráno jsem se zvláště soustředil na jakýkoli pohyb mezi tím odporným Kovbojem a mou milovanou Tally. Avšak nevšiml jsem si ničeho. Všichni jen sklesle seděli a klimbali s pootevřenýma očima. V duchu si představovali další parný a namáhavý den.

Přívěs nadskakoval a klouzal, jak jsme se pomalu kodrcali k bílým polím. Zatímco jsem civěl na bílé lány, nedokázal jsem myslet na svou zářivě červenou kardinálskou baseballovou vestu. Zkoušel jsem si alespoň vybavit velkého Musiala a jeho svalnaté spoluhráče běžící přes dokonale zastřižený trávník na Stadionu sportovců. Snažil jsem se je v duchu všechny vidět oblečené v červenobílých dresech a někteří z nich měli bezesporu na sobě baseballové vesty navlas stejné jako v katalogu firmy Sears and Roebuck. Pokoušel jsem se o co nejživější představy, protože mě vždycky inspirovaly, ale náhle traktor zastavil a jediné, co jsem měl před očima, byla kvetoucí bavlna, která tu rostla na keřích a čekala. Jeden keř za druhým, řada za řadou.

Juan mi loni dopřál, abych se seznámil s lahůdkami mexické kuchyně, zvláště s tortillami. Česáči je pojídali třikrát denně, proto jsem došel k závěru, že jim musely chutnat. Jednou jsem s Juanem a jeho lidmi poobědval, i když jsem už jedl u nás doma. Nabídl mi dvě tortilly a já jsem je zhltl jako malinu. Za tři hodiny jsem se plazil po čtyřech pod vlečňákem s bavlnou a bylo mi špatně jako psovi. Všichni přítomní členové naší rodiny mi spílali v čele s mojí mámou.

„Nesmíš jíst jejich stravu!“ láteřila s takovým opovržením, že jsem takové ještě nikdy nezažil. „Proč ne?“ sípal jsem. „Protože je špinavá.“

Důrazně mi zakázali jíst cokoli, co připravili Mexičané, což, samozřejmě, ještě umocnilo svůdnou chuť tortill. Brzy mě přichytili znovu, když se otec čirou náhodou objevil za stodolou, aby se podíval na Isabel. Vytáhl mne za kůlnu a přetáhl svým páskem. Stranil jsem se kukuřičných placek, jak nejdéle jsem dokázal.

Teď však s námi bydlel nový kuchař a já jsem se nemohl dočkat, až porovnám jeho stravu s Miguelovou. Po obědě, když jsem si byl jistý, že všichni v našem domě spí, jsem se prosmýkl dveřmi do kuchyně a jako by nic jsem si to namířil ke stodole. Podnikl jsem nebezpečnou výpravu, protože jsem věděl, že babička s dědou nespí nijak tvrdě, zvláště když byli uondaní z pole.

Mexičané leželi natažení ve stínu severní zdi stodoly, většina z nich v trávě spala. Miguel věděl, že přijdu, protože jsme si chvíli brzy ráno povídali, když jsme se setkali u vlečňáku a čekali na to, až nám zváží pytle s bavlnou. Ten jeho měl sedmdesát liber, můj patnáct.

Klekl si k uhlíkům skomírajícího ohníčku a ohřál mi na pánvi tortillu. Vyhodil ji a obrátil, a když po jedné straně zhnědla, namazal ji tence salsou – omáčkou z nadrobno nasekaných rajčat, cibulí a paprik, vše z naší zahrady. Byly v ní také jalapenos a nakrájené červené papričky, které se v Arkansasu nikdy nepěstovaly. Mexičané si je vozili s sebou v malých sáčcích.

Pár Mexičanů zvědavě pokukovalo a divilo se, že jsem chtěl ochutnat tortillu. Ti ostatní ve jménu své siesty tvrdě spali. Kovboje jsem nikde nezahlédl. Pochutnával jsem si v rohu stodoly na své tortille; měl jsem odsud dobrý výhled na náš dům a spatřil bych kohokoli z naší rodiny, kdo by se po mně sháněl. Placka byla horká, pálivá a moc dobrá. Nepoznal jsem žádný rozdíl mezi někdejší Juanovou a touhle Miguelovou. Obě chutnaly báječně. Miguel se mě zeptal, jestli chci ještě jednu. Klidně bych snědl i další, ale nechtěl jsem jim ujídat jejich zásoby. Všichni byli tak malí, hubení a neuvěřitelně chudí. Navíc jsem si vzpomněl, jak mi loni všichni naši dospělí nadávali a zahrnuli mě takovou hanbou, když mě přistihli, jak u nich jím, že babička nelenila a prohlásila ujídání potravy těm méně šťastnějším za hřích. Jako baptisté jsme neměli o hříchy, které nás pronásledovaly, žádnou nouzi.

Poděkoval jsem mu a vkradl se zpátky do našeho domu a odtud na vstupní verandu, aniž jsem vzbudil jediného člena rodiny. Stulil jsem se do houpačky, jako kdybych tam odpočíval celou dobu. Nikdo se sice nepotuloval kolem, ale já jsem nemohl zabrat. Odnikud nezafoukal ani větříček, a tak jsem si v polospánku představoval líné odpoledne prožité tady na verandě, kde nehrozilo žádné česání bavlny ani žádná práce, popřípadě jen rybaření v řece Svatého Františka a chytání odpálených míčů na předním dvoře.

Odpolední česání bavlny mě skoro zabilo. Belhal jsem se navečer k valníku s bavlnou, promočený potem, za sebou jsem táhl svůj pytel, bylo mi horko a měl jsem ukrutnou žízeň, prsty oteklé od povrchových škrábanců a zapíchaných trnů. Dnes jsem už načesal jedenačtyřicet liber. Můj osobní průměr bylo načesat denně padesát; teď jsem si byl jistý, že mám alespoň deset v pytli. Doufal jsem, že se bude někde kolem vah ochomýtat máma, protože by se přimluvila, abych mohl dnes už skončit a jet domů. Táta i dědeček by mě poslali zpátky, abych načesal ještě víc, průměr neprůměr.

Jen oni dva mohli vážit bavlnu, a když se stalo, že česali někde daleko v řadě bavlníků, mohl si ten, který na ně čekal, odpočinout, než se vrátili zpátky k vlečňáku. Zrovna jsem žádného z nich neviděl, a tak mi svitla naděje, že si oddychnu.

U východního konce vlečňáku se ve stínu shromáždili Spruillovi. Seděli na svých bavlnou napěchovaných pytlích, odpočívali a pozorovali Trota, který se, alespoň co já vím, nepohnul o víc než o deset stop za celý den, vyjma oběda.

Uvolnil jsem popruh pytle, který jsem měl zařízlý do ramene, sundal jsem ho a přišoural se k nim. „Nazdar,“ pozdravil mě jeden ze Spruillů.

„Jak se má Trot?“ zeptal jsem se.

„Zdá se, že bude v pořádku,“ odpověděl pan Spruill. Pojídali křupavé suchary a vídeňské párky, své oblíbené svačiny, které si brali s sebou na pole. Vedle Trota seděla Tally a naprosto mě nevnímala.

„Máš co jíst, chlapče?“ houkl na mne najednou Hank a blýskl po mně svýma plavavýma očima. Na vteřinu jsem zůstal jako zkoprnělý a nezmohl jsem se ani na slovo. Paní Spruillová zavrtěla hlavou a pak sklopila oči.

„Tak máš, nebo ne?“ naléhal a celý se ke mně přetočil, takže mi teď zíral přímo do očí.

„No, nemám,“ vypravil jsem ze sebe.

„Myslíš tím, ‚Ne, pane,‘ že jo, chlapče?“ vyprskl zlostně.

„Nech toho, Hanku,“ krotila ho Tally. Vypadalo to, že zbytek rodiny si hledí svého. Všichni civěli do země se sklopenými hlavami.

„Ne, pane,“ opakoval jsem.

„Ne, pane, co?“ Hlas mu zdrsněl. Bylo zřejmé, že Hank rád ostatní provokoval. Tohle s ním pravděpodobně zažili už mnohokrát.

„Ne, pane,“ papouškoval jsem znovu.

„Vy farmářský jste dost namyšlený, víš to? Myslíte si, že jste něco víc než my, horský, protože vlastníte tuhle půdu a nás si platíte na práci. Že je to tak, chlapče?“

„To stačí, Hanku,“ vložil se do toho pan Spruill, ale jeho hlas postrádal sebemenší přesvědčivost. Náhle jsem si přál, aby se objevil táta, nebo Pappy. Měl jsem toho dost a nechtěl jsem tyhle lidi na naší farmě už ani vidět.

Stáhlo se mi hrdlo a začal se mi třást spodní ret. Ublížili mi a ponížili mě, a já jsem nevěděl, co na to říct.

Hank mi však vůbec nechtěl dát pokoj. Podepřel si hlavu a opřel se o loket; pak se svým nadrzlým úsměvem pokračoval: „Jsme pro vás jen o kapánek vejš než ti mexický přivandrovalci, co, prcku? Jen pracky najatý na práci. Taková kopa zaostalců, co pijou pašovanou whisky a berou si za ženy svý sestry. Že si to myslíte, chlapče?“

Na zlomek vteřiny se odmlčel, jako kdyby skutečně očekával mou odpověď. Chtělo se mi odsud utéct, ale jen jsem stál a prohlížel si špičky svých bot. Ostatní Spruillovi mě možná litovali, ale nikdo ani necekl, aby mne před Hankem uchránil.

„Máme lepší barák než vy, chlapče. Nevěříš? O hodně hezčí.“

„Ztichni, Hanku,“ procedila paní Spruillová mezi zuby.

„Je větší, vepředu má ohromnou verandu, plechovou střechu bez asfaltových záplat, a víš, co má ještě? Tomu nebudeš ani věřit, hochu, ale náš dům je natřený. Bílou barvou. Viděl jsi někdy bílý nátěr, chlapče?“

Při těch slovech se Bo a Dale, dva puberťáci, ze kterých jen zřídkakdy vypadlo nějaké slovo, začali potutelně pochichtávat, jako kdyby chtěli Hankovi udělat radost a přitom nepopudili paní Spruillovou.

„Mami, ať zavře klapačku,“ utrousila Tally a moje ponižování jako mávnutím proutku přestalo, i když jen na okamžik.

Mrkl jsem na Trota. K mému překvapení se opíral o lokty, oči doširoka otevřené, což jsem u něj ještě nikdy neviděl, a živě pozoroval naši poněkud jednostrannou rozmluvu. Připadalo mi, že se tím baví.

Hank se na Bo a Dala spiklenecky zazubil a ti se naplno rozesmáli. Všiml jsem si, že paní Spruillová se také tvářila pobaveně. Asi to nebylo poprvé, co je někdo nazval zaostalci.

„Proč vy, sedláci, nebílíte svý domy?“ houkl Hank mým směrem.

Výraz sedláci na všechny zapůsobil, jako by se trefil do černého. Bo a Dale se otřásali smíchem. Hank se řehnil svému vtipu, až hýkal. Všichni vypadali, že se co nejdřív začnou plácat do stehen, když vtom se ozval Trot. Křikl, jak nejvíc uměl: „Přestaň, Hanku!“

Těm slovům nebylo sice moc rozumět, ‚Hanku‘ z jeho úst zaznělo jako ‚Hejn‘, ale bylo vidět, že mu všichni okamžitě rozuměli. Hleděli na něj v úžasu a rázem nastal konec jejich vtipkování. Do jednoho se dívali na Trota, jenž si měřil Hanka pohledem vyjadřujícím nevýslovné opovržení.

Cítil jsem, že mám slzy na krajíčku, proto jsem se otočil a utíkal podle vlečňáku polní cestou, až jsem se jim ztratil z očí. Pak jsem se ukryl mezi bavlníky a čekal, až mě osloví nějaký přátelský hlas. Seděl jsem na rozpálené půdě, obklopený čtyři stopy dlouhými větvemi, a plakal, což jsem z duše nenáviděl.

Lépe vybavené farmy vlastnily přívěsy s plachtou, která chránila naloženou bavlnu, aby ji vítr nerozfoukával po silnici, když ji odváželi do čističky. Utáhli jsme pevně naši starou plachtu a přikryli jí všechny „plody naší práce“, z nichž jsem osobně v posledních dvou dnech načesal sedmdesát liber. Žádný Chandler ještě nikdy nevezl náklad bavlny k čističce, aby se mu jednotlivé tobolky rozlétávaly jako sníh a snášely se na vozovku. Sice to tak dělala spousta lidí, ale část úrody jim skončila zachytaná v plevelu u cesty; příkopy kolem asfaltové silnice číslo 135 pomalu bělely, jak farmáři spěchali k čističce se svými fůrami.

S plně naloženým přívěsem, vedle kterého naše dodávka vypadala jako trpaslík, nejel Pappy cestu do města rychleji než dvacet mil v hodině. A nepromluvil za tu dobu ani slovo. Oba jsme zažívali oběd. Přemýšlel jsem o Hankovi a snažil jsem se přijít na to, co mám dělat. Co se Pappyho týče, určitě si v duchu dělal starosti s počasím.

Kdybych mu prozradil ten zážitek s Hankem, věděl jsem přesně, co by následovalo. Pevným krokem by se mnou pochodoval prostředkem předního dvora až ke Spruillovým a žádal by ponižující vysvětlení. Jelikož Hank byl mladší a silnější, Pappy by podle mého třímal v ruce nějakou sukovici, kterou by jistě velmi rád použil. Záleželo by na tom, zda by se Hank omluvil. Kdyby totiž odmítl, začal by mu Pappy vyhrožovat a nadával by mu. Hank by svého protivníka špatně odhadl a zanedlouho by přišla ke slovu ta hůl. Hank by se nestačil ani pomodlit. Pak by musel nastoupit můj táta, aby dědu kryl jako náhradník. Ženy by zůstaly v bezpečí na verandě, ale máma by se zase cítila ponížená Pappyho sklonem k násilí.

Spruillovi by si lízali rány a okamžitě by si spakovali svých pět švestek. Odjeli by po silnici na jinou farmu, kde je potřebují a náležitě ocení. My bychom však přišli o námezdní sílu.

Musel bych načesat ještě víc bavlny než dosud.

Proto jsem se o tom ani slovem nezmínil.

Pomalu jsme se šinuli po silnici číslo 135 a vířili bavlnu napadanou ve škarpě po pravé straně vozovky. Dívali jsme se do polí, kde stále ještě pracovaly náhodné skupinky Mexičanů. Závodili se soumrakem.

Dospěl jsem k názoru, že bych se měl jednoduše Hankovi i ostatním členům rodiny Spruillových vyhýbat do té doby, než skončí sběr bavlny a celá jejich rodina se vrátí zpátky do hor, do těch jejich nádherně nabílených domů, ke své načerno pálené whisky a ke svým manželkám-sestrám. A teprve až pokročí zima, bych se mohl v nějaké zvlášť vhodné chvíli, až budeme sedět kolem krbu v obývacím pokoji a povídat si o žních, konečně všem svěřit s těmi Hankovými nejapnými kecy. Navíc bych si dopřál spoustu času, abych své průpovídky dostatečně přikrášlil tam, kde by mi připadaly málo barvité. Ostatně, my Chandlerovi jsme to měli ve zvyku.

Musel jsem se mít na pozoru, než zveřejním svůj zážitek s natřeným domem.

Zatímco jsme se blížili k Black Oak, minuli jsme farmu Clenchů, kde přebývali Foy a Laverl Clenchovi se svými osmi dětmi, z nichž všechny, a tím jsem si byl jist, ještě pracovaly na polích. Nikdo, ani Mexičané, nepracovali pilněji než Clenchovi. Rodiče byli notoricky známí plantážníci a zdálo se, že i jejich děti s neskrývanou radostí baví česat bavlnu a vůbec všechna ta pozemská lopota, která kolem žádné farmy nekončí. Živý plot kolem jejich předního dvora byl dokonale zastřižený. Ostatní jejich ploty stály rovně jeden jako druhý a nepotřebovaly žádnou opravu. U farmy se rozkládala velká zahrada, o jejíchž výnosech kolovaly pověsti už léta. I jejich starý náklaďák se blýskal čistotou. Každou sobotu ho totiž umyl a naleštil některý z Clenchových potomků.

Dům Clenchových byl malovaný. Stál první při vjezdu do města. Zářil bílou barvou, kterou lemovaly šedé pruhy kolem oken, dveří a rohů. Veranda a vstupní schody se skvěly tmavě zelenou barvou.

Zanedlouho byly natřené barvou i všechny ostatní domy.

Náš dům byl postavený ještě před první světovou válkou. V té době ještě nikdo neslyšel o žádných instalatérech ani o elektřině. Zvenku byl pobitý překládanými dubovými prkny, jedna fošna na šest prken, která pravděpodobně pocházela ze stromů vytěžených na půdě, kterou jsme dnes obdělávali. Počasí a čas způsobily, že dřevo vybledlo do světle hněda a barvou se velmi podobalo ostatním domům farmářů v okolí Black Oak. Malovat je proto nebylo třeba. Prkna byla čistá a bez zjevných prasklin. Kromě toho nátěrová barva stála peníze.

Krátce nato, co se naši vzali, moje maminka rozhodla, že dům volá po obnově. Začala zpracovávat tatínka, jenž byl celý žhavý, aby své mladé ženě vyhověl ve všem, co jí na očích viděl. To se však nedalo říct o jeho rodičích. Pappy a babička, oba, jak se na tento kraj patří, zemití paličáci, jakékoli novoty bez cavyků odmítli a nechtěli o nějakém natírání domu ani slyšet. Výslovným důvodem byly náklady, které by podle jejich odhadu činily padesát dolarů. Tento svůj názor vzkázali mámě prostřednictvím mého tatínka. Žádná bouřka však z toho nevznikla – nepadlo ani slovo. Vyústilo to jen v poněkud napjaté zimní období, kdy spolu čtyři dospělí bydleli v malém nenabíleném domě a snažili se být k sobě srdeční.

A máma se zařekla, že nebude vychovávat své děti na žádné farmě. Přísahala sama sobě, že bude mít jednou dům v malém či velkém městě, dům s veškerým vybavením a příslušenstvím, s malovanou fasádou či dokonce s podezdívkou z cihel, a s keříky kolem vstupní verandy.

Ze slova nátěr se stal citlivý výraz, který nebylo radno v okolí Chandlerovy farmy používat.

Když jsme zastavili před čističkou, napočítal jsem před námi jedenáct vlečňáku. Asi dvacet dalších, prázdných, stálo stranou za sebou při jedné straně příjezdové cesty. Ty vlastnili farmáři, kteří měli dost peněz, aby si mohli pořídit dva. Jeden totiž v noci odstavili k čističce, aby jim bavlnu mohli vyčistit přes noc, a druhý měli přistavený na poli. I můj otec zoufale toužil po druhém přívěsu.

Pappy zaparkoval a poodešel k farmářům shromážděným u jednoho vlečňáku. Ze způsobu, jak tam postávali, jsem vytušil, že se něčeho obávali.

Devět měsíců ležela čistička ladem. Byla to vysoká, dlouhá stavba ve tvaru velké krabice, největší budova v kraji. Ožívala počátkem každého září, když začaly žně. Na vrcholu sezony běžela čistička dnem i nocí a zastavovala se jen v sobotu večer a v neděli ráno. Její mlýny a lisy na balíky bavlny rachotily a monotónně klapaly, až je bylo slyšet po celém Black Oak.

Zahlédl jsem Montgomeryho dvojčata, jak házejí do dálky kameny v rumišti zarostlém plevelem u čističky, a přidal jsem se k nim. Porovnávali jsme své zážitky s Mexičany a předháněli jsme se v nadsazených historkách o tom, kolik kdo z nás osobně načesal bavlny. Smrákalo se a vlečňáky se posunovaly vpřed šnečím tempem.

„Můj táta si stěžuje, že ceny bavlny klesají,“ promluvil Dan Montgomery, když mrštil kamenem do tmy. „Říká, že obchodníci s bavlnou v Memphisu tlačí ceny dolů, protože je bavlny dost, až moc.“

„Úroda se povedla,“ potvrdil jsem jeho slova. Montgomeryho dvojčata se chtěla stát farmáři, až vyrostou. Skoro jsem je litoval.

Kdyby se přihnaly velké lijáky a voda zaplavila půdu a zároveň poškodila i úrodu, ceny by okamžitě stouply, protože by obchodníci v Memphisu nedostali dost suroviny. Ale farmáři by, samozřejmě, neměli co prodávat. Když však stály deště na naší straně a úroda se vydařila, ceny šly dolů, protože obchodníci v Memphisu měli bavlny až až. A chudí lidé, již pracovali na polích, si nevydělali dost, aby mohli splatit své půjčky.

Ať byla úroda dobrá, nebo špatná, vyšlo to nastejno.

Chvíli jsme si povídali o baseballu. Montgomeryovi nevlastnili žádné rádio, a jejich povědomost o Kardinálech byla tudíž mizivá. Zase mi jich bylo líto.

Když jsme odjeli z čističky, Pappy ze sebe nevypravil ani slovo. Vrásky na čele se mu však scvrkly k sobě a podle jeho nápadně vysunuté brady jsem poznal, že se dozvěděl nějaké špatné zprávy. Předpokládal jsem, že to souviselo s cenou bavlny.

Nic jsem však neříkal, když jsme vyjeli z Black Oak. Poté co jsme nechali za sebou městská světla, položil jsem si hlavu na hranu stočeného okénka, aby mi foukal do tváře vítr. Ale vzduch byl horký a ani se nehnul. Přál jsem si, aby Pappy zrychlil a mohli jsme se osvěžit.

Budu teď muset pár dnů špicovat uši a nechat dospělé, aby si mezi sebou šuškali. Pak se teprve zeptám mámy, co se děje.

Pokud jde o znepokojující novinu, která se týkala farmaření, stejně mi to nakonec poví.

7

Byla sobota ráno. Za úsvitu seděli Mexičané opět na jedné straně vlečňáku a Spruillovi na druhé, když jsme odjížděli na pole. Držel jsem se u táty, protože jsem se bál, že po mně zase půjde ten strašný Hank. To ráno jsem nenáviděl všechny členy Spruillovy rodiny, snad až na Trota, mého jediného obránce. Nevšímali si mě. Doufal jsem, že se stydí.

Snažil jsem se na Spruillovy nemyslet, když jsme postupovali polem. Nenechám si přece zkazit celou sobotu. Magický den pro všechny ty ubohé duše, které se pachtily na zdejší půdě. My, na Chandlerově farmě, jsme se plahočili na poli jen dopoledne; pak jsme si to namířili do města, abychom se setkali s jinými farmáři a jejich rodinami, které přijely nakoupit potraviny a všelijaké zásoby. Zamíchali jsme se mezi dav postupující hlavní ulicí, poslouchali drby a hlavně na pár hodin unikli té otročině na bavlníkových plantážích. Mexičané a horalé jezdili s námi. Muži se obvykle shromáždili v hloučcích před čajovnou a před konzumem, porovnávali načesanou úrodu a povídali si historky o povodních. Ženy se nahrnuly do obchodu se smíšeným zbožím Popa a Pearl a trvalo celou věčnost, než nakoupily pár kusů nějakého zboží. Děti měly dovoleno bloumat po chodnících poblíž hlavní třídy až do čtyř hodin odpoledne, do té fantastické hodiny, kdy otevřeli v Dixie a začalo odpolední představení.

Když vlečňák zastavil, seskákali jsme a našli si své pytle na bavlnu. Klopýtal jsem jako polospící mátoha a ničemu jsem nevěnoval zvláštní pozornost, když vtom zazněl ten nejsladší hlas: „Dobré ráno, Luku.“ Byla to Tally; stála opodál a usmívala se na mne. Byl to její způsob, jak se mi omluvit za to, co se včera stalo.

Ale protože jsem Chandler, dokázal jsem se zarytě zapřít. Otočil jsem se k ní zády a šel jsem pryč. Namlouval jsem si, že přece nenávidím všechny ze Spruillovy rodiny. Vrhl jsem se na první řadu bavlníků, jako kdybych chtěl zdolat čtyřicet akrů ještě před obědem. Ale za pár minut jsem toho měl dost. Ztracený mezi keři, v přítmí, pořád ještě jsem slyšel její hlas a v duchu jsem viděl její úsměv.

Byla jen o deset let starší než já.

Sobotní koupel znamenala rituál, který jsem nenáviděl víc než ty ostatní. Odehrával se hned po obědě pod přísným dohledem mojí mámy. Vana, do níž jsem se stěží vešel, posloužila později odpoledne i všem ostatním členům naší rodiny. Stála ukrytá v nejzazším konci zadní verandy, schovaná před nežádoucími zraky za starým prostěradlem.

Nejprve jsem do ní musel nosit od pumpy vodu tak dlouho, až jsem ji naplnil asi do dvou třetin. Osmkrát jsem se kvůli tomu plahočil s kýblem, a než jsem vlezl do vody, byl jsem úplně vyčerpaný. Pak jsem zatáhl co nejpečlivěji prostěradlo a pozoruhodně rychle jsem se svlékl do naha. Voda byla šíleně ledová.

Za pomoci žínky a kostky mýdla, koupené v místním obchodě, jsem se zuřivě drhnul, abych ze sebe co nejdříve smyl špínu a vytvořil přitom co největší pěnu a bubliny na hladině vody; to proto, že jsem mámě nechtěl ukazovat své nahé tělo, když mi přišla nařizovat, co si mám ještě umýt. Napřed se objevila, aby sebrala mé špinavé oblečení a přinesla mi čisté. Pak se však přihnala s jasným úmyslem a soustředila se na mé uši a krk. Žínka se v jejích rukou měnila v účinnou zbraň. Dřela mi jemnou kůži, jako kdyby ji ta špína, která se na mě nalepila na poli, osobně urážela. Během mojí očisty se nepřestávala divit, jak jsem se mohl tak ušpinit.

Když mi vydrhla krk, pustila se do mých vlasů, jako kdyby se v nich usadily vši či hnidy komárů. Vychrstla mi na hlavu chladnou vodu z kýble, aby spláchla všechno to mýdlo. A pak završila mé ponížení tím, že mi znovu přejela žínkou ruce a nohy – prostředek mého těla mi naštěstí přenechala.

Voda byla obstojně kalná, když jsem z ní vyskakoval, rozpustila se v ní týden stará špína, kterou mě umazala arkansaská delta. Vytáhl jsem z vany špunt a díval se, jak postupně prosakuje do prasklin na verandě, zatímco jsem se utíral a strkal nohy do čistých tepláků. Cítil jsem se jako znovuzrozený, o pár liber lehčí a voněl jsem; byl jsem připravený na cestu do města.

Pappy se rozhodl, že tentokrát pojede s náklaďákem do Black Oak jen jednou a nebude se pro nikoho vracet. To znamenalo, že s ním vepředu pojede babička s mámou a táta se mnou a dalšími deseti Mexičany pojede na korbě. To, že byli namačkaní vedle sebe jako sardinky, Mexičanům vůbec nevadilo, ale já jsem z toho žádné potěšení neměl.

Když jsme odjížděli, všiml jsem si, že Spruillovi podrazili některé stanové tyče, uvolnili provazy a pospíchali, aby odpojili svůj starý náklaďák a vyrazili do města. Všichni měli napilno, kromě Hanka. Ten něco ve stínu jedl.

Pappy při jízdě nepřekročil rychlost pět mil za hodinu, aby nás ušetřil prachu, jenž se vířil od blatníků a nás vzadu by dusil. Ačkoliv se k nám choval ohleduplně, moc nám to nepomohlo. Pekli jsme se na slunci a lapali po dechu. Sobotní koupel na venkově v Arkansasu byla rituálem, ale v Mexiku zřejmě ne.

Některé farmářské rodiny přijížděly do města už v poledne. Pappy zastával názor, že strávit takového času sobotním flákáním byl hřích, proto jsme si dávali na čas, než jsme dorazili do Black Oak. V zimě nám vždycky vyhrožoval, že se středu města vyhne, vyjma pravidelné nedělní návštěvy kostela. Máma mi povídala, že jednou celý měsíc nevytáhl paty z farmy a dokonce bojkotoval i cestu do kostela, protože ho farář nějak urazil. Urazit dědu nedalo žádnou práci. Přesto jsme měli štěstí. Spousta pachtýřů své farmy nikdy neopouštěla. Neměli dost peněz, aby si kupovali nějaké zboží, ani nevlastnili žádné auto, aby se do města dostali. Pak jsme byli my, nájemní pachtýři, a majitelé půdy, kteří však jen zřídkakdy zajížděli do města. Podle babičky se například pan Clovis Beckly z Carraway neobjevil ve městě už čtrnáct let. A v kostele ho neviděli už od první světové války. Slyšel jsem však, jak se za něj lidé při bohoslužbách nahlas modlili.

Miloval jsem dopravní zácpu na silnici a přeplněné chodníky i nejistotu, koho dalšího ještě potkám. Rád jsem pozoroval Mexičany usazené ve stínu stromů; lízali zmrzlinu a zdravili venkovany a sousedy z jiných farem vzrušenými výbuchy španělštiny. S radostí jsem hleděl na zástupy cizinců, horalů, kteří zase za pár týdnů zmizí. Pappy mi jednou vyprávěl, že když se ještě před první světovou válkou dostal do St. Louis, bydlelo tam tři čtvrtě milionu lidí, a tak nebylo divu, když se ztratil i ve chvíli, kdy si jen vykračoval po ulici.

To by se mi nikdy nemohlo stát. Mě, kdybych kráčel po ulicích města St. Louis, by totiž každý poznal.

Následoval jsem mámu a babičku do obchodu Popa a Pearl Watsonových. Muži šli do konzumu, protože tam v sobotu odpoledne mířili všichni muži. Nikdy se mi nepodařilo pořádně pochopit, co tam vlastně dělali, kromě toho, co jsem tušil, tedy přetřásání cen bavlny a sýčkování o počasí.

Pearl měla u kasy dost práce. „Dobrý den, paní Watsonová,“ pozdravil jsem ji, když jsem se dostal na dosah. Obchod byl plný žen a Mexičanů.

„Ale, ahoj, Luku,“ odpověděla a mrkla na mě. „Jak jde sběr bavlny?“ zeptala se. Všichni se pořád dokola ptali na to samé.

„Úroda je dobrá,“ utrousil jsem znuděně.

Babičce a mámě trvalo hodinu, než koupily pět liber mouky, dvě libry cukru, dvě libry kávy, láhev octa, libru kuchyňské soli a dvě kostky mýdla. Uličky v obchodě byly ucpané ženami, kterým šlo víc než o nákup potravin o to, aby se mohly navzájem pozdravit. Hovořily spolu o svých zahradách, o počasí a o zítřejší návštěvě kostela, o tom, která zaručeně čeká dítě a u které to není jisté. Štěbetaly hned o pohřbu, hned o vzkříšení, hned o nějaké nadcházející svatbě.

Nikdo ani slovem nezavadil o Kardinály.

Můj jediný úkol ve městě spočíval v tom, že jsem odnesl nákupy do náklaďáku. Když jsem ho splnil, mohl jsem bezcílně bloumat po hlavní ulici, aniž by mě někdo sledoval. Šoural jsem se co noha nohu mine k východnímu konci Black Oak, minul jsem konzum, obchod se smíšeným zbožím, železářství i čajovnu. Na kraji chodníku postávaly hloučky lidí, kteří klevetili a nikam nepospíchali. Telefony byly tenkrát ještě vzácné a v celém kraji byly jen dva televizory, proto lidé využívali soboty k tomu, aby se dozvěděli co nejvíce novinek a sdělovali si události z poslední doby.

Potkal jsem svého kamaráda Dewaynea Pintera pokoušejícího se přesvědčit svou mámu, aby ho nechala procházet se po ulici samotného. Dewayne byl o rok starší než já, ale chodil teprve do druhé třídy. Otec ho nechával řídit jejich traktor kolem farmy, což ho povýšilo v očích všech ostatních druháků ve zdejší škole. Pinterovi byli baptisté a fanoušci Kardinálů, ale z nějakého neznámého důvodu je Pappy nikdy neměl rád.

„Dobré odpoledne, Luku,“ oslovila mě paní Pinterová.

„Dobrý den, paní Pinterová.“

„Kde máš maminku?“ zeptala se a podívala se kamsi za mne.

„Myslím, že je ještě v obchodě. Ale nevím to jistě.“

To pomohlo, aby se Dewayne konečně odtrhl od mámy. Když mně dovolili, abych se toulal po ulicích sám, mohl se přece také projít sám. Vzdalovali jsme se od paní Pinterové, ale ta stále ještě vykřikovala, co můžeme a co nesmíme. Namířili jsme si to k Dixie, kde už postávaly větší děti a čekaly, až udeří čtvrtá. V kapse mi sice cinkalo pár mincí – pět centů na odpolední představení, pět centů na coca-colu a tři centy na popcorn. Máma mi tyhle peníze dala předem jako zálohu na to, co si vydělám česáním bavlny. Dohodli jsme se, že jí to jednou vrátím, ale ona i já jsme věděli, že na to oba zapomeneme. A když na té splátce bude táta trvat, bude muset mámu obejít.

Dewayne si tento týden vedl s bavlnou zřejmě lépe než já. S kapsou plnou stříbrných desetníků se nemohl dočkat, až se s nimi přede mnou pochlubí. Jeho rodiče si také pronajímali půdu a navíc vlastnili svých dvacet akrů jednou provždy; to bylo o dost víc, než měla naše rodina.

Najednou se k nám přitočila Brenda, holka s pihovatým nosem, a snažila se přimět Dewayna k hovoru. Oznámila prý všem svým kamarádkám, že se za něj chce vdát. Dewayne ji nemohl ani vystát, protože za ním běhala i v kostele a každou sobotu ho sledovala, ať šel kterýmkoli směrem po hlavní ulici, a neustále se ho vyptávala, jestli si sedne v kině vedle ní.

Dewayne na ni nedbal. Když nás míjela skupinka Mexičanů, zamíchali jsme se mezi ně a utekli jsme jí.

Za konzumem, tím oblíbeným shromaždištěm starších kluků, kde nezůstávaly pěsti v klidu, právě vypukla nějaká potyčka. Každou sobotu se tu něco semlelo a nic tak nevzrušovalo Black Oak jako pořádná rvačka. Zástup lidí si razil cestu širokou ulicí vedoucí ke konzumu a v tom zmatku jsem zaslechl, jak někdo vykřikl: „Vsadím se, že to je nějaký Sisco.“

Máma mě varovala před okouněním u šarvátek za konzumem, ale nebral jsem to tak vážně, protože jsem věděl, že tam určitě nezajde. Žádná ženská by neriskovala, aby ji někdo přistihl, jak se dívá na nějakou pranici. Prosmýkl jsem se s Dewaynem neklidným davem v touze zahlédnout nějaké vzrušující násilí.

Siscovi byli pachtýři chudí jako kostelní myši, kteří bydleli necelou míli od městečka. Vždycky se v sobotu potloukali v centru. Nikdo s určitostí nevěděl, kolik vlastně měli v rodině dětí, ale všichni byli prchliví a hned se prali. Otec, alkoholik, je pořád bil a matka jednou zbičovala plně ozbrojeného zástupce šerifa, když přišel zatknout jejího manžela. Zlomila mu ruku a pohmoždila nos. Odjel tenkrát z města s ostudou. Nejstarší ze Siscových synů seděl za mřížemi za vraždu muže, kterou spáchal v Jonesboro.

Děti Sisců nenavštěvovaly školu, ani nechodily do kostela, takže jsem neměl příležitost se s nimi setkat. Ale když jsme se protlačili dopředu a koukli se mezerami mezi okolostojícími diváky, byl jsem si téměř jistý, že ten, který svého protivníka mlátil pěstí do obličeje, byl Jerry Sisco.

„Kdo je to?“ syčel jsem na Dewayna. Dav řval hned na toho a hned na druhého a povzbuzoval je, aby to jeden druhému nandal.

„Nevím,“ odpověděl Dewayne. „Asi nějakej trouba z hor.“

Vypadalo to tak. V kraji, kde žilo tolik horalů, kteří jen příležitostně sjížděli dolů česat bavlnu, znělo docela logicky, že se Siscové porvou s někým, kdo je dosud nezná. Místní už věděli, co jsou zač. Cizinec měl napuchlou tvář a z nosu mu kapala krev. Jerry Sisco ho pěstí praštil přímo do zubů a srazil ho k zemi.

Hlouček Siscových sourozenců a další jim podobní postávali na rohu a chechtali se; pravděpodobně byli i opilí. Vypadali otrhaní a špinaví, v odrbaných hadrech, jen někteří byli obutí. Byli pověstní svou hrubostí. Lidé jim neřekli jinak než podvodníci a hladové krky; v potyčkách využívali všech podlostí, které si člověk dovedl představit. Loni Billy Sisco málem zabil jednoho Mexičana v šarvátce za čističkou bavlny.

Na druhé straně provizorní arény se semkla skupina horalů a všichni pobízeli svého zástupce: „Doyle!“ Pobídky se za chvíli změnily ve výkřiky: „Vstávej a dělej něco!“ Doyle si mnul bradu; vtom vyskočil a vyrazil vpřed. Podařilo se mu vrazit hlavou jako beranidlem Jerrymu do žaludku a oba se svalili na zem. Horalé zajásali. Nám ostatním se také chtělo křičet radostí, ale nechtěli jsme proti sobě popudit Siscovu rodinu. Tohle byla jejich záležitost; netrvalo by dlouho a vrhli by se i na další.

Oba protivníci se do sebe zaklesli, bušili do sebe a váleli se na špinavé zemi jako divoká zvířata, zatímco dav skandoval stále hlasitěji. Najednou Doyle vystrčil pravou ruku a udeřil dobře mířenou ranou Jerryho Sisca přímo doprostřed obličeje; kolem dokola se rozstříkla krev. Jerry na zlomek vteřiny znehybněl a my jsme ve skrytu duše doufali, že Sis co má konečně dost. Doyle se napřáhl k další ráně, když vtom se od hloučku odlepil Billy Sisco a vší silou kopl Doyla do zad. Ten zaúpěl jako zraněný pes a svezl se k zemi. Oba Siscové se na něj vzápětí vrhli, kopali ho a tloukli.

Vypadalo to, že Doyla zabijí. Ačkoliv všichni věděli, že to není fair, bylo jim jasné, že boj s kterýmkoli členem Siscovy rodiny obnášel tohle riziko. Horalé mlčeli a místní lidé na to hleděli, aniž by někdo hnul brvou.

Pak oba Siscové postavili Doyla na nohy a Jerry ho s výrazem pomstychtivého exekutora kopl do rozkroku. Doyle zakňučel a padl do prachu. Siscové se otřásali hurónským smíchem.

Za chvíli se ho Siscové zase pokoušeli zvednout, když vtom vystoupil z davu Hank Spruill, chlap s býčí šíjí, a tvrdým úderem poslal Jerryho k zemi. Billy Sisco, mrštný jako kočka, vymrštil svou levačku a mířil přímo do Hankových zubů, ale přihodilo se cosi zvláštního. Billyho pěst se ani nestačila dotknout tváře Hanka Spruilla. Hank se totiž otočil, popadl Billyho za vlasy a naprosto lehce zatočil ve vzduchu jeho tělem, jež hodil směrem ke hloučku Sisců. Ze semknuté skupiny se oddělil další Sisco, Bobby, kterému nebylo víc než šestnáct, ale byl to stejný lump jako jeho bratři.

Tři Siscové se postavili proti Hanku Spruillovi. Zatímco se Jerry stavěl na nohy, Hank ho neuvěřitelnou rychlostí a takovou silou kopl do žeber, že jsme zaslechli zřetelné prasknutí. Pak se Hank obrátil a vyťal hřbetem ruky Bobbymu takovou facku, že ho srazil k zemi, a nakopl ho do zubů. V tu chvíli však znovu zaútočil Billy a Hank toho nejhubenějšího ze všech bratrů zvedl do vzduchu jako cirkusový silák a mrštil s ním ke zdi konzumu, od které se jeho tělo s žuchnutím odrazilo, až se tím nárazem rozechvěla okna a popadaly narovnané krabice, a nakonec spadlo hlavou napřed na chodník. Nedokázal jsem si představit, že bych s takovou lehkostí odpálil baseballový míč. Muži z hor propukli v hysterický řev.

Jakmile Billyho tělo dopadlo na zem, Hank ho popadl za krk a táhl ho zpátky doprostřed arény, kde se zvedal na všechny čtyři Bobby, ale nedařilo se mu postavit se na nohy. Jerry ležel schoulený u strany bojiště, počítal si žebra a skučel.

Hank nakopl Bobbyho mezi nohy. Ten vykvikl a Hank ze sebe vyrazil odpudivý smích. Pak sevřel Billymu hrdlo a začal ho mlátit pevně sevřenou pěstí do obličeje. Všude stříkala krev; okamžitě zbarvila Billymu celou tvář a stékala mu na hruď.

Konečně Hank Billyho pustil a otočil se k ostatním Siscům: „Ještě někdo chce?“ zařval z plna hrdla. „Tak do toho! Já vám přidám!“

Zbylí Siscové se zbaběle stavěli jeden za druhého, zatímco se jejich hrdinové váleli v prachu.

Zápas tím mohl skončit, ale Hank měl jiný nápad. S potěšením a úlevou kopal všechny tři do obličeje a do hlavy, dokud se nepřestali hýbat a neutichlo jejich chrčení. Dav se začal rozcházet.

„Pojďte,“ ozval se za námi mužský hlas. „Tohle není podívaná pro děti.“ Ale já jsem se odtamtud vůbec nemohl odtrhnout.

Hank našel na zemi kus starého ulomeného dřeva. Odcházející dav se na chvíli zarazil v jakémsi očekávání něčeho nevídaného.

Když Hank vzal klackem Jerryho přes nos, někdo v davu vykřikl: „Panebože.“

Pak se ozval další hlas, který nabádal, že by se mělo zajít pro šerifa.

„Pojďme odtud,“ pobízel dav jeden starý farmář a lidé se zase odlepili z místa; tentokrát odcházeli trochu svižněji.

Hank pořád neměl dost. V brunátném obličeji se mu zračil hněv a oči mu plály jako nějakému démonovi. Mlátil do těl, až se mu ten kus dřeva rozdrolil v ruce.

V davu nepostával ani jeden z rodiny Spruillů. Ve chvíli, kdy se rvačka změnila v jatka, všichni zmizeli. Nikdo v Black Oak nestál o to, aby se zapletl se Siscovými. Teď však nikdo nechtěl stanout tváří v tvář ani tomu šílenci z hor.

Když jsme vycouvali na chodník, ti z nás, kteří byli svědky té rvačky, mlčeli jako hrob. Pořád se nám to odehrávalo před očima. Ptal jsem se sám sebe, jestli by je Hank byl schopen umlátit až k smrti.

Ani Dewayne, ani já jsme neutrousili ani slovo, když jsme se prodírali davem a běželi zpátky ke kinu.

Sobotní odpolední představení představovalo pro nás, farmářské syny a dcery, mimořádný zážitek. Neměli jsme televizi a jakákoli jiná zábava se považovala za hřích. Kvůli těmto dvěma hodinám nás však rodiče vozili ze světa každodenní lopoty na plantážích s bavlnou do země fantazie, kde vždycky vítězili ti praví chlapi. Z filmů jsme se učili, jak se chovali zločinci, jak je policisté dopadali, jak se bojovalo a vyhrávalo ve válkách, jak se tvořily dějiny na Divokém západě. Jen díky filmu jsem se dozvěděl tu smutnou pravdu o Jihu, který vlastně nevyhrál občanskou válku, i když mi doma i ve škole tvrdili naprostý opak.

Tuhle sobotu však western Gena Autryho nudil nejen Dewayna, ale i mě. Každou chvíli na plátně vypukl nějaký pěstní souboj a mně se do něj v duchu promítla vzpomínka na Hanka Spruilla, jak tam venku za konzumem tluče bratry Siscovy. Autryho šarvátky mi však v porovnání s tou naživo sledovanou rasovinou, které jsem byl svědkem, připadaly jako slabý odvar. Těsně před koncem filmu jsem to nevydržel, jak jsem se chtěl před Dewaynem vytáhnout, a vyžvanil jsem mu, co mě pálilo na jazyku.

„Prozradím ti něco o tom křupanovi, co zmlátil bráchy Siscovy!“ šeptal jsem. „Pracuje u nás na farmě!“

„Ty ho znáš?“ odpověděl mi šeptem a upřímně se divil.

„Jo. Znám ho dost dobře.“

Dewayne na mě s obdivem pohlédl a toužil se vyptávat dál, ale všude kolem nás se tísnila spousta lidí a pan Starneš, zdejší manažer, velmi rád kontroloval jednotlivé řady se svou baterkou a pátral po jakékoli nepřístojnosti. Jakmile přistihl některé dítě, jak si šušká, vytáhl ho za ucho a vyhodil ven. Navíc nás oba znepokojovalo, že se pihaté Brendě podařilo ukořistit sedadlo těsně za Dewayneovými zády.

V obecenstvu sedělo i pár dospělých, ale většinou to byli lidé z města. Pan Starnes zařídil všem Mexičanům místa na balkoně, ale zdálo se, že je to nijak nerozladilo. Beztak jich jen hrstka byla ochotná utratit své peníze za nějaké filmové představení.

Ještě než dojely titulky, vyřítili jsme se ze sálu a za pár minut jsme už stáli za konzumem, kde v našich představách ležely zkrvavené mrtvoly bratrů Siscových. Ale nebyla tam ani noha. Nezůstala tam ani stopa po nějaké rvačce – žádná krev, žádné končetiny, žádné třísky z kusu dřeva.

Pappy zastával názor, že úctyhodní občané odjíždějí v sobotu z města ještě před setměním. Slýchával jsem, jak si lidé povídají o některých lumpárnách, které se stávaly v sobotu večer. Ale kromě zmínek o rvačkách jsem nikdy na vlastní oči neviděl žádné nefalšované zlo. Povídalo se o pitkách, o hře v kostky za čističkou, o různých potyčkách, ale nic z toho se neudálo přímo před mýma očima, naopak se jich zúčastnila vždycky jen hrstka lidí. Pappy se však stejně obával, aby nás to nijak nepoznamenalo.

V naší rodině platil za výtržníka jen Ricky; máma mi povídala, že se o něm povídalo v souvislosti s dlouhým sobotním ponocováním. Věděl jsem, že v poměrně nedávné rodinné historii skončil kdosi z Chandlerovy rodiny za mřížemi, ale nemohl jsem se dopátrat žádných podrobností. Máma tvrdila, že se Pappy s Rickym celá léta hádal o to, kdy se má v sobotu večer vrátit z města domů. Pamatuji si, že jsme se několikrát vraceli domů bez něj. Tenkrát jsem brečel, protože jsem byl přesvědčený o tom, že už ho nikdy neuvidím, a on přitom seděl v neděli ráno u kuchyňského stolu nad hrnkem kávy, jako by se nic nestalo. Ricky se vždycky vrátil domů.

Potkali jsme se všichni u náklaďáku, najednou obklopeného desítkami dalších vozidel, které parkovaly kolem baptistického kostela, jak se dalo, protože stále přijížděli další a další farmáři. Zástup chodců valící se hlavní ulicí houstl a zdálo se, že se lidé shromažďují u školy, kde se čas od času scházelo pár muzikantů hrajících na housle a na banjo, kteří tu pořádali spontánní bluegrassové večírky. Nechtělo se mi ještě domů, neboť podle mého názoru nebylo kam spěchat.

Babička s mámou si na poslední chvíli vzpomněly, že musí zaskočit do kostela, kam z nejrůznějších důvodů zavítala před svátečním nedělním dnem většina žen. Z druhé strany náklaďáku ke mně doléhaly hlasy mého otce a Pappyho. Hovořili o té rvačce. Zaslechl jsem jméno Sisco a ani jsem nemukl. Bohužel k nám však přicházeli Mexičané v čele s Miguelem, kteří nepřestali španělsky brebentit, takže už jsem nezachytil ani slůvko.

Za pár minut přecházel ulici jediný místní šerifův zástupce, Stick Powers, a pozdravil Pappyho s tátou. Stick o sobě rozhlašoval, že za války upadl do zajetí; při chůzi kulhal a vysvětloval to tím, že ho jako válečného zajatce mučili v německém koncentračním táboře. Pappy však mínil, že nikdy nevystrčil paty z craigheadského okresu a že by strachy nevydržel ani jeden výstřel.

„Jednoho z těch Siscovic kluků málem zabil,“ zaslechl jsem Sticka, když jsem se přikradl blíž. Byla už tma a nikdo mě nesledoval.

„To by se nic tak strašného nestalo,“ podotkl Pappy.

„Říkají, že ten magor dělá na vaší farmě.“

„Já jsem tu rvačku neviděl, Sticku,“ vybuchl Pappy a zvyšující se hlas už předznamenával jeho vrozenou prchlivost. „Víte, jak se jmenuje?“

„Nějak jako Hank, ale nevím čí.“

„U nás pracuje hodně takových ‚nevím čích‘.“

„Nebude vám vadit, když k vám zítra přijedu a trochu se porozhlédnu kolem?“ zeptal se Stick.

„Bránit vám nemůžu.“

„To tedy ne,“ Stick se otočil na své zdravé noze a změřil si Mexičany takovým pohledem, jako kdyby se provinili nějakým těžkým hříchem.

Prosmýkl jsem se na druhou stranu náklaďáku a zeptal jsem se: „Co měla ta rvačka znamenat?“

Jako obvykle, když se jednalo o něco, co nebylo určeno mým uším, si mě nikdo ani nevšiml.

Jeli jsme domů za tmy a světla Black Oak za našimi zády bledla. Studený vichr nám po cestě rozfoukával vlasy. Nejprve jsem se chtěl tátovi s tou rvačkou svěřit, ale před Mexičany jsem to nedokázal. Pak jsem se ale rozhodl, že udělám lépe, když své svědectví zatajím. Nikomu to neřeknu, protože z toho pro mne nevzejde nic dobrého. Zaplést se do něčeho se Siscovými zaručovalo nebezpečné oplétačky a navíc jsem nechtěl, aby se Spruillovi naštvali a odjeli. Sběr bavlny sotva začal a já už jsem měl česání až po krk. Nejvíc ze všeho jsem se však obával toho, že by se Hank Spruill naštval na mě, na otce či na Pappyho.

Když jsme přijeli domů, jejich starý náklaďák na našem předním dvoře nestál. Ještě se nevrátili z města, nebo možná jeli na návštěvu k některým svým známým z hor.

Po večeři jsme zaujali svá místa na verandě a Pappy začal kroutit knoflíky rádia. Kardinálové dnes hráli ve Filadelfii, na uměle osvětleném hřišti. Probíhala právě vypjatá chvíle druhé směny, Musial šel na pálku a já jsem začal snít.

8

V neděli nás už za kuropění vzbudilo zlověstné burácení hromu a oblohu rozčísl blesk. Od jihozápadu se hnala bouřka, která zdržela i východ slunce. Ležel jsem ve tmě Rickyho pokoje a opakoval si tajemnou otázku, proč pršelo zrovna v neděli. Proč nelilo v týdnu, abych nemusel česat bavlnu? Neděle byla přece vždycky zasvěcená odpočinku.

Přišla pro mě babička a vyzvala mne, abych se šel posadit na verandu a díval se s ní, jak prší. Připravila mi kávu, zamíchala mi do ní pořádnou porci mléka a cukru, a pak jsme se spolu houpali na houpačce a pozorovali, jak se zvedá vítr. Spruillovi pobíhali kolem, házeli věci do beden a snažili se najít plachtu, kterou sundali z kůlů před svým děravým stanem. Většina z nich se i s věcmi rychle stěhovala do náklaďáku.

Déšť se valil v poryvech, jako kdyby se nám pokoušel vynahradit uplynulé dva týdny sucha. Verandu zahalilo mlžné vlhko a plechové okapy nad námi nestačily odvádět přívaly vody.

Babička se mi chystala něco říct a zvažovala ten správný okamžik. Stávalo se, obvykle tak jednou za týden, že mě s sebou brávala na procházku nebo jsme si spolu sedli na verandu, jen my dva. Byla pětatřicet let vdaná za Pappyho, naučila se tedy umění mlčeti. Dokázala se procházet nebo houpat dlouhé hodiny, než něco krátce podotkla.

„Jak ti chutná káva?“ zeptala se, ale v té bouřce ji bylo sotva slyšet.

„Je dobrá, babi,“ odpověděl jsem jí.

„Co by sis přál k snídani?“

„Vdolky.“

„Tak já nějaké přinesu.“

Nedělní zavedený řád byl přece jen o něco poklidnější. Obyčejně jsme později vstávali, ačkoli dnes nás liják vzbudil dřív. A k snídani jsme si neusmažili vejce se šunkou jako ve všední dny, ale nějak jsme vystačili jen s vdolky a melasou. Práce v kuchyni byla o něco snesitelnější. Koneckonců neděle byla zasvěcená odpočinku.

Houpačka se pomalu kývala dopředu a dozadu, aniž, by se někam dostala, a její zrezivělé řetězy nám skřípaly nad hlavami. Kdesi nad pozemkem Jeterových se rozsvítil blesk a ozářil naši příjezdovou cestu.

„Včera v noci se mi zdálo o Rickym,“ poznamenala.

„Byl to hezkej sen?“

„Ano, nádherný. Zdálo se mi, že skončila válka, ale nikdo nám to neřekl. Jednou večer jsme takhle seděli na verandě, poslouchali rádio a najednou jsme uviděli, jak k nám tamhle na cestě běží nějaký člověk. Byl to Ricky. Měl na sobě svou vojenskou uniformu a zrovna začal křičet, že válka skončila.“

„Chtěl bych mít taky takový sen,“ prohodil jsem.

„Domnívám se, že Bůh nám chce něco říct.“

„Ricky se vrátí domů?“

„Ano. Možná ne hned, ale válka brzy skončí. Přijde den, kdy zvedneme oči od práce a spatříme ho, jak si to vykračuje přes dvůr.“

Podíval jsem se na dvůr. Začaly se na něm tvořit louže a proudy vody stékaly v pramíncích ke Spruillům. Tráva nebyla téměř vidět a vítr sfoukával první žluté listy z dubů.

„Modlím se za Rickyho každý večer, babi,“ poznamenal jsem s patřičnou chloubou.

„Já se za něj modlím každou hodinu,“ odvětila s očima jakoby zastřenýma mlhou.

Houpali jsme se a pozorovali déšť. Nedokázal jsem si Rickyho už ani jinak představit než ve vojenském, se zbraní, pod palbou, jak přebíhá z jednoho bezpečného úkrytu do druhého. Ale myslel jsem na něj jako na svého nejlepšího přítele, svého strýce, který mi byl spíš bratrem a kamarádem s rybářským prutem a baseballovou rukavicí. Bylo mu teprve devatenáct, tedy tolik, že mi připadal dost starý i dost mladý zároveň.

Zanedlouho se objevila ve dveřích máma. Sobotní koupel měla vystřídat nedělní očista, rychlý, avšak drsný rituál, ve kterém mi babička, nebo máma, drhla krk a uši. „Tak se jdeme přichystat,“ utrousila máma a já už jsem cítil tu bolest.

Následoval jsem babičku do kuchyně, abych si dal ještě trochu kávy. Pappy seděl u kuchyňského stolu, četl Bibli a připravoval se na svou přednášku v nedělní škole. Otec stál na zadní verandě a hleděl na bouřku. Zíral do dálky na řeku a bezpochyby se obával, že nastanou brzy povodně.

Ještě než jsme odjeli do kostela, přestalo pršet. Cesty se rozbahnily a Pappy jel ještě pomaleji než obvykle. Kodrcali jsme se a každou chvíli jsme uvízli v bahně či kalužích, které na staré rozježděné cestě zalévaly díry. Seděl jsem s tátou vzadu a držel jsem se pevně postranic, zatímco se máma s babičkou vezly vepředu. Všichni jsme měli na sobě své nejlepší oblečení. Obloha se vyjasnila, slunce už nám opět pražilo nad hlavami a vysušovalo mokrou půdu. Nad keříky bavlníků pomalu stoupala k nebi vlhká pára.

„Vypadá to na další horký den,“ poznamenal táta stejnými slovy, jakými hodnotil počasí každý den, od května do konce září.

Když jsme dojeli na silnici, postavili jsme se a opřeli o kapotu auta, abychom si provětrali záda. Takhle nás vánek mnohem lépe chladil. Na polích nebyla vidět ani noha; ani Mexičané nesměli v neděli pracovat. Každou sezonu se o některých farmářích-neznabozích povídalo, že se v neděli tajně vydávají na pole a češou bavlnu, ale osobně jsem nikdy na vlastní oči nespatřil tak hříšný čin.

Většina věcí se na arkansaském venkově považovala za hříchy, zvláště když člověk patřil k baptistům. Podstatná část rituálu svěcení neděle spočívala v modlitbě na mši reverenda Akerse, hlučného a zlostného muže, který trávil většinu svého času tím, že si vymýšlel a přivolával nové hříchy. To se ví, že jsem na nějaké modlení nebyl, ostatně nelišil jsem se od ostatních dětí, ale nedělní cesta do kostela předznamenávala ještě něco jiného než bohoslužbu. Slibovala, že se lidé navzájem navštíví, že si sdělí novinky a poklevetí. Bylo to takové sváteční setkávání, při němž se lidé oslovovali v dobré náladě, nebo ji přinejmenším předstírali. Ačkoliv jejich životy sužovaly nejrůznější pohromy – záplavy, válka v Koreji, klesající ceny bavlny –, všechny šly při návštěvě kostela stranou.

Bůh neměl v úmyslu zatěžovat svůj lid starostmi, říkávala často babička, zvláště tehdy, když jsme pobývali v božím chrámu. Tomu jsem však nikdy nepřišel na kloub, zejména proto, že se bála skoro tolik jako Pappy.

Kromě rodiny a farmy jsme nic jiného nepovažovali za tak důležité jako baptistický kostel v Black Oak. V našem kostele jsem znal všechny do posledního věřícího a oni zase samozřejmě znali mě. Byli jsme jedna rodina, v dobrém i ve zlém. Jeden druhého jsme milovali, nebo jsme se o to alespoň snažili, a pokud jeden z nás jen trochu onemocněl, modlili jsme se za něj a starali se o něj s křesťanskou láskou. Pohřeb trval v naší církvi celý týden a znamenal téměř svatou událost. Jarní a podzimní slunovrat jsme připravovali celé měsíce předem a moc jsme se na ně těšili. Nejméně jednou za měsíc jsme si společně uspořádali piknik v přírodě – uvařili jsme jídlo v jednom hrnci a jedli ho pod stromy za kostelem –, přičemž příprava a hodováni obvykle trvaly až do pozdního odpoledne, kdy už bylo zase načase vrátit se do svatyně na nedělní večerní mši. Za významné události se považovaly i svatby, prožívané hlavně ženami, ale ty postrádaly vysoce dramatické zážitky, příznačné pro pohřební obřady a samotné ukládání nebožtíků do země.

Prostranství před svatostánkem, kde parkovala vozidla, bylo téměř plné, když jsme dorazili na místo. Většinu vozů tvořily farmářské náklaďáky stejné jako náš, s totožnou vrstvou bahna na blatnících. Stálo tam i pár sedanů, kterými přijeli buď lidé z města, nebo farmáři, kteří vlastnili své soukromé pozemky. Na druhém konci ulice u metodistického kostela parkovalo méně náklaďáků, ale více osobních aut. Všeobecně platilo, že se obchodníci a učitelé jezdili modlit tam. Metodisté si o sobě mysleli, že jsou přece jen o něco víc než baptisté, ale my jsme věděli, že naše víra spočívá ve vnitřním spojení s Bohem.

Seskočil jsem z náklaďáku a běžel najít své kamarády. Vzadu za kostelem poblíž hřbitova si házeli baseballovým míčem tři větší kluci. Namířil jsem si to k nim.

„To je Luke,“ zašeptal někdo. Byl to Dewayne, skrývající se ve stínu jilmu. Vypadal vystrašeně.

Došel jsem až ke stromu.

„Už jsi to slyšel?“ vyhrkl. „Jerry Sisco dnes ráno umřel.“

Cítil jsem se, jako kdybych vyvedl něco strašného, a nenapadla mě žádná kloudná odpověď. Dewayne na mě jen zíral. Nakonec se mi podařilo ze sebe dostat: „No a?“

„Pokoušejí se najít lidi, kteří viděli, co se stalo.“

„Viděla to přece spousta lidí.“

„To jo, ale nikdo nechce nic prásknout. Všichni se bojí Siscových a taky toho tvýho křupana.“

„To není žádný můj křupan.“

„No jo, ale stejně se ho bojím. Ty ne?“

„Já taky.“

„Co budeme dělat?“

„Nic. Neřekneme ani slovo, aspoň ne teď.“

Domluvili jsme se, že na mou duši nic neprozradíme. Kdyby se nás vyptávali, zalžeme. A když se dopustíme lži, vykoupíme se několika modlitbami navíc.

Tuhle neděli trvaly modlitby dlouho a nekonečné litanie se nedaly vydržet. To samé se dalo říct o drbech a šeptandě, ve kterých se přetřásalo, co se stalo Jerrymu Siscovi. Ta novina se rozkřikla dřív, než začala nedělní škola. Vyslechli jsme si s Dewaynem podrobnosti, že jsme nemohli uvěřit svým vlastním uším. Hank rostl s každým slovem do stále neskutečnějších rozměrů. „Má ruce velké jako celá uzená kýta,“ popisoval kdosi. „A ramena jako buvol,“ trumfoval druhý. „Musí vážit nejmíň tři sta liber.“

Muži a starší chlapci se scházeli u vchodu do kostela, zatímco já s Dewaynem jsme brousili kolem nich a natahovali uši. Popisovali ten čin hned jako vraždu, hned zase jako zabití, ale já jsem si nebyl jistý, jaký je mezi tím rozdíl, dokud jsem nezaslechl, jak pan Snake Wilcox zahromoval: „To nebyla žádná vražda. O vraždě se hovoří, když zemře nějakej slušnej člověk. Ale bílej ksindl jako Sisco, o tom se dá říct jen to, že ho zabili.“

Lidé v Black Oak zažili zabití naposledy v roce 1947, když se nějací pachtýři na východním konci městečka opili a poštvali proti sobě dvě rodiny. Jeden mladík se přichomýtl před hlaveň zbraně, ale nikdo za to nebyl odsouzený. V noci všichni zmizeli a už jsme o nich nikdy neslyšeli. Nikdo si nedokázal vzpomenout na poslední „opravdovou“ vraždu.

Klevety mi zamotaly hlavu. Seděli jsme venku na schodech do kostela, pozorovali pěší na chodnících hlavní ulice a poslouchali, jak se lidé dohadují a přesvědčují, co by se mělo či nemělo podniknout.

Uvědomil jsem si, že na druhém konci ulice vidím vchod do konzumu, a na chvíli jsem si představil Jerryho Sisca, jeho rozbitou tvář a to, jak ho Hank Spruill utloukl k smrti.

Díval jsem se, jak jeden člověk zabil druhého. Náhle jsem pocítil nutkání vklouznout zpátky do svatyně a začít se modlit. Byl jsem přesvědčený, že jsem se něčeho dopustil.

Vběhli jsme do kostela, kde postávaly dívky a ženy a s hlavami u sebe si špitaly své verze oné tragedie. V jejich řečech nabýval Jerryho případ ohromného významu. Brenda, pihovatá dívenka vysazená na Dewayna, bydlela od Sisců jen čtvrt míle, a protože byli skoro sousedé, těšila se teď daleko větší pozornosti. Ženy však vyjadřovaly o poznání větší soucit než muži.

Našel jsem s Dewaynem ve společenské místnosti vdolky a pak jsme se vydali do naší malé třídy. Po cestě jsme stále špicovali uši.

Naše paní učitelka v nedělní škole, slečna Beverly Dill Cooleyová, jež učila na druhém stupni základní školy v Monette, začala vyučování rozvláčným a poměrně šlechetným nekrologem za Jerryho Sisca, ubohého chlapce z chudé rodiny, mladíka, který nikdy nedostal příležitost. Pak nás vybídla, abychom se vzali za ruce a zavřeli oči, zatímco pozvedla svůj hlas k nebi a k nevydržení dlouho prosila Boha, aby přijal nebohého Jerryho do své teplé a věčné náruče. Jerry z jejího proslovu vyšel jako křesťan a nevinná oběť.

Mrkl jsem na Dewayna, který po mně jedním okem pokukoval.

Něco se mi na tom nezdálo. Jako baptistům nám už od kolébky vštěpovali, že jediná cesta, jak člověk přijde do nebe, tkvěla ve víře v Ježíše Krista a ve snaze setrvat na cestě boží tím, že povedeme spravedlivý a mravný křesťanský život. Bylo to celkem prosté poselství, které zaznívalo z kazatelny každé nedělní ráno a každý nedělní večer a opakovalo se nahlas a zřetelně při každé bohoslužbě konané v Black Oak. Slyšeli jsme ho v nedělní škole, při všech středečních večerních bohoslužbách i v Biblické škole o prázdninách. Obsahovaly je naše písně, naše pobožnosti i naše literatura. Bylo jasné a nezpochybnitelné, neskýtalo žádná zadní dvířka ani kompromisy a nedalo se z něj vykroutit.

Každý, kdo by nepřijal Ježíše a nežil jako křesťan, by bezpochyby přišel do pekla. Tam teď spadl Jerry Sisco, a my všichni jsme to věděli.

Ale slečna Cooleyová se modlila dál. Odříkávala modlitby za všechny členy Siscovy rodiny, kteří utrpěli ztrátu a setrvávali ve smutku, modlila se za naše městečko, aby podalo této rodině pomocnou ruku.

Nedokázal jsem si představit ani jednu živou duši v celém Black Oak, která by Siscovým podala pomocnou ruku.

Ta modlitba mi připadala tak zvláštní, že jsem ve chvíli, kdy vyřkla „amen“, stál jako solný sloup. Jerry Sisco nikdy ani nepáchl do kostela; přitom se za něj slečna Cooleyová modlila, jako kdyby vzýval Boha na každém kroku. Pokud se takoví podvodníci, jako jsou Siscovi, dostanou do nebe, mohli jsme své bohabojnosti popustit otěže.

Pak začala znovu vyprávět o Jonášovi a velrybě, a tak jsme na ta jatka nakrátko zapomněli.

O hodinu později jsem se při bohoslužbě krčil na svém obvyklém místě, ve stejné řadě, ve které sedávala naše rodina: nalevo, v zadní polovině kostela, mezi mámou a babičkou. Kostelní lavice se sice ani neoznačovaly, ani dopředu nezamlouvaly, ale všichni věděli, do které řady kdo obvykle zamíří. Teprve za tři roky, až když mi bylo deset, mi rodiče dovolili sedět vedle kamarádů za předpokladu, že jsem se vydržel vzorně chovat celou bohoslužbu. Ten slib jsem si vymohl na obou rodičích sám. Mohlo to také trvat dvacet let, než by mi to sami nabídli.

Okna byla otevřená, ale vzduch by se dal krájet. Ženy se ovívaly vějíři, zatímco muži seděli bez hnutí a po těle se jim řinul pot. Kdykoli jsem se na vyzvání bratra Akerse postavil k modlitbě, měl jsem propocenou košili přilepenou k zádům.

Zlobil se jako obvykle a takřka s prvním slovem začal křičet. Okamžitě zaútočil na naše hříchy, neboť hřích zavinil tragedii v Black Oak. Hřích zapříčinil smrt a zkázu; bylo tomu tak v dobách minulých a bude to pokračovat v budoucnu. My hříšníci jsme se opíjeli, hráli hazardní hry, podváděli a lhali, rvali se, zabíjeli a páchali jsme cizoložství, protože jsme se odvážili odklonit se od Boha, a proto skonal mladík z našeho městečka. To přece nebyl boží záměr, abychom vraždili jeden druhého.

Zase jsem se cítil zmatený. Domníval jsem se, že Jerry Sisco zemřel násilnou smrtí, protože zkrátka podlehl stejně silnému soupeři. Neměl jsem přece nic společného s hazardem, s cizoložstvím, ani s většinou ostatních hříchů, které se na nás bratr Akers snažil s tak přehnanou urputností svést. A proč na nás tolik řval? Byli jsme přece dobří lidé. Chodili jsme do kostela!

Stěží jsem rozuměl, za co se bratr Akers modlí, a čas od času jsem zaslechl babičku, jak si po nedělním obědě mumlala pro sebe, že se cítí také beznadějně zmatená z těch jeho vyjevených kázání. Ricky se mi jednou svěřil se svou domněnkou, že je ten stařík zpola blázen.

Hříchy rostly a kupily se na sebe, až se mi začala třást ramena. Ještě jsem ani nezalhal, že jsem viděl tu rvačku, a už jsem cítil, jak se propadám hanbou.

Pak se bratr Akers pustil do historie vražd; začal tím, jak Kain zabil Ábela, a provázel nás krvavou cestou biblických násilných činů. Babička zavřela oči a mně bylo jasné, že se modlí – vždycky to tak dělala. Pappy zíral do zdi a pravděpodobně přemýšlel o tom, jak může mrtvý Sisco ovlivnit jeho úrodu bavlny. Maminka vypadala, že pozorně poslouchá, a tak jsem se soucitně rozeštkal.

Když jsem otevřel oči, měl jsem hlavu v babiččině klíně, ale ona o mne nedbala. Když se strachem vzpomínala na Rickyho, chtěla mě mít nablízku. Kdosi hrál na piano a pěvecký sbor stál kolem. Nastal čas přijímání. Postavili jsme se a zazpívali pět strof „Sláva na výsostech“, než nás reverend propustil v pokoji.

Venku se ve stínu stromu shromáždili muži a rozpoutali dlouhou debatu o všem možném. Pappy se účastnil živé diskuse, řečnil tlumeným hlasem, máchal rukama a impulzivně gestikuloval. Znal jsem ho až příliš dobře, proto jsem se k němu ani nesnažil přiblížit.

Zeny se srocovaly a štěbetaly v malých hloučcích podél travnatého parčíku, kde si také hrály děti a zastavovali se na kus řeči staří lidé. V neděli z kostela nikdo nepospíchal. Doma kromě snězení oběda nebylo nic na práci; každý si po obědě chvíli zdříml a připravoval se na další týden česání bavlny.

Pomalu jsme se blížili k parkovišti. Zase jsme se rozloučili se svými přáteli, zamávali jsme jim a vyjeli z města. Zase sám s otcem vzadu na korbě jsem se pokoušel sebrat odvahu a povědět mu, že jsem byl svědkem té rvačky. Muži u kostela přece neprobírali nic jiného. Nebyl jsem si jistý, jak bych se mohl zapojit do debaty, ale můj instinkt mě varoval, abych se přiznal nejprve tátovi, protože by mě ochránil. Avšak s Dewaynem jsme si slíbili, že budeme držet jazyk za zuby, když se nás budou ptát, nebo se budeme snažit z toho jakkoli vykroutit. Dojížděli jsme domů a já jsem nic neprozradil.

Asi míli před naší farmou, tam, kde už, neležel téměř žádný štěrk, protože zvolna přešel v samý prach, se cesta svažovala až k řece Svatého Františka a vedla přes úzkou dřevěnou lávku nad vodou. Můstek postavili ve třicátých letech vojáci, takže byl dostatečně pevný, aby vydržel váhu traktorů i náklaďáků naložených bavlnou. Silné fošny však vrzaly a skřípaly, kdykoliv jsme je přejížděli, a když se člověk podíval dolů do kalné vody, přísahal by, že se můstek potápěl.

Ploužili jsme se přes lávku a na druhé straně jsme zahlédli Spruillovy. Bo a Dale, do půl pasu nazí, kalhoty vykasané ke kolenům, skákali z kamene na kámen. Trot seděl na silné větvi naplaveného stromu a nohama se cákal ve vodě. Pan a paní Spruillovi se ukrývali ve stínu stromu, kde na dece rozbalili jídlo.

Tally se také brouzdala ve vodě, nohy obnažené až ke stehnům, s rozpuštěnými vlasy, které jí padaly na ramena. Srdce mi začalo bušit rychleji, když jsem ji spatřil, jak rozstřikovala nohama vodu, zabraná do svých myšlenek.

Dole po proudu, v místě, kde čas od času braly ryby, stál Hank a držel v ruce prut z kukuřičného stvolu. Měl svlečenou košili a kůže se mu najednou od sluníčka růžově leskla. Napadlo mě, jestli vůbec ví, že Jerry Sisco zemřel. Asi ne. Ale určitě se to brzy dozví.

Zdráhavě jsme jim zamávali. Zůstali stát, jako kdybychom je přistihli při něčem nedovoleném, potom se usmáli a kývli na pozdrav. Ale Tally ani nezvedla hlavu. Stejně tak Hank.

9

V neděli jsme obyčejně obědvali pečené kuře, vypečenou šťávu z masa a vdolky; ačkoliv se ženy snažily vařit co nejrychleji, stejně jim to trvalo téměř hodinu, než připravily oběd. Když jsme usedali k obědu, zpravidla jsme už umírali hlady. Často mě napadlo – přirozeně jsem si to nechával jen pro sebe –, že kdyby bratr Akers tak dlouho nefantazíroval a hlasitě nekašlal, nemuselo nám tak kručet v žaludcích.

Můj otec poděkoval za boží dar. Poté kolovala z rukou do rukou mísa s kuřetem. Sotva jsme se pustili do jídla, uslyšeli jsme, jak někdo zastavil u domu a vzápětí bouchly dveře od auta. Přestali jsme jíst a podívali jsme se jeden na druhého. Děda beze slova vstal a popošel k oknu v kuchyni. „To je Stick Powers,“ oznámil nám, zatímco hleděl ven, a mě přešla chuť k jídlu. Přijel zákon, a to nevěstilo nic dobrého.

Pappy za ním vyšel na zadní verandu. Slyšeli jsme každé jejich slovo.

„Dobré odpoledne, Eli.“

„Sticku, co pro vás můžu udělat?“

„Myslím, že se vám už doneslo, že kluk Sisců zemřel.“

„Slyšel jsem o tom,“ odpověděl Pappy bez zjevného náznaku smutku.

„Potřebuji si promluvit s jedním vaším nádeníkem.“

„Byla to prostě rvačka, Sticku. Jedna z těch obyčejných sobotních provokací, které Siscové vyvolávají už celá léta. Nikdy jste jim je nezatrhl. Někdo z nich asi ukousl víc, než mohl sníst.“

„Stejně to musím vyšetřit.“

„Budete muset počkat, až se najíme. Právě jsme zasedli k obědu. Někteří lidé totiž chodí do kostela.“

Moje máma se přikrčila, když to Pappy vyřkl. Babička jen pomalu zavrtěla hlavou.

„Měl jsem službu,“ opáčil Stick.

Podle toho, co se povídalo, dostával Stick záchvat náboženské horlivosti jednou za čtyři roky, vždycky v době voleb. Pak zase tři a půl roku necítil žádnou potřebu chodit do kostela. Když však v Black Oak někdo nechodil do svatostánku, lidé si toho hned všimli. Potřebovali jsme někoho, za koho jsme se o bohoslužbách mohli modlit.

„Zatím si udělejte pohodlí a posaďte se na verandě,“ vyzval ho Pappy a vrátil se ke stolu do kuchyně. Když se opět usadil, i ostatní se pustili do jídla. Polykal jsem, jako bych měl v krku knedlík velikosti baseballového míče, a pečené kuře mi očividně nechtělo klouzat hrdlem do žaludku.

„Obědval vůbec?“ špitla babička přes stůl.

Pappy pokrčil rameny, jako kdyby ho to vůbec nezajímalo. Bylo skoro půl třetí. Pokud si Stick nenašel nic k zakousnutí až dosud, proč by ho to právě teď mělo znepokojovat?

Ale babičce to nedalo. Vstala a vytáhla z kredence talíř. Pozorovali jsme ji, jak na něj naložila brambory a zalila je šťávou z masa, přidala stehýnko a kousek kuřecích prsou, rajčata, okurky a k tomu dva vdolky, které pečlivě namazala máslem. Pak nalila do vysoké sklenice ledový čaj a všechno odnesla na zadní verandu. Zase jsme lapali každé slovo.

„Tu máte, Sticku,“ řekla. „U nás nikdo nezůstává bez jídla.“

„Díky, paní Ruth, ale už jsem obědval.“

„Tak si dejte ještě jednou.“

„To bych opravdu neměl.“

Bylo nám však jasné, že Sticka vzápětí zašimrala v nosních dírkách vůně pečeného kuřete a vdolků.

„Děkuji vám, paní Ruth. Takové dobrotě se nedá odolat.“

Nepřekvapilo nás, když se babička vrátila s prázdnýma rukama. Pappy se hněval, ale ovládl se a udržel jazyk za zuby. Stick k nám přijel, aby vyvolal potíže, aby se pletl do záležitostí našich najatých česáčů, což znamenalo, že ohrožoval sběr naší bavlny. Proč ho ještě krmíme?

Jedli jsme a nikdo z nás neprohodil ani slovo; získal jsem proto chvíli, abych si utřídil myšlenky. Jelikož jsem nechtěl vypadat podezřele, vkládal jsem si plynule sousta do pusy a žvýkal jsem tak pomalu, jak to jen šlo.

Nebyl jsem si jistý, co vlastně byla pravda, ani jsem nedokázal rozlišit dobré od špatného. Bratři Siscové se přece vrhli na toho ubohého horala, kterého pak Hank zachránil. Navíc se Siscové prali tři a Hank byl sám. Střelhbitě je zastavil, ale pak měla ta rvačka skončit. Proč jen sebral ze země ten kus dřeva? Bylo jednoduché připustit, že se Siscové chovali vždycky nepřístojně, ale na druhé straně Hank vyhrál ten zápas dávno předtím, než do nich začal mlátit.

Přemýšlel jsem o Dewayneovi a naší tajné úmluvě. Pak jsem se rozhodl, že nejlepší strategií bude mlčet a tvářit se lhostejně.

Neměli jsme zájem na tom, aby nás Stick poslouchal, proto jsme po celou dobu u jídla ani nemukli. Pappy jedl pomaleji než jindy, protože chtěl, aby Stick seděl, čekal, koupal se ve vlastní šťávě a třeba se i naštval a odjel. Pochyboval jsem, že by tohle zdržování Sticka odradilo. V duchu jsem si ho představoval, jak vylizuje talíř.

Táta civěl do stolu a žvýkal, zjevně duchem nepřítomný a myšlenkami na druhém konci zeměkoule, pravděpodobně v Koreji. Máma i babička vypadaly velmi zasmušile, což nebylo tak neobvyklé po slovním výprasku, který jsme každý týden schytali od bratra Akerse. To byl další důvod, proč jsem se pokaždé snažil usnout během jeho kázání.

Máma a babička projevovaly mnohem větší soucit s Jerrym Siscem. S každou další uplynulou hodinou se jim zdála jeho smrt žalostnější. Jeho podlost a další nezáviděníhodné vlastnosti byly pomalu zapomenuty. Koneckonců, byl to místní chlapec, někdo, koho jsme znali, i když jen z dálky, a takhle strašně skončil.

A ten, co ho zabil, spal na našem předním dvoře.

Zaslechli jsme nějaký hluk. Spruillovi se vraceli od řeky.

Vyšetřování proběhlo pod naším nejvyšším dubem, na půl cesty mezi naší vstupní verandou a táborem Spruillových. Nejprve se sešli muži; Pappy a táta se protáhli, pohladili si nacpaná břicha a zdálo se, že si i Stick pochutnal. Vyrostlo mu poměrně velké břicho, které mu napínalo hnědou košili, až se člověk bál, kdy mu uletí knoflíky; bylo více než zjevné, že Stick netrávil dny na bavlníkových polích. Pappy tvrdil, že je líný jako pes a většinu dne prospí v policejním voze ve stínu pod stromem poblíž stánku s párky v rohlíku, který stál na kraji města a patřil Gurdymu Stoneovi.

Z druhého konce dvora se blížili Spruillovi. Přicházeli všichni. Celou svou skupinu vedl pan Spruill a na konci cupital Trot, který se točil a skotačil kolem svým osobitým způsobem, jenž už nikomu nepřipadal tak zvláštní. Držel jsem se za babičkou a za mámou, vykukoval jsem mezerou mezi nimi a snažil jsem se držet v úctyhodné vzdálenosti. Chyběli tu pouze Mexičané.

Hlouček volně postávajících lidí obklopil Sticka; Spruillovi si vzápětí sedli na jednu stranu, Chandlerova rodina se poskládala naproti nim, ale když o tom člověk přemýšlel, byli jsme vlastně všichni na stejné straně. Nebyl jsem sice nadšený, že jsme s Hankem Spruillem spojenci, ale bavlna byla důležitější než všechno ostatní.

Pappy představil Stickovi pana Spruilla, který neobratně potřásl Stickovi rukou a pak zase o pár kroků couvl. Vypadalo to, jako kdyby Spruillovi očekávali to nejhorší, a já jsem se snažil si vybavit, jestli byl někdo z nich svědkem té pranice. Stálo tam hodně lidí a všechno se seběhlo tak rychle. Dewayna i mě to krveprolití tak omráčilo, že jsem si nedokázal vzpomenout, do kterých tváří okolostojících jsem se to díval.

Stick žvýkal stéblo ostré trávy, které mu trčelo z koutku úst, palce obou rukou měl zasunuté v kapsách svých kalhot a prohlížel si naše nádeníky z hor. Hank se opíral o kmen dubu a pátral po každém, kdo se na něj odvážil upřít pohled.

„Včera se ve městě za konzumem strhla velká rvačka,“ oznámil Stick směrem ke Spruillovým. Pan Spruill souhlasně kývl hlavou, ale neřekl ani slovo. „Pár místních chlapců se popralo s nějakým mužem z hor. Jeden z nich, Jerry Sisco, dnes ráno v jonesboroské nemocnici zemřel. Měl proraženou lebku.“

Všichni Spruillové začali roztržitě poposedávat, až na Hanka, který se ani nehnul. Bylo zřejmé, že neslyšeli poslední zprávy o Jerrym Siscovi.

Stick si odplivl a přenesl váhu na druhou nohu. Zdálo se, že se mu líbí stát uprostřed a soustředit na sebe pozornost, hovořit autoritativním hlasem a pyšnit se odznakem a zbraní. „Tak se porozhlížím kolem a vyptávám se, abych zjistil, kdo v tom měl prsty.“

„Nikdo z nás,“ vyhrkl pan Spruill. „My jsme mírumilovní lidé.“

„Opravdu?“

„Ano, pane.“

„Byli jste všichni včera ve městě?“

„Ano.“

Jakmile jsem zaslechl ty lži, vykoukl jsem mezi babičkou a mámou, abych na Spruillovy lépe viděl. Byli viditelně vyděšeni. Bo s Dalem stáli těsně vedle sebe a těkali očima kolem. Tally nezvedala oči od špíny na svých bosých nohou, jako by na nás nechtěla ani pohlédnout. Paní a pan Spruillovi vypadali, jako kdyby hledali spřátelené tváře. Trot, jak jinak, se utápěl ve svém jiném světě.

„Máte chlapce jménem Hank?“ zeptal se Stick.

„Možná,“ odpověděl pan Spruill.

„Nehrajte si se mnou,“ zahřměl Stick a v jeho hlase zazněl náhlý hněv. „Na něco se vás ptám a chci po vás jasnou odpověď. Máme v Jonesboro vězení se spoustou cel. Můžu vás odvézt k výslechu tam. Rozumíte?“

„Já jsem Hank Spruill!“ ozval se hromový hlas. Hank se holedbavě vyčlenil z hloučku a předstoupil na podezřele blízkou vzdálenost ke Stickovi, který vedle něj najednou vypadal o hodně menší, ale neztratil nic ze své nafoukanosti. Stick si ho na okamžik změřil pohledem a pak se zeptal: „Jel jste včera do města?“

„Jel.“

„Zapletl jste se do rvačky za konzumem?“

„Nee. Já jsem tu rvačku zastavil.“

„Zbil jste Siscovy chlapce?“

„Neznám jejich jména. Dva chlapi mlátili nějakého kluka z hor. Tak jsem tomu zabránil.“

V Hankově tváři se zračila domýšlivost. Ani náznak strachu. Ač nerad, obdivoval jsem ho, jakým způsobem se vyrovnával se zákonem.

Zástupce šerifa si přeměřil hlouček a zastavil se pohledem na Pappym. Stick se cítil na koni, protože narazil na stopu. Otáčel jazykem stéblo trávy v ústech a pak si ho přehodil do druhého koutku, než se znovu zahleděl na Hanka.

„Použil jste kus klacku?“

„To jsem nemusel.“

„Odpovězte na otázku. Použil jste kus klacku?“ Hank na to bez váhání odvětil: „Nee. To oni měli kus dřeva.“

Tahle informace samozřejmě odporovala tomu, co Stickovi prozradil kdosi předtím. „Myslím, že vás raději vezmu s sebou,“ pronesl Stick, ale zatím žádným pohybem nenaznačil, že by měl v úmyslu sáhnout po želízcích, houpajících se mu u opasku.

Pan Spruill předstoupil o krok a sdělil Pappymu: „Když odejde, odejdeme všichni. A hned.“

Pappy na to byl připravený. Horalé byli známí tím, že byli schopni se okamžitě sbalit a urychleně zmizet, proto nikdo z nás nepochyboval, že pan Spruill myslel naprosto vážně to, co právě řekl. Za hodinu by o nich nikdo nevěděl; odjeli by do Eureka Springs, zpět do svých hor a ke své podomácku pálené whisky. Ve skutečnosti však bylo zhola nemožné, abychom sklidili bavlnu z osmdesáti akrů jen s pomocí Mexičanů. Každá načesaná libra bavlny se počítala. Každá ruka se hodila.

„Tak pomalu, Sticku,“ vložil se do toho Pappy. „Pojďme si o tom promluvit. Vy i já dobře víme, že Siscovi jsou vyloženě k ničemu. Jen se perou a navíc bojují zákeřně. Připadá mi, že jen narazili na nesprávného protivníka.“

„Řeším případ mrtvýho kluka, Eli. Rozumíte?“

„Dva proti jednomu považuju spíš za sebeobranu. To přece nebylo vůbec fér, že se dva postavili proti jednomu.“

„Jen se podívejte, jaká je to vazba.“

„Vždyť to říkám, Siscovi si vybrali moc silnýho soupeře. Věděl jste to stejně jako já, že se to jednou stane. Ať se k tomu vyjádří i tenhle kluk!“

„Já nejsem žádnej kluk!“ štěkl Hank.

„Řekněte, jak to bylo,“ pobídl ho Pappy a hrál přitom o čas. S něčím se vytas! Třeba to Stickovi bude vrtat v hlavě, odjede a vrátí se zas s jinou o pár dní později.

„No tak,“ zavrčel netrpělivě Stick. „Povězte nám svoji verzi té události. Bůh ví, proč mi o tom zatím nikdo nic nevyklopil.“

Hank pokrčil rameny a začal: „Připletl jsem se k tý rvačce a uviděl jsem ty dva sedláky, jak mlátěj Doyla, tak jsem se do toho vložil.“

„Kdo je Doyle?“ otázal se Stick.

„Kluk z Hardy.“

„Znáte ho?“

„Nee.“

„Tak jak víte, odkud je?“

„Zkrátka to vím.“

„Sakra!“ zaklel Stick a uplivl si Hankovi k nohám. „Nikdo nic neví. Nikdo nic neviděl. Za konzumem stála sice polovina města, ale nikdo neví ani ň.“

„Zdá se, že to přece jen byl zápas dvou proti jednomu,“ přisadil si znovu Pappy. „A dávejte si pozor na jazyk. Nacházíte se na mém pozemku a jsou tu dámy.“

„Promiňte,“ omluvil se Stick, dotkl se kraje klobouku a pokývl hlavou směrem k mámě a babičce.

„Chtěl jenom zarazit tu rvačku,“ ozval se můj otec, který tím poprvé vstoupil do debaty.

„To není všechno, Jessi. Slyšel jsem, že poté, co rvačka skončila, sebral kus dřeva a bušil jím do těch kluků. Asi to tak bylo, když měl Siscův kluk prasklou lebku. Souhlasím, že dva proti jednomu nebylo fér, a taky vím, že šlo o Siscovy grázly, ale nejsem přesvědčený o tom, že jeden z nich musel zemřít.“

„Nikoho jsem nezabil,“ skočil mu do řeči Hank. „Jen jsem tu pranici ukončil. A byli na něj tři, ne dva.“

Hank to řekl, aby nedošlo k omylu, a věrohodně tím zapůsobil na ostatní. Stick podle mého neměl ani ponětí, že Hank za konzumem mrzačil tři členy Siscovy rodiny, což mi připadalo divné. Stačilo přece spočítat rozbité obličeje. Pravděpodobně je brzy uklidili domů a tam je raději schovali.

„Tři?“ opakoval nevěřícně Stick. Zdálo se, že všichni shromáždění ztuhli.

Pappy kul železo, dokud bylo žhavé. „Tři proti jednomu, v tomhle případě ho přece nemůžete sebrat za vraždu. Žádný soud v tomhle státě ho neuzná vinným, jestli se vrhli tři na jednoho.“

Na chvíli to vypadalo, že s tím Stick souhlasí, ale vůbec to nechtěl přiznat. „Otázkou zůstává, jestli mluví pravdu. Potřebuje pro své tvrzení svědky, kterých v tuhle chvíli moc není.“ Obrátil se čelem zase k Hankovi a zeptal se: „Kdo byli ti tři?“

„Neptal jsem se jich na jména, pane,“ opáčil Hank se zjevným sarkasmem. „Neměli jsme čas popřát si ani dobrý den. Zdolat tři sám dá zabrat, zvlášť, když jste na to sám.“

Smích by zcela jistě Sticka popudil, což bylo všem jasné a nikdo to nechtěl riskovat. Proto jsme všichni jen sklopili hlavy a potají nám cukaly koutky.

„Nehraj si na chytrýho, chlapče, se mnou ne!“ zasyčel Stick a pokoušel se zjednat si znovu vážnost. „Předpokládám, že na to nemáš svědky, že ne?“

Legrace vyvanula a nastalo dlouhé ticho. Doufal jsem, že třeba Bo s Dalem vystoupí do popředí a potvrdí, že to viděli. Jelikož se právě ukázalo, že Spruillovi, jsou-li k tomu donuceni, dokážou nepokrytě lhát, přišlo mi logické, že alespoň jeden z nich rychle dosvědčí Hankovu verzi. Ale nikdo se ani nehnul, nikdo ani nemukl. Pohnul jsem se o pár centimetrů a postavil se přímo za mámu.

Pak jsem uslyšel větu, která mi změnila život. Hank naprosto zřetelně vyslovil čtyři slova, která se nedala přeslechnout: „Malej Chandler to viděl.“

Malej Chandler se v tu chvíli málem počůral strachy.

Když jsem otevřel oči, všichni na mě zírali. Jak by ne. Zvláště vystrašeně se tvářily babička i máma. Cítil jsem se vinný a také jsem tak vypadal; v tu chvíli mi bylo jasné, že všichni ti lidé kolem Hankovi věří. Byl jsem svědek! Já jsem tu rvačku viděl.

„Pojď sem, Luku,“ vyzval mě Pappy. Šel jsem k němu doprostřed celého hloučku co noha nohu mine. Zavadil jsem pohledem o Hanka, jemuž svítily oči. Jako obvykle se samolibě uculoval a z jeho tváře čišel triumf nepokrytě naznačující, že jsem v pasti. Lidé se semkli ještě těsněji kolem mne, jak kdyby mě chtěli obklíčit.

„Viděls tu rvačku?“ zeptal se mě Pappy.

Pamatuji se, že mě od prvních krůčků v nedělní škole učili: jakmile zalžeš, dostaneš se rovnou do pekla. Bez jakýchkoli oklik. Bez možnosti veškeré jiné naděje. Přímo do vařícího kotle, kde čekal Lucifer s nezřízenou chutí hodnou Hitlera, Jidáše Iškariotského a generála Granta. Věta: Nesmíš křivě svědčit! sice nezněla jako přísný zákaz lhaní, ale baptisté si to takhle vykládali. Také jsem už párkrát dostal bičem, když jsem si zkusil něco přimyslet a nevinně jsem zalhal. ‚Jen hezky s pravdou ven a máš pokoj,‘ říkávala s oblibou babička.

„Ano, pane,“ špitl jsem.

„Co jsi tam dělal?“

„Zaslechl jsem, že se tam strhla rvačka, tak jsem se tam běžel podívat.“ Neměl jsem v úmyslu zmiňovat se o Dewayneovi, alespoň dokud nebude třeba.

Stick si klekl na jedno koleno, takže jeho buclatá tvář byla ve stejné výšce s mojí. „Pověz mi, cos viděl,“ požádal mě. „A drž se pravdy.“

Mrkl jsem na tátu, který se mi nakláněl přes rameno. Pak jsem zvedl oči na dědu, který, k mému údivu, vůbec nevypadal, že by se na mě zlobil.

Zhluboka jsem se nadýchl a podíval jsem se na Tally, jež mě zaujatě pozorovala. Pak jsem sklouzl pohledem na Stickův rozpláclý nos a na jeho tmavé, napuchlé oči, a z plných plic jsem vyhrkl: „Jerry Sisco zápasil s nějakým mužem z hor. Pak na toho muže skočil i Billy Sisco. Dost surově ho mlátili, než přišel tomu muži z hor na pomoc pan Hank.“

„Hm. Byli tedy dva proti jednomu, nebo dva proti dvěma?“ zeptal se Stick.

„Dva proti jednomu.“

„Co se stalo s tím prvním horalem?“

„To nevím. Prostě zmizel. Myslím, že byl hodně pomlácený.“

„Dobrá. Pokračuj. A mluv pravdu.“

„Říká přece pravdu!“ štěkl Pappy. „Tak povídej.“

Rozhlédl jsem se kolem, abych se přesvědčil, že se na mě Tally stále ještě dívá. Nejen, že mne propichovala očima, ale dokonce se teď na mě příjemně usmívala. „Pak se zčistajasna objevil Bobby Sisco, vyskočil z davu a rovnou na pana Hanka. Byli tři na jednoho, přesně tak, jak to řekl pan Hank.“

Hank nehnul ani brvou. Po pravdě řečeno si mě měřil pohledem, v němž se zračila ještě větší škodolibost. Věděl, že jsem ještě neskončil, a čekal, co bude dál.

„Myslím, že to je jasné,“ podotkl Pappy. „Nejsem sice žádný soudce, ale jistě bych porotu strhl na svou stranu, když se vrhli tři na jednoho.“

Stick si ho nevšímal a naklonil se blíž ke mně. „Kdo měl v ruce kus klacku?“ zeptal se s přivřenýma očima, jako kdyby právě položil tu nejdůležitější otázku.

Vtom zaburácel Hank: „Tak řekni mu pravdu, chlapče! Ten kus klacku,“ řval, „přece sebral jeden z těch Sisců, že jo?“

Cítil jsem, jak mi zezadu propalovaly záda oči mé mámy a babičky. A také jsem věděl, že by po mně Pappy nejraději skočil, vzal by mě za límec a dostal by ze mě to, co chtěl slyšet.

Pár kroků přede mnou mě úpěnlivě prosila očima Tally. Také Bo a Dale, dokonce i Trot, na mě bez hnutí civěli.

„Že je to pravda, chlapče?“ zahřměl znovu Hank.

Podíval jsem se Stickovi do očí a začal jsem kývat hlavou, nejprve pomalu, jako kdybych jen zkoušel, jestli mi ta lež projde, když budu souhlasit mlčky. Nepřestával jsem souhlasně pokyvovat hlavou a svým lhaním jsem pomáhal naší sklizni bavlny víc než šest měsíců pěkného počasí.

Balancoval jsem na okraji hlubokého vařícího kotle. Lucifer mě netrpělivě očekával, už jsem cítil ten žár. Měl jsem sto chutí utéct do lesa a prosit za odpuštění hned, jakmile to bude možné. Budu žádat Boha, aby měl se mnou slitování. Dal nám přece bavlnu a na nás záleželo, abychom ji chránili a sklidili úrodu.

Stick se pomalu postavil, ale nespouštěl ze mne zrak; nemohli jsme se od sebe odtrhnout pohledem, protože jsme oba dobře věděli, že jsem lhal. Stick nechtěl zavřít Hanka Spruilla, ať tak nebo tak. Za prvé by mu musel nasadit želízka, což se mu nemuselo vyplatit. A za druhé by si rozházel všechny farmáře.

Táta mě uchopil za rameno a vtáhl mě zpátky k mámě a babičce. „Vyděsil jste ho k smrti, Sticku,“ zahlaholil a potměšile se zasmál ve snaze prolomit napětí, které viselo ve vzduchu, a vytáhnout mě z té bryndy, abych se ještě něčím neprořekl.

„Je to hodný kluk?“

„Je pravdomluvný,“ odpověděl můj otec.

„Samosebou, že mluví pravdu,“ procedil mezi zuby Stick a měl co dělat, aby se ovládl.

A znovu tím potvrdil vyřčenou pravdu.

„Ještě se na to poptám kolem,“ prohodil Stick a zamířil ke svému vozu. „Možná se vrátím.“

Praštil dveřmi svého starého policejního vozu a odjel ze dvora. Dívali jsme se za ním, dokud nám docela nezmizel z dohledu.

10

V neděli jsme nepracovali, a dům tím pádem vypadal menší, jelikož se moji rodiče a prarodiče věnovali drobným pracím v domácnosti, které se považovaly za přípustné. Mohli jsme i odpočívat, což tak kvůli vedru obyčejně dopadlo. Čas od času, když v domě nepanovala zrovna nejlepší nálada, mě rodiče naložili dozadu do dodávky a jeli jsme na delší výlet. Nikde však nebylo nic zvláštního k vidění, jen rovná krajina porostlá všudypřítomnými bavlníky. Ale podstatné bylo, že jsme se vypařili z farmy.

Zanedlouho poté co odjel Stick, mi rodiče přikázali, abych šel na zahradu a natrhal zeleninu. Zároveň hovořili o výletě autem. Naplnil jsem dvě lepenkové krabice zeleninou. Byly tak těžké, že je musel naložit dozadu do auta táta. Když jsme odjížděli, Spruillovi se povalovali po celém předním dvoře a různě odpočívali. Nechtěl jsem je ani vidět.

Seděl jsem vzadu v autě mezi bednami se zeleninou a pozoroval, jak se za vozem tvoří šedá oblaka prachu, rychle se zvedají a visí nad silnicí v tetelícím se vzduchu, a protože je žádný vítr nerozfoukal, trvalo dlouho, než se pomalu rozptýlila. Po dešti a blátě z časného rána už nebylo ani památky. Slunce stačilo znovu všechno rozpálit: dřevěné postranice korby, její zrezivělý a oprýskaný rám, dokonce i palice kukuřice, brambory a rajčata, které máma právě umyla. V tomhle koutě Arkansasu, kde jsme bydleli, sněžilo tak dvakrát do roka a já jsem nepřestával toužit po souvislé, hluboké a ledové sněhové pokrývce, jež by v zimě zahalila naše sklizená pole bez bavlny.

U řeky konečně ubylo prachu a naše auto se šinulo přes můstek. Postavil jsem se, abych se mohl dívat do vody pode mnou, do té husté hnědé břečky, která se líně valila podél břehů. Vzadu v autě se povalovaly dva dlouhé stvoly cukrové třtiny; otec mi slíbil, že si na chvíli zarybaříme, až odvezeme zeleninu.

Latcherovi byli pachtýři, kteří bydleli necelou míli od naší farmy, ale vyšlo to nastejno, jako kdyby bydleli úplně v jiném kraji. Jejich chalupa na spadnutí stála v ohbí řeky mezi jilmy a vrbami, které přerůstaly přes střechu obydlí, a všude kolem rostla bavlna, jež sahala až na verandu. Kolem domu nerostla žádná tráva, ukrýval se tam jen malinký prašný plácek, kde si hrály jejich malé děti. Ve skrytu duše jsem byl rád, že bydlí na druhé straně řeky. Jinak bych si s nimi musel hrát.

Obdělávali třicet akrů půdy a o úrodu se dělili s majitelem. Polovina z mála je téměř nic, proto byli Latcherovi chudí jako kostelní myši. Neměli zavedenou elektřinu, nevlastnili auto, ani náklaďák. Čas od času zavítal pan Latcher do našeho domu a požádal Pappyho, aby ho vzal s sebou následující víkend do Black Oak.

Vjezd k jejich chalupě byl jen tak tak široký, aby jím projela naše dodávka, a než jsme vylezli z vozu, objevilo se na verandě plno špinavých tvářiček. Jednou jsem napočítal sedm Latcherových dětí, ale nebylo možné je všechny přesně spočítat. Kluci se dali stěží rozeznat od holek; všichni totiž měli vlasy jako vrabčí hnízda, podlouhlé obličeje se stejně bleděmodrýma očima a na každém z nich vlály podobné rozdrbané hadry.

Na vetchou verandu vyšla paní Latcherová a utírala si ruce do zástěry. Dalo jí to trochu přemáhání, než se na mámu usmála. „Dobrý den, paní Chandlerová,“ pozdravila slabým hlasem. Stála tam bosa, nohy hubené jako tyčky.

„Ráda vás vidím, Darlo,“ odpověděla máma. Můj otec měl co dělat vzadu v autě, pošupoval krabicemi a zabíjel čas, než si ženské poklevetí. Ani jsme nečekali, že bychom se setkali s panem Latcherem. Pýcha by mu nedovolila vyjít z domu a přijmout dovezené potraviny. Ať si to ženské mezi sebou vyřídí.

Jak tak probírali letošní úrodu a horké počasí, vytratil jsem se od vozu a pozorován všemi dětmi jsem kráčel k domu, kde ve stínu lelkoval největší kluk a tvářil se, že si nás nevšímá. Jmenoval se Percy, táhlo mu na dvanáctý rok, ale protože děti Latcherů nechodily do školy, nebylo možné srovnávat ho se stejně starými chlapci. Byl do půl pasu svlečený a bos; kůži měl po nesčetných hodinách strávených na slunci opálenou do bronzova.

„Ahoj, Percy,“ pozdravil jsem ho, ale neodpověděl.

Zkrátka byl stejně směšný jako všichni pachtýři. Někdy něco prohodili, jindy člověku zase sotva kývli na pozdrav, jako kdyby dávali najevo, aby jim dali všichni pokoj.

Prohlížel jsem si jejich chalupu, tu malou krabici ve tvaru krychle, a znovu jsem se divil, jak se do takového malého stavení může vejít tolik lidí. Měli jsme skoro takhle velkou kůlnu na nářadí. Všechna okna byla otevřená a nehybně v nich visely cáry záclon. Neměli v nich žádné sítě proti mouchám a komárům a zcela určitě uvnitř neběžely žádné větráky.

Bylo mi jich velmi líto. Babička ráda citovala z Písma: „Blahoslavení chudí duchem, jejich je království nebeské,“ a „Chudí tě nikdy neopustí.“ Zdálo se mi to však kruté, aby někdo žil v takových podmínkách. Neměli ani boty. A jejich oblečení bylo tak staré a obnošené, že se styděli vyjít si do města. Navíc neměli elektřinu, nemohli tedy ani poslouchat komentované utkání Kardinálů.

Percy neměl nikdy míč, ani rukavici, ani pálku, nikdy si nezahrál baseball se svým otcem, nikdy nesnil o tom, že porazí Yankees. Možná že ani nikdy nesnil o tom, že by opustil tenhle kousek půdy porostlý bavlníky. Tahle úvaha mi připadala zdrcující.

Otec vyložil zeleninu z první bedny, zatímco máma vytahovala jednotlivé plody a Latcherovy děti se přesunuly na schody před vchodem, dychtivě ji pozorovaly, ale stále se držely v uctivé vzdálenosti. Percy se ani nehnul; hleděl kamsi do dáli, do polí, kde jsme on ani já nemohli nic vidět.

V domě s nimi bydlela i jedna dívka. Jmenovala se Libby, bylo jí patnáct, byla ze všech nejstarší a podle řečí, které jsem zaslechl v Black Oak, byla těhotná. Otce dítěte ještě nikomu neprozradila; ostatně po městě se povídalo, že odmítala říct jméno toho chlapce, který ji dostal do jiného stavu, opravdu všem, včetně svých rodičů.

Tahle informace však znamenala pro klevetnice v Black Oak opravdu silnou kávu. Válečné zprávy, pěstní šarvátky, případy rakoviny, automobilové nehody, dítě na cestě zákonně oddaného manželského páru – takové zprávy neustále přiživovaly klevety. Pokud po něčí smrti následoval dobrý pohřeb, neslo se to po městě celé dny. Když někoho zavřeli, byť to byl ten nejnuznější chudák, přetřásala se taková záležitost celé týdny. Ale to, že patnáctiletá dívka, a ještě k tomu dcera pachtýře, čekala nemanželské dítě, vyvolalo tak mimořádnou pozornost, že z toho bylo celé město naruby. Mělo to však jeden háček: těhotenství nebylo potvrzené. Jen se o něm šuškalo. Latcherovi nikdy neopouštěli farmu, a tak se ukázalo, že je dost těžké dokázat pravdu. Protože jsme bydleli nejblíž, padlo to bezesporu na moji mámu, aby to vyzvěděla.

Zasvětila mě do problému, abych jí pomohl s pátráním. Prozradila mi některé drby; protože jsem pozoroval, jak se rozmnožovala zvířata na naší farmě a jak se rodila mláďata, věděl jsem v podstatě, o co jde. Ale nijak jsem se nečinil, abych se o tom dozvěděl víc. Ani jsem úplně nepochopil, proč máme potvrzovat, zdali je Libby těhotná. Přetřásalo se to v Black Oak tolikrát, že tomu stejně celé město už dávno věřilo, a té ubohé holce už by se to nepodařilo nikdy zcela vyvrátit. Velké tajemství však skýtalo jméno neznámého otce. „Doufám, že to nepřišijou mně,“ zaslechl jsem u konzumu dědečka. Vzápětí se všichni starší muži dali do smíchu.

„Jaká je bavlna?“ zeptal jsem se Percyho. Jsme přece nefalšovaní farmáři, ne?

„Ještě tam je,“ odpověděl a kývl směrem k polím, která začínala kousek od něj. Otočil jsem se a zadíval se na jejich bavlnu, jež vypadala úplně stejně jako ta naše. Platili mi dolar šedesát centů za každých sto načesaných liber. Dětem pachtýřů však nedával nikdo ani halíř.

Zahleděl jsem se opět na dům, zastavil se pohledem na oknech, na záclonách a na zkroucených prknech a zůstal jsem civět do dvora za chalupou, kde na šňůře viselo jejich prádlo. Prohlížel jsem si pás špinavé cesty, která vedla od domu k řece, ale nikde ani stopy po Libby. Pravděpodobně ji zamkli do nějaké místnosti a pan Latcher teď brání dům tak, že stojí za dveřmi s puškou v ruce. Jednoho dne porodí dítě a nikdo se o tom nedozví. Přibude jen další Latcher, který bude s ostatními běhat nahý kolem.

„Moje sestra tu není,“ prohodil, ale nepřiblížil se ani o krok. „Hledáš ji, ne?“

Zůstal jsem stát s pusou dokořán a tváře mi zčervenaly, až mě pálily. Jediné, na co jsem se zmohl, bylo: „Co?“

„Není tady. A teď se vrať do auta.“

Táta vyložil zbytek potravin na verandu, tak jsem se obrátil a odcházel od Percyho.

„Zahlédl jsi ji?“ sykla máma, když jsme odjížděli. Zavrtěl jsem hlavou.

Zatímco jsme se vzdalovali, seběhli se Latcherovi kolem dvou beden a hrabali se v nich, jako kdyby týden nejedli.

Za pár dní přijedeme znovu s další várkou zeleniny a pokusíme se ještě jednou prověřit ty pomluvy. Zatímco budou Latcherovi Libby schovávat, alespoň je budeme dobře živit.

Řeka Svatého Františka byla podle mého otce pod lávkou asi padesát stop hluboká a dole kolem konce mola rejdily sumcovité ryby, typické pro klidná řečiště; vážily až šedesát liber a žraly všechno, co se objevilo v jejich dosahu. Vypadaly jako velcí a špinaví mrchožrouti a hýbaly se jen tehdy, když je někde poblíž přilákalo něco k snědku. Některé se dožívaly až, dvaceti let. Podle jedné rodinné legendy chytil Ricky jednu tuhle obludu ve svých třinácti letech. Vážila čtyřiačtyřicet liber; když jí rozřízl nožem břicho, vypadly z něj na korbu dědovy dodávky trosky nejrůznějších předmětů: zapalovací svíčka, kousek mramoru, spousta zpola okousaných střevlí a jiných malých rybek, dvě pence a nakonec nějaká podezřelá tkáň, která vypadala jako zbytek lidského těla.

Babička už pak nikdy žádného sumce nepřipravila. A Pappy navždy vzdal rybaření.

Napíchl jsem jako návnadu červenou ponravu a hodil jsem prut daleko do mělké vody k písčité mělčině, kde se vyhřívali cejni a mřenky, kterých tu bylo nejvíce a docela braly. Brouzdal jsem se bosý v teplé zurčící vodě a čas od času ke mně dolehl matčin hlas: „Dál nechoď, Luku!“ Za duby a vrby vysázené podél břehu zapadalo slunce. Moji rodiče seděli ve stínu na jedné z mnoha dek, které ženy v kostele přes zimu ušily, a pochutnávali si spolu na ananasovém melounu z naší zahrady.

Tiše hovořili, téměř jako by šeptali, ale ani jsem nenapínal uši, abych jim rozuměl, protože to byla v sezoně jedna ze vzácných chvílí, kdy spolu mohli být sami. V noci, po těch úmorných dnech na polích, jsme usínali tvrdě a jako když nás do vody hodí, proto jsem je jen zřídkakdy zaslechl, že by si spolu v posteli povídali. Někdy sedávali potmě na verandě a čekali, až opadne vedro, ale to se necítili úplně sami.

Řeka mě až moc děsila, než abych v ní riskoval. Ještě jsem se ani nenaučil plavat – čekal jsem na Rickyho, až se vrátí domů. Slíbil mi totiž, že mě to příští léto naučí, až mi bude osm. Držel jsem se blízko břehu, kde mi voda dosahovala sotva po kolena.

Případy utopených nebyly kupodivu nic výjimečného; každou chvíli jsem slýchával barvitá vyprávění o tom, jak se pod nějakým dospělým člověkem utrhl písčitý břeh a voda ho strhla s sebou před vyděšenými zraky celé rodiny. Tiché vody se prý dokázaly prudce rozvodnit, i když jsem to nikdy neviděl na vlastní oči. Lidé věřili, že matka všech utopených sídlí v řece Svatého Františka, ale ti, co to hlásali, tvrdili, že mění své působiště. Nějaké batole si nevinně hrálo na úzké písčině, když vtom se přehnala velká vlna, spláchla ho a dítě šlo rychle ke dnu. O něco starší sourozenec viděl, jak se to stalo, skočil pro ně do zpěněných vln, ale prudký proud ho strhl a unášel s sebou. Za okamžik uslyšela křik těch dvou jejich ještě o něco starší sestra, vběhla do vody a ponořila se až po pás, než si uvědomila, že neumí plavat. Neohroženě se drala dopředu a křičela na mladší bratry, aby vydrželi, že se k nim nějak dostane. Ale písčina úplně zmizela, rozpadla se jako při zemětřesení a všude kolem se valily proudy vody.

Voda unášela všechny tři děti dál a dál od břehu. Matka, která pravděpodobně byla, ale nemusela být těhotná, a uměla, nebo také neuměla plavat, připravovala oběd ve stínu pod stromem, když uslyšela křičet děti. I ona skočila do řeky a jako ti ostatní se ze silného proudu nemohla vymanit.

Otec chytal z můstku ryby, když uslyšel volání o pomoc, a aby nemařil čas obíháním břehu a hledáním vhodného místa, skočil rovnou po hlavě do řeky a zlomil si vaz.

Řeka si vzala životy celé rodiny. Našla se i některá z jejich těl, ne však všechna. Některá sežrali sumci a zbylá zanesla řeka až do moře, ať to bylo jakkoli daleko. Takovým povídačkám nebyl nikdy konec; nakonec lidé každou událost přisoudili nějaké určité chudé rodině, což však vypadalo velmi podezřele, neboť ji celá léta s příhodou nikdo jmenovitě nespojoval.

I tenhle příběh se vyprávěl stále dokola, proto se děti, včetně mě, oprávněně bály nebezpečí, které řeka skýtala. Ricky mě s nimi rád děsil, ale většinou se zapletl do podrobností. Máma tvrdila, že si lidé všechny ty příběhy vymysleli.

I bratr Akers se o nich zmiňoval o bohoslužbách, aby dokázal, že Lucifer nikdy nespí a rozsévá bolest a zkázu po celém světě. Pozorně jsem ho poslouchal, aby mi neušlo ani slovíčko, ale když začal rozebírat scénu se zlomeným vazem, také jsem si řekl, že přehání.

Rozhodl jsem se však, že se neutopím. Ryby braly, ale byli to podprůměrní cejni, které jsem házel zase zpátky do vody. Našel jsem si sedátko na pahýlu pařezu u tůně a vytahoval jednu rybu za druhou. Měl jsem z toho skoro stejnou radost jako z baseballu. Odpoledne pomalu plynulo a já jsem byl vděčný za svou samotu. Na naší farmě bylo až moc cizích lidí. Pole čekala, aby si vybrala svou daň v podobě ohnutých zad. Už jsem zažil, jak zabili člověka, a navíc jsem se do toho namočil, ani nevím jak.

Tichoučké šplouchání mělké vody uklidňovalo. Proč jsem takhle nemohl rybařit celý den? To by bylo něco, kdybych takhle seděl ve stínu u řeky. Všechno by se mi líbilo, kromě česání bavlny. Nikdy se nestanu farmářem. Proto jsem nepotřeboval tuhle zkušenost.

„Luku,“ ozval se otcův hlas z dolního břehu. Přitáhl jsem háček s červem a postupoval jsem k místu, kde seděli.

„Ano, tati,“ odpověděl jsem.

„Posaď se,“ vybídl mě. „Promluvíme si.“

Sedl jsem si na samý krajíček deky, co nejdál od rodičů. Připadalo mi, že se na mě nezlobí; naopak, máma se tvářila docela příjemně.

Zato otcův hlas zněl dost přísně na to, abych nepojal podezření. „Proč jsi nám neřekl o té rvačce?“ zeptal se.

Ta rvačka mi snad už nikdy nedá pokoj.

Nebyl jsem však nijak zvlášť překvapený, že mi položil tuhle otázku. „Myslím, že jsem se bál.“

„Čeho ses bál?“

„Měl jsem strach, abych se neprozradil, že jsem za konzumem sledoval tu pranici.“

„Protože jsem ti to nedovolila?“ vyptávala se maminka. „Ano, mami. A teď mě to mrzí.“

Všichni tři jsme věděli, že dívat se na rvačku nebyla žádná závažná neposlušnost. Co měli kluci v sobotu odpoledne dělat, když bylo město plné lidí a všude číhalo nějaké dobrodružství? Máma se na mě usmála, protože jsem projevil lítost. Snažil jsem se vypadat co nejpokorněji.

„To, že jsi sledoval tu rvačku, mě ani tolik neznepokojuje,“ potěšil mě otec. „Ale mohl by ses dostat do nesnází kvůli nějakému zamlčovanému tajemství. Měl bys mi svěřit, cos tam viděl.“

„Viděl jsem rvačku. Nevěděl jsem, že Jerry Sisco zemře.“

Moje logika ho na okamžik trochu zarazila. Pak pravil: „Řekl jsi Stickovi Powersovi pravdu?“

„Ano, tati.“

„Sebral ten kus dřeva jeden ze Sisců? Nebo to byl Hank Spruill?“

Kdybych se přiznal a řekl skutečnou pravdu, připustil bych, že jsem předtím lhal. Mluvit pravdu nebo zalhat, to byla věčná otázka. Rozhodl jsem se, že svou odpověď trochu zamotám. „No, abych byl upřímný, tati, seběhlo se to všechno tak rychle. Všude tam padala těla a zase se zvedala. Hank prostě házel ty kluky kolem sebe jako loutky. A dav lidí fandil a křičel. A pak jsem najednou spatřil ten kousek dřeva.“

K mému překvapení se s tím spokojil. Koneckonců mi bylo teprve sedm a obklopil mě zástup lidí, kteří všichni nepokrytě zírali na tu bitku za konzumem. Kdo mi mohl klást za vinu, že jsem si nebyl jistý tím, co jsem spatřil?

„Nikomu o tom nic nepovídej, jasný? Ani živé duši.“

„Ano, pane.“

„Malí chlapci, kteří skrývají před svými rodiči tajemství, si koledují o potíže,“ podotkla máma. „Nám se přece vždycky můžeš svěřit.“

„Ano, mami.“

„Teď si běž ještě chvíli zarybařit,“ uzavřel hovor táta a já jsem utíkal zpátky na písčinu v řece.

11

Týden začal pondělním rozedněním. Bylo ještě šero, když jsme se sešli u náklaďáku, abychom odjeli do polí. Cesta tam se nám den ode dne zkracovala, jak sklizeň pokračovala směrem od řeky k našemu domu.

Nikdo ze sebe nevypravil ani slovo. Měli jsme před sebou pět nekonečných dní vyčerpávající lopoty a žáru, které sice zakončí sobota, ale v pondělí nám to připadalo stejně daleko jako Vánoce.

Sehnul jsem hlavu na svém místě v traktoru a modlil jsem se, aby už přišel ten kýžený den, kdy Spruillovi opustí naši farmu. Seděli semknutí u sebe, stejně otupělí a ospalí jako já. Trota s sebou nevzali, ani nás už nedoprovázel na pole. Minulou neděli pan Spruill požádal Pappyho, jestli mu nebude vadit, když se Trot bude potloukat celý den na předním dvoře. „Náš kluk to vedro nesnese,“ vysvětloval pan Spruill. Pappymu však bylo jedno, co dělá Trot. Stejně nebyl na poli nic platný.

Jakmile traktor zastavil, vzali jsme si své pytle a zmizeli v řadách bavlníků. Nikdo ani nemukl. O hodinu později už do nás pražilo slunce. Myslel jsem na Trota, který se celý den flákal ve stínu stromů, kdekoliv se mu zachtělo, a usínal pod nimi, bezpochyby šťastný jako blecha, že se vyhnul práci. Asi to neměl v hlavě zcela v pořádku, ale zrovna teď se mi jevil jako nejchytřejší z celé Spruillovy rodiny.

Čas se zastavil, když jsme česali bavlnu. Dny se vlekly; jeden byl pomalejší než druhý.

Při úterní večeři Pappy prohlásil: „V sobotu se do města nejede.“

Chtělo se mi brečet. Už takhle se mi zdálo kruté, že musím celý týden dřít na poli, ale bez příslibu, že budu odměněn popcornem a představením, se to nedalo vydržet. A co můj sobotní příděl coca-coly?

Rozhostilo se dlouhé ticho. Máma se na mě pozorně zadívala. Připadalo mi, že ji ta zpráva nepřekvapila, a získal jsem dojem, že o tom dospělí už předem diskutovali. A teď se jen tak posmutněle tvářili kvůli mně.

Napadlo mě: Co můžu ztratit? Vyloudil jsem široký úsměv a zeptal jsem se: „Proč ne?“

„Protože jsem to řekl,“ usadil mě Pappy a mně bylo jasné, že brázdím v nebezpečných vodách.

Mrkl jsem na mámu. Na tváři jí hrál potutelný úsměv.

„Přece se nebojíš Siscových, že ne?“ vyštěkl jsem a byl jsem přesvědčený, že mi táta nebo děda okamžitě jednu vrazí.

Nastalo napjaté ticho. Za chvíli si otec odkašlal a pravil: „Bude lepší, když se Spruillovi nebudou nějaký čas ve městě ukazovat. Probrali jsme to s panem Spruillem a dohodli jsme se, že zůstaneme v sobotu všichni doma. I Mexičané.“

„Já se nikoho nebojím, synku,“ bručel si pod vousy Pappy. Bál jsem se na něj pohlédnout. „A nebuď na mě drzý,“ přisadil si, aby si zjednal vážnost.

Máma se ještě stále usmívala a v očích se jí blýskaly jiskřičky. Byla na mě pyšná.

„Budu potřebovat něco koupit v obchodě,“ ozvala se babička. „Nějakou mouku a cukr.“

„Zajedu pro to,“ navrhl Pappy. „Mexičané budou určitě také něco chtít.“

Za chvíli se všichni přesunuli na verandu, kde jsme obvykle po obědě seděli a zažívali, ale cítil jsem se příliš ublížený, než abych se k nim připojil. Lehnul jsem si v Rickyho pokoji na podlahu, skrz otevřené okno jsem poslouchal zápas Kardinálů a snažil jsem se neposlouchat tichý a sotva zřetelný hovor dospělých. Pokoušel jsem se vymyslet, jak bych dal ještě jiným způsobem Spruillovým najevo, že je nenávidím, ale brzy mě přestalo bavit vypočítávání jejich záporných stránek. V ten okamžik jsem se tomu podvečernímu dusnu podvolil a usnul na podlaze.

Sobotní oběd byl zpravidla příjemnou událostí. Pracovní týden za námi. Před námi výlet do města. Pokud přežiji sobotní drhnutí těla na zadní verandě, bude mi připadat život skutečně báječný, i když jen na pár hodin.

Ale tahle sobota neměla žádnou šťávu. „Budeme do čtyř pracovat,“ rozkázal Pappy, jako kdyby nám prokazoval bůhvíjakou laskavost. To tedy něco vymyslel! Přestat pracovat o pouhou hodinu dřív. Měl jsem sto chutí se ho zeptat, jestli nás nažene na pole i v neděli, ale už jsem toho dost vyzvonil v úterý večer. Nevšímal si mě a já jeho také ne. Takovouhle tichou domácnost jsme dokázali vydržet i několik dní.

Jeli jsme tedy místo do Black Oak na pole. Připadalo mi, že to vadilo i Mexičanům. Když náklaďák dorazil na pole, sebrali jsme své vaky a pomalu se vytráceli mezi řady bavlníků. Načesal jsem málo a schválně jsem dost lelkoval; když to vypadalo, že je čistý vzduch, našel jsem si skryté místečko a natáhl jsem se. Můžou mi sice překazit výlet do města, můžou mě nahnat na pole, ale nemůžou mě přinutit, abych pilně pracoval. Podle mého si dnes odpoledne takhle schrupne víc lidí.

Našla mne máma a vzala mě domů; šli jsme spolu sami. Nebylo jí dobře a také věděla, jakou na mě ušili nespravedlnost. Natrhali jsme spolu na zahradě zeleninu, ale ne moc. Pak jsem si protrpěl obávanou koupel a přežil jsem ji. Jakmile jsem byl čistý, vyrazil jsem na přední dvůr, kde se poflakoval Trot, střežící tábor Spruillových. Neměli jsme ani ponětí, čím se celý den zabývá; nikoho to totiž nijak zvlášť nezajímalo. Měli jsme práce až nad hlavu a byli jsme příliš uondaní, než abychom si dělali starosti s Trotem. Našel jsem ho, jak dřepí za jedním kolem jejich náklaďáku a předstírá, že řídí, což doprovázel podivným zvukem, při kterém mu drnčely rty. Hodil po mně okem a vrátil se ke svému řízení a bručení.

Jakmile jsem zaslechl, že se blíží traktor, běžel jsem domů a našel mámu, jak leží na své posteli. To ještě nikdy během dne neudělala. Venku se začaly ozývat hlasy, z nichž nejvíc bylo slyšet ty unavené, a v těch jsem rozeznával hlasy Spruillů; z dálky bylo slyšet Mexičany, kteří se odebírali ke své stodole. Na chvíli jsem se ukryl v Rickyho pokoji, s baseballovou pálkou v jedné ruce a rukavicí v druhé, myslel jsem na Dewayna, na Montgomeryho dvojčata a na ostatní kamarády, kteří teď sedí v Dixie, sledují sobotní představení a ládují se popcornem.

Vtom se otevřely dveře a Pappy nakoukl dovnitř. „Jedu pro pár věcí k Popovi a Pearl. Nechceš jet se mnou?“

Zavrtěl jsem hlavou, že ne, aniž jsem na něj pohlédl.

„Koupím ti coca-colu,“ lákal mě.

„Díky, nechci,“ odvětil jsem s očima stále upřenýma do země.

Eli Chandler by neprosil o milost ani před pálící četou, natož pak, aby se ponižoval před sedmiletým usmrkancem. Dveře se zavřely a za pár vteřin se ozvalo známé startování motoru.

Ostražitě jsem se vyhnul vstupní verandě a zamířil k zadní. Vyplížil jsem se k silu, kde měli původně tábořit Spruillovi; rostla tu tráva a dal se tu hrát baseball. Nebyl tu sice tak velký a rozlehlý prostor jako na předním dvoře, ale rozprostíral se tu dostatečně otevřený terén, který končil až u kraje pole s bavlnou. Házel jsem si vysoké míče do dálky a nepřestal jsem, dokud jsem jich nechytil deset za sebou.

Zničehonic se tu zjevil Miguel. Chvíli mě pozoroval, ale pod tlakem jeho diváckého pohledu jsem znervózněl a tři míče za sebou jsem pustil. Hodil jsem mu míč, jen zlehka, protože neměl žádnou rukavici. Chytil ho, ani nehnul brvou, a obratem mi ho vrátil zpátky. Na okamžik jsem si s ním hrál, zadribloval jsem s ním o zem, zpracoval jsem si ho nohou, pak jsem ho znovu sebral a hodil mu ho, tentokrát o něco prudčeji.

Loni jsem se dozvěděl, že spousta Mexičanů hraje baseball, proto mě nepřekvapilo, že Miguel tu hru zná. Měl rychlé a měkké ruce a házel přesněji než já. Házeli jsme si pár minut míčem, než se k nám přidali Rico, Pepe a Luis.

„Máš pálku?“ zeptal se Miguel.

„Jasně,“ odvětil jsem a utíkal pro ni domů.

Když jsem se vrátil, přidali se k nim ještě Roberto a Pablo a celá skupina si házela mým míčem na všechny strany. „Ty odpaluj,“ navrhl Miguel a začal velet. Sebral ze země kus starého dřeva a položil ho před sebe se slovy: „Domácí meta.“ Ostatní zaujali místa ve vnitřním poli. Pablo, hrající ve staženém středním poli, stál na kraji bavlníkového pole. Rico si dřepl za mě a já jsem zaujal pozici v pálkařském území. Miguel předvedl ukázkový nadhoz, čímž mě vyděsil, a pak hodil pomalý míč; švihl jsem nejvíc, jak jsem mohl, ale netrefil jsem se.

Minul jsem všechny tři míče a pak jsem pálil ještě dvakrát. Mexičané se chechtali a radovali, když jsem trefil míč, ale když se mi to nepovedlo, ani nemukli. Trénoval jsem odpaly pár minut, pak jsem nabídl pálku Miguelovi a vyměnili jsme si místa. Začal jsem ho bombardovat rychlými míči, ale Miguela to nevyvedlo z míry. Odpaloval rovné prudké míče po zemi; některé Mexičané v poli chytali, jiné jim utekly. Většina z nich už to někdy předtím hrála, ale dva z nich ještě nikdy nedrželi baseballový míč v ruce.

Čtyři zbývající ve stodole zaslechli, že se poblíž něco vzrušujícího děje, a vyběhli se ven podívat. Kovboj se objevil svlečený do půl pasu, nohavice kalhot vyhrnuté ke kolenům. Vypadal o hlavu vyšší než ostatní.

Teď šel na pálku Luis. Neměl takové zkušenosti jako Miguel, proto mi nedělalo takové potíže ho oblafnout a hodit mu change-up. K mé nemalé radosti jsem si všiml, že nás s pobavením sledovala Tally s Trotem, sedící ve stínu pod jilmem.

Také se na nás přišel podívat můj otec.

Čím déle jsme hráli, tím více se Mexičané dostávali do varu. Vřískali a hurónsky se smáli, když některý z nich udělal chybu. Bůhví, co říkali mým nadhozům.

„Pojďme si zahrát opravdový zápas,“ navrhl táta. Právě přiběhli Bo a Dale, oba také bez košil a bez bot. Táta se poradil s Miguelem a za pár minut bylo ujednáno: Mexičané nastoupí proti Arkansasanům. Rico bude chytat za oba týmy a já jsem znovu musel běžet domů, abych přinesl tátovu starou zadáckou rukavici a ještě jeden svůj míč.

Když jsem se vrátil, stál mezi ostatními i Hank, připravený hrát s námi. Nebyl jsem sice štěstím bez sebe, že hraje v našem družstvu, ale přirozeně jsem nemohl nic namítat. Nedokázal jsem si představit ani to, kam chtějí postavit Trota. A Tally byla přece holka. Taková potupa, mít holku v družstvu! Stejně bylo Mexičanů víc než nás.

Znovu se konala krátká domluva, která vyústila v rozhodnutí, že odpalujeme jako první. „Abyste neřekli, když máte malý hráče,“ dodal Miguel a ušklíbl se. Místo met jsme položili prkna. Otec a Miguel se dohodli na upravených pravidlech, která odpovídala našemu provizornímu hřišti. Mexičané se postavili na mety. Připravili jsme se ke hře.

K mému úžasu Kovboj vyběhl na blízkou hromadu štěrku a začal se rozcvičovat. Byl štíhlý, ale měl sílu; když házel míčem, svaly na hrudi a na ramenou se mu napnuly a vyboulily. Tmavá kůže se mu leskla potem. „Je dobrej,“ špitl mi táta. Házel rovné míče, dokonale chytal zpětné přihrávky, předváděl velmi elegantní nápřahy, přitom však přenášel ze svých prstů do míče takovou sílu, až to v Ricově rukavici třeskalo. Házel stále prudší a prudší míče. „Je sakra dobrej,“ pochválil ho můj otec a nevěřícně vrtěl hlavou. „Ten kluk už má za sebou pár pořádnejch zápasů.“

„Holky mají přednost,“ vykřikl kdosi. Tally sebrala pálku a kráčela na metu. Byla bosa, oblečená v přiléhavých kalhotách vykasaných ke kolenům a ve volné haleně s cípy uvázanými do uzlu, pod nímž jí vykukovalo břicho. Nepodívala se sice nejprve na Kovboje, ale on na ní bezpochyby mohl oči nechat. Popošel pár kroků na metu a hodil první míč pod rukou. Máchla pálkou a minula, ale na to, že to byla holka, se rozmáchla skutečně obdivuhodně.

Pak se jejich pohledy na okamžik setkaly. Kovboj hladil v dlaních míč a Tally si pohupovala pálkou, zatímco devět Mexičanů cvrčelo jako kobylky.

Druhý nadhoz byl ještě o poznání pomalejší a Tally ho odpálila. Míč rotoval a proletěl kolem Pepeho na třetí metě. Tím jsme obsadili první metu. „Odpaluje Luke,“ prohlásil můj otec. Kráčel jsem na své stanoviště, sebevědomý jako Stan Musial, a doufal jsem, že mi Kovboj nehodí žádný zvlášť prudký míč. Tally přece odpálila, proč by to nevyšlo mně? Stál jsem v pálkařském území a v duchu jsem slyšel tisíce rozvášněných fanoušků Kardinálů skandovat mé jméno. Pošli ji domů, ječel Harry Caray do mikrofonu – pak jsem se podíval na Kovboje stojícího třicet stop přede mnou a srdce se mi zastavilo. Vůbec se netvářil příjemně, nedával najevo ani náznak nějakého spříznění. Oběma rukama držel míč a díval se na mě, jako by mi chtěl bleskovou střelou urazit hlavu.

Co by na mém místě udělal Musial? Máchl by tou zatracenou pálkou!

První míč letěl také pod rukou. Uvolnil jsem zadržený dech a začal zase dýchat. Nadhoz šel vysoko, ani jsem se nenapřáhl. Mexický sbor měl co komentovat. Druhý míč mířil na střed dolů a já jsem mávl ve snaze odpálit do levého vnějšího pole; na hřišti by to bylo nějakých 350 stop. Zavřel jsem oči a odpálil pro zraky všech třiceti tisíc šťastlivců na Stadionu sportovců. A taky pro Tally.

„Jeden strike!“ zařval táta, podle mého až příliš hlasitě. „Zab ho, Luku,“ volal.

To se ví, že jsem chtěl odpálit třetí nadhoz, ale když ho Rico vrátil zpátky, obestřela mě hrůza, že už mám dva dobré nadhozy. Nemohl jsem přece dopustit strikeout. Tally přece tak skvěle odpálila. Stála na první metě a úpěnlivě si přála, abych poslal míč do hry. Hráli jsme přece na mém hřišti, s mým míčem a mojí pálkou. Všichni přítomní se na nás dívali.

Ukročil jsem z mety a ztuhl jsem hrůzou ze strikeoutu.

Pálka mi najednou připadala těžší. Srdce mi bušilo jako zvon a jazyk se mi lepil na suché patro. Otočil jsem se na tátu s prosbou o pomoc v očích, ale on mě pobídl: „Do toho, Luku! Odpal ten míč!“ Pohlédl jsem na Kovboje a spatřil jsem v jeho tváři ještě drzejší výsměch než předtím. Nebyl jsem si jistý, jestli jsem připravený na to, jaký mi hodí míč.

Nejistě jsem couvl zpátky na metu, vycenil zuby a zkusil jsem si vzpomenout na Musiala, ale drala se mi na mysl představa porážky, když jsem promávl ten pomalý míč. Potřetí jsem minul; nastalo úplné ticho. Upustil jsem pálku, zase jsem ji zvedl, a když jsem se vracel ke svému družstvu, chvěly se mi rty, ale nikdo ani nemukl. Dodával jsem si odvahu, abych se nerozbrečel. Nedokázal jsem se podívat na Tally, natož pak na svého otce.

Chtělo se mi běžet domů a zamknout za sebou.

Trot odpaloval po mně, třímal pálku pravou rukou hned pod vypálenou značkou. Levá ruka mu bezvládně visela podél těla jako vždy a my jsme byli na rozpacích při pohledu na to ubohé dítě, snažící se odpálit. Trot se však šťastně usmíval, že může hrát, což bylo v tu chvíli důležitější než cokoli jiného. Dvakrát promáchl naprázdno. Začal jsem propadat myšlence, že nás Mexičané rozdrtí dvacet nula. Avšak pak se mu nějak podařilo odpálit třetí míč. Elegantním obloukem dopadl za druhou metu, kde ho ani čtyři Mexičané nedokázali chytit. Tally vyrazila, proběhla kolem druhé mety a stihla to na třetí, zatímco Trot klopýtal na první.

Moje ponížení, už beztak nedozírné, se ještě víc prohlubovalo. Trot na první, Tally na třetí a máme jen jeden out.

Nastoupil Bo, a protože to byl urostlý puberťák bez nějakých zjevných slabostí, Kovboj ukročil zpět a předvedl ukázkový nadhoz. První míč vůbec nebyl příliš prudký, ale vystrašený Bo se klepal dřív, než míč proletěl nad domácí metou. Máchl až poté, co Rico už držel míč v ruce, a Hank zaburácel smíchem. Bo na něj křikl, ať zavře hubu; Hank mu něco odpověděl a mě napadlo, že se Spruillova rodina pohádá ještě dřív, než odehrajeme první směnu.

Druhý míč letěl o poznání rychleji. Bo máchl pomaleji, než bylo třeba. „Ať hází pod rukou!“ ječel na nás Bo a snažil se zlehčit svůj neúspěch.

„To je ale padavka!“ utrousil Hank ve chvíli, kdy se k divákům přidali pan a paní Spruillovi. Bo po nich hodil okem.

Očekával jsem, že třetí míč poletí ještě rychleji. Bo si myslel to samé. Kovboj však naopak hodil change-up a Bo se rozpřáhl daleko dřív, než k němu míč doletěl.

„Je sakramentsky skvělej!“ vyjádřil se táta s obdivem o Kovbojovi.

„Teď jdu na pálku já,“ oznámil Hank a postavil se před Dala, který ani neprotestoval. „Ukážu vám, chlapci, jak se to má hrát.“

Pálka v jeho rukou vypadala jako párátko, když s ní Hank švihal naprázdno, jako kdyby chtěl poslat míč až daleko za řeku. Kovboj mu hodil rychlý míč, který mířil ven z pole, ale Hank ani nehnul pálkou. Míč spadl Ricovi do rukavice a Mexičané propukli v další hromadný výbuch španělského brebentění.

„Házej míč na metu!“ řval Hank a díval se po nás, jako kdyby očekával náš souhlas. Doufal jsem, že mu Kovboj zašpuntuje kameňákem ucho.

Druhý nadhoz vypadal o dost razantněji. Hank se napřáhl a promáchl. Kovboj chytil od Rica míč a mrkl na třetí metu, kde čekala a pozorně ho sledovala Tally.

Pak Kovbojův míč opsal křivku a letěl Hankovi přímo na hlavu, ale Hank se přikrčil a upustil pálku. Vtom se míč stočil a jako zázrakem proletěl strike zónou. Mexičané se mohli potrhat smíchy. „Strike!“ řičel Miguel z druhé mety.

„To není žádný strike!“ burácel Hank a tvář mu zbrunátněla.

„Špatný nadhoz,“ ohlásil můj otec. „Když nepromávl, tak to není strike.“

Kovboj s tím souhlasil. Měl ve svém arzenálu jiné točeňáky. Jeho další nadhoz vypadal zprvu docela neškodně, taková pomalá, líná střela mířená na střed domácí mety. Hank se zaklonil, aby se pořádně rozmáchl. Avšak míč se nečekaně uhnul do strany dřív, než ho Rico zastavil. Hank ztratil rovnováhu a natáhl se přes metu. Jakmile opět zahřměl španělský chór, obával jsem se, že na ně zaútočí. Vstal, podíval se úkosem na Kovboje a něco zabručel. Pak zhodnotil svou pozici na metě.

Dvakrát out, dvakrát strike, dva běžci na metách. Kovboj ho odrovnal prudkým míčem. Hank se kolem sebe rozháněl pálkou, když odcházel, a nakonec jí mrštil, až se zapíchla do země.

„Neházejte pálkou!“ zahřměl můj otec. „Když se neumíte chovat sportovně, tak nehrajte!“ Naše družstvo se vydalo do pole, zatímco Mexičané utíkali na pálku.

Hank se po tátovi opovržlivě ohlédl, ale neutrousil ani slovo. Z nějakého nepochopitelného důvodu bylo rozhodnuto, že budu nadhazovat. „Nadhazuješ v první směně, Luku,“ oznámil mi táta. Nechtělo se mi. Nebyl jsem pro Kovboje ten pravý soupeř. A hrozilo nám, že tuhle hru prošvihneme.

Na první metě stál Hank, na druhé Bo, na třetí Dale. Tally zaujímala pozici v levém a středním poli, ruce v bok, a Trot se poflakoval v pravém poli; hledal kolem sebe čtyřlístky. To tedy byla obrana! Za mého nadhazování jsme potřebovali posunout všechny naše polaře co nejdále od domácí mety, jak jen to půjde.

Miguel postavil na pálku nejprve Roberta a já jsem věděl, že to je záměrný tah, protože tenhle nešťastník ještě nikdy baseball nehrál. Odpálil lehký míč, který můj otec chytil na spojce, když k němu doletěl. Pepe odpálil vysoký balon, který táta lapil za druhou metou. Dva outy, byl jsem v ráži, ale štěstí mi nepřálo. Následovali dva dobří pálkaři, kteří poslali míče přes celou naši farmu. Zkusil jsem házet prudké míče, točeňáky i change-up, ale nic nepomáhalo. Skórující běžci se sunuli po metách a dávali si na čas, aby si to vychutnali. Cítil jsem se mizerně, protože se mě zmocňovala nervozita, ale na druhou stranu mě bavilo sledovat Mexičany, jak tancují a jásají, kdykoliv dobře odpálili.

Babička s mámou si sedly pod strom a dívaly se na nás spolu s panem Spruillem a paní Spruillovou jako na představení. Sešli se tu všichni vyjma Pappyho, který se ještě nevrátil z města.

Mexičané vyhrávali asi o deset bodů, když můj otec ohlásil time-out a poodešel k nahazovači. „Nemáš už dost?“ zeptal se mě.

To tedy byla směšná otázka! „Myslím, že jo,“ odpověděl jsem.

„Tak si chvíli odpočiň,“ navrhl mi. „Budu nadhazovat,“ zahučel Hank ze své první mety. Táta na okamžik zaváhal, ale pak mu hodil míč. Toužil jsem se postavit do pravého pole, spolu s Trotem, kde se toho moc nedělo, ale můj rozhodčí zavelel: „Běž na první.“

Ze zkušenosti jsem věděl, že Hank Spruill dokáže vyvinout pozoruhodnou rychlost. Vždyť tři Siscovy bratry srazil k zemi za pár vteřin. Proto mě tolik nepřekvapilo, když jsem ho viděl vrhnout míč, jako kdyby to trénoval celá léta. Vypadal sebevědomě, když nakročil na nadhoz a chytil míč, který mu Rico vrátil. Hodil tři fantastické míče, jež proletěly kolem Luise, a tím prolomil náš masakr z první směny. Miguel oznámil mému otci, že vedou jedenáct nula. Zdálo se nám, že to je stejné, jako kdyby vedli o padesát.

Kovboj se vrátil na nahazovací kopec a zaujal pozici, kterou předtím opustil. Můj otec nastoupil na pálku. Čekal prudký míč, dostal ho a razantně ho odrazil zpátky. Dlouhý, falšovaný míč opsal ve vzduchu křivku a dopadl daleko mimo hřiště do bavlníkového pole. Pablo se rozběhl ho hledat, zatímco jsme pokračovali s mým dalším míčem. Za žádných okolností bychom nevzdali hru, dokud byl alespoň jeden míč do hry.

Druhý nadhoz představoval tvrdou ránu a tátovi se podlomila kolena, než rozpoznal točený míč. „To byla šupa!“ ulevil si a vrtěl užasle hlavou. „Zatím nejlepší točeňák v celém zápase,“ zvýšil hlas natolik, aby ho bylo slyšet, ale stejně si to řekl spíš pro sebe.

Letěl doprostřed plácku, kde ho Miguel chytil oběma rukama, a vypadalo to, že nás zase nepustí vůbec na metu. Tally se pomalu blížila do pálkařského území. Kovboj se přestal mračit a popošel o dost dopředu. Hodil pod rukou ve snaze trefit se jí na pálku a ona v poslední chvíli odpálila za druhou metu, kde se dva Mexičané snažili chytit její odpal. Byl jsem na řadě. „Jenom ho tref,“ houkl na mě táta a já ho poslechl. Udělal bych v té chvíli cokoli, co by chtěl. Kovboj hodil ještě pomalejší míč, než jsem čekal; míč opsal vysoký oblouk, kterým jsem ho odpálil do středního pole. Mexičané zaburáceli. Všichni jásali. Trochu jsem z toho povyku zrozpačitěl, ale byl to skutečně pěkný odpal. Spadl ze mne nepříjemný pocit viny; zase se přede mnou objevila má vysněná budoucnost: stát se jedním z Kardinálů.

Trot první tři míče promáchl a minul je všechny alespoň o stopu. „Čtvrtý strike,“ hlásil Miguel: pravidla se změnila. Když družstvo vede ve druhé směně o jedenáct bodů, může si dovolit jistou velkorysost. Trot praštil do dalšího míče a míč se kutálel zpátky ke Kovbojovi, jenž ho jen tak pro legraci hodil na třetí metu v marné snaze vyřadit Tally. Ta byla v bezpečí; mety byly obsazené. Mexičané se snažili umožnit nám bod. Bo šel na odpal, ale Kovboj se na nahazovací kopec nevrátil. Nadhodil pod rukou a Bo odpálil bleskurychlý míč na spojku, kde se po něm marně vrhl Pablo. Tally bodovala a já jsem se rozběhl ke třetí metě.

Hank zdvihl pálku a zkusil si s ní párkrát nanečisto máchnout. Ve stavu, kdy byly všechny mety obsazené, se soustředil na jednu jedinou věc – na grand slam. Kovboj však měl jiný plán. Ustoupil o krok dozadu a přestal se usmívat. Hank se klátil nad metou a nespouštěl nahazovače z očí; ať se opováží hodit mu míč, který by nedokázal odpálit.

Šum ve vnitřním poli na chvíli ustal; Mexičané plíživě postoupili dopředu, našlapovali svýma bosýma nohama tak měkce, jak dychtili nepropásnout tenhle duel. První nadhoz se proměnil v surovou, prudkou střelu, která přeletěla metu o zlomek vteřiny poté, co ji Kovboj vypustil z dlaně. Hanka ani nenapadlo máchnout; stejně neměl žádnou šanci. Odskočil z mety a zkoušel předstírat, že se převážil. Podíval jsem se úkosem na tátu, ale ten jen vrtěl hlavou. Jak tvrdě dokázal Kovboj ještě házet?

Pak hodil těžký míč, který vypadal slibně, ale najednou odbočil ze strike zóny. Hank se po něm ohnal, ale nedosáhl na něj. Následovala točená rána, která mířila přímo na Hankovu hlavu, ale v poslední vteřině se narovnala a přenesla přes metu. Hankova tvář se zbarvila do nachova.

Po dalším nadhozu Hank opět skočil po hlavě. Dva striky, všechny obsazené mety, dva outy. Bez sebemenšího náznaku spokojenosti se Kovboj rozhodl trochu si pohrát. Hodil pomalý točeňák, který uhnul ven z pole, a pak prudší, kterým donutil Hanka, aby se přikrčil. Pak mu zase poslal líný míč, jehož se sotva dotkl. Získal jsem dojem, že by Kovboj dovedl mrštit míč tak, aby Hankovi obletěl kolem hlavy, kdyby chtěl. Obrana se zase třískala smíchy, všichni řvali na plné pecky.

Třetí strike se podobal boxerskému úderu; míč se vznášel směrem k metě a připadal mi tak pomalý, že bych ho snad odpálil i já. Vtom se však zachvěl a padal kolmo dolů. Hank se rozmáchl nazdařbůh, minul ho asi o stopu a zase upadl do prachu. Zařval jakousi sprosťárnu a mrštil pálkou k mému otci.

„Dejte si pozor na jazyk,“ upozornil ho táta, když zvedal pálku ze země.

Hank ještě něco zabručel a začal se oprašovat. Měli jsme za sebou polovinu naší směny.

Miguel šel na pálku. Hankův první nadhoz mířil přímo na Miguelovu hlavu a skoro ji trefil. Míč se odrazil od sila a odkutálel se ke třetí metě. Mexičané ani nedýchali. Druhý míč, ještě prudší, dopadl o dvě stopy blíž ke středu. Miguel při uhýbání před míčem spadl do prachu. Jeho spoluhráči začali nesouhlasně brumlat.

„Přestaňte s tím blafováním!“ křikl můj otec ze spojky. „Hoď rovnou strike!“

Hank mu však odpověděl svým obvyklým úšklebkem. Přehodil vysokým obloukem metu a Miguel odpálil míč do pravého pole, kde stál Trot, otočený zády k domácí metě a zahleděný do dálky na alej stromů, lemující řeku Svatého Františka. Tally se rozběhla za míčem a zastavila se až před samým bavlníkovým polem. Miguel doběhl na třetí metu.

Další míč byl poslední ve hře. Odpaloval Kovboj. Hank se zaklonil, aby dal do rány všechnu svou sílu, a vyslal přímo na Kovboje skutečnou pumelici. Kovboj chtěl udělat ulejvku, ale neuhnul dostatečně rychle a míč ho trefil přímo mezi žebra. Křuplo to, až jsme se lekli; jako když se rozprskne meloun o zeď. Kovboj krátce vykřikl, ale v ten okamžik popadl mou pálku jak tomahawk, koncem dopředu, a mrštil jí vší silou dopředu. Ta však nedoletěla tam, kam měla – Hankovi mezi oči – ale místo toho praštila Hanka do nohou a odrazila se od jeho holeně. Zařval a cosi oplzlého se mu vydralo z úst; pak začal trojčit jako splašený býk.

Ostatní také nezůstali v klidu. Ani můj otec na spojce. Pan Spruill, stojící vedle sila, měl co dělat, aby se do toho nevložil. Mexičané vyváděli jako smyslů zbavení. Já jsem však stál jako solný sloup. Hlídal jsem si pozici na první metě, protože na to, abych se pohnul byť o krok, jsem byl příliš vyděšený. Připadalo mi, že všichni za všeobecného ryku pádili k domácí metě.

Kovboj neustoupil ani o píď. Chvíli bez hnutí stál, tmavá kůže se mu leskla potem, svaly na svých dlouhých pažích napnuté a připravené na všechno, zuby vyceněné. Když se ten pádící býk přiblížil na pár stop, Kovboj bleskurychle vrazil ruce do kapes a vytáhl nůž. Škubl palcem a v okamžiku se vysunula leskle stříbřitá, blýskavá čepel, bezpochyby velmi ostrá. Cvaklo to, když vyskočila, a ten zvuk mi ještě léta poté zněl v uších.

Zvedl nůž nad hlavu, aby ho všichni dobře postřehli, a Hankovi v tu ránu proklouzla noha, jak se snažil zastavit.

„Dej to pryč!“ zařval ze všech sil, když se ocitl na pět stop od Kovboje.

Kovboj však krátce zakmital prsty levé ruky, jako by ho vyzýval, aby přišel blíž: tak pojď, ty hromotluku, pojď si pro nakládačku.

Nůž nás všechny vyděsil, proto na pár minut zavládlo naprosté ticho. Nikdo se ani nehnul. Bylo slyšet jen těžké oddychování. Hank nespouštěl z očí čepel nože, která vypadala, jako by rostla. Nikdo z přítomných nepochyboval o tom, že Kovboj nůž nedrží v ruce poprvé, že ví velmi dobře, jak se s ním zachází, a že Hankovi s potěšením uřízne hlavu, když se ještě o krok přiblíží.

Najednou vstoupil mezi ty dva můj otec s pálkou v ruce a vzápětí se vedle Kovboje postavil Miguel.

„Odhoď ten nůž,“ štěkl znovu Hank. „Bojuj jako chlap.“

„Tak dost!“ zavelel můj otec a máchl pálkou mezi oběma muži. „Tady se nebude nikdo s nikým rvát.“

Pan Spruill sevřel Hankovi paži a přikázal: „Jdeme, Hanku.“

Táta se otočil na Miguela a pravil: „Odveďte ho zpátky do stodoly.“

Ostatní Mexičané se shlukli kolem Kovboje a pomalu ho postrkovali ke stodole. Kovboj se nakonec obrátil a odcházel sám, s blyštivou ocelovou čepelí stále napřaženou v ruce. Hank, samo sebou, neustoupil ani o krůček. Stál jako socha a pozoroval odcházející Mexičany, jako kdyby tím, že vyklidili pole, potvrzovali jeho vítězství.

„Já toho kluka zabiju,“ procedil mezi zuby. „Už jste zabíjel až až,“ opáčil můj otec. „Teď se kliďte. A držte se daleko od stodoly.“

„Pojďme,“ pobízel ho znovu pan Spruill, a ostatní – Trot, Tally, Bo i Dale – už vykročili směrem k přednímu dvoru. Mexičané zmizeli z dohledu a Hank si neodpustil trucovité poslední slovo. „Stejně ho zabiju,“ zamumlal, ale tak hlasitě, aby to slyšel i můj otec.

Sebral jsem míče, rukavice, pálku a utíkal jsem za rodiči a za babičkou.

12

Navečer toho dne mě Tally vyhledala na zadním dvoře. Bylo to poprvé, co jsem ji viděl, jak obchází naši farmu, i když si Spruillovi postupem času zvykali čím dál víc prozkoumávat okolní terén.

Nesla v ruce malý balíček. Kráčela bosa, ale převlékla se; měla teď na sobě stejné šaty, ve kterých jsem ji spatřil poprvé.

„Prokážeš mi jednu laskavost, Luku?“ zeptala se mě medově. Tváře mi zahořely. Neměl jsem ani ponětí, jakou laskavost má za lubem, ale nebylo pochyb, že bych jí cokoli splnil.

„Co to má být?“ opáčil jsem a snažil jsem se nebýt tak průhledný.

„Tvoje babička povídala mojí mámě, že tady někde blízko je zátoka, ve které se dá koupat. Nevíš, kde to je?“

„Vím. To je Silerova zátoka. Tak půl míle tímhle směrem,“ vysvětlil jsem jí a ukázal na sever.

„Nejsou tam hadi?“

Zasmál jsem se, jako kdyby hadi ještě nikdy nikoho nepolekali. „Možná se tam vyskytuje jeden nebo dva vodní hadi. Ale žádní ploskolebci.“

„A voda je tam čistá, nebo kalná?“

„Měla by být čistá. Od neděle nepršelo.“

Rozhlédla se kolem, aby se přesvědčila, že nás nikdo jiný neposlouchá, a pak z ní vylezlo: „Půjdeš se mnou?“

Srdce se mi zastavilo a rázem mi vyschlo v ústech. „Proč?“ vypravil jsem ze sebe.

Znovu se potutelně ušklíbla a obrátila oči v sloup.

„Jen tak,“ vrkala. „Abych si byla jistá, že mě opravdu nikdo nevidí.“

Mohla přece říct: „Protože nevím, kde ta zátoka leží,“ nebo „Abych se nebála, že tam jsou hadi.“ Nebo cokoli jiného, jen ne to, co se týkalo sledování její koupele.

Ale vyslovila tohle.

„Ty se bojíš?“

„Asi trochu jo.“

Kráčeli jsme spolu polní cestou, a jakmile nám z dohledu zmizel náš dům i stodola, zahnuli jsme na úzkou pěšinku, kterou jsme využívali při jarním sázení. Jakmile jsme nabyli dojmu, že nás už nikdo nemůže vidět, začala si se mnou povídat. Nevěděl jsem, o čem s ní mám hovořit, proto jsem uvítal, že Tally měla tuhle situaci pevně v rukou.

„Moc mě ta věc s Hankem mrzí,“ začala. „Všude jen vyvolává potíže.“

„Vidělas tu rvačku?“

„Kterou?“

„Tu ve městě.“

„Ne. Bylo to hrozný?“

„Jo, bylo to dost příšerný. Tak strašně do těch kluků tlouk… Nepřestával je mlátit i potom, když už se přestali prát.“

Zastavila se a já jsem se také zarazil. Přistoupila ke mně nebezpečně blízko; oba jsme těžce dýchali. „Pověz mi pravdu, Luku. Sebral ten kus dřeva jako první?“

Díval jsem se do jejích podmanivých hnědých očí a skoro jsem prozradil, že ano. Ale na poslední chvíli mě cosi varovalo. Uvědomil jsem si, že raději budu hrát na jistotu. Hank byl koneckonců její bratr, a v některé z častých potyček, do nichž se Spruillovi pletou, by mu mohla vyzvonit, co jsem jí prozradil. Bližší košile nežli kabát, říkával vždycky Ricky. Netoužil jsem po tom, aby si na mě Hank zasedl.

„Přihodilo se to tak rychle,“ utrousil jsem a přidal do kroku. Hned mě dohnala a pár minut mlčela. „Myslíš, že ho zavřou?“

„Nevím.“

„Co si myslí tvůj dědeček?“

„Sakra, to kdybych věděl,“ poznamenal jsem a naparoval jsem se pýchou, že jsem použil jeden z Rickyho výrazů.

„Luku, jak to mluvíš?“ pohoršovala se.

„Promiň.“ Šli jsme dál. „Zabil někdy někoho předtím?“ zeptal jsem se.

„O ničem takovém nevím,“ ujišťovala mne.

„Jednou se vydal na sever,“ pokračovala, když jsme docházeli k zátoce. „Dostal se tam do nějaké šlamastyky. Ale nikdy jsme se nedozvěděli, co se tam opravdu stalo.“

To mě přesvědčilo, že Hank přitahoval potíže, kdekoli se objevil.

Silerova zátoka se táhla podél severní hranice naší farmy a klikatě se vinula, až splývala s řekou Svatého Františka tam, kam se dalo dohlédnout i z našeho můstku. Po obou stranách ji lemovaly košaté stromy, pod kterými se držela chladnější voda, do níž jsme se v létě chodili koupat a plavali jsme tu. Někdy tu voda zcela bleskurychle vyschla, i když se tu zpravidla nikdy nevyskytovalo moc vody.

Vedl jsem ji po břehu k plácku vysypanému štěrkem, kde byla nejhlubší voda. „Tohle je nejlepší místo,“ oznámil jsem.

„Jak je tu hluboko?“ vyptávala se a přitom si to obhlížela kolem.

Voda byla průzračná. „Asi takhle,“ vyhrkl jsem a naznačil hloubku na sobě – ukázal jsem si pod bradu.

„Není tu široko daleko nikdo, že ne?“ Vypadala poněkud nervózně.

„Ne. Všichni jsou doma na farmě.“

„Běž tou samou cestou zpátky a dávej pozor, jo?“

„Dobrá,“ odvětil jsem, ale ani se nehnul.

„Tak běž, Luku,“ pobídla mě a položila si na břeh tašku.

„No jo,“ odsekl jsem a začal se sbírat.

„Jo, Luku, a žádný šmírování, jasný?“

Cítil jsem se, jako kdyby mě už přistihla. Mávl jsem do prázdna, jako kdybych chtěl říct, že mě to ani nenapadlo. „To víš, že ne,“ souhlasil jsem.

Vyšplhal jsem se na břeh a našel si skrýš pár stop nad břehem, na spodní větvi jilmu. Uvelebil jsem se. Byl odtud skoro vidět hřeben střechy naší stodoly.

„Luku,“ volala.

„Ano!“

„Je čistej vzduch?“

„Jo!“

Zaslechl jsem cákání vody, ale upíral jsem oči k jihu. Po jedné či dvou minutách jsem pomalu stočil pohled a zkontroloval zátoku. Neviděl jsem ji, ale začalo mě to lákat. Plácek s navezeným štěrkem byl přesně pod převisem, kam přes husté větve a silný kmen nebylo vidět.

Uplynula další minuta a já jsem si připadal zbytečný. Nikdo neměl ani tušení, že tu jsme, tak se přece nikdo nemůže plížit, aby ji šmíroval. Jak často mám příležitost spatřit, jak se pěkná holka koupe? Nedokázal jsem si vybavit žádný zvláštní zákaz, popsaný v Písmu svatém, i když mi bylo jasné, že činím něco špatného. Ale třeba to není žádný těžký hřích.

Jelikož v tom byla poťouchlost, vzpomněl jsem si na Rickyho. Co ten by dělal, kdyby se ocitl v téhle situaci?

Slezl jsem z větve jilmu a kradl se rákosím a křovím nad štěrkem vysypaný plácek. Pomalu jsem se plazil trním.

Pověsila si šaty a spodní prádlo na větev. Plavala v hluboké vodě, hlavu pokrytou bílou pěnou, jak si šetrně myla vlasy. Potil jsem se, ale ani jsem nedýchal. Ležel jsem na břiše na trávě a vykukoval mezi dvěma silnými kmeny, aby mě nebylo vidět. Ty stromy se hýbaly víc než já.

Broukala si nějakou melodii. Zkrátka pěkná holka koupající se v zátoce a vychutnávající studenou vodu. Ani se bázlivě nerozhlížela kolem sebe; prostě mi věřila.

Ponořila si hlavu pod vodu, spláchla z vlasů šampon a poslala pěnu v tenkém proužku po proudu. Pak se postavila a sáhla po kostce mýdla. Byla ke mně otočená zády, ale zahlédl jsem její zadek, úplně celý. Neměla na sobě vůbec nic, stejně jako já jednou za týden při koupeli. Nic jiného jsem ani neočekával. Ale i když jsem si to jen potvrdil, nezvykle to zamávalo mým tělem. Instinktivně jsem zvedl hlavu, abych to prozkoumal zblízka, a hned jsem se zase skrčil, když jsem zjistil, jak to na mne působí.

Kdyby mě zmerčila, určitě by žalovala svému otci, který by to práskl mému otci, a ten by mě zbil, že bych se ani nepostavil na nohy. Máma by mně nejméně týden hubovala. Babička by se mnou neprohodila ani slovo, jak by ji to urazilo. Pappy by mi zase domlouval, což se podobalo slovnímu bičování, a dělal by to jménem těch druhých. To by mě zničilo.

Stála po pás ve vodě a myla si paže a hruď, kterou jsem ze strany pozoroval. Nikdy dřív jsem neviděl ženská ňadra a pochyboval jsem, jestli je vůbec kdy spatřil nějaký jiný sedmiletý kluk z craigheadského okresu. Možná že nějaký kluk vrazil náhodou do své mámy, ale byl jsem si jistý, že se žádnému stejně starému klukovi jako já nenaskytl takový pohled.

Nevím proč, ale vzpomněl jsem si opět na Rickyho, a hlavou mi bleskl zlomyslný nápad. Když už jsem viděl část jejího soukromí, zachtělo se mi vidět ji celou. Kdybych teď z plných plic zakřičel ‚Had!‘, ječela by hrůzou. Zapomněla by na mýdlo, na žínku i na svou nahotu a na všechno ostatní, a drápala by se na souš. Běžela by si pro šaty a já bych ji na pár vzácných vteřin spatřil úplně celou.

Polkl jsem nasucho a snažil se svlažit hrdlo, ale zjistil jsem, že mi skutečně vyschlo v ústech. Náhle Tally popošla o pár kroků k břehu; voda jí teď nesahala ani ke kolenům. Pomalu si namydlila žínku, sklonila se, pokrčila jednu nohu z vody a hladila si žínkou nohy, zadek a břicho. Srdce mi bušilo jako zvon.

Opláchla se tak, že si pocákala celé tělo. Skončila s očistou a pořád ještě stála po kotníky ve vodě, celá nádherně nahá, pak se otočila a podívala se přesně do místa, kde jsem se náhodou ukrýval.

Cukl jsem hlavou dolů a zabořil se ještě víc do rákosí. Čekal jsem, že zaječí, ale nic se neozvalo. Náhle jsem si byl jistý, že jsem spáchal neodpustitelný hřích.

Opatrně jsem se plížil zpátky, píď po pídi, bez jediného hluku, než jsem se ocitl na kraji bavlníkového pole. Pak jsem se po čtyřech rychle vracel alejí stromů a zaujal svou pozici u cesty, jako kdyby se nic nestalo. Pokoušel jsem se vypadat znuděně, když jsem ji slyšel přicházet.

Měla mokré vlasy a čisté šaty. „Díky, Luku,“ pronesla.

„Není zač,“ vykoktal jsem.

„Cítím se mnohem líp.“

Já také, pomyslel jsem si.

Pomalu jsme se vraceli k domu. Nejprve jsme ani nemluvili, ale na půli cesty se mě zeptala: „Ty ses koukal, že jo?“ Měla vlídný hlas a řekla to tak hravě, že se mi nechtělo lhát.

„Jo,“ přiznal jsem se.

„To je v pohodě. Nejsem na to háklivá.“

„Nejsi?“

„Ne. Podle mýho je to pro kluky přirozený, že si prohlížej holky.“

Nebylo pochyb, že se mi to zdálo přirozené. Nemohl jsem přijít na nic kloudného, co bych jí odpověděl.

„Když mě doprovodíš do zátoky i příště,“ pokračovala, „a budeš hlídat, můžeš to udělat znovu.“

„Co můžu udělat znovu?“

„Dívat se na mě.“

„Dobrá,“ vyhrkl jsem až příliš překotně. „Ale nikomu to nesmíš říct…“

„Neřeknu.“

U večeře jsem se nimral v jídle a snažil se tvářit, jako kdyby se nic nestalo. Nemohl jsem jíst, i když se mi žaludek svíral hlady. Měl jsem stále před očima Tally, jako kdybychom ještě neodešli ze zátoky.

Udělal jsem něco šíleného. A přitom jsem se nemohl dočkat, až to udělám znovu.

„Na co myslíš, Luku?“ zeptala se babička.

„Na nic zvláštního,“ odpověděl jsem a vrátil se zpátky do reality.

„No tak,“ přidal se Pappy. „Máš něco na srdci.“

Náhle mi hlavou bleskla spásná myšlenka. „Na tu čepel,“ střelil jsem od boku.

Všichni čtyři dospělí začali svorně vrtět hlavami na znamení nesouhlasu.

„Mysli na něco příjemnějšího,“ navrhla babička.

Nemějte péči, myslel jsem si v duchu. Jen se nestarejte.

13

Druhou neděli v měsíci ovládla naši pobožnost v kostele smrt. Paní Letha Haley Dockeryová byla statná, hlučná žena, kterou již před mnoha lety opustil manžel a odjel do Kalifornie. Nikoliv náhodou kolovaly řeči o tom, že se od té doby, co sem přijel, choval nepřístojně, a několikrát jsem v souvislosti s ním zaslechl i nejoblíbenější drb, že se zapletl s nějakou mladší ženou jiné rasy – asi s Číňankou, ale podle toho, jak vznikaly pomluvy v Black Oak, se tomu nedalo věřit. Kdo z nás se však dostal do Kalifornie?

Paní Dockeryová vychovala dva syny, z nichž ani jeden nezískal žádné zvláštní postavení, ale oba se dokázali vymanit z práce na bavlníkových polích. Jeden bydlel v Memphisu a ten druhý o něco dál na Západě; nikdo nevěděl přesně kde.

Další jejich příbuzní žili roztroušení v severovýchodním Arkansasu a mezi nimi i vzdálená sestřenice, jež bydlela ve dvacet mil vzdáleném Paragouldu. Podle Pappyho, který nemohl paní Dockeryovou ani vystát, to bylo velmi daleko.

Sestřenice z Paragouldu měla syna, který také bojoval v Koreji.

Když se kněz v kostele zmínil při modlitbě o Rickym, zachovala se paní Dockeryová vždycky podivně: vyskočila a vrhla se dopředu, aby celému shromáždění připomněla, že člen její rodiny rovněž bojuje ve válce. Vždycky odvedla babičku někam do kouta a tam se jí šeptem svěřovala, jaké těžké břemeno je jí souzeno nést, když každý den čeká na nové zprávy z fronty. Pappy nemluvil o válce s nikým, a tak paní Dockeryové hned napoprvé, co se mu pokusila vyjádřit soucit, vynadal. Celá naše rodina se zkrátka snažila ignorovat veškeré události, které probíhaly v Koreji, alespoň na veřejnosti.

Před několika měsíci se paní Dockeryové při jedné z jejích častých scén kdosi zeptal, jestli má nějakou fotografii svého synovce. V kostele jsme se za něj přece tolik modlili, a tak někoho napadlo, že bychom ho chtěli i vidět. Ona se však cítila ponížená, že se žádnou nemohla pochlubit.

Vyprávěla, že se poprvé nalodil pod jménem Jimmy Nance jako synovec její čtvrté sestřenice, oné „velmi blízké příbuzné“. Válečné dny ubíhaly a z Jimmyho se stal Timmy Nance, a navíc už to nebyl pouhý synovec, ale její přímý bratranec, tedy z druhého, nebo třetího kolena. Vůbec jsme se v tom nevyznali. Ačkoli o něm většinou hovořila jako o Timmym, někdy jí uklouzlo i Jimmy, když o něm mluvila.

Ať už se jmenoval jakkoli, zabili ho. V neděli jsme se to dozvěděli v kostele hned poté, co jsme vystoupili z vozu.

Dámy z nedělní školy ji obestoupily ve společenské místnosti, překřikovaly se a předváděly. Díval jsem se na ně zpovzdáli, zatímco máma s babičkou stály ve frontě, aby jí mohly vyjádřit soustrast. Bylo mi paní Dockeryové opravdu líto. Ať už to byla blízká nebo vzdálená příbuzná toho nešťastníka, bezpochyby silně trpěla.

Podrobnosti o té smrti se šuškaly jen potají: řídil prý džíp a vezl svého velitele, když najeli na minu. Tělo převezou do vlasti nejdříve za dva měsíce, pokud vůbec. Bylo mu dvacet let a v missourském Kennettu na něj čekala mladá manželka.

Zatímco si lidé o překot povídali, vstoupil do místnosti reverend Akers a sedl si vedle paní Dockeryové. Vzal ji za ruku a dlouho, útrpně a v tichosti se spolu modlili. Všichni věřící stáli kolem nich, dívali se na ně a čekali, aby jí vyjádřili soustrast.

Po několika minutách jsem si všiml, jak se Pappy vytratil ze dveří.

Tak takhle to jednou muže dopadnout, napadlo mě, když se splní ty nejhorší obavy: z druhého konce světa přijde zpráva, že je mrtvý. Obklopí nás přátelé a všichni budou plakat.

Začalo se mi najednou svírat hrdlo a vzápětí mi zvlhly oči. V duchu jsem se utěšoval: ‚To se nám přece nemůže stát. Ricky tam přece nejezdí džípem, a i kdyby, je přece chytřejší, než aby najel na minu. Určitě se vrátí domů.‘

Nechtěl jsem, aby mě někdo přistihl, že brečím, proto jsem odtamtud vyklouzl. Právě včas. Pappy zrovna nasedal do náklaďáku a já se k němu přidal. Dlouho jsme jen tak seděli a zírali skrz přední sklo; nakonec beze slov nastartoval motor a odjeli jsme.

Minuli jsme čističku. I když v neděli stála a všude kolem bylo ticho, každý farmář ji měl raději, když rachotila a jela na plný plyn. Vždyť se otáčela pouhé tři měsíce v roce.

Vyjeli jsme z města bez jakéhokoliv určitého cíle, alespoň jsem si žádný nedokázal představit. Zastavili jsme za městem, na prašné cestě vysypané štěrkem, jejíž kraje dělilo jen pár stop od řad vysázených bavlníků.

„Tady žijí Siscovi,“ promluvil konečně Pappy. Nechtělo se mu sundat ruku z volantu, proto jen kývl hlavou doleva. V dálce, sotva viditelný přes akry bavlníkových keřů, stál typický pachtýřský dům. S prohnutou plechovou střechou, zešikmenou terasou, špinavým dvorem a s bavlnou, která sahala jeho obyvatelům téměř až do skříní. Nikoho jsem nezahlédl, proto celé stavení vypadalo jako kulisy. Ale ze zkušenosti jsem věděl, že kdyby do dědy náhle vjel čert, byl schopný vtrhnout k nim na dvůr a vyvolat nějakou hádku.

Pomalu jsme projížděli nekonečně rovnými bavlníkovými poli. Ulil jsem se z nedělní školy; takovému štěstí jsem ani nemohl uvěřit. Mámě by se to nelíbilo, ale s Pappym by se kvůli tomu nehádala. Byla to přece máma, která se mi svěřila, že se Pappy s babičkou upnuli na mě, když je nejvíc stravoval strach o Rickyho.

Pappy najednou cosi zahlédl, protože zpomalil, až jsme skoro stáli. „Tohle je Embryho pozemek,“ zabručel a znovu pokývl. „Vidíš ty Mexičany?“ Natáhl jsem krk a otáčel hlavou na všechny strany, až jsem je spatřil; čtyři nebo pět slamáků daleko uprostřed bílého moře bavlny. Jako kdyby nás slyšeli přijíždět; v mžiku se sklonili co nejníže, aby se skryli.

„Češou v neděli?“ podivil jsem se. „Jo.“

Zrychlili jsme a za chvíli nám zmizeli z očí. „Co s tím budeš dělat?“ zeptal jsem se, jako kdyby porušili nějaký zákon.

„Nic. To je Embryho věc.“

Pan Embry byl člen naší církve. Nedokázal jsem si představit, že by dovolil, aby se na jeho polích ve svátek pracovalo. „Myslíš, že o tom ví?“

„Možná o tom neví. Podle mě se tam můžou Mexičané vytratit, když odjede do kostela,“ odpověděl Pappy, ale jeho slova postrádala patřičnou přesvědčivost.

„Vždyť tuhle natrhanou bavlnu nemůžou zvážit,“ namítl jsem a Pappy se pobaveně usmál.

„Hm, to máš pravdu,“ přitakal. Tím potvrdil, že pan Embry svým Mexičanům česat v neděli dovolil. Povídalo se o tom sice každý podzim, ale já jsem si nedovedl představit, že se takový vážený diákon, jako je pan Embry, sníží k takové hříšné podlosti. Úplně mě to rozhodilo. Pappyho ne.

Ubozí Mexičané. Zacházejí s nimi jako s dobytkem, přitom chtějí, aby pracovali jako psi, a ten jediný den, kdy mohou odpočívat, jim vezmou, zatímco se páni skrývají v kostele.

„Nikomu ani muk o tom, co jsme viděli,“ dodal Pappy, vždy slušný, aby náhodou nevyvolal nějaké pomluvy. Další tajemství.

Slyšeli jsme, jak všichni věřící zpívají, když jsme se blížili ke kostelu. Ještě nikdy jsem nešel „za kostel“, když jsem měl být uvnitř. „Máme deset minut zpoždění,“ bručel si Pappy pod vousy, když otevíral dveře. Všichni stáli a zpívali, a tak jsme mohli vklouznout do našich lavic bez očividného vyrušení. Blýsknul jsem očima po rodičích, ale ti si mě nevšímali. Když píseň skončila a my jsme se posadili, ocitl jsem se v bezpečí mezi svými prarodiči. Ricky se asi nachází v nebezpečí, ale já mám bezpečnou ochranu.

Reverend Akers věděl co a jak, pokud šlo o záležitosti války a smrti. Začal tím, že nám oznamoval smutnou zprávu o Timmym Nanceovi, kterou ostatně už všichni znali. Paní Dockeryovou odvezli domů, aby se z toho vzpamatovala. Její nedělní škola zařídí pohoštění. Nastal čas, vyjádřil se reverend, aby se věřící semkli kolem svého svatostánku a prokázali laskavost jedné ze svých sester.

Pro paní Dockeryovou to bude znamenat tu nejkrásnější chvíli, o tom jsme byli všichni přesvědčeni.

Kdyby Timmy setrval ve válce, měl by po skončení služby co do činění s Pappym, který teď mohl svůj připravený proslov klidně zahodit. My, baptisté, jsme velmi pyšní na to, že vysíláme misionáře do celého světa; pořádáme nabubřelé kampaně a sledujeme tím především jeden cíl: získat peníze na jejich podporu. O tom teď právě hovořil reverend Akers: věnujte více peněz, abychom mohli vyslat více našich lidí na taková místa, jako je Indie, Korea, Afrika a Čína. Ježíš nás učil, že máme milovat všechny lidi, bez rozdílu. A bylo na nás, baptistech, abychom obrátili na svou víru zbytek tohoto světa.

Rozhodl jsem se, že na to nepřispěji ani jediným centem navíc.

Vtloukali mi do hlavy, že mám odvádět desátek z mého výdělku, proto jsem to, byť s nechutí, činil. Jednou to stálo v Písmu svatém a bylo těžké s tím nějak polemizovat. Bratr Akers však žádal něco navíc, co přesahovalo hranice únosnosti, něco, co záviselo na dobrovolnosti, a tím se, bohužel, připravil o veškerý můj zájem. Nehodlal jsem posílat žádné své peníze do Koreje. A byl jsem si jistý, že stejně smýšleli i ostatní Chandlerové. Možná i všichni věřící v kostele.

Stál dnes na svém místě celý zaražený. Modlil se za lásku a charitu, za odvrácení hříchu a smrti, ale domnívám se, že to dostatečně neprociťoval. Vládlo daleko větší ticho než obvykle a já jsem si na chvíli zdříml.

Po bohoslužbě nás přešla chuť i na popovídání se sousedy. Dospělí si to namířili rovnou k náklaďáku, a tak jsme ve spěchu také odešli. Na kraji města se mě otec zeptal: „Kam jste s dědou jeli?“

„Jen tak okolo,“ utrousil jsem.

„Kam okolo?“

Ukázal jsem směrem na východ a řekl: „Tam. Opravdu nikam. Myslím, že chtěl jen vypadnout z kostela.“ Kývl, jako kdyby litoval, že nejel s námi.

Dojídali jsme nedělní večeři, když se ozvalo nesmělé zaklepání na zadní dveře. Můj otec seděl nejblíž, proto vyšel na zadní verandu a našel tam Miguela a Kovboje.

„Mami, někdo tě tu potřebuje,“ zavolal a babička vyběhla z kuchyně. Všichni jsme se vyhrnuli za ní.

Kovboj přišel bez košile; měl ošklivě nateklou levou stranu hrudníku. Nedokázal ani pořádně zvednout levou ruku, protože když to s ním babička zkusila, bolestivě se zašklebil. Bylo mi ho líto. Po ráně baseballovým míčem měl na hrudníku do masa roztrženou kůži. „Mohla bych počítat otisknuté švy,“ podotkla babička.

Máma přinesla kotlík vody a kousek plátna. Táta a Pappy po pár minutách odešli, protože je to přestalo bavit. Bylo mi jasné, že měli obavy, jak bude zraněný Mexičan na zákrok reagovat.

Babička byla nejšťastnější, když si mohla hrát na doktorku, a Kovbojovi se dostalo té nejpečlivější léčby. Poté co babička obvázala ránu, nařídila mu, aby si lehl na zadní verandu, a hlavu mu podložila polštářem z našeho gauče.

„Musí zůstat v klidu,“ poučovala Miguela.

„Jak moc vás to bolí?“ vyzvídala.

„Moc ne,“ odpověděl Kovboj a zavrtěl hlavou. Jeho angličtina nás překvapila.

„Váhám, jestli mu mám dát nějakou medicínu na zmírnění bolesti,“ mumlala si babička, otočená směrem k mámě.

Babiččiny medicíny na zmírnění bolesti byly horší než jakákoli zlomená kost; neodpustil jsem si vystrašenou grimasu, kterou jsem chtěl Kovboje varovat. Ihned to pochopil, protože se ohradil: „Ne, jen žádnou medicínu.“ Nasypala do jutového váčku drcený led z kuchyně a opatrně mu ho přiložila na oteklá žebra. „Držte si to tam,“ nařídila a přeložila mu levou paži přes váček. Když ucítil led, celé tělo se mu napnulo, ale ležel klidně a ani nemukl. Za pár vteřin mu po kůži stékaly pramínky vody a kapaly na verandu. Zavřel oči a zhluboka dýchal.

„Děkujeme,“ ozval se Miguel.

„Gracias,“ blýskl jsem se a Miguel se na mě usmál.

Nechali jsme je tam a přešli jsme na vstupní verandu, abychom si vypili sklenici ledového čaje.

„Má zlomená žebra,“ špitla babička Pappymu, který seděl na venkovní houpačce a zažíval večeři. Sice se mu o tom vůbec nechtělo mluvit, ale po chvíli ticha zavrčel a broukl: „To je dost zlý.“

„Potřebuje doktora.“

„A co s ním udělá doktor?“

„Možná má nějaké vnitřní krvácení.“

„Nebo taky ne.“

„Mohlo by to být nebezpečné.“

„Kdyby vnitřně krvácel, bylo by po něm už teď, ne?“

„To jistě,“ přidal se táta.

Řešily se tu dvě různé věci. Za prvé a především se muži báli, že budou muset zaplatit doktora. Druhá záležitost, téměř stejně závažná, spočívala v tom, že oba bojovali v opravdových zákopech. Viděli utrhané údy, znetvořené mrtvoly, mužská těla bez končetin. Neměli trpělivost s takovou prkotinou. Běžné rány a zlomeniny brali jako životní riziko. Člověka to zocelí.

Babička tušila, že je nepřemluví. „Jestli umře, bude to vaše chyba.“

„Není to na umření, Ruth,“ odsekl jí Pappy. „A i kdyby, nebude to naše chyba. To Hank mu přece zlomil ta žebra.“

Máma se otočila a zmizela v domě. Už se zase necítila dobře a já jsem se o ni začínal bát. Hovor se stočil na bavlnu, tak jsem se vytratil z verandy.

Plížil jsem se dozadu, kde nedaleko od Kovboje seděl Miguel. Oba vypadali, že spí. Vklouzl jsem do domu a šel se podívat na mámu. Ležela na své posteli s očima otevřenýma. „Je ti dobře, mami?“ zeptal jsem se.

„To víš, že jo, Luku. Nedělej si se mnou starosti.“ Odpověděla by mi stejně, i kdyby jí bylo zle. Na chvíli jsem se opřel o okraj její postele, a když už jsem se chtěl zvednout, že půjdu, zkusil jsem to ještě jednou: „Jsi si jistá, že jsi v pořádku?“

Poplácala mě po ruce a řekla: „Je mi dobře, Luku.“ Šel jsem si do Rickyho pokoje pro svou rukavici a baseballový míč. Miguel už na verandě nebyl, když jsem se tiše vykradl z kuchyně. Kovboj seděl na kraji verandy, nohy svěšené dolů, levou rukou si tiskl led k ráně. Ještě pořád jsem se ho bál, ale pochyboval jsem, že by mi v této situaci mohl nějak ublížit.

Polkl jsem nasucho a podal jsem mu svůj míč, ten samý, který mu zlomil žebra. „Jak házíte ty točeňáky?“ zeptal jsem se ho. Jeho zachmuřený výraz pookřál, skoro se na mě usmál. „Takhle,“ řekl a ukázal na trávu pod verandou. Seskočil jsem dolů a postavil se mu ke kolenům.

Kovboj sevřel míček v ruce tak, že přiložil ukazovák a prostředník přesně na švy míče. „Takhle,“ dodal. Zrovna takhle mě to učil i Pappy.

„A teď s ním hodíš,“ vysvětloval a otočil ruku tak, že se mu prsty ocitly pod míčem, když hodil. To nebylo nic nového. Vzal jsem si míč a udělal to přesně tak, jak mi ukázal.

Beze slova mě pozoroval. Náznak úsměvu mu zmizel z tváře, až jsem nabyl dojmu, že trpí velkou bolestí. „Díky,“ vyhrkl jsem. Sotva hnul hlavou. Pak jsem zachytil pohledem špičku jeho vystřelovacího nože, který mu vykukoval z díry v pravé přední kapse jeho pracovních kalhot. Nemohl jsem od něj odtrhnout oči. Pohlédl jsem na něj a hned zase dolů na jeho zbraň. Pomalu ji vytáhl z kapsy. Měla tmavě zelenou, hladkou střenku s vyrytými ornamenty. Držel ji na dlani, abych si ji mohl prohlédnout, pak zmáčkl páčku na pérko a vyskočila čepel. Cvaklo to, až jsem uskočil.

„Kde jste k tomu přišel?“ zajímal jsem se. Pitomá otázka, ani na ni neodpověděl.

„Ukažte mi to ještě jednou,“ požádal jsem.

Bleskově opřel čepel o svou nohu, ohnul ji zpátky do střenky a jediným máchnutím těsně vedle mého obličeje znovu vytasil čepel.

„Můžu to zkusit?“ odvážil jsem se.

Ne, rozhodně zavrtěl hlavou na znamení nesouhlasu.

„Už jste s tím někoho bodnul?“

Přitáhl si nůž k sobě a pohrdlivě se na mě podíval. „Hodně lidí,“ pravil.

Už jsem viděl dost. Couvl jsem a odklopýtal jsem za silo, kde jsem mohl být sám. Házel jsem si a chytal asi hodinu a zoufale jsem toužil, aby se tu zase objevila Tally a chtěla si jít zaplavat do zátoky.

14

Každé pondělí brzy ráno jsme se mlčky sešli u traktoru. Toužil jsem po jediném: proklouznout zpátky do domu, hupsnout do Rickyho postele a prospat celé dny. Žádná bavlna, žádní Spruillovi, nic, co by mi znepříjemňovalo život. „Odpočívat můžeme v zimě,“ říkávala babička, a byla to pravda. Jakmile sklidíme všechnu bavlnu a zoráme pole, uloží se naše malá farma na dlouhé chladné měsíce k zimnímu spánku.

Uprostřed září jsem si však o ledové zimě mohl nechat jen zdát. Pappy se s panem Spruillem a Miguelem ochomýtali kolem traktoru a o něčem vážně diskutovali, zatímco my ostatní jsme natahovali uši, abychom zaslechli alespoň útržek hovoru. Mexičané postávali v hloučku opodál. Projednávali, jestli dnes začneme česat bavlnu za stodolou a půjdeme tudíž pěšky na pole. My Arkansasané jsme mohli popojet kousek dál a vlečňák mohl sloužit jako dělicí čára mezi oběma skupinami česáčů. Bylo třeba dodržovat bezpečnou vzdálenost mezi Kovbojem a Hankem, jinak jsme se mohli dočkat další vraždy.

„Nestojím už o žádné další násilí,“ zaslechl jsem zahřímat dědečka. Každému bylo jasné, že Kovboj by už neměl vytáhnout svůj vystřelovací nůž z kapsy, a zároveň jsme pochybovali, že by Hank naprosto ztratil rozum, i když byl dost zabedněný, a znovu na Kovboje zaútočil. Ráno při snídani se Pappy nechal slyšet, že Kovboj není jediný ozbrojený Mexičan. Podle něj stačil jeden unáhlený Hankův pohyb a vystřelovací nože tu mohly lítat vzduchem ze všech stran. Stejný názor na to, že tu hrozí nebezpečí dalších nepokojů, zastával pan Spruill. Doposud však nikdo nevěřil, že pan Spruill, nebo kdokoli jiný, dokáže Hanka zvládnout.

Včera pozdě v noci pršelo, ale na polích nebylo po vláze ani památky; bavlna byla suchá a půda se už opět drolila na prach. Déšť však pro Pappyho a pro tátu znamenal neblahou předzvěst nevyhnutelné povodně a tíseň, která je svírala, byla velmi nakažlivá.

Naše úroda se téměř dokonale vyvedla a zbývalo nám jen pár týdnů na dočesání polí, než se obloha roztrhne. Když traktor zastavil u vlečňáku, chvatně jsme sebrali své pytle a mizeli mezi keři. Spruillovi se ani nesmáli, ani nezpívali; od Mexičanů v dálce nebyl také slyšet ani trylek. Já sám jsem si ani na chvíli nezdříml. Česal jsem, jak nejrychleji jsem dokázal.

Slunce se rychle vyhouplo nad obzor a vypařovalo z huňatých tobolek vláhu. Vedro mi přilepilo kombinézu ke kůži, pot se mi vsakoval do látky a kapal mi z brady. To, že jsem byl malý, skýtalo určitou výhodu: většina větví mě převyšovala a částečně chránila před žárem.

Za dva dny pilného česání se vlečňák zcela zaplnil bavlnou. Pappy ho odvezl do města; byla to výhradně dědova záležitost, nikdy ji nesvěřil tátovi. Platilo pro to nepsané pravidlo, jako v případě mámy a její zahrady; jednou se to tak zavedlo a dlouho se na té zvyklosti nic nezměnilo. Očekával jsem, že pojedu s ním; vždycky mi to udělalo radost, protože to znamenalo výlet do města, i když jen k čističce.

Po krátkém obědě jsme odjeli náklaďákem na pole a zapojili za něj vlečňák. Pak jsme vylezli po stranách nahoru a upevnili dokola plachtu, aby nám neuletěla ani jedna tobolka. Připadalo nám jako zločin, kdyby měla byť jediná unce bavlny přijít nazmar, s česáním jsme se přece tak nadřeli.

Když jsme se vraceli z pole kolem domu, zahlédl jsem za stodolou Mexičany v těsném hloučku, jak v poklidu žvýkají své kukuřičné placky. Můj táta byl zalezlý v kůlně na nářadí a spravoval tam vnitřní trubku od obruče přední pneumatiky traktoru. Babička s mámou myly nádobí. Pappy znenadání zastavil náklaďák. „Zůstaň tady,“ houkl na mě. „Hned jsem zpátky.“ Asi něco zapomněl.

Když opět vyšel z domu, nesl svou dvanáctku brokovnici, kterou bez jediného slova zasunul pod sedadlo.

„Jedeme na hon?“ zeptal jsem se, ale bylo mi jasné, že mi neodpoví.

O Siscově případu se nehovořilo ani u oběda, ani na vstupní verandě. Podle mého se dospělí rozhodli skoncovat s tím tématem jednou provždy, alespoň přede mnou. Brokovnice však naznačovala spoustu dalších variant.

V duchu jsem si okamžitě představoval přestřelku ve stylu Gena Autryho, která se strhne nedaleko od čističky. Na jedné straně představitelé těch hodných, tedy farmáři, samo sebou, pálili skrytí za svými vlečňáky, stojícími mezi bavlníky, na ty zlé, tedy Siscovy a jejich kamarády, již opětovali střelbu. Čerstvě načesaná bavlna se vznášela ve vzduchu, jak se kulky jedna za druhou zarývaly do vlečňáků. Skla v autech praskala. Náklaďáky vybuchovaly. Než jsme stačili přejet řeku, leželi všude kolem čističky zranění i mrtví.

„Ty chceš někoho zastřelit?“ zeptal jsem se a snažil se tím dotazem přinutit Pappyho, aby se alespoň nějak vyjádřil.

„Starej se o své,“ zabručel, když přeřazoval rychlost. Možná si chtěl vyřídit dluhy s nějakým potížistou. To mi připomnělo jednu z oblíbených chandlerovských historek. Když byl Pappy ještě o hodně mladší, pracoval na poli, stejně jako ostatní farmáři, s párem mul. Přihodilo se to v době, kdy ještě vůbec nejezdili traktory a veškeré farmaření záviselo na lidské a zvířecí síle. Soused Woolbright, takový budižkničemu, spatřil jednou Pappyho v polích, když se nějak nedokázal dohodnout s mulami. Podle Woolbrighta prý Pappy mlátil ta ubohá zvířata přes hlavu obrovským klackem. Když tenkrát Woolbright vyprávěl o svém zážitku před čajovnou, chvástal se: „Kdybych měl u sebe mokrý jutový pytel, já bych tomu Elimu Chandlerovi ukázal, zač je toho loket.“ Historka se roznesla a Pappy se doslechl, co Woolbright pronesl. Uplynulo pár dní a na sklonku jednoho obzvláště horkého dne popadl Pappy jutový pytel, namočil ho do kýble s vodou a místo večeře se vydal do tři míle vzdáleného Woolbrightova domu. Možná to bylo pět mil nebo deset, podle toho, kdo tuhle povídačku vyprávěl.

Jakmile tam dorazil, zavolal na Woolbrighta, aby vyšel ven a splnil svá slova. Woolbright právě dojídal večeři a v domě kolem něj byla, nebo také nebyla, hromada dětí. V každém případě Woolbright přistoupil ke dveřím se sítí proti hmyzu, přehlédl přední dvůr a usoudil, že bude bezpečnější, když zůstane uvnitř.

Pappy na něj znovu zařval, aby vylezl ven. „Přinesl jsem vám ten mokrej pytel, pane Woolbrighte!“ křičel. „Tak vylezte a ukažte, co dokážete!“

Woolbright se stáhl hlouběji do domu. Když bylo zřejmé, že nevystrčí ani špičku nosu, Pappy mu prohodil mokrý jutový pytel síťkou u dveří až do domu. Pak se zase tři, pět nebo deset mil vrátil pěšky zpátky domů a šel rovnou do postele, ani se nenavečeřel.

Slyšel jsem ten příběh povídat už tolikrát, že jsem tomu věřil. I moje máma mu věřila. Eli Chandler byl jako mladý kluk známý svou horkou krví, ostatně i ve svých šedesáti stačilo jen malé našlápnutí a hned vzplanul.

Ale nikoho by nezabil, leda v sebeobraně. Navíc dával přednost svým pěstím nebo méně nebezpečným zbraním, jako třeba jutovému pytli, před palnými. Jeho zbraň s námi dnes cestovala jen jako pojistka. Siscovi byli velmi nevypočitatelní pomatenci.

Čistička hučela naplno, když jsme k ní dorazili. Před námi stála dlouhá řada vlečňáků, což mě ujistilo, že si tu pár hodin počkáme. Už se stmívalo, když Pappy vypnul motor a poklepal prsty na volant. Začínal zápas Kardinálů a já jsem se nemohl dočkat, až dojedeme domů.

Než jsme vystoupili z náklaďáku, Pappy přepočítal vlečňáky, náklaďáky i traktory a zkontroloval pohledem, jestli se neulejvají nádeníci, ani dělníci od čističky. Pásl po nějaké nepřístojnosti, a když na žádnou nepřišel, utrousil nakonec: „Půjdu to obhlídnout dovnitř. Čekej tady na mě.“

Díval jsem se, jak se při chůzi bořil do štěrku a pak se zastavil u skupinky mužů před kanceláří. Chvíli tam stál, povídal a poslouchal. Další skupinka se vytvořila u jednoho náklaďáku v řadě před námi; byli to mladší muži, kouřili, rozmlouvali a čekali. Středem všeho dění však byla čistička, proto se čas spíše vlekl, než ubíhal.

Najednou jsem zahlédl, jak se odněkud za naším náklaďákem vyloupla silueta nějakého muže. „Čau, Luku,“ zahlaholil známý hlas, který jsem hned nedokázal přesně zařadit. Když jsem se otočil, uviděl jsem přátelskou tvář Jackieho Moona, o něco staršího kluka ze severní části města.

„Ahoj, Jackie,“ odpověděl jsem s úlevou. Na zlomek vteřiny mě napadlo, že si na mne počíhal některý ze Siscových kluků. Opřel se o přední nárazník, zády k čističce, a vytáhl cigaretu, kterou si sám ubalil. „Víš něco nového o Rickym?“ zeptal se.

Zaměřil jsem se na cigaretu. „V poslední době nic nepřišlo,“ povzdechl jsem si. „Od posledního dopisu už uběhlo několik týdnů.“

„Jak se má?“

„Myslím, že dobře.“

Škrtl sirkou o kapotu našeho náklaďáku a zapálil si cigaretu. Měl vysokou, hubenou postavu a celou dobu, co si pamatuji, byl v Monette High School basketbalovou hvězdou. Hráli s Rickym spolu, dokud Rickyho nenačapali s cigaretou za školou. Trenér, veterán, jenž přišel ve válce o nohu, vyhodil Rickyho z družstva. Pappy chodil kolem naší farmy jako lev v kleci celý týden a hrozil, že trenérovi zabije jeho mladšího syna. Ricky se mi však přiznal, že ho basketbal stejně přestal bavit. Chtěl hrát fotbal, ale v Monette kvůli česání bavlny nedali dohromady žádný tým.

„Taky bych se tam mohl vydat,“ prohodil Jackie.

„Do Koreje?“

„Nó.“

Měl jsem sto chutí se ho zeptat, jak ho mohlo napadnout, že by ho v Koreji chtěli. Ačkoliv jsem česání bavlny ze srdce nenáviděl, raději budu česat, než abych se nechal zastřelit.

„A co basketbal?“ vyzvídal jsem. Proslýchalo se, že tým Arkansas State projevil o Jackieho zájem.

„Ve škole končím,“ odvětil a vyfoukl obláček kouře.

„Proč?“

„Už mě to nebaví. Vždyť tam chodím, sem tam s nějakou tou přestávkou, dvanáct let. Takhle dlouho do školy nikdo z naší rodiny nechodil. Mám dojem, že už jsem se toho naučil dost.“

V našem kraji takhle končí školu spousta dětí. Ricky to také párkrát zkusil a Pappy by ho od toho nezrazoval. V naší rodině však měla poslední slovo babička, a proto Ricky nakonec školu dokončil.

„Hodně kluků tam zastřelí,“ uvažoval a díval se přitom nepřítomně do dálky.

Tohle jsem zrovna slyšet nechtěl, proto jsem na to nic neřekl. Dokouřil cigaretu a zabořil ruce hluboko do kapes. „Povídá se, že jsi viděl, jak se Siscovi kluci porvali,“ poznamenal, aniž se na mě podíval.

Tušil jsem, že na to během dnešního výletu do města přijde řeč. Vzpomněl jsem si, jak mi otec přísně zakázal, abych o té události s kýmkoli hovořil.

Jackiemu jsem ale mohl věřit. Vyrůstal přece spolu s naším Rickym.

„Viděla to přece spousta lidí,“ namítl jsem.

„To jo, ale nikdo ani necekne. Neotesanci z hor neprozradí ani slovo, protože jim jde o jednoho z nich. Místní taky ani nemuknou, protože Eli všem přikázal, aby drželi jazyk za zuby. Alespoň se to takhle všude šušká.“

Věřil jsem mu. Ani na vteřinu jsem nezapochyboval, že Eli Chandler použil ono baptistické „bratrství bližních“ k tomu, aby srazil vozy, alespoň do té doby, než sklidí bavlnu z pole.

„A co je se Siscovými?“ zeptal jsem se.

„Nikdo je od tý doby neviděl. Asi se kurýrují. Minulý pátek měli pohřeb. Sami vykopali hrob a pohřbili ho za kaplí. Stick na ně hodně zblízka dohlížel.“

Pak se zase na delší dobu odmlčel a oba jsme poslouchali rachot čističky. Ubalil si další cigaretu, zapálil si a prohlásil: „Já jsem tě u té rvačky viděl.“

Cítil jsem se, jako kdyby mne přistihl, že jsem spáchal nějaký zločin. Jediné, co mě napadlo, bylo: „No a?“

„Viděl jsem tě s tím malým klukem Pinterových. Když ten buran sebral ten kus dřeva, podíval jsem se na vás a napadlo mě: ‚Tohle není podívaná pro tak malé kluky.‘ A měl jsem pravdu.“

„Kdybych to raději neviděl.“

„Taky bych si to klidně odpustil,“ podotkl a vypustil z úst elegantní kroužek dýmu.

Zkontroloval jsem pohledem čističku, abych se ujistil, že se neblíží Pappy. Byl ještě kdesi uvnitř, asi v malé kanceláři, kde úřadoval majitel čističky. Přijížděly další vlečňáky a řadily se za nás. „Hovořil s tebou Stick?“

„Ne. Ani se nechystá. S tebou jo?“

„Jo, přijel k nám na farmu.“

„Mluvil i s tou vylízanou hlavou?“

„Hm.“

„Takže Stick ví, jak se jmenuje?“

„Myslím, že to ví.“

„Proč ho nezavře?“

„To nevím. Řekl jsem mu, že byli tři na jednoho.“

Zachrchlal a uplivl si do křoví. „Šli sice tři na jednoho, ale nikdo nemusel umřít. Nemám Siscovy kluky rád, to asi nikdo, ale nemusel je takhle strašně zmlátit.“

Neřekl jsem na to ani ň. Potahoval z cigarety a když se dal znovu do řeči, vycházel mu kouř z úst i nosu.

„Tvář měl krvavě rudou a oči se mu leskly, když se najednou zarazil a podíval se na ně, jak tam leželi na zemi, jako kdyby se ho zmocnil nějakej ďábel a přinutil ho přestat. Vtom couvl a narovnal se, znovu je obhlídnul a měl přitom takový výraz, jako kdyby to udělal někdo jinej. Pak se sebral a šel zpátky na hlavní ulici. Všichni Siscovi kluci a jejich lidi se k nim seběhli. Půjčili si od Roe Duncana dodávku a odvezli je domů. Jerry už se nevzbudil. Roe sám odvezl Jerryho do nemocnice hned uprostřed noci, ale sám potvrdil, že už byl mrtvý. Měl rozdrcenou lebku. Ještě štěstí, že to přežili oba Jerryho bráchové. Mlátil do nich stejně jako do Jerryho. Ještě nikdy jsem nic takovýho neviděl.“

„Ani já ne.“

„Na nějakou dobu bych se rvačkám vyhýbal, kdybych byl na tvém místě. Jsi ještě moc mladej.“

„Neboj se.“ Podíval jsem se k čističce a zahlédl Pappyho. „Jde sem Pappy,“ varoval jsem ho.

Zahodil cigaretu a šlápl na ni. „Nikomu neříkej, co jsem ti povídal, jasný?“

„Spolehni se.“

„Nechci mít s tím blbcem nic společnýho.“

„Neprozradím ani slovo.“

„Vyřiď Rickymu, že ho pozdravuju. Napiš mu, aby si držel Korejce od těla, než se tam dostanu.“

„Tak jo, Jackie.“ Zmizel stejně rychle, jak se objevil. Další tajemství.

Pappy vypřáhl vlečňák a sedl si za volant. „Nebudeme tady čekat tři hodiny,“ zabručel a nastartoval. Objeli jsme čističku a vyrazili z města. V tu samou chvíli vyšel z čističky dělník, zapřáhl vlečňák za traktor a zatáhl ho dovnitř. Sací trubice vcucla naši bavlnu do čističky a za hodinu z ní vypadnou dva úhledně svázané balíky. Zváží je, odeberou z každého balíku vzorek a pošlou je k posouzení obchodníkovi, který bavlnu koupí. Po snídani se sem Pappy vrátí, aby si vlečňák vyzvedl. Zkontroluje balíky i vzorky a určitě zjistí něco, co mu přidělá další starosti.

Druhý den přišel dopis od Rickyho. Babička ho nechala ležet na kuchyňském stole, abychom ho spatřili hned, jak vejdeme zadními dveřmi do kuchyně. Bolela nás záda a nohy jsme sotva vlekli. Načesal jsem dnes sedmdesát osm liber bavlny, což pro mě – sedmiletého kluka – znamenalo celoživotní rekord, ačkoli lámat rekordy nebylo ve skutečnosti možné, protože si málokdo něco nepřisadil. Zvláště děti. Táta i Pappy načesali denně kolem pěti set liber.

Babička se usmívala a zpívala, takže jsme hned věděli, že v dopise stojí dobré zprávy. Hmátla po něm a přečetla nám ho nahlas. Už ho uměla stejně celý nazpaměť.

Drahá maminko, tatínku, Jessi, Kathleen a Luku!

Doufám, že se máte všichni dobře. Nikdy mě ani nenapadlo, ze bych se neúčastnil česání bavlny, ale moc bych si přál, abych už byl doma. Všechno mi chybí – farma, pečená kuřata i Kardinálové. Věříte, že nám Dodgerové vyfouknou klubovou vlajku? Jen na to pomyslím, dělá se mi špatně.

Jinak se mi tady vede slušně. Teď je příměří. Už nebojujeme na frontě. Moje jednotka je asi pět mil vzdálená, tak sem tam doháníme spánek. Jsme v teple, odpočatí, dobře nás krmí a zrovna teď na nás nikdo nestřílí. Ani my na nikoho nepálíme.

Skutečně si myslím, že se brzy dostanu domů. Zdá se, že se to celé nějak zpomalilo. Sem tam k nám proniknou nějaké zvěsti o mírových jednáních, nebo co to má být, tak si držíme navzájem palce.

Dostal jsem od vás balíček dopisů. Přiznám se, že pro mě hodně znamenají. Proto nepřestávejte psát. Luku, tvůj dopis byl tak krátký, jako by ho psalo nějaké malé dítě, tak se polepši a napiš víc.

Musím letět. Srdečný pozdrav všem.

Ricky

Probírali jsme jednotlivé věty v dopise a četli ho stále znovu, než ho babička uložila do krabice od doutníků u rádia. Ležely tam všechny Rickyho dopisy; nebylo výjimečné, když někdo v noci zabrousil do kuchyně, že tu našel dědu nebo babičku, jak si je znovu pročítají.

Nový dopis nám pomohl zapomenout na ztuhlé svaly a spálenou kůži; všichni jsme do sebe házeli jídlo, abychom se mohli co nejdříve usadit kolem stolu a odepsat Rickymu.

Vzal jsem si svůj blok s nápisem Velký šéf a tužku a napsal jsem mu všechno o Jerrym Siscovi a Hanku Spruillovi. Nevynechal jsem ani jeden detail. Vylíčil jsem krev, rozštípaný kus dřeva, Sticka Powerse, všechno. Nevěděl jsem sice, jak se většina těch slov správně píše, a tak jsem je házel na papír od boku. Jestli mi totiž někdo odpustí chyby v pravopise, pak je to Ricky. Protože jsem nechtěl, aby mě pomlouvali, že roznáším drby po celé Koreji, co nejpečlivěji jsem svůj dopis zalepil.

Napsali jsme dohromady pět dopisů a věřím tomu, že se Ricky dozví pět různých verzí té samé události. Dospělí se zabývali podivnými tématy, když měli o něčem psát. Tenhle večer jsem považoval za jeden ze světlých okamžiků uprostřed téhle sezony. Pappy zapnul rádio a my jsme poslouchali zápas Kardinálů, zatímco jsme se dál a dál rozepisovali do svých dopisů.

Seděli jsme svorně kolem kuchyňského stolu, smáli se a psali, poslouchali rozhlas a nikdo z nás nepochyboval, že se Ricky brzy vrátí domů.

Řekl to přece.

15

Ve čtvrtek odpoledne si mě máma našla v poli a oznámila mi, že mě potřebuje na zahradě. Celý bez sebe radostí jsem ze sebe shodil sběrný pytel a nechal jsem ostatní česáče napospas v bavlnících. Oba dva jsme odcházeli domů s úlevou, že pro nás dnešní šichta skončila.

„Musíme navštívit Laumerovy,“ sdělila mi cestou. „Mám o ně strach. Asi trpí hlady, víš.“

Latcherovi měli zahradu, ačkoliv za moc nestála. Divil bych se, kdyby hladověli. Neměli sice ani drobek nazbyt, ale v craigheadském okrese ještě nikdo neumřel hlady. I ti nejchudší pachtýři dokázali pěstovat rajčata a okurky. A každá farmářská rodina chovala pár slepic, které nesly vejce.

Mámu však pohánělo její pověření, aby vypátrala Libby a mohla potvrdit nebo vyvrátit klevety.

Sotva jsme vstoupili do zahrady, uvědomil jsem si, co má máma za lubem. Když si pospíšíme a stihneme navštívit Latcherovy předtím, než se všichni vrátí z pole, zastihneme rodiče i s dětmi na poli. Jestliže je Libby skutečně těhotná, bude se potloukat někde kolem domu, pravděpodobně sama. Nebude mít jinou šanci, než vyjít z domu a vzít si od nás zeleninu. Mohli jsme ji vyhmátnout v tom nejzranitelnějším okamžiku, zahrnout ji křesťanskou dobrotou, zatímco je opuštěná svými ochránci. Byl to skvěle vymyšlený plán.

Sbíral jsem pod přísným máminým dohledem rajčata, okurky, hrášek, fazole, kukuřici, zkrátka všechno, co se na zahradě urodilo. „Utrhni tamhle to malé červené rajče, Luku, po tvé pravé ruce,“ ukazovala mi máma. „Ne, ne, tenhle hrášek už nevydrží.“ Nebo: „Ne, tahle okurka ještě není zralá.“

Ačkoliv byla zvyklá sklízet si svou úrodu sama, raději jen přehlížela své záhonky a rozkazovala. Klid v zahradě se mohl udržet jen za jediné podmínky: když si udržela odstup, obhlídla všechny záhonky sama a svým uměleckým okem řídila moje nebo otcovo úsilí, když jsme se snažili otrhat plody její práce ze všech těch lodyh a popínavých stvolů.

Nenáviděl jsem tuhle zahradu, ale ještě víc jsem teď nenáviděl bavlníková pole. Podle mne bylo všechno lepší než česání bavlny.

Když jsem se natáhl pro další palici kukuřice, zahlédl jsem mezi vysokými stvoly něco, co mě přibilo k zemi. Za zahradou se vinul pruh trávy, tak úzký, že se na něm nedalo ani trénovat chytání. Nepražilo na něj slunce, ale jinak byl k ničemu. Vedle něj se tyčila východní zeď našeho domu, odvrácená od veškerého dění. Na západní straně byly kuchyňské dveře, parkoviště pro dodávku, cestička, která vedla do stodoly, venkovní kůlny a pak už pole. Všechen život probíhal na západní straně domu, na východní se nedělo nic.

Na rohu, skrytém před zraky všech, protože na něj bylo vidět jen ze zahrady, kdosi natřel část spodních prken. Svítila bílou barvou. Zbytek domu měl stejnou vybledlou hnědou barvu jako vždycky, ten samý odstín starých, oprýskaných fošen.

„Co se děje, Luku?“ zeptala se máma. Nikdy sice v zahradě nespěchala, protože to byla její svatyně, ale dnes plánovala přepadovku a čas hrál proti ní.

„Já nevím,“ vypadlo ze mě, jak jsem tam bez hnutí stál.

Postavila se vedle mě a zaostřila mezi kukuřičné lodyhy, které tvořily hranici a živý plot její zahrady. Jakmile uviděla nabílené fošny, zůstala také jako opařená.

Roh někdo pomaloval dosti hustou barvou, ale čím se malba blížila k zadnímu traktu domu, tím víc barva řídla. Nebylo pochyb, že se jednalo o nedokončené dílo. Někdo nám maloval dům.

„To je Trotova práce,“ šeptla máma a v koutcích jí zacukal úsměv.

Nenapadlo mě to, protože jsem se tím dosud nestačil zabývat, ale hned mi došlo, že je to správná trefa. Kdo jiný by to mohl být? Kdo jiný se potloukal celý den kolem předního dvora a neměl nic jiného na práci, zatímco jsme se všichni lopotili jako otroci na poli? Kdo jiný by pracoval tímhle žalostným tempem? Kdo jiný by měl takovou drzost natřít cizí dům bez dovolení?

Navíc to byl Trot, jenž zaječel na Hanka, aby mě už přestal trápit s tím naším malým, nenabíleným, sedláckým domem. Trot mi tenkrát přispěchal na pomoc.

Ale kde by Trot sehnal peníze na barvu? Už jsme ji i cítili a voněla docela jako nedávný nátěr. Máma přehlédla celý přední dvůr. Trot nikde.

„Co budeme dělat?“ zeptal jsem se.

„Nic, alespoň prozatím.“

„Ty to nikomu neřekneš?“

„Promluvím si o tom s tátou. Zatím to zůstane naším společným tajemstvím.“

„Povídalas, že si chlapci tajemstvím koledují o potíže.“

„To je pravda, pokud je skrývají před svými rodiči.“ Naplnili jsme dva proutěné koše zeleninou a naložili jsme je do dodávky. Máma řídila tak jednou za měsíc. Mohla sice řídit dědovu dodávku, ale nedokázala se za volantem uvolnit. Držela se ho křečovitě, prošlápla spojku a brzdu, a konečně nastartovala. Poskočili jsme a popojeli dozadu. Dokonce jsme se i zasmáli, když se ten starý křáp pomalu otočil. Když jsme vyrazili, všiml jsem si, že pod náklaďákem Spruillových leží Trot a zpoza zadní pneumatiky nás pozoruje.

Žerty přestaly o chvíli později, když jsme sjeli k řece. „Drž se pevně, Luku,“ upozornila mě, když podřadila a naklonila se přes volant, oči plné hrůzy. Drž se pevně, ale čeho? Na lávku se vešel jen jeden vůz a nechránilo ji žádné zábradlí. Když sjede dolů, oba se utopíme.

„To zvládneš, mami,“ utěšoval jsem ji nepřesvědčivě.

„To samozřejmě musím,“ odvětila. Už jsem s ní párkrát lávku přejížděl a vždycky to bylo dobrodružství. Šinuli jsme se po můstku jako slimáci, oba ztuhlí strachem, než abychom se podívali dolů. Nedýchali jsme, dokud jsme nevjeli na prašnou cestu za lávkou.

„Dobrá práce, mami,“ pochválil jsem ji.

„To nic nebylo,“ odpověděla přidušeně a konečně zhluboka vydechla.

Nejprve jsem nikoho z Latcherovy rodiny na poli nezahlédl, ale když jsme se přiblížili k domu, všiml jsem si skupiny slaměných klobouků hluboko v poli, až na druhém konci lánu. Nedokázal jsem určit, jestli nás zaslechli přijíždět, ale nepřestali česat. Než jsme stačili vystoupit z auta, scházela z verandy paní Latcherová a nervózně si otírala ruce do nějakého hadru. Vypadala, že si povídá sama pro sebe, a zdálo se, že ji něco vystrašilo.

„Dobrý den, paní Chandlerová,“ prohodila, ale dívala se na nás úkosem. Nikdy jsem nepochopil, proč nikdy neoslovila mámu křestním jménem. Byla přece starší a měla nejméně o šest dětí víc.

„Dobrý den, Darlo. Přivezli jsme vám nějakou zeleninu.“

Obě ženy teď hleděly jedna druhé do tváře. „Jsem tak ráda, že jste tady,“ vyhrkla paní Latcherová a hlas se jí úzkostlivě chvěl.

„Co se děje?“

Paní Latcherová si mě změřila pohledem, ale jen na okamžik. „Potřebuji vaši pomoc. Jde o Libby. Myslím, že bude mít dítě.“

„Dítě?“ podivila se máma, jako kdyby jí ta zpráva vyrazila dech.

„Ano. Myslím, že to na ni přišlo.“

„Tak zavoláme doktora.“

„To ne. To nemůžeme. Nikdo se o tom nesmí dozvědět. Nikdo. Musíme to držet v tajnosti.“

Přesunul jsem se k zadní části dodávky a trochu jsem natahoval uši, aby mě však paní Latcherová neviděla. Napadlo mě, že se jí takhle bude líp mluvit. Něco velkého se tu chystalo a já jsem nechtěl o nic přijít.

„Je to pro nás taková hanba,“ přiznala se a přeskakoval jí hlas. „Nechce nám prozradit, kdo je otec toho dítěte, a teď zrovna mi je to jedno. Já jen chci, aby se to malé v pořádku narodilo.“

„Ale potřebujete přece lékaře.“

„Ne, paní. O tomhle se nesmí dozvědět živá duše. Když přijede doktor, dozví se o tom celý kraj. Musíte o tom pomlčet, paní Chandlerová. Můžete mi to slíbit?“

Ta ubohá žena měla pláč na krajíčku. Zoufale se snažila udržet tajemství, které se šuškalo po Black Oak už celé měsíce.

„Ukažte, podívám se na ni,“ rozhodla se máma, aniž by odpověděla na otázku, a obě ženy si to namířily dovnitř. „Luku, zůstaň tady v autě,“ promluvila na mě přes rameno.

Jakmile zmizely uvnitř, vydal jsem se na obchůzku kolem domu a nahlédl do prvního okna, které jsem spatřil. Uviděl jsem malý obývací pokoj se starými matracemi položenými na zemi. Za dalším oknem se ozývaly hlasy. Zarazil jsem se a poslouchal. Za mnou se rozkládala jen pole.

„Libby, je tu paní Chandlerová,“ představila paní Latcherová mámu. „Přijela, aby ti pomohla.“

Libby něco zamumlala, ale tomu jsem nerozuměl. Připadalo mi, že trpí velkými bolestmi. Pak jsem zaslechl, jak vzlykla: „Mě to tak mrzí.“

„To bude dobrý,“ utěšovala ji moje máma. „Kdy začaly ty bolesti?“

„Asi před hodinou,“ odpověděla paní Latcherová.

„Já se tak bojím, mami,“ kňourala Libby, tentokrát o dost hlasitěji. Z jejího hlasu čišela hrůza. Obě ženy se ji pokoušely uklidnit.

I když jsem už nebyl žádný nováček, co se týče znalostí anatomie ženského těla, docela jsem toužil po tom, abych spatřil těhotnou ženu. Její hlas však, podle mého, vycházel odkudsi z blízkosti okna, a kdybych tam teď nakoukl, táta by mě týden řezal. Nepovolené zírání na rodící ženu znamenalo bezpochyby hřích toho nejtěžšího kalibru. Možná bych se vystavil nebezpečí, že na místě oslepnu.

Nemohl jsem si však pomoci. Přikrčil jsem se a přitiskl se ke zdi přímo pod parapetem. Sundal jsem si z hlavy slamák a pomalu se posouval výš, když mi náhle dvě stopy od nosu přistála špinavá hrouda. Bouchlo to, jak se rozprskla o zeď domu, uvolněná prkna se rozdrnčela a vyděsila ženy natolik, že začaly strachy ječet. Spadl jsem na zem a odkutálel se od okna. Kousek dál jsem se vymrštil na nohy a kontroloval očima terén v poli.

Opodál stál v řadě mezi bavlníky Percy Latcher, v ruce držel další hroudu vysušené půdy a druhou na mě ukazoval. „To je váš chlapec,“ zazněl zevnitř něčí hlas. Vzhlédl jsem k oknu a koutkem oka zahlédl paní Latcherovou. Ještě jednou jsem blýskl očima po Percym, a pak jsem se plazil jako spráskaný pes zpátky do našeho vozu. Vyskočil jsem na přední sedadlo, zavřel okénko a čekal na mámu.

Percy zmizel v poli. Brzy se všichni vrátí na farmu. Chtěl jsem odsud vypadnout dřív, než se přiženou ostatní členové Latcherovy rodiny.

Na verandě se vyrojila dvojice batolat; chlapec a děvče, oba byli nazí a mě napadlo, co si asi budou myslet o své velké sestře, která se bude starat o podobného malého caparta. V údivu na mě civěli.

Máma vyběhla z domu s paní Latcherovou v patách. O překot brebentily a mířily k naší dodávce.

„Přivezu Ruth,“ oznámila máma, a myslela tím babičku.

„Prosím vás o to. A spěchejte, prosím,“ přidala se paní Latcherová.

„Ruth s tím má nemalé zkušenosti.“

„Dovezte ji k nám. A nikomu o tom neříkejte, prosím vás. Můžeme vám věřit, paní Chandlerová?“

Máma se snažila otevřít dveře vozu, aby mohla nasednout. „To víte, že můžete.“

„Je to pro nás taková hanba,“ vzlykla paní Latcherová a utřela si slzu. „Prosím, jen to nikomu nevykládejte.“

„To bude v pořádku, Darlo,“ ubezpečovala ji máma a otočila klíčkem. „Za půl hodiny jsem zpátky.“

Kousek jsme couvli, několikrát to s námi hrklo a drnclo, nakonec jsme se otočili a odjížděli od Latcherů. Máma teď řídila o poznání rychleji, což většinu cesty vyžadovalo její plnou pozornost.

„Viděl jsi Libby Latcherovou?“ zeptala se nakonec.

„Ne, mami,“ vyhrkl jsem naprosto přesvědčivě. Věděl jsem, že se mě na to zeptá, a byl jsem připravený se dál nevytáčet.

„Určitě?“

„Opravdu jsem ji neviděl.“

„Cos dělal za jejich domem?“

„Jenom jsem obcházel kolem, když po mně Percy hodil hroudou. Ta se rozplácla o zeď. Nebyla to moje chyba, to zavinil Percy.“ Hovořil jsem bryskně a s jistotou. Bylo mi jasné, že mi chce věřit. Měla totiž na starosti důležitější záležitosti.

U lávky jsme skoro zastavili. Máma podřadila, zadrželi jsme dech a znovu zavelela: „Drž se, Luku.“

Babička stála na zadním dvoře u pumpy, otírala si mokrý obličej a ruce a chystala se podávat večeři. Musel jsem běžet, abych mámě stačil.

„Musíme jet k Latcherovým,“ sdělovala jí máma. „Ta dívka bude rodit a její matka chce, abyste jí pomohla přivést dítě na svět.“

„Panebože,“ ulevila si babička a její unavené oči se zaleskly příslibem neobvyklého zážitku. „Tak je opravdu v tom.“

„To tedy ano. Už hodinu trpí předporodními bolestmi.“ Špicoval jsem uši a tetelil se pýchou, že jsem při tom, když vtom se bez sebemenšího důvodu babička i máma naráz otočily a zůstaly na mě zírat. „Luku, běž domů,“ přikázala mi máma stroze a ukázala prstem na dveře, jako kdybych nevěděl, kde stojí náš dům.

„Co jsem provedl?“ zeptal jsem se uraženě. „Jen jdi,“ naléhala a já se začal trousit pryč. Odmlouvání by stejně nikam nevedlo. Ztišily se, než jsem došel na verandu, a domlouvaly se polohlasem. Sedl jsem si na zadní verandu, když jsem zaslechl mámu, jak mě volá. „Luku, utíkej na pole a přiveď tátu! Potřebujeme ho!“

„A pospěš si!“ přidala se babička. Už se celá vžila do představy lékařky, jež bude pomáhat skutečnému pacientovi.

Nechtělo se mi sice běžet zpátky na pole a za jiné situace bych brblal, ale protože Libby Latcherová čekala každou chvíli mimino, křikl jsem jen: „Ano, mami,“ a vyrazil jsem kolem nich poklusem.

Táta s Pappym stáli právě u vlečňáku a vážili dnes poslední bavlnu. Blížila se pátá hodina a Spruillovi se tu scházeli se svými plnými pytli. Mexičané nebyli nikde vidět.

Podařilo se mi odtáhnout tátu stranou a vysvětlit mu situaci. Řekl pár slov Pappymu a vydal se se mnou rázným krokem k domovu. Babička si zatím připravila zásoby – alkohol na masírování, ručníky, lektvary na tlumení bolesti, lahvičky s podivnými medicínami, po kterých Libby jistě zapomene, že rodí. Kupila svůj arzenál na kuchyňský stůl tak rychle, že jsem ji takhle kmitat ještě nikdy neviděl.

„Běž se umýt a převléknout!“ obořila se na mého otce. „Zavezeš nás tam. Bude to nějakou chvíli trvat.“ Podle mého táta vůbec nesdílel její nadšení, že je do případu Latcherových vtažený, ale nebyl zvyklý se hádat se svou mámou. „Taky se půjdu umýt,“ navrhl jsem. „Ty nikam nepojedeš,“ dala mi najevo máma. Stála u kuchyňského dřezu a krájela na plátky rajče. Dostaneme s Pappym k večeři zbytky ze včerejška a jako přídavek obvyklou porci okurkového a rajčatového salátu.

Ve spěchu odjeli, táta řídil, máma se posadila mezi něj a babičku. Všichni tři se vydali zachránit Libby. Stál jsem na vstupní verandě a díval se, jak zrychlují a jak se za nimi víří oblaka prachu, která zmizí až u řeky. Tolik jsem toužil jet s nimi.

K večeři jsme měli fazole a studené vdolky. Pappy nesnášel, když musel jíst to, co zbylo. Napřed si stěžoval, že měly ženské připravit večeři dřív, než se vydaly k Latcherovým, pak zase, že přece nejde dávat přednost jiným.

„Nechápu, proč tam musely jet obě,“ bručel, když si sedal ke stolu. „Jsou zvědavé jako kočky, co říkáš, Luku? Nemůžou se dočkat, až tam dorazí a uvidí tu těhotnou holku.“

„Ano, dědo,“ přitakal jsem mu.

Požehnal jídlo krátkou modlitbou a v tichosti jedl.

„Kdo dnes nastoupí proti Kardinálům?“ zkoušel mě.

„Reds.“

„Chceš to poslouchat?“

„Jasně.“ Každý večer jsme přece poslouchali rozhlas. Co jiného jsme také měli dělat?

Sklidili jsme ze stolu a vložili své špinavé talíře do dřezu. Pappyho nikdy nenapadlo, aby si po sobě umyl nádobí; to byla ženská práce. Setmělo se. Sedli jsme si na verandu na svá obvyklá místa a čekali, až Harry Caray ohlásí zápas Kardinálů. Vzduch se nedal dýchat, jak ještě ztěžkl po celodenním horku.

„Jak to dlouho trvá, než se narodí dítě?“ otázal jsem se.

„To záleží na tom,“ broukl Pappy z houpačky. Ale už to nedopověděl. Když se mi zdála pauza v jeho řeči už moc dlouhá, navázal jsem: „Na čem záleží?“

„No, na spoustě věcí. Některé děti se derou na svět, jiné si dávají na čas.“

„Jak dlouho to trvalo mně?“

Na chvíli se zamyslel. „Nemysli si, že si to pamatuju přesně. Ale prvorozeným to zpravidla trvá dýl.“

„Byl jsi u toho?“

„Ne. Řídil jsem traktor.“ Příchod dětí na svět nebylo zřejmě dědovo oblíbené téma, a proto se naše zasvěcená rozmluva rozplizla.

Spatřil jsem Tally, jak přešla přes přední dvůr a zmizela ve tmě. Spruillovi se chystali ke spánku; oheň pod jejich kotlíkem už skomíral.

Reds skórovali hned čtyřikrát v první směně. Pappyho to tak rozčílilo, že odešel spát. Vypnul jsem rádio a zůstal sedět na verandě; pátral jsem očima po Tally. Netrvalo dlouho a zaslechl jsem Pappyho chrápat.

16

Rozhodl jsem se, že vydržím sedět na schodech verandy a počkám na rodiče a na babičku, až se vrátí od Latcherových. V duchu jsem si představoval, jak to tam asi vypadá; ženské se zavřely do zadního pokoje s Libby, muži sedí venku se všemi ostatními dětmi, co nejdále od místa porodu. Jejich dům stál přímo na druhé straně řeky, co by kamenem dohodil, a mě mrzelo, že tam nemohu být.

Zmáhala mne únava, až jsem skoro usnul. V táboře Spruillových se už nikdo ani nehnul, zahalila ho tma, ale ještě jsem nezaznamenal, že by se vrátila Tally.

Potloukal jsem se bosý po domě, slyšel, jak děda zhluboka oddychuje, a nakonec jsem zašel na zadní verandu. Sedl jsem si na kraj a klátil nohama, které jsem spustil dolů. Pole za stodolou i silo se zbarvily do světle šeda, když dírami v cárech mraků proniklo světlo měsíce. Jinak se všechno skrývalo v temnotě. Najednou jsem ji spatřil v záblesku měsíčního svitu; přicházela polní cestou, a celou dobu nebyla slyšet, dokud nešlápla na větvičku u domu.

„Tally,“ zašeptal jsem co nejhlasitěji.

Trvalo nějakou chvíli, než odpověděla: „To jsi ty, Luku?“

„Jsem tady,“ ozval jsem se. „Na verandě.“

Přišla bosa, proto její kroky nebylo slyšet. „Co tady venku děláš, Luku?“ zeptala se a stoupla si přede mne.

„Kde jsi byla?“ opáčil jsem.

„Tak, šla jsem se projít.“

„Proč ses šla projít?“

„Jen tak. Někdy prostě potřebuju vypadnout z té naší rodiny.“

Tomu jsem přirozeně rozuměl. Posadila se vedle mě na verandu, vykasala si sukni ke kolenům a začala pohupovat nohama. „Někdy bych od nich nejraději utekla,“ ulevila si tichým hlasem. „Chtělo se ti někdy utéct, Luku?“

„Ani ne. Je mi teprve sedm. Ale nehodlám tu strávit celý zbytek svého života.“

„A kde chceš žít?“

„V St. Louis.“

„Proč v St. Louis?“

„Tam hrají Kardinálové.“

„A ty se chceš stát jedním z Kardinálů?“

„To víš, že chci.“

„Ty jsi ale chytrý kluk, Luku. Jen blázen by chtěl česat bavlnu po celý zbytek svýho života. Já bych se taky chtěla dostat jinam, na sever, tam, kde je zima a spousta sněhu.“

„Kam?“

„To nevím přesně. Třeba do Montrealu.“

„Kde to je?“

„V Kanadě.“

„Hrajou tam baseball?“

„To asi ne.“

„Tak na to zapomeň.“

„Ne, je tam krásně. Učili jsme se to ve škole, v dějepise. To město založili Francouzi a všichni tam také francouzsky mluví.“

„Ty umíš francouzsky?“

„Ne, ale naučím se to.“

„To je snadný. Já už skoro umím španělsky. Juan mě loni učil.“

„Opravdu?“

„Sí.“

„Řekni ještě něco.“

„Buenos días. Por favor. Adiós. Gracias. Seňor. Cómo está?“

„Žjóva!“

„Vidíš, vždyť jsem povídal, že je to snadný. Jak je Montreal daleko?“

„To přesně nevím. Myslím, že je daleko. To je taky důvod, proč tam chci.“

Náhle se v Pappyho pokoji rozsvítilo. Pruh světla ozářil druhý konec verandy, a to nás vystrašilo. „Buď zticha,“ zašeptal jsem.

„Kdo to je?“ špitla a cukla sebou, jako kdyby uhýbala před neviditelnými kulkami.

„To se jde Pappy jenom napít vody. Budí se takhle několikrát za noc.“ Pappy vešel do kuchyně a otevřel lednici. Pozoroval jsem ho skrz síť ve dveřích. Vypil dvě sklenky vody, zalezl zpátky do své ložnice a zhasl světlo. Když opět nastala tma a ticho, zeptala se: „Proč se celou noc budí?“

„Má velké starosti. Ricky bojuje v Koreji.“

„Kdo je Ricky?“

„Můj strejda. Je mu devatenáct.“

Na chvíli o tom uvažovala a pak se živě zajímala: „Je hezký?“

„Nevím. Vlastně jsem o tom nikdy nepřemýšlel. Je to můj nejlepší kámoš a já si moc přeju, aby se už vrátil.“

Chvíli jsme vzpomínali na Rickyho, klátili nohama z verandy a noc pomalu ubíhala.

„Luku, před večeří zmizela vaše dodávka. Pověz mi, kam odjeli vaši?“

„K Latcherovým.“

„Kdo to je?“

„Pachtýři, bydlí naproti za řekou.“

„Proč k nim jeli?“

„To ti nemůžu říct.“

„Proč ne?“

„Protože to je tajemství.“

„Jaké tajemství?“

„Velké.“

„No tak, Luku. Už přece spolu jedno tajemství máme, nevzpomínáš si?“

„Vím.“

„Řekla jsem snad někomu, že jsi mě v zátoce okukoval?“

„Asi ne.“

„A kdybych to vyslepičila, měl bys z toho pořádný oplétačky, že jo?“

„Myslím, že jo.“

„Tak vidíš. Dokážu držet tajemství, tak to taky dokaž. Tak co se děje u těch Latcherových?“

„Slib, že to nikomu neprozradíš.“

„Slibuju.“

Celé město už vědělo, že je Libby těhotná. Jaký tedy mělo smysl předstírat, že je to tajemství? „No, bydlí tam holka, Libby Latcherová, a ta bude mít dítě. Právě teď rodí.“

„Kolik je jí let?“

„Patnáct.“

„Ježíši.“

„A Latcherovi se to snaží udržet v tajnosti. Nezavolali by si opravdového doktora, protože by se to hned všichni dozvěděli. Proto požádali babičku, aby k nim zajela a pomohla tomu dítěti na svět.“

„Proč to chtějí udržet v tajnosti?“

„Protože Libby není vdaná.“

„Děláš si legraci? A s kým ho má?“

„To nechce říct.“

„Nikdo to neví?“

„Nikdo jiný než Libby.“

„Znáš ji?“

„Už jsem ji viděl, ale Latcherových je jako smetí. Znám jejího bratra Percyho. Tvrdí, že je mu dvanáct, ale mně se to nezdá. Těžko říct, protože Latcherovy děti nechodí do školy.“

„Víš, jak holky otěhotní?“

„Myslím, že ne.“

„Tak ti to raději nepovím.“

Nevadilo mi to. Ricky se jednou pokusil hovořit se mnou o holkách, ale mně z toho bylo nanic.

Klátila nohama čím dál svižněji, jak uvažovala o tom novém drbu. „Řeka není daleko,“ poznamenala.

„Asi míli.“

„Jak daleko od řeky bydlí?“

„Kousek po proudu, vede k nim prašná stezka.“

„Už jsi někdy viděl, jak se rodí dítě, Luku?“

„Ne, ještě nikdy.“

Seskočila z verandy, uchopila mě za ruku a stáhla dolů. Měla neuvěřitelnou sílu. „Jdeme, Luku. Pojďme se podívat, co se tam děje.“ Vláčela mě za sebou, aniž čekala, jak se na to budu tvářit.

„Ty ses zbláznila, Tally,“ protestoval jsem a snažil jsem se ji zastavit.

„Vůbec ne, Luku,“ zasyčela. „Bude to dobrodružství, jako tenkrát tam dole v zátoce. Líbilo se ti to, ne?“

„Jasně, že se mi to líbilo.“

„Tak mi věř.“

„Co když nás chytí?“

„Jak by nás mohli chytit? Tady všichni spí. Tvůj dědeček se před chvílí vzbudil a ani ho nenapadlo, aby se na tebe šel podívat. Dělej, nebuď jako malej.“

Náhle jsem si uvědomil, že bych šel za Tally i na konec světa.

Schovávali jsme se za stromy a plížili se křovím, kde obvykle stálo naše auto, podél vjezdu na dvůr. Drželi jsme se co nejdál od ležení Spruillových. Nakonec jsme dokonce slyšeli chrápání a těžké oddychování unavených spáčů. Naprosto bez hlesu jsme se dostali na příjezdovou cestu. Tally, svižná a bdělá, se jen míhala tmou. Zamířili jsme k řece; měsíc teď zářil naplno a svítil nám na cestu. Na úzké cestě, po níž jsme spěchali, by se stěží vyhnuly dva náklaďáky, jak v posledních týdnech obrostla po obou krajích bavlnou. Když měsíc zašel za mrak, museli jsme dávat pozor na každý krok, ale za měsíčního svitu jsme mohli běžet rovnou za nosem. Ani jeden z nás nebyl obutý. Cesta, vysypaná štěrkem, nás nutila ke krátkým, svižným krůčkům; kůže na chodidlech nám ztvrdla jako kůže mojí baseballové rukavice.

Bál jsem se, ale umínil jsem si, že to nedám najevo. Tally vypadala, že má pro strach uděláno – nelekalo ji, že ji přistihnou, ani tma, ani nedovolené lezení na obydlí, kde se právě rodilo dítě. Někdy se Tally chovala jako mátoha; připadala mi náladová, trudnomyslná a stejně stará jako moje máma. Jindy se zase dokázala smát jako dítě, třeba při baseballu, nebo tehdy, jak jsem ji pozoroval při koupání, či když vyrážela na dlouhé noční procházky, nebo, a to bylo nejpodstatnější, když s radostí sdílela společnost sedmiletého kluka.

Zastavili jsme se uprostřed lávky a opatrně obhlíželi vodu v řece pod námi. Vyprávěl jsem jí o sumcích tam dole, jak jsou obrovští a jaké roztodivné předměty polykají, i o tom čtyřiačtyřicetilibrovém, kterého chytil Ricky. Vzala mě za ruku, když jsme přešli na druhou stranu můstku, a lehce mi ji stiskla. Chtěla tím vyjádřit spíš spříznění duší než podání ochranné ruky.

Cesta k Latcherovým byla o dost nesnadnější. Výrazně jsme zpomalili, protože jsme se v té tmě snažili neztratit z očí dům před sebou a nesejít z cesty. Jelikož Latcherovi neměli v domě zavedenou elektřinu, nezářila nikde světla a v zátoce řeky ležela jen neproniknutelná tma.

Najednou jsme něco zaslechli a zůstali jsme na místě stát. Byly to vzdálené hlasy. Postavili jsme se na okraj jejich bavlníkového pole a trpělivě čekali, až vysvitne měsíc. Pokusil jsem se odhadnout a ukázat Tally pravděpodobnou polohu domu. Zjistili jsme, že hlasy, které k nám doléhají, patří dětem, bezpochyby Latcherových.

Měsíc nám konečně vyšel vstříc a my jsme se mohli rozhlédnout po krajině. Temný stín jejich domu ležel před námi asi stejně daleko jako stodola od naší vstupní verandy, tak tři sta padesát stop, tedy v délce od domácí mety ke zdi vnějšího pole na Stadionu sportovců. Od té stěny jsem poměřoval většinu neodhadnutelných vzdáleností ve svém životě. Před domem parkovala Pappyho dodávka.

„Raději to vezmeme tudy,“ navrhla tiše, jako kdyby mě tudy vodila každou chvíli. Zapadli jsme do pole a běželi uličkou mezi keři, pak jsme přeskočili do vedlejší, a tak jsme se obloukem blížili polem. Téměř všude mě bavlníky kryly, protože byly vyšší než já. Když jsme se ocitli na řidčeji osázených místech, zastavili jsme a posuzovali terén. V okně jednoho zadního pokoje se mihotalo světlo; tam ležela Libby. Když jsme se dostali přímo na východ od okna, začali jsme se prodírat mezi větvemi bavlníků a tiše jsme se přibližovali k domu.

Existovala jen nepatrná šance, že nás někdo uvidí. Nikdo nás, samozřejmě, nečekal a všichni tu měli jiné starosti. Bavlníky vypadaly v noci neproniknutelně a temně; dítě mezi nimi mohlo lézt po čtyřech, aniž by se pohnul lísteček.

Moje spojenkyně se pohybovala obezřetně, šikovně jako voják, jejž jsem viděl ve filmu. Nespouštěla dům z očí a opatrně odhrnovala větve bavlníků, které přidržovala i mně, abych mohl projít. Vůbec jsme spolu nehovořili. Věnovali jsme se chůzi a krok po kroku postupovali k domu. Bavlníky sahaly až těsně k úzkému prašnému dvorku. Když jsme se dostali až na deset řad keřů od domu, našli jsme si skryté místečko a zvažovali situaci.

Slyšeli jsme, jak Latcherovy děti skotačí kolem naší dodávky, která parkovala co nejdále od vstupní verandy, jak to jen šlo. Vzadu na korbě seděl můj otec s panem Latcherem a tiše si povídali. Děti nedělaly moc velký hluk, tak si mohli nerušeně vyprávět. Vypadalo to, že všichni čekají, a za pár minut jsem získal pocit, že se to čekání může ještě hodně prodloužit.

Osvětlené okno zářilo přímo před námi; měli jsme k němu blíž než ostatní Latcherovi a můj otec. Navíc jsme byli dokonale utajení, že by nás neobjevil ani reflektor namířený ze střechy jejich domu.

Uvnitř, na jakémsi stole u okna, stála svíčka. Kolem ní se pohybovaly ženy a podle stínů, které se hned prodlužovaly a hned zase krátily, jsem usoudil, že v místnosti hořelo více svící. Slabé světlo se střídalo s temnými stíny.

„Pojďme se posunout blíž,“ zašeptala Tally. Schovávali jsme se asi pět minut; ačkoliv jsem se ještě třásl strachy, nepřipouštěl jsem si, že by nás mohli chytit.

Popošli jsme asi o deset stop a přikrčili se na dalším chráněném plácku.

„Už jsme dost blízko,“ namítl jsem.

„Hm.“

Z pokoje se linul ven pruh slabého světla. Okno nechránila žádná síť, ani záclony. Jak jsme tak vyčkávali, zpomalil se mi tep a dech se mi zase ustálil. Mhouřil jsem oči a zaměřoval se na okolí, až jsem si začal uvědomovat zvuky noci – sbor cikád, kvákání volských žab u řeky a vzdálené mumlání hlubokých mužských hlasů.

Máma, babička a paní Latcherová rovněž mluvily velmi potichu. Slyšeli jsme je, ale nerozuměli jsme, co říkají.

Najedno prořízl ticho a klid Libbyin hysterický výkřik. Málem jsem vylítl z kůže. Její naříkavý hlas se jako ozvěna nesl poli a já jsem byl přesvědčený, že musela umřít. Kolem dodávky se rozhostilo ticho. Zdálo se, že i cikády se na chvíli zarazily.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Má kontrakce,“ vysvětlila Tally a neodtrhla přitom oči od okna.

„Co to je?“

Pokrčila rameny. „Součást porodu. Bude hůř.“

„Chudák holka.“

„Když si o to koledovala…“

„Jak to myslíš?“ vyzvídal jsem.

„Na tom nezáleží,“ vykroutila se.

Pár minut bylo ticho a potom jsme uslyšeli Libbyin pláč. Její matka a babička se ji pokoušely chlácholit. „Mě to tak mrzí,“ opakovala Libby stále dokola.

„To bude dobrý,“ utěšovala ji její máma.

„Nikdo se o tom nedozví,“ ujišťovala ji babička. Byla to vyložená lež, ale třeba Libby alespoň trochu ulevila.

„Narodí se ti krásné děťátko,“ soudila máma.

Jedno ze střapatých Latcherových dětí, některé z těch prostředních, se zatoulalo poblíž okna a zkusilo vylézt po zdi stejným způsobem jako před pár hodinami já, ve chvíli, kdy mi Percy málem urazil hroudou hlavu. To dítě, holka nebo kluk – nemohl jsem to rozpoznat –, začalo špehovat a chtělo se podívat oknem dovnitř, když vtom na něj zavolalo jiné, starší dítě z druhého konce domu. „Lloyde, vypadni od toho okna.“

Lloyd se okamžitě stáhl a trousil se tmou pryč. To, že se vydal na zakázané území, vyklopili ti ostatní začerstva panu Latcherovi a vzápětí se opodál ozvalo nezaměnitelné, zlověstné šlehání. Pan Latcher použil nějaký proutek. Několikrát při výprasku opakoval: „A příště si vezmu větší klacek!“ Lloyd však měl pocit, že je tenhle velký až dost. Ječel, že ho muselo být slyšet až k lávce.

Když mu pan Latcher nasekal, houkl na ostatní: „Řek jsem vám, děcka, že se máte držet tady a neflákat se kolem domu!“

Tuhle epizodu jsme neviděli, a ani jsme nemuseli, abychom si dokázali představit, co obnášela.

Ale mě teď daleko víc sužovalo pomyšlení na kruté a dlouhé bití, které budu muset vydržet, když se táta dozví, kde se v tuhle chvíli nacházím. Najednou se mi chtělo utéct.

„Jak dlouho to trvá, než se porodí dítě?“ pošeptal jsem Tally. Jestli se sama bála, nedala to na sobě znát. Klečela bez hnutí, jen očima neustále sledovala okno.

„Přijde na to. Prvnímu dítěti to trvá dýl.“

„A jak dlouho to trvá sedmýmu?“

„To nevím. Myslím, že pak už lezou samy. Kdo jich porodil sedm?“

„Libbyina máma. Sedm nebo osm. Rodí tak jednou ročně.“

Už se mi skoro zavíraly oči, když se ozvala Libby s dalšími kontrakcemi. Vyburcovala znovu celý dům; nejprve vřeštěla, a pak se nechala v pokoji chlácholit. Potom se znovu uklidnila a já jsem si uvědomil, že to ještě může trvat celou věčnost.

Když už jsem nedokázal udržet oči, stočil jsem se do klubíčka na vyhřáté zemi v řadě mezi dvěma bavlníky. „Myslíš, že bychom se měli vydat zpátky?“ zívl jsem.

„Ne,“ odpověděla rázně a ani se nepohnula.

„Tak mě vzbuď, až se bude něco dít,“ požádal jsem ji.

Tally se uvelebila v jiné pozici. Sedla si na zadek, překřížila nohy a něžně si položila mou hlavu do klína. Hladila mě po rameni a po hlavě. Snažil jsem se neusnout, ale nemohl jsem si pomoct.

Když jsem se vzbudil, napřed jsem nevěděl, kam jsem se to poděl; ležel jsem na poli v úplné tmě. Bál jsem se pohnout. Půda kolem mne už nebyla vyhřátá a studily mě ledové nohy. Otevřel jsem oči a zíral nad sebe, dokud jsem nerozeznal, že se nade mnou tyčí větve bavlníků. Slyšel jsem, že se odněkud zblízka ozývají naléhavé hlasy. Kdosi zvolal: „Libby,“ a to mě okamžitě vrhlo zpátky do reality. Natáhl jsem se po Tally, ale ta byla pryč.

Vstal jsem z prachu a pátral mezi větvemi. Scéna se nezměnila. Okno bylo stále otevřené, svíčky ještě hořely, ale moje máma, babička a paní Latcherová pobíhaly a měly plné ruce práce.

„Tally!“ zašeptal jsem zoufale a podle mého až příliš hlasitě, ale měl jsem najednou větší strach.

„Šššš!“ ozvalo se kdesi. „Jsem tady.“

Stěží jsem rozeznal její hlavu; byla ke mně otočená zády a seděla o dvě řady přede mnou a trochu napravo. Přemístila se, to se ví, aby lépe viděla. Prosmýkl jsem se mezi keři a za okamžik jsem seděl vedle ní.

Domácí meta je od házeče vzdálená šedesát stop. Byli jsme tedy daleko blíž k oknu než házeč od mety. Dělily nás jen dvě řady bavlníků od kraje pole a jejich postranního dvora. Když jsem se přikrčil a našel si skulinu mezi větvemi, spatřil jsem konečně zpocené tváře mojí mámy, babičky a paní Latcherové; dopadal na ně stín. Všechny měly hlavy skloněné a dívaly se přirozeně na Libby, kterou jsme my neviděli. Nebyl jsem si jistý, jestli toho lituji, ale moje spojenkyně určitě litovala.

Ženy se natahovaly k Libby, naléhaly na ni, aby tlačila a dýchala a zase tlačila a dýchala, přitom ji neustále utěšovaly, že všechno dobře dopadne. To, co se odtamtud ozývalo, mi však moc příjemné nepřipadalo. Ubohá dívka hýkala a funěla, chvílemi ječela – ozývaly se pronikavé výkřiky, které neutlumily ani stěny pokojíku. Její zoufalé volání se neslo hluboko do tiché noci a já jsem uvažoval, co si o tom všem asi myslí její mladší sestry a bratři.

Když Libby nechrčela a neplakala, opakovala: „Mě to tak mrzí, mě to tak mrzí.“ Tak to šlo stále dokola, hodinu za hodinou; bezmyšlenkovité blekotání trpící dívky.

„To je v pořádku, zlato,“ odpovídala Libby její matka už potisící.

„Copak nemůžou něco udělat?“ zašeptal jsem.

„Ne, ani ň. Dítě se narodí, až se mu bude chtít.“

Měl jsem sto chutí zeptat se Tally přímo, jak to, že toho o přivádění dětí na svět tolik ví, ale držel jsem raději jazyk za zuby. Nic mi do toho nebylo, i když by mi na to pravděpodobně odpověděla.

Náhle zvuky ustaly a uvnitř se rozhostilo ticho. Babička s mámou se stáhly dozadu a paní Latcherová se sklonila k Libby se sklenicí vody. Libby ani nemukla.

„Co se děje?“ zajímal jsem se.

„Nic.“

Přestávka mi zatím umožnila myslet na jiné věci, především na to, až mě tady chytí. Už jsem viděl dost. Tohle dobrodružství mi už stačilo. Tally se líbilo, když jsme vyrazili do Silerovy zátoky, ale ten zážitek ve srovnání s touhle podivnou výpravou mi už nepřipadal tak výjimečný. Vždyť jsme byli pryč z domu už celé hodiny. Co když se na mě Pappy šel podívat do Rickyho pokoje? Co když se někdo ze Spruillových probudil a začal se shánět po Tally? Co když to mého otce přestane bavit a odjede domů?

Ten výprask, který slíznu, budu cítit několik dní, pokud to v lepším případě přežiji. Začínala se mě zmocňovat panika, když Libby znovu propukla v hlasité hekání a ženy jí opět napovídaly, jak má dýchat a tlačit.

„Už to bude!“ vyhrkla moje máma, ženy zpozorněly a začaly kmitat kolem své pacientky.

„Nepřestávej tlačit!“ přikazovala jí rázně babička.

Libby křičela ještě víc. Byla už vyčerpaná, alespoň jí však svitla naděje, že se blíží konec toho utrpení.

„Nevzdávej se, drahoušku,“ dodávala jí odvahy její matka. „Vydrž.“

Tally i já jsme nehnuli ani brvou, to drama nás úplně zmrazilo. Vzala mě za ruku a pevně mi ji stiskla. Měla zaťaté zuby a oči v úžasu dokořán otevřené.

„Už je vidět,“ zvolala moje máma a na chvíli se všechno ztišilo. Pak jsme zaslechli pláč toho novorozeněte, takový překotný zurčivý protest na znamení, že přišel na svět nový potomek Latcherových.

„Je to chlapec,“ poznamenala babička a vyzdvihla miminko, po porodu ještě celé od krve.

„Je to chlapec,“ opakovala po ní paní Latcherová.

Viděl jsem víc, než jsem si dovedl představit. „Jdeme,“ zavelel jsem a chystal se k návratu. Ale Tally se ani nehnula.

Babička a máma se stále staraly o Libby, zatímco paní Latcherová omývala dítě, kterému se cosi velmi nelíbilo, protože křičelo, jako když ho na nože berou. Přepadl mě lítostivý pocit, jak musí být zoufalé narodit se jako další Latcher, do toho těsného, špinavého obydlí s kupou dalších dětí.

Uplynulo pár dalších minut a u okna se objevil Percy. „Můžeme se na to mimino podívat?“ zeptal se, jako kdyby se bál podívat se přímo.

„Za chviličku,“ odvětila paní Latcherová. Všichni se shromáždili u okna, celá sbírka všech Latcherů včetně jejich otce, jenž byl teď i dědečkem, a čekali, až spatří dítě. Stáli přímo před námi, napůl cesty mezi domem a polem, a já jsem téměř přestal dýchat z obavy, že by nás mohli zaslechnout. Ale je nenapadlo myslet na vetřelce. Civěli do otevřeného okna celí zkoprnělí údivem.

Paní Latcherová přenesla mimino k oknu a vyklonila se s ním z okna, aby se seznámilo se svou rodinou. Připomnělo mi moji baseballovou rukavici: bylo skoro tak tmavé a zabalené v ručníku. Na chvíli nevydalo ani hlásek. Zdálo se, že ho ten dav, který na něj zírá, vůbec nezajímá.

„Jak je Libby?“ zeptal se někdo z nich.

„Je v pořádku,“ odpověděla paní Latcherová.

„Můžeme ji vidět?“

„Ne, teď ne. Je velmi unavená.“ Přitáhla si dítě zase k sobě a všichni ostatní Latcherové se zase přesunuli před dům. Neviděl jsem nikde svého otce, ale věděl jsem, že se zdržuje někde u svého vozu. Nešel by se podívat na nemanželské novorozeně, ani kdyby mu za to zaplatili.

Ještě chvíli to vypadalo, že mají ženy plné ruce práce, jako když pobíhaly před porodem, ale pomalu se vším končily.

Moje napětí povolilo a já si uvědomil, že máme před sebou poměrně dlouhou cestu domů. „Musíme jít, Tally!“ šeptal jsem naléhavě. Byla hned připravená a já jsem se hnal za ní s hřbetem ohnutým, hlava nehlava mezi větvemi bavlníků, až nám dům zmizel z dohledu. Zamířili jsme na jih a běželi jednou mezerou mezi keři. Pak jsme se zastavili, abychom popadli dech. Ani světlo z okna už nebylo vidět. Měsíční svit také zmizel. Ani stín nám neukázal, kterým směrem leží obydlí Latcherových. Všude kolem byla naprostá tma.

Stočili jsme se na západ a běželi tentokrát napříč řadami keřů, prodírali jsme se mezi větvemi, odhrnovali je, aby nás nepoškrábaly na tváři. Náhle řady skončily a my jsme našli stopu vedoucí k hlavní cestě. Pálila mne chodidla a bolely mě nohy, ale nemohli jsme ztrácet čas. Utíkali jsme k lávce. Tally se chtěla podívat na zurčící vodu pod námi, ale já jsem ji popoháněl.

„Tak dobrá,“ souhlasila a až na naší straně lávky jsme zpomalili. Šli jsme v tichosti vedle sebe a snažili se znovu popadnout dech. Zmáhala nás únava, ale hřál nás pocit, že to dobrodružství stálo za to, tak musíme něco obětovat. Světlo! Na můstku! V hrůze jsme se opět rozeběhli. Tally mě sice mohla klidně předběhnout, což by bylo ponižující, i když jsem neměl čas na to, abych to nějak útrpně prožíval, ale ona utíkala stejným tempem jako já, aby mě neztratila.

Bylo mi jasné, že otec nepojede rychle, především v noci a po naší prašné cestě s babičkou a mámou, ale reflektory nás nemilosrdně stíhaly. Dobíhali jsme už skoro domů, ale slyšeli jsme motor auta tak blízko, že jsme skočili do mělké krajní brázdy a utíkali podél pole.

„Já tady počkám, Luku,“ vyhrkla Tally a zastavila se na začátku našeho dvora. Dodávka už nám byla v patách. „Utíkej na zadní verandu a vklouzni dovnitř. Já se tu zdržím, dokud všichni nezalezou. Pospěš si!“

Ani jsem se nezastavil, střihnul jsem to kolem rohu právě včas, než dodávka vjela na dvůr. Proplížil jsem se bez hlesu do kuchyně, pak do Rickyho pokoje, hmátl jsem po polštáři a stočil se do klubíčka na zemi pod oknem. Byl jsem moc špinavý a zpocený, než abych mohl zalézt do postele, a tak jsem se modlil, aby byli noční harcovníci hodně unavení a nešli mě zkontrolovat.

Dělali mírný hluk, když vstoupili do kuchyně. Šeptali, zatímco si zouvali boty a holínky. Úzký proužek světla mi propíchl podlahu v pokoji. Sem tam ho smazal jejich stín, ale nikdo se na malého Luka nešel podívat. Za chvíli leželi všichni v posteli a dům ztichl. Měl jsem sice v úmyslu ještě chvíli počkat a pak vklouznout do kuchyně, kde si umyji ruce a obličej žínkou. Teprve potom jsem si chtěl zalézt do postele a tvrdě usnout. Kdyby mě zaslechli, že se tam štrachám, vymluvil bych se na to, že mne vzbudili, když přijeli.

Zosnování toho plánu bylo to poslední, na co si vzpomínám, než jsem usnul, jako když mě do vody hodí.

17

Nevím sice, jak dlouho jsem spal, ale připadalo mi to jako několik minut. Pappy nade mnou klečel a ptal se mě, proč ležím na zemi. Zkoušel jsem mu odpovědět, ale nějak mi to nešlo. Nemohl jsem se únavou ani hnout.

„Jsme vzhůru jen my dva,“ vysvětloval. „Všichni ostatní ještě spí.“ Z jeho hlasu čišelo opovržení.

Byl jsem tak zmožený, že jsem ani nepromluvil, ani jsem nemohl myslet, ale následoval jsem ho do kuchyně, kde už na mě čekala káva. Snídali jsme studené vdolky a čirokovou kaši. Pappy byl přirozeně naštvaný, protože by měl raději pořádnou, teplou snídani. Navíc zuřil, protože babička i moji rodiče spali, místo toho, aby se připravovali na pole.

„Ta Latcherova holka porodila včera v noci dítě,“ utrousil a utřel si koutek úst. Ta Latcherova holka byla totiž náhle spjatá i s naší bavlnou a snídaní, proto Pappy stěží ovládal svou špatnou náladu.

„Opravdu?“ divil jsem se a snažil se vypadat překvapeně.

„Jo, ale stejně ještě nevědí, kdo je otcem toho dítěte.“

„Nevědí?“

„Ne. Chtějí to ututlat, víš, tak o tom nikomu nevykládej.“

„Ano, dědo.“

„Pospěš si. Musíme jít.“

„Kdy přijeli?“

„Kolem třetí hodiny v noci.“

Odešel nastartovat traktor. Položil jsem talíře a hrnky do dřezu a nakoukl do pokoje svých rodičů. Spali jako dudci; jediné, co jsem zaslechl, bylo hluboké oddychování. Toužil jsem po tom, abych si mohl jedním pohybem zout boty, zavrtat se s nimi pod přikrývku a spát alespoň týden. Místo toho jsem se však vykradl ven. Slunce se právě probouzelo a vykukovalo mezi stromy na východě. V dálce jsem zahlédl siluety Mexičanů, směřující na pole.

Spruillovi se trousili z předního dvora. Nikde jsem neviděl Tally. Ptal jsem se na ni Boa, a ten mi řekl, že jí není dobře. Asi jí je špatně od žaludku. Pappy to zaslechl a v tu chvíli měl o důvod víc ke svému vzteku. Další česáč v posteli místo na poli.

Mně však vrtalo v hlavě jediné: Proč mě nenapadlo říct, že mě bolí břicho?

Ujeli jsme asi čtvrt míle a zastavili na místě, kde stál zpola naplněný vlečňák. Tyčil se uprostřed rovinaté krajiny polí jako nějaký pomník a představoval pro nás další upachtěný a ztracený den. Pomalu jsme si rozebrali své pytle a dali se do česání. Čekal jsem, až se Pappy posune ve své řadě dopředu, a vydal jsem se opačným směrem, abych se ocitl co nejdál od něj i od Spruillových.

Asi hodinu jsem pilně pracoval. Bavlna byla na omak vlhká a měkká a slunce ještě nepražilo zvysoka. Nepopoháněly mě ani peníze, ani strach, spíš jsem si chtěl najít místo, kde bych si schrupnul. Když jsem se dostal hluboko do pole, kde mě nikdo neviděl, a ve vaku už měl načesáno dost chomáčků, abych si z něj upravil pohodlnou malou matraci, plácl jsem sebou o zem.

Můj otec přijel uprostřed dopoledne a ze všech osmdesáti akrů bavlny si náhodou vybral zrovna vedlejší řadu. „Luku!“ rozčílil se, když na mě málem šlápl. Byl příliš rozhněvaný, než aby moc láteřil, a já, mezitím co jsem se vzpamatovával, jsem začal fňukat, že mne bolí břicho a hlava; navíc jsem pro větší věrohodnost přidal, že jsem se v noci moc nevyspal. „Jak to?“

„Čekal jsem na vás, až se vrátíte domů.“ Moje výpověď přece obsahovala velký kus pravdy.

„Proč jsi na nás čekal?“

„Chtěl jsem se dozvědět pravdu o Libby.“

„Dobrá, porodila dítě. Co chceš ještě vědět?“

„Pappy mi to už řekl.“ Nejistě jsem vstal a snažil se vypadat co nejzbědovaněji.

„Běž domů,“ rozhodl otec a já jsem ho beze slova poslechl.

Čínské a severokorejské oddíly napadly ze zálohy americký konvoj poblíž Pchjongjangu, osmdesát vojáků zabily a spousty jich zajaly. Hlasatel Edward R. Murrow začal touto zprávou svůj večerní přehled událostí a babička se začala modlit. Jako vždycky seděla u stolu přímo proti mně. Moje máma se opírala o kuchyňský dřez; v tu chvíli také všeho nechala a zavřela oči. Slyšel jsem, jak se Pappy na vstupní verandě rozkašlal. Také poslouchal zprávy.

Byly přerušeny mírové rozhovory a Čína vyslala do Koreje další ozbrojené oddíly. Pan Murrow oznámil, že příměří, které už bylo na dosah ruky, se teď, v novém světle událostí, ztratilo v nedohlednu. Buď měl dnes večer jeho hlas skutečně daleko vážnější tón, nebo jsme byli tak vyčerpaní, že jsme to prožívali hůř než jindy. Hlasatele vystřídala reklama a pak se ozval znovu se zprávou o zemětřesení.

Babička a máma pomalu přecházely po kuchyni, když sem vstoupil Pappy. Pocuchal mě po vlasech, jako kdyby bylo všechno v pořádku. „Co budeme mít k večeři?“ zeptal se.

„Vepřové kotlety,“ odpověděla mu máma. Pak se přihnal táta a zasedli jsme ke stolu. Poté, co Pappy požehnal jídlo, jsme se všichni pomodlili za Rickyho.

Prakticky nikdo nemluvil; každý v duchu myslel na Koreu, ale nikdo se o tom nechtěl bavit.

Máma právě začala hovořit o projektu, o kterém uvažovala třída její nedělní školy, když jsem zaslechl sotva patrné zaskřípění síťovaných dveří na zadní verandě. Nikdo kromě mě ten zvuk neslyšel. Nefoukal žádný vítr, nic tedy nemohlo dveře přibouchnout. Přestal jsem jíst.

„Co je, Luku?“ všimla si mě babička.

„Myslím, že jsem něco zaslechl,“ odvětil jsem.

Všichni se podívali ke dveřím. Nic. Dali se tedy znovu do jídla.

Vtom vstoupil do kuchyně Percy Latcher a my jsme všichni ztuhli. Udělal dva kroky dovnitř a zastavil se, jako kdyby se ztratil. Přišel bos, zaprášený od hlavy až k patě, a měl červené oči, jako kdyby celé hodiny brečel. Podíval se na nás a my jsme zírali na něj. Pappy se chystal, že vstane a celou situaci vyřeší. „To je Percy Latcher,“ vyhrkl jsem.

Pappy zůstal sedět s příborovým nožem v pravé ruce. Percymu se leskly oči, a když se nadechoval, trochu pofňukával, jako kdyby se pokoušel potlačit nějaký hněv. Možná se zranil, nebo si ublížil někdo na druhé straně řeky a Percy k nám běžel pro pomoc.

„Co se děje, chlapče?“ štěkl na něj Pappy. „Obvykle se zdvořile zaklepe, než se někam vstoupí.“

Percy zaměřil uslzené oči na Pappyho a vypadlo z něj: „Udělal to Ricky.“

„Co udělal Ricky?“ zeptal se Pappy, tentokrát příjemnějším tónem, jako by se stáhl zpátky.

„Udělal to Ricky.“

„A co udělal Ricky?“ opakoval svou otázku Pappy.

„To dítě je jeho,“ vyřkl Percy. „Je Rickyho.“

„Zavři klapačku, chlapče!“ rozkřikl se Pappy a chytil se okraje stolu, jako kdyby se musel držet, aby toho kluka nevypráskal ze dveří.

„Ona to nechtěla udělat, ale on ji přemluvil,“ pokračoval Percy a díval se přitom na mě, nikoliv na Pappyho. „A pak narukoval na vojnu.“

„Tohle ti nakukala?“ opáčil zlostně Pappy.

„Nekřič, Eli,“ tišila ho babička. „Vždyť je to kluk.“ Babička se zhluboka nadechla a vypadalo to, že si jako první alespoň připustila tu možnost, že pomohla na svět svému vlastnímu vnukovi.

„Tohle mi řekla,“ přitakal Percy. „A je to pravda.“

„Luku, jdi do svého pokoje a zavři za sebou dveře,“ přikázal mi táta a strkal mě ven z kuchyně.

„Ne,“ ozvala se moje máma, než jsem se stačil pohnout. „Tohle se týká nás všech. Ať tu zůstane.“

„Tohle by neměl poslouchat.“

„Vždyť už to slyšel.“

„Měl by zůstat,“ přidala se babička k mámě, aby uklidnila situaci. Všichni totiž předpokládali, že o to stojím. Já jsem však ve skutečnosti měl sto chutí vyrazit ven, najít Tally a vydat se s ní na dlouhou procházku – pryč od její bláznivé rodiny, pryč od Rickyho a od Koreje, pryč od Percyho Latchera. Ale nedokázal jsem hnout ani prstem.

„Poslali tě sem tvoji rodiče?“ zeptala se máma.

„Ne, paní. Nevědí, kde jsem. To dítě celý den brečí. Libby je z toho šílená. Mluvila o tom, že skočí z mostu a zabije se, i o dalších hrozných věcech, které si chce udělat. Pak mi řekla, co jí Ricky udělal.“

„Svěřila se rodičům?“

„Ano, paní. Teď už to víme všichni.“

„Myslíš tím, že to ví celá vaše rodina.“

„Ano, paní. Nikomu jinému jsme to neřekli.“

„Taky neříkejte,“ zavrčel Pappy. Seděl zabořený ve své židli, ramena svěšená, pomalu zaujímal poraženeckou pozici. Když Libby Latcherová prohlásí, že Ricky je otcem jejího dítěte, všichni jí uvěří. Není doma, aby se mohl bránit. A když dojde na lámání chleba, Libby pravděpodobně získá na svou stranu více příznivců než Ricky, vzhledem k jeho pošramocené pověsti rebela a potížisty.

„Už jsi večeřel, synku?“ zeptala se babička.

„Ne, paní.“

„Máš hlad?“

„Ano, paní.“

Na stole bylo plno jídla, kterého se ještě nikdo ani nedotkl. My, Chandlerové, jsme pochopitelně ztratili chuť k jídlu. Pappy se zvedl od stolu a prohlásil: „Ať si vezme moji porci.“ Prkenně se narovnal a rázným krokem odešel z kuchyně na vstupní verandu. Můj otec ho beze slova následoval.

„Posaď se tady, synku,“ ukázala mu babička na Pappyho židli.

Přistrčila mu talíř s jídlem a sklenici sladkého čaje. Sedl si a pomalu se krmil. Babička vyběhla na vstupní verandu a nechala mě s mámou sedět v kuchyni s Percym. Nehovořil, dokud jsme na něj nepromluvili.

Po dlouhé rozmluvě na vstupní verandě, které jsme se já ani Percy nezúčastnili, jelikož nás vyhnali za dům, naložil táta s Pappym Percyho do auta a odvezli ho domů. Seděl jsem s babičkou na houpačce, když odjeli, a cítil jsem se, jako kdyby se schylovalo k nějaké mrzutosti. Máma loupala fazole.

„Pappy si jel promluvit s panem Latcherem?“ zeptal jsem se.

„Jsem o tom přesvědčená,“ odpověděla mi máma.

„O čem se spolu budou bavit?“ padala ze mě otázka za otázkou, protože jsem předpokládal, že teď mám právo vědět všechno.

„Domnívám se, že si promluví o tom dítěti,“ odvětila babička. „A o Rickym a Libby.“

„Budou se prát?“

„Ne. Dohodnou se na nějakém postupu.“

„Na jakém postupu?“

„Všichni se dohodneme, že nebudeme o tom dítěti nikomu říkat a že do toho nebudeme Rickyho zatahovat.“

„To se týká i tebe, Luku,“ dodala moje máma. „To je skutečné tajemství.“

„Nikomu to nevyzvoním,“ přisvědčil jsem samozřejmě. Pomyšlení na to, že se lidé dozvědí, jak jsou Chandlerovi a Latcherovi rodinně spřízněni, mě děsilo.

„Skutečně se toho Ricky dopustil?“ zajímalo mne.

„Samozřejmě ne,“ vyvracela mi to babička. „Latcherovým se nedá věřit. Nejsou to dobří křesťané, proto také ta holka otěhotněla. Možná že od nás chtějí získat nějaké peníze.“

„Peníze?“

„Nevíme přece, o co jim jde,“ vložila se do toho máma.

„Mami, ty si myslíš, že to udělal?“

Chvíli váhala, než odpověděla tichým hlasem: „Ne.“

„Já si to taky nemyslím,“ vyhrkl jsem a stvrdil rodinnou jednomyslnost. Bránil bych Rickyho až za hrob, a kdyby se kdokoli zmínil o dítěti Latcherových, byl jsem připravený bojovat na život a na smrt.

Ricky však byl ten nejpravděpodobnější podezřelý, a my všichni jsme to věděli. Latcherovi zřídkakdy opouštěli svou farmu. O dvě míle dál bydlel sice mladík jménem Jeter, ale toho jsem ještě nikdy nikde u řeky nespatřil. Nikdo jiný blízko Latcherových nebydlel. Ricky byl nejbližší kocour v revíru.

Vtom jsem si uvědomil, že babička s mámou přesedlaly na téma kostel. Najednou to bylo moc důležité; jedna druhou ani nechtěla pustit ke slovu. Chtěl jsem se zeptat ještě na spoustu věcí týkajících se Latcherových, ale nedostal jsem příležitost promluvit. Nakonec jsem to vzdal a odešel do kuchyně, abych si poslechl zápas Kardinálů.

Zoufale jsem toužil sedět vzadu na korbě naší dodávky, dojet k Latcherovým a nepozorovaně vyslechnout, jak muži vyřeší celou situaci.

Ještě dlouho poté, co jsem se uložil ke spánku, jsem nemohl usnout, protože se v domě neustále ozývaly hlasy. Prarodiče si povídali v posteli; vnímal jsem jejich tlumené, hluboké hlasy, jež se nesly úzkou chodbou, ale nerozuměl jsem, co říkají, protože se úspěšně snažili, aby je nikdo neslyšel. Čas od času, když měli nějaké starosti nebo když mysleli na Rickyho, si spolu vykládali dlouho do noci. Ležel jsem v Rickyho posteli, naslouchal jejich tlumenému hovoru a věděl jsem, že jde o vážnou záležitost.

Moji rodiče se stáhli na zadní verandu, kde se posadili na schody a čekali na vánek a na to, až opadne to nesnesitelné horko. Napřed si spolu šeptali, ale měli toho tolik na srdci, že na to šepot nestačil. Byli přesvědčení, že spím, proto se rozpovídali hlasitěji než obvykle.

Vylezl jsem z postele a proplazil se po podlaze k oknu jako had. Vyhlédl jsem z okna a spatřil je na jejich oblíbeném místě; seděli zády ke mně, vzdáleni pár stop ode mne.

Hltal jsem každé slovo. U Latcherových to nijak slavně nedopadlo. Libby ležela kdesi vzadu v domě s dítětem, které bez ustání naříkalo. Všichni Latcherovi vypadali rozladění a vyčerpaní z toho křiku. Pan Latcher se zlobil na Percyho, že k nám vůbec chodil, ale ještě víc se rozčiloval, když mluvili o Libby. Svěřila se mu prý, že si s Rickym nechtěla nic začít, ale že ji přinutil. Pappy tuhle informaci popíral, ale neměl pro to žádné důkazy. Nakonec popřel úplně všechno a prohlásil, že pochybuje, zda se Ricky s Libby vůbec kdy setkal.

Ale na to byli svědci. Pan Latcher sám potvrdil, že už dvakrát, právě po Vánocích, zastavil Ricky s Pappyho dodávkou na jejich předním dvoře a vzal Libby na projíždku. Jeli prý do Monette, kde Ricky koupil Libby limonádu.

Můj otec spekuloval: pokud se to opravdu stalo, pak si Ricky vybral Monette právě proto, že ho tam téměř nikdo neznal. V Black Oak ho totiž nikdo s dcerou nějakého pachtýře nikdy nepotkal.

„Je to přece krásná holka,“ podotkla máma.

Další svědek byl chlapec, nemohlo mu být víc než deset let. Pan Latcher ho vytáhl z hloučku semknutého na schodech vstupní verandy. Dosvědčil, že viděl Pappyho dodávku zaparkovanou na konci řady v poli, hned u divokého houští. Potichu se prý přikradl blíž a viděl Rickyho a Libby, jak se líbají. Nikomu to neprozradil, protože se bál, a teprve před několika hodinami se s tou historkou pochlubil.

Chandlerovi, přirozeně, neměli žádné svědky. Na naší straně řeky nebyla ani stopa po začínající romanci. Ricky by to samozřejmě neřekl nikomu ani za nic. Pappy by ho totiž přerazil.

Pan Latcher se nechal slyšet, že Rickyho už dávno z toho otcovství podezíral, ale Libby to popírala. Pravdou bylo, že o ni projevovali zájem i jiní chlapci. Teď však všechno vyklopila – že ji Ricky přinutil a že dítě nechtěla.

„Chtějí po nás, abychom si to dítě vzali?“ zeptala se máma.

Měl jsem co dělat, abych bolestně nezaskučel.

„Ne, to si nemyslím,“ odvětil táta. „TJ nich jedno dítě navíc není ani znát.“

Moje máma namítla, že si to dítě zaslouží slušný domov. Otec opáčil, že to nemá cenu řešit, dokud Ricky nepotvrdí otcovství toho dítěte. Což se pravděpodobně nestane, jak známe Rickyho.

„Viděl jsi to dítě?“ zajímala se máma.

„Ne.“

„Vypadá, jako by Rickymu z oka vypadlo,“ prohlásila.

Pokud já si vzpomínám na nejmladšího Latchera, připomínal mi na první pohled moji baseballovou rukavici. Ani nevypadal jako lidský tvor. Ale máma s babičkou trávily celé hodiny tím, že probíraly tváře různých osob a podle toho usuzovaly, kdo se komu líbí, čí kdo zdědil oči nebo po kom má ten a ten nos či vlasy. Prohlížely si děti v kostele a říkávaly: „Ó, tohle je určitě malý Chisenhall.“ Nebo „Podívej, jaké má oči, úplně stejné, jako měla jeho babička.“

Přitom mně připadaly všechny děti jako nějaké panenky.

„Takže si myslíš, že je náš?“ zaznělo z otcových úst.

„O tom vůbec nepochybuji.“

18

Nastala opět sobota, ale sobota bez obvyklého těšení – tedy na vyjížďku do města. Věděl jsem, že do města pojedeme, protože jsme ještě nikdy nezůstali doma dvě soboty za sebou. Babička potřebovala koupit zásoby, zvláště mouku a kávu, a máma si také chtěla nakoupit v obchodě. Můj otec už nebyl v konzumu celé dva týdny. Můj hlas v této záležitosti nebyl nic platný, ale máma dobře věděla, jak důležité bylo sobotní matiné pro zdravý vývoj dítěte, zvláště farmářského synka, který měl tak málo příležitostí, aby se dostal do styku s okolním světem. Ano, pojedeme do města, ale bez nadšení, které naše výlety obvykle provázelo.

Dosedla na nás nová hrůza, která nás děsila daleko víc než celá ta nepříjemnost s Hankem Spruillem. Co když už někdo zaslechl, co se u Latcherových povídalo? Stačilo, aby to věděla jedna osoba, stačilo šeptnutí na začátku hlavní ulice a v mžiku se začaly šířit klevety městem jako lesní požár. Ženy v obchodě Popa a Pearl by pustily košíky na zem a nevěřícně by si zakryly pusy dlaněmi. Staří farmáři, ochomýtající se kolem, by zrychleně mrkali a opakovali: „To nás nepřekvapuje.“ Starší děti by si na mě v kostele ukazovaly, jako kdybych na tom měl svůj podíl viny. Město by se toho drbu zmocnilo, jako kdyby se jednalo o nějakou biblickou pravdu, a chandlerovská krev by byla navždy nesmazatelně zostuzena.

Proto se mi nechtělo jet do města. Toužil jsem zůstat doma a trénovat baseball, či v lepším případě jít na procházku s Tally.

U snídaně téměř nikdo neutrousil ani slovo. Seděli jsme jako zařezaní. Podle mého to bylo proto, že jsme všichni tušili pravdu. Ricky nám tu na sebe zanechal malou vzpomínku. V duchu jsem přemítal, jestli o tom dítěti ví, ale neměl jsem odvahu vytahovat to téma zase na světlo. Zeptám se později mámy.

„Ve městě je dnes pouť,“ oznámil Pappy. Náhle se mi dnešní den přece jen trochu rozsvítil. Ruka s vidličkou mi zůstala trčet ve vzduchu.

„V kolik vyrazíme?“ zajímalo mě.

„Jako vždycky. Hned po obědě,“ ohlašoval Pappy.

„A jak dlouho se tam zdržíme?“

„To uvidíme,“ vyhnul se odpovědi.

S poutí přijela kočovná skupina cikánů s nezvyklým přízvukem, která žila v zimě na Floridě a na podzim objížděla malá města, kde vrcholila sklizeň a lidem cinkaly v kapsách peníze. Obyčejně se objevovali nečekaně a ve čtvrtek rozbili tábor bez dovolení na baseballovém hřišti a zdrželi se před víkend. Nic nevzrušovalo Black Oak víc než pouť.

Každý rok dorazila do našeho města jiná skupina. Jednou měli s sebou slona a obrovskou želvu – kajmanku dravou. Jindy neměli žádná zvířata, ale zaměřili se na zvláštní lidské tvory – trpasličí akrobaty, děvče se šesti prsty na rukou nebo na muže, který měl o jednu nohu navíc. Nikdy však nezapomněli na klasické pouťové atrakce jako ďáblovo kolo, kolotoč a dvě nebo tři další dráhy nebo skluzavky, které skřípaly a rámusily a tradičně děsily především všechny mámy. Skvělý byl řetízkový kolotoč, neboli na kole navěšené sedačky na řetězech. Když se roztočil a nabral patřičnou rychlost, tak se ti, co seděli v sedačkách, vznášeli úplně rovnoběžně se zemí, ječeli z plných sil a prosili, aby je už zastavili. Před pár lety se v Monette stalo, že se jeden řetěz utrhl a malou dívenku to vymrštilo, až přeletěla přes silnici a narazila do strany vlečňáku. Další týden už stál řetízák v Black Oak s novými řetězy a před jeho pokladnou se řadily dlouhé fronty lidí.

Lákaly nás stánky, ve kterých se házely na cíl kroužky a šipky, stejně jako vzduchovky, ze kterých se dalo vystřelit a získat nějakou cenu. Na některých poutích se předváděli jasnovidci, na jiných fotografové se svými fotoaparáty v budce na nožičkách i nejrůznější kouzelníci. Všichni byli nepřehlédnutelní, hluční a barevní, čišelo z nich nevázané veselí. Kam se vrtli, hned se to rozkřiklo po okolí a lidé se k nim okamžitě sbíhali. Za pár hodin o jejich příjezdu věděli všichni i v našem městě. Byl jsem jako na trní, kdy už vyrazíme.

Možná že pouťová veselice potlačí zájem zvědavců o Libby Latcherovou. Dožvýkal jsem zbytek svého vdolku a vyběhl ven.

„Ve městě je pouť,“ pošeptal jsem Tally, když jsme se setkali u traktoru před odjezdem na pole.

„Jedete tam všichni?“ zeptala se.

„To se ví. Na pouti přece nemůže nikdo chybět.“

„Vím jedno tajemství,“ špitla a očima pátravě těkala kolem sebe.

„Jaké?“

„Něco jsem zaslechla včera večer.“

„Kde jsi to zaslechla?“

„Poblíž vaší přední verandy.“

Nelíbilo se mi, jak mě vodila za nos kolem horké kaše. „Tak co to je?“

Naklonila se ke mně ještě blíž. „To o Rickym a té holce Latcherových. Myslím, že máš novou sestřenici.“ Její slova zněla krutě a v očích jí plápolaly zlověstné ohníčky. Tohle nebyla Tally, kterou jsem znal.

„Co jsi tam venku u verandy dělala?“

„Do toho ti nic není.“

Vtom vyšel z domu Pappy a namířil si to k traktoru. „Raději o tom nemluv,“ procedil jsem mezi zuby.

„Máme spolu přece tajemství, ne?“ odsekla a šla pryč. „Jo.“

Zhltl jsem oběd a ani jsem se nemohl dočkat, až se dnes vydrhnu a vykoupu. Máma věděla, že jsem už celý natřesený na cestu do města, proto nemeškala a neprodleně začala s mým tělesným trápením.

Všech deset Mexičanů se s tátou a se mnou natěsnalo dozadu na plošinu a vyrazili jsme z farmy. Kovboj česal bavlnu se zlomenými žebry celý týden, čehož si Pappy ani táta nemohli nevšimnout. Velmi ho za to obdivovali. „Jsou to houževnatí lidé,“ ocenil je Pappy.

Spruillovi pobíhali po dvoře a snažili se nás dohnat. Tally se zmínila o pouti a všichni se hned probudili, dokonce i Trot se čile připravoval na cestu.

Když jsme přejížděli řeku, zadíval jsem se dlouze a pátravě na polní cestu, která vedla k Latcherovým, ale jejich chalupa nebyla vidět. Pohlédl jsem úkosem na tátu. Také upíral pohled tím směrem; s očima přivřenýma a přísným výrazem ve tváři. Jak se ti lidé mohli takhle vetřít do našeho života?

Šinuli jsme se po štěrkové cestě a brzy nechali za sebou i pole Latcherových. Než jsme zastavili na hlavní silnici, už jsem opět snil o pouťových atrakcích.

Náš řidič by, přirozeně, ani náhodou nezrychlil. Ostatně pochyboval jsem i o tom, jestli se mu s náklaďákem plným lidí podařilo jet těch jeho sedmatřicet mil v hodině; Pappy by totiž rozhodně nejel s plynovým pedálem sešlápnutým až na doraz. Zdálo se, že tam jedeme hodinu.

U baptistického kostela parkovalo Stickovo policejní auto. Doprava na hlavní ulici už zhoustla a chodníky už zaplnily davy lidí. Zaparkovali jsme a Mexičané se rozutekli do všech stran. Zpoza stromu vystoupil ze stínu Stick a mířil rovnou k nám. Babička s mámou vyrazily rovnou na nákupy. Zůstal jsem stát mezi muži a sliboval si od toho, že uslyším, jak se budou řešit vážné věci.

„Dobrý den, Eli. Zdravím, Jessi,“ pozdravil Stick s kloboukem posunutým k jedné straně a stéblem trávy v koutku úst.

„Dobré odpoledne, Sticku,“ odpověděl mu Pappy. Můj otec jen přikývl na pozdrav. Nepřijeli do města, aby tu trávili čas se Stickem; jejich výrazy prozrazovaly, že ani jeden nedokázal úplně skrýt své podráždění

„Uvažuju o tom, že toho mladýho Spruilla vsadím za mříže,“ oznámil.

„Mně je jedno, co uděláte,“ štěkl Pappy a očividně se v něm začínala vařit krev. „Jen s tím počkejte, až budeme mít bavlnu doma.“

„Měsíc počkat jistě můžete,“ přisadil si i můj otec.

Stick žvýkal své stéblo, uplivl si a prohlásil: „To můžu.“

„Je to dobrý pracant,“ pokračoval táta. „Musíme sklidit ještě hodně bavlny. Když nám ho teď vezmete, ztratíme na poli šest lidí. Víte přece, jací tihle lidé jsou.“

„Myslím, že s tím můžu počkat,“ potvrdil znovu Stick. Zdálo se, že se chce dohodnout. „Hovořil jsem se spoustou lidí a nejsem si jistý, že tady ten váš kluk mluvil pravdu.“ Dlouze se na mě díval, zatímco vykládal, a já jsem si kopal špičkou boty do štěrku.

„Hele, Sticku, našeho kluka z toho vynechte,“ prohlásil můj otec. „Je to přece ještě dítě.“

„Je mu sedm let!“ bafl Pappy. „Proč si nenajdete nějaké pořádné svědky?“

Stick svěsil ramena a stáhl se, jako kdyby dostal výprask.

„Tak ujednáno,“ kul Pappy železo, dokud bylo žhavé. „Necháte Hanka na pokoji, dokud neskončíme se sklizní, a já vám pak přijedu do města oznámit, že už ho nepotřebujeme. Pak už mě nebude zajímat, co s ním uděláte.“

„Dobrá, souhlasím,“ přitakal Stick.

„Stejně si pořád myslím, že tu jde o vyřešený případ. Byli přece tři na jednoho, Sticku, toho přece žádná porota jednoznačně neodsoudí.“

„Uvidíme,“ odvětil Stick tajuplně. Odcházel s palci zasunutými do kapes a neodpustil si byť nepatrný náznak chvástavého opovržení, aby nás nezapomněl alespoň trochu rozladit.

„Už můžu jít na pouť?“ zeptal jsem se.

„To víš, že můžeš,“ souhlasil Pappy.

„Kolik máš peněz?“ zajímal se táta.

„Čtyři dolary.“

„Kolik hodláš utratit?“

„Čtyři dolary.“

„Podle mého jsou dva až až.“

„A můžu tři?“

„Dohodneme se na dvou a půl, jo?“

„Ano, tati.“ Vyběhl jsem od kostela, kličkoval mezi lidmi, až jsem se v mžiku ocitl na baseballovém hřišti, které se rozprostíralo na druhé straně ulice proti konzumu, divadlu Dixie a herně s kulečníkem.

Pouť byla na celém hřišti; od sítě až po plot ohraničující vnější pole. Uprostřed stálo ďáblovo kolo, kolem něj menší atrakce, stánky a kolotoče a průchozí ulička. Z tlampačů na kolotočích a na lochnesce se rozléhala pronikavá hudba. Před nimi se vlnily dlouhé řady čekajících zájemců. Ucítil jsem vůni popcornu, párků v rohlíku a nějaké dobroty, jež se škvířily na tuku.

Narazil jsem na pojízdný stánek s cukrovou vatou. Stála celý desetník, ale zaplatil bych za ni i víc. V uličce si mě všiml Dewayne, když jsem pozoroval, jak starší chlapci stříleli vzduchovkami na káčata plovoucí v rybníčku. Žádné netrefili, protože, jak říkával Pappy, ty zbraně měly hnutou mušku.

Kandovaná jablka stála také desetník. Koupili jsme si každý jedno a vydali se na podrobnou obhlídku celé poutě. Objevili jsme čarodějnici v dlouhých černých šatech, s černými vlasy a vůbec vším černým; za pětadvacet centů vyložila každému budoucnost. To samé nabízela i tmavooká stařena, za stejnou cenu, ale používala k tomu tarotové karty. Okázalý muž s mikrofonem dovedl za desetník uhodnout, kolik je zákazníkovi let a kolik váží. Když se netrefil o více než tři roky nebo deset liber, zákazník vyhrál nějakou cenu. Kolem prostřední uličky se obvykle soustředily nejrůznější hry – trefování softballovým míčkem do džbánků na mléko, vrhání basketbalového míče do miniaturních košů, házení šipkami do nafouknutých balonků a kroužky na svislé tyče.

Procházeli jsme se kolem atrakcí a nasávali hlučnou a rozjařenou atmosféru. Na druhém konci u sítě se tvořil zástup lidí, ke kterému jsme se také rozběhli. Velký nápis ohlašoval „Vystoupení Samsona, nejlepšího zápasníka na světě, přímo z Egypta“, a pod cedulí byla rozprostřená čtvercová rohož se vztyčenými tyčemi v rozích, kolem nichž byl natažený provaz. Samson zatím v ringu nebyl, ale podle Delilah, vysoké, dobře stavěné ženy s mikrofonem, měl každou chvíli předstoupit před publikum. Šaty té ženy odhalovaly celé její nohy a většinu její hrudi a já jsem si nepamatoval, že by někdy předtím v Black Oak někdo ukazoval tolik ze svého nahého těla před diváky. Delilah vysvětlovala davu, který sestával převážně z mužů a ani nedutal, že pravidla jsou jednoduchá. Samson vsadí deset dolarů ku jednomu a zaplatí tomu, kdo s ním zůstane v ringu po dobu jedné minuty. „Pouze šedesát vteřin!“ vykřikovala. „A peníze jsou vaše!“ Měla tak příšerný přízvuk, až nás to málem přesvědčilo, že pocházejí z jiné planety. Nikdy jsem žádného Egypťana neviděl, i když jsem z nedělní školy věděl, že tam některá svá dobrodružství prožil Mojžíš.

Natřásala se a vybíhala hned na okraj a hned zas doprostřed ringu; všechny páry očí ji sledovaly. „Při naší letošní štaci Samson už vyhrál tři sta zápasů za sebou,“ předhazovala publiku vějičku. „Vlastně naposledy Samson prohrál v Rusku, kde ho horko těžko přemohli tři muži, ale ti podváděli, proto se jim to povedlo.“

Samostatný tlampač nad nápisem zapraskal a začala z něj hrát hudba. „A nyní, dámy a pánové,“ překřikovala Delilah hudbu, „vám představuji jednoho jediného nejúchvatnějšího zápasníka na světě, neuvěřitelného Samsona!“

Zadržel jsem dech.

Vykročil zpoza závěsu a skočil do ringu uprostřed vlažného aplausu. Proč bychom mu měli tleskat? Přijel k nám, aby nás vypráskal. Nejprve jsem si všiml jeho vlasů. Měl je tmavé, vlnité a padaly mu na ramena jako nějaké holce. Viděl jsem ilustrace ke Starému zákonu, kde nosili muži takové vlasy, ale ti žili přece před pěti tisíci lety. Byl to obrovský muž se statným tělem a provazy svalů upevněných kolem ramen a hrudi. Paže mu pokrývaly tmavé chlupy a celý vyzařoval takovou sílu, že by mohl zdvihat celé domy. Abychom získali úplný přehled o jeho fyzické síle, předváděl se nám bez košile. I když jsme bezpochyby strávili víc času na poli, měl kůži daleko tmavší než my, proto jsem se skutečně domníval, že snad nebyl z obyčejného masa a kostí, ale z nějakého neznámého materiálu. Tak tenhle zápasil s Rusy!

Vykračoval si po ringu do rytmu s hudbou, kroutil rukama a napínal své gigantické svaly. Producíruje se před námi, dokud nás nepřesvědčí, že proti němu nikdo nemá žádnou šanci, pomyslel jsem si.

„Kdo bude první?“ zaječela Delilah do mikrofonu, když ustala hudba. „Vsaďte nejméně dva dolary!“

Dav se najednou zklidnil. Jen blázen by vlezl do ringu.

„Já se nebojím,“ zvolal kdosi a my jsme nemohli uvěřit, když jakýsi mladík, kterého jsem nikdy předtím neviděl, vykročil dopředu a podal Delilah dva dolary. Vzala si od něj peníze a ohlásila: „Sázka deset ku jedné. Zůstanete-li v ringu šedesát vteřin, získáte dvacet dolarů.“ Přisunula před mladíka mikrofon a zeptala se: „Jak se jmenujete?“

„Farley.“

„Hodně štěstí, Farleyi.“

Vlezl do ringu, jako kdyby se Samsona vůbec nebál; ten ho však sledoval bez nejmenšího náznaku znepokojení. Delilah uchopila paličku a bouchla s ní do zvonku na kraji ringu. „Šedesát vteřin!“ odstartovala.

Farley popošel o krok stranou, pak couvl do kouta a Samson vykročil směrem k němu. Oba muži se navzájem zkoumali. Samson pohrdavě klopil oči dolů a Farley vzhlížel nahoru v očekávání.

„Čtyřicet pět vteřin!“ odpočítávala Delilah.

Samson přistoupil ještě blíž a Farley přeběhl na druhou stranu ringu. Byl daleko menší, a tím pádem i mrštnější, proto zřejmě zvolil metodu úniku. Samson se vydal za ním; Farley zase přeskočil jinam.

„Třicet vteřin!“

Ring zase nebyl tak velký, aby se v něm dalo stále přebíhat, a Samson se jistě setkal i s takovými soupeři, kteří před ním prchali jako vylekaní králíci. Zastoupil Farleymu cestu během jednoho z jeho sprintů a zvedl ho země tak, že tomu mladíkovi obtočil paži kolem hlavy a sevřel mu ji jako v zámku.

„Ó, to vypadá jako gilotina!“ vyjekla Delilah až příliš dramaticky. „Dvacet vteřin!“

Samson svou kořist roztočil a ve tváři se mu objevil sadistický škleb, zatímco ubohý Farley vlál kolem jeho boků.

„Deset vteřin!“

Samson se otočil a v mžiku přehodil Farleyho přes ring. Než Farley stačil vstát, nejlepší zápasník na světě ho popadl za nohu, zvedl do vzduchu a držel nad provazy. Až v posledních dvou vteřinách ho pustil na zem na znamení svého vítězství.

„Panečku, to bylo těsné, Samsone!“ hlaholila Delilah do mikrofonu.

Farley se zvedl jako ve snách, ale odcházel vcelku a ještě se zdálo, že je na sebe pyšný. Dokázal, že je nebojácný muž, který se neohroženě bil a jen dvě vteřiny ho dělily od výhry dvaceti babek. Druhý dobrovolník vypadal jako cizinec; byl to mladý zavalitý chlapík jménem Claude, který zaplatil tři dolary za šanci vyhrát jich třicet. Vážil sice dvakrát tolik než Farley, ale byl o poznání pomalejší, a tak ho Samson už za deset vteřin svým vzdušným kopem přirazil ke kraji a svázal do uzlu. V deseti vteřinách držel Clauda nad hlavou; po své nádherné ukázce síly přešel k provazu a pustil ho ke svým nohám.

Claude však také odcházel s hlavou vzhůru. Bylo zřejmé, že Samson, navzdory svému teatrálnímu předvádění a zlověstnému výrazu, vyznával sportovní chování a nikomu by neublížil. A protože většina mladíků toužila po nějakém kontaktu s Delilah, tvořila se tam, kde stála, dlouhá fronta.

To byla alespoň pořádná podívaná. Seděli jsme tam s Dewaynem docela dlouho a dívali jsme se, jak Samson odrovnává jednu oběť za druhou a střídá přitom všechny finty ze svého repertoáru. Chvaty jako bostonský krab, nůžky, beranidlo, sbíječka nebo nářez. Delilah ani nestačila chvat pojmenovat a Samson ho už předváděl na soupeři.

Po hodině byl Samson zbrocený potem a potřeboval přestávku, tak jsme se s Dewaynem sebrali a běželi si zaplatit dvě jízdy na ďáblově kole. Diskutovali jsme, jestli si dáme ještě jednu cukrovou vatu, když jsme zaslechli, jak se nějací mladíci baví o představení nějaké striptérky.

„Svléká si úplně všechno!“ utrousil jeden, když nás míjel, a my jsme v tu chvíli zapomněli na cukrovou vatu. Sledovali jsme je až na konec uličky, kde stály zaparkované cikánské vozy. Mezi nimi stál malý stan, který tu na první pohled postavili tak, aby nebyl zbytečně na odiv. Pár mužů tu kouřilo a vyčkávalo a všichni se tvářili nějak provinile. Ze stanu se linula hudba.

Na některých poutích se provozoval striptýz. Nikoho nepřekvapilo, když lidé loni povídali, že viděli z jednoho takového představení odcházet Rickyho, ale v našem domě to vyvolalo pozdvižení. Rickyho by totiž nepřistihli, kdyby lidským zrakům unikl jiný ptáček, Ross Lee Hart. Pan Hart spravoval metodistický kostel, vlastnil dost velký kus půdy a platil za spořádaného občana, který si vzal jednu velmi upovídanou ženu. Jeho manželka se ho totiž v sobotu pozdě večer vydala hledat. Bylo to uprostřed poutě a ona ho náhodou načapala, jak odchází od toho utajovaného stanu. Začala před zrakem svého rozmařilého manžela naříkat a on se schoval mezi vozy. Manželka se za ním pustila, ječela a vyhrožovala, takže v Black Oak měli druhý den zase co přetřásat.

Z nějakého neznámého důvodu paní Hartová o tom, co jí manžel provedl, všem řekla a ten ubohý muž se stal na mnoho dlouhých měsíců městským vyvrhelem. Všem také ke své historce přidala, že hned za jejím manželem vylezl ze stanu Ricky Chandler. Mlčky jsme trpěli. Nepsané pravidlo tvrdilo, že se mají zákazníci střežit návštěvy striptýzu ve městě, kde sami bydlí. Nechť si naši obyvatelé zajedou do Monette, do Lake City nebo do Caraway, ale ať se vyhnou Black Oak.

Dewayne ani já jsme nepoznali ani jednoho muže, ochomýtajícího se kolem stanu té striptérky. Proplétali jsme se mezi cikánskými přívěsy a přikradli jsme se zase z druhé strany, ale tam byl ke kůlu zatlučenému v zemi přivázaný obrovský pes, aby stan ohlídal před takovými slídily, jako jsme byli my dva. Stáhli jsme se a rozhodli se počkat, až se setmí.

Když se blížila čtvrtá hodina, museli jsme vyřešit rozporuplné rozhodnutí – jestli jít na matiné, nebo zůstat na pouti. Klonili jsme se k tomu, že vyrazíme na filmové představení, když se u ringu objevila Delilah. Převlékla si šaty a měla teď na sobě červený dvoudílný obleček, který odhaloval ještě víc než předchozí šaty. Dav se k ní sběhl a zanedlouho už Samson opět vyhazoval z ringu farmářské chlapíky, horaly, a dokonce i nějakého toho Mexičana.

Jeho jediný vážnější protivník se objevil až po setmění. Pan Horsefly Walker měl hluchoněmého syna, který vážil tři sta liber. Říkali jsme mu Grunt; nikoliv z neúcty nebo z krutosti, zkrátka se tak oslovoval odjakživa. Horsefly vsadil pět dolarů a Grunt se pomalu vyštrachal do ringu.

„Tenhle je kus, Samsone,“ předla Delilah do mikrofonu.

Samson věděl, že by ho to mohlo stát víc času, než si poradí s třísetlibrovým drobečkem, proto nečekal a okamžitě na něj zaútočil. Začal nízkým chvatem, kterým Číňané pokládali soupeře na lopatky; spočíval ve sražení soupeřových kotníků k sobě, což mu mělo podrazit nohy. Grunt opravdu spadl, ale zalehl přitom Samsona, který se nemohl zvednout, jen chrčel bolestí. Někteří diváci řvali a jiní začali povzbuzovat Grunta, který, přirozeně, nemohl slyšet ani slovo. Oba muži se váleli a kopali kolem sebe v ringu, dokud Grunt Samsona na chvíli nepřimáčkl k zemi.

„Čtyřicet vteřin!“ ohlašovala Delilah a čas ubíhal nějak pomaleji, když Samson ležel jak široký tak dlouhý na zádech. Párkrát kopl do vzduchu, ale nic nezasáhl, a pak zkusil takzvaný jerseyský flip, rychlý pohyb, při kterém vymrštil nohy, rukama popadl Grunta za uši a odvalil ho na záda. Hned potom vyskočil na nohy a Delilah komentovala jeho výpad. Dalším úderem, kopem z half-voleje, Grunta uzemnil.

„Patnáct vteřin!“ zvolala a čas zase ubíhal rychleji. Grunt se bil jako rozzuřený býk a oba muži se opět povalili na zem. Dav se znovu rozeřval. Horsefly poskakoval kolem ringu jako smyslů zbavený. Chvíli se spolu přetahovali a Delilah zaječela: „Deset vteřin!“

Pár diváků zahučelo na znamení protestu proti časomíře. Samson se přetočil a zkroutil Gruntovi ruku za záda, popadl ho za nohu a tlačil ubohého Grunta přes ring, než ho prostrčil mezi provazy. Dopadl svému otci k nohám. Horsefly řičel: „Ty zkurvysynu, ty podvádíš!“

Samson si vyložil urážku svým způsobem a kýval na Horseflye, aby za ním šel změřit si síly do ringu sám. Horsefly udělal krok vpřed a Samson mu odtáhl provaz. Delilah, která už jistě někdy zažila podobné výhrůžky, upozorňovala: „Na vašem místě bych to nedělala. Když je rozčílený, mohl by vám ublížit.“

Horsefly si raději hledal nějaký důvod, aby nemusel nahoru. Samson mu připadal deset stop vysoký, když se nad ním tyčil u kraje ringu a shlížel na něj dolů. Horsefly se sehnul, aby zkontroloval Grunta, jenž si hladil rameno a vypadal, že se každým okamžikem rozbrečí. Samson se jim smál, když se za nimi díval, jak odcházejí, a pak se snažil se svým natahováním bicepsů a promenádováním po ringu popíchnout nás, diváky. Pár zevlounů na něj z obecenstva zapískalo, a o to mu právě šlo.

Vyprovokoval ještě pár vyzyvatelů, než Delilah oznámila, že se její hrdina musí jít navečeřet. Vrátí se za hodinu na své závěrečné vystoupení.

Padla tma. Vzduch byl prosycený pouťovým hlaholem; někde se ozývaly dětské výkřiky nadšení, ať od kolotočů, či z houpaček, jinde zase překvapené zvolání těch, co vyhráli v nějakém stánku v prostřední uličce, hudba se linula z dvanácti zabudovaných amplionů, z nichž každý však hrál něco jiného, do toho se neúnavně ozývalo hlasité vyvolávání naháněčů, kteří lákali každého, aby u nich utratil své peníze a podíval se třeba na největší želvu na světě nebo vyhrál nějakou úžasnou cenu, a nad tím vším se vznášela neuchopitelná síla lidského davu. Lidé se tlačili na sebe, že by se mezi ně nevešel ani špendlík, říkávala s oblibou babička. Prostí lidé se shromažďovali u stánků, pozorovali soutěžící a fandili. Kolem atrakcí se vinuly dlouhé řady čekajících zájemců. Hloučky Mexičanů se pomalu přesunovaly z místa na místo; všichni v úžasu civěli na ostatní, ale sami si většinou bedlivě hlídali své peníze. Ještě nikdy jsem neviděl tolik lidí na jednom místě.

Poblíž hlavní ulice jsem našel své rodiče; popíjeli limonádu a z uctivé vzdálenosti sledovali celé to představení. Pappy s babičkou už seděli v náklaďáku, připraveni vyrazit domů, ale ochotně slibovali, že ještě počkají. Vždyť pouť se konala jen jednou v roce.

„Kolik ti zbylo peněz?“ zeptal se táta.

„Asi dolar,“ sděloval jsem.

„To ďáblovo kolo vypadá nebezpečně, Luku,“ strachovala se máma.

„Jel jsem na něm dvakrát. Je v pořádku.“

„Dám ti ještě jeden dolar, když už na něm nepojedeš.“

„To si dám říct.“

Podala mi dolarovou bankovku. Domluvili jsme se, že se asi za hodinu zase přijdu ukázat. Našel jsem zase Dewayna a rozhodli jsme se, že už je čas prozkoumat ten striptýz. Proklouzli jsme pod provazem ohraničujícím prostřední uličku a plížili jsme se k cikánským vozům. Tady byla daleko větší tma. Před stanem kouřilo pár mužů cigarety a ve dveřích do stanu tančila jakýmsi nemravným způsobem mladá dívka v šatech, které jí sotva zakrývaly boky.

Jako baptisté jsme dobře věděli, že to, jak tančila, nebylo jen nevhodné a ztělesňovalo to nepochybné zlo, ale že to byl skutečný hřích. Takový tanec figuroval na seznamu nejvážnějších přestupků, spolu s pitím alkoholu a klením.

Tanečnice nebyla tak atraktivní jako Delilah, ani neodhalovala tolik jako ona, ani se tak ladně nepohybovala. Delilah měla za sebou určitě léta zkušeností a procestovala celý svět.

Schovávali jsme se ve stínech a pomalu jsme postupovali vpřed, dokud se zničehonic neozval odkudsi zvláštní hlas: „To už stačí, chlapci. Vypadněte odsud!“ Zůstali jsme stát jako přimrazení a rozhlíželi se okolo, zatímco za námi se rozléhal známý hlas: „Kajte se, vy neřestníci! Pokání!“

To hřímal reverend Akers, který se za námi tyčil v celé své výšce s Biblí v jedné ruce. Druhou ruku měl sevřenou v pěst, ze které mu trčel zahnutý ukazovák.

„Plémě hadí!“ křičel z plných plic.

Nevím, jestli ta mladá dáma přestala tancovat, ani jestli se ti muži rozprchli. Nečekal jsem na to. Padli jsme s Dewaynem k zemi a po čtyřech jsme kličkovali jako štvaná zvěř mezi vozy a vlečňáky, dokud jsme nezahlédli světlo mezi dvěma stánky u prostřední uličky. Vyskočili jsme a ztratili se v davu.

„Myslíš, že nás poznal?“ strachoval se Dewayne, když jsme se ocitli v bezpečí.

„Nevím. Ale pochybuju.“

Potloukali jsme se kolem, až jsme se doloudali na jisté místo poblíž parkoviště cikánských vlečňáků. Bratr Akers byl ve skvělé formě. Přiblížil se ke stanu na třicet stop a vymítal ďábla, jak nejhlasitěji dokázal. A měl úspěch. Tanečnice byla tatam, stejně jako muži, kteří postávali před stanem a kouřili. Úplně jim zrušil představení, ačkoliv jsem je podezříval, že sedí všichni na bobku ve stanu a čekají, až ho to přestane bavit a odejde.

Kdo se však vrátil na scénu, byla Delilah. Opět se převlékla, tentokrát do leopardí kůže, která jí sotva zakryla ta nejukrývanější místa na těle. Bylo mi jasné, že bratr Akers bude mít zítra ráno o čem povídat. Miloval poutě, protože mu poskytovaly tolik zajímavých témat, o kterých pak mohl hřímat z kazatelny.

Kolem zápasnického ringu se utvořil očekávaný hlouček čumilů, kteří upřeli zraky na Delilah a čekali na Samsona. Znovu ho představila slovy, která jsme my, stálí diváci, už znali. Konečně skočil do ringu a měl na sobě těsné kalhoty ze stejné leopardi kůže. Neoblékl si k nim žádnou košili, jen černé kožené boty. Přecházel, pózoval a snažil se, aby nás vydráždil.

Můj přítel Jackie Moon vkročil do ringu jako první a stejně jako mnoho obětí zvolil strategii uskakování a uhýbání. Asi dvacet vteřin úspěšně kličkoval, než to Samsona přestalo bavit. Použil gilotinu, potom tureckou válcovačku, jak ji nazvala Delilah, a Jackie dopadl na trávu nedaleko od místa, kde jsem stál. Smál se. „To nebylo tak špatný.“

Samson nechtěl nikomu vážně ublížit; poškodilo by to jeho pověst. Ale postupem času, jak plynulo jeho závěrečné vystoupení, byl čím dál víc arogantnější a neustále na nás hučel: „Je mezi vámi vůbec nějaký pořádný chlap?“ Samsonův přízvuk svědčil o jeho exotickém původu, jeho hlas hluboce duněl a naháněl strach. „Copak tady, v arkansaském Black Oak, není ani jediný bojovník?“

Přál jsem si, abych byl vysoký sedm stop. Skočil bych do ringu, zaútočil na Samsona a davy by šílely. Já bych mu to naklepal, vyhodil bych ho do vzduchu a stal bych se nejslavnějším hrdinou celého Black Oak. Teď jsem ho však mohl jen vypískat.

Vtom vstoupil na scénu Hank Spruill. Pomalu obcházel ring kolem tyčí a provaziště, a pak se zastavil. Vyčkával, dokud si ho Samson nevšiml.

Dav ani nemukl, když se ti dva na sebe podívali. Samson přešel ke kraji ringu a vyzval ho: „Jen pojď nahoru, drobečku.“

Hank se, pochopitelně, jen jízlivě ušklíbl. Pak přešel k Delilah a vytáhl z kapsy peníze.

„O la la, Samsone!“ zvolala, když převzala peníze. „Dvacet pět dolarů!“

Všichni si tu částku pro sebe v úžasu opakovali. „Dvacet pět babek!“ slabikoval za mnou nějaký muž. „To je mzda za celý týden práce!“

„Jo, ale může dvě stě padesát vyhrát!“ opáčil jiný muž.

Dav se k sobě přimkl, zatímco já s Dewaynem jsme se protlačili dopředu, abychom nemuseli nakukovat přes dospělé.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Delilah a přistrčila mu mikrofon.

„Hank Spruill,“ zavrčel. „Platíte pořád deset ku jedné?“

„Pravidla se nemění, chlapče. Jste si jistý, že chcete vsadit dvacet pět dolarů?“

„Jo. A jediný, co musím udělat, je vydržet v ringu jednu celou minutu?“

„Ano, šedesát vteřin. Víte, Samson neprohrál ani jediný zápas za celých pět let. Naposledy podlehl v Rusku, ale tam ho podvedli.“

„Rusko mě nezajímá,“ štěkl Hank a svlékl si košili. „Ještě nějaká pravidla?“

„Ne.“ Obrátila se k divákům a co nejdramatičtěji začala uvádět následující vystoupení. Ječela: „Dámy a pánové. Velký Samson byl vyzván na svůj největší zápas všech dob. Pan Hank Spruill vsadil pětadvacet dolarů na zápas s výhrou deset ku jedné! Ještě nikdo v historii nevsadil tak velkou částku!“

Samson se producíroval v ringu, potřásal svými bohatými kadeřemi a s velkým očekáváním se připravoval na následující souboj.

„Ukažte mi ty peníze,“ vybafl Hank na Delilah.

„Tady jsou,“ odpověděla mu Delilah do mikrofonu.

„Ne, já chci vidět těch dvě stě padesát.“

„Nebudeme je potřebovat,“ vysmívala se Delilah a poněkud nervózně se pochichtávala. Ale pak sklonila mikrofon a domluvili se na podrobnostech. Z davu se oddělili Bo a Dale a Hank jim přikázal, aby se postavili k malému stolku, do kterého Delilah schovávala peníze. Když se přesvědčil, že jsou peníze na místě, vkročil do ringu, kde už stál obrovský Samson se svými mohutnými pažemi založenými na hrudi.

„Není to ten, co zabil toho Siscovic kluka?“ zeptal se někdo za námi.

„To je on,“ zazněla odpověď.

„Je skoro taková korba jako Samson.“

Hank byl sice o pár palců menší a ne tak silný v hrudi, ale i tak vypadal, že mu nehrozí žádné nebezpečí. Samson začal tancovat kolem něj na jedné straně ringu, zatímco Hank ho sledoval a rozpažil ruce.

„Jste připraveni?“ zakvílela Delilah do mikrofonu a dav se naklonil dopředu. Udeřila do zvonu. Oba soupeři si pozorně prohlíželi jeden druhého. Hank však zůstal stát ve svém rohu. Čas byl na jeho straně. Po několika vteřinách se Samson vrhl doprostřed; očekával jsem, že bude mít hned plné ruce práce s Hankem, ale on zatím poskakoval, tancoval a kroutil se jako skutečný zápasník. Hank stál bez hnutí.

„Tak pojď, chlapče!“ zahromoval Samson ze vzdálenosti pěti stop, ale Hank se držel ve svém rohu.

„Čtyřicet pět vteřin,“ ohlásila Delilah.

Samson udělal chybu, když předpokládal, že se mezi nimi strhne skutečný zápas; zatím to spíš vypadalo na rvačku. Sklonil se níž, aby Hankovi zasadil jeden ze svých nespočetných úderů nebo chvatů, a na zlomek vteřiny si nechránil obličej. Hank ho do něj praštil jako buchar. Pravá ruka mu vyletěla dopředu a udeřila takovou silou, že ten pohyb ani nebyl vidět, až se zastavila teprve o Samsonovu sanici.

Samson prudce cukl hlavou a jeho krásné vlasy se rozevlály do všech stran. Pumelici doprovodilo prasknutí. Ani Stan Musial by nedokázal odpálit míč s větší vervou.

Samsonovi se v jeho obrovské hlavě obrátily oči v sloup. Kvůli jeho rozměrnému tělu mu nějakou chvíli trvalo, než si uvědomil, že dostal ránu do hlavy. Podklesla mu jedna noha a klekl si na koleno. Pak mu vypověděla službu druhá noha a nejlepší zápasník na světě, přímo z Egypta, se skácel s žuchnutím na záda. Malý ring nadskočil a provazy se roztřásly. Vypadalo to, že je Samson mrtvý.

Hank ve svém rohu odpočíval; opřel se pažemi o horní provaziště. Nikam nespěchal. Ubohá Delilah ztratila řeč. Pokusila se sice něco vybreptat, aby nás ujistila, že to byla jen ukázka z vystoupení, ale zároveň by nejraději skočila do ringu a pomohla Samsonovi. Dav překvapením ani nedýchal.

Uprostřed ringu chrčel Samson a snažil se dostat zpátky na nohy. Vzepřel se vkleče na všechny čtyři a musel se několikrát rozkolíbat dopředu dozadu, než se mu povedlo předsunout jednu nohu. S vypětím sil se pokusil vstát, ale nohy ho neposlouchaly. Svezl se k provazům a stačil se jich zachytit, aby opět natvrdo neupadl. Díval se přímo na nás, avšak, bohužel, nic neviděl. Měl oči zalité krví, i když mu divoce plály, a zdálo se, že nemá ani ponětí, kde se nachází. Visel v provazišti, vrávoral a snažil se zburcovat své smysly, aby zase ucítil nohy.

Pan Horsefly Walker se rozběhl k ringu a křičel na Hanka: „Doraž toho hajzla! Dělej, skoncuj to s ním!“

Hank se však ani nehnul. Místo pohybu vyřvával: „Čas!“, ale Delilah zapomněla na hodiny.

Z davu se ozvalo pár vítězných výkřiků, ale většinou se všichni drželi zpátky. Diváci se nemohli vzpamatovat z pohledu na vyřízeného Samsona, kterého opustily síly.

Samson se otočil a zkoušel zaostřit pohled na Hanka. Svíral provazy, aby se měl o co opřít, a postoupil o pár kroků. Potom se odhodlal k poslednímu zoufalému výpadu. Hank mu jen ustoupil z cesty a Samson se zastavil o rohovou tyč. Provazy se pod jeho váhou napjaly a zbývající tři tyče se málem zlomily. Samson ryčel a mlátil kolem sebe jako postřelený medvěd. Pak stáhl nohy pod sebe a trochu se uklidnil, aby se mohl otočit. Nesměl se totiž vzdálit z rohože. Hank se vrhl dopředu a pravačkou ho udeřil shora; rozmáchl se uprostřed ringu, ale rána dopadla přesně tam, kam první. Ačkoliv se protivník nebránil, přidal mu ještě třetí, závěrečnou pecku. Samson se sesypal na hromádku. Delilah vřeštěla a škrábala se do ringu. Hank se opřel ve svém koutě, ruce na horním provaze, šklebil se a svému soupeři nevěnoval jediný pohled.

Nevěděl jsem, co budeme dělat, a většina ostatních diváků také jen rozpačitě přihlížela. Na jednu stranu bylo skvělé, že arkansaský chlapík tak hladce porazil egyptského obra.

Na druhé straně to však byl Hank Spruill se svými pověstnými pěstmi. A se svou poskvrněnou minulostí, i když mu to bylo jedno. Všichni, jak jsme tu stáli, bychom byli raději, kdyby Samsona přepral nějaký místní chlapík.

Když Hank už nepochyboval, že čas zápasu vypršel, prolezl provazy a seskočil dolů. Bo a Dale drželi peníze a v mžiku se všichni tři vytratili.

„On toho Samsona zabil,“ prohodil kdosi za mnou. Nejlepší zápasník na světě ležel na zádech jako žok, paže a nohy doširoka rozhozené, jeho žena se nad ním skláněla a snažila se ho vzbudit. Bylo mi jich líto. Byli tak nádherně barevní a jejich vystoupení hned tak brzy neuvidíme, pokud ještě vůbec kdy. Ostatně, vážně jsem pochyboval, že se ještě někdy Samson s Delilah do arkansaského Black Oak vrátí.

Když se posadil, oddychli jsme si. Hrstka obyčejných lidí mu spořádaně zatleskala, ale pak se dav začal rozcházet.

Proč se Hank nepřidal ke kolotočářům? Mohli mu za mlácení lidí platit a nemusel nás otravovat na naší farmě. Rozhodl jsem se, že se o tom zmíním Tally.

Chudák Samson se celý den v tom vedru namáhal, a pak ve zlomku vteřiny přišel o celý denní výdělek. Dost divný způsob obživy! Nakonec jsem byl svědkem ještě horší práce, než bylo česání bavlny.

19

Jarní a zimní sobotní odpoledne jsme často trávili na návštěvách. Dojedli jsme oběd, chvíli si odpočinuli, pak se usadili v dodávce a vyrazili do Lake City nebo Paragouldu a naprosto neohlášení jsme překvapili některé naše příbuzné nebo staré přátele, kteří se však vždycky radovali, že nás vidí. Jindy zase takhle přepadli oni nás. „Přijeďte se všichni na nás podívat,“ říkalo se běžně, a lidé to brali doslova. Neměli jsme žádný telefon, stejně jako naši příbuzní a přátelé.

Ale v pozdním létě a na podzim se návštěvy nekonaly kvůli vyčerpávající dřině a horkým odpoledním. Na tuhle dobu jsme zapomněli, že máme nějaké strýce a tety, ale věděli jsme, že je zase po sezoně navštívíme.

Seděl jsem na vstupní verandě, poslouchal zápas Kardinálů a pozoroval, jak máma s babičkou loupají hrášek a fazole, když vtom jsem zahlédl, jak se nad lávkou vznesl oblak prachu. „Jede sem auto,“ pravil jsem a obě se podívaly směrem k řece.

Po naší cestě málokdy někdo projel. Pokud už někdo jel, byl to většinou někdo z Jeterových odnaproti nebo Tolliverových, kteří žili východně od nás. Čas od času sem zabloudil jiný vůz nebo náklaďák a my jsme se beze slov dívali tím směrem, dokud prach zase neklesl, přetřásali jsme to u večeře a spekulovali jsme, kdo to mohl být a co asi dělal v téhle části craigheadského okresu. Pappy a můj otec se o tom zmínili v konzumu, máma s babičkou to vyštěbetaly všem ženským ještě dřív, než začala nedělní škola, a dřív nebo později se našel někdo, kdo ten neznámý vůz zahlédl. Obvykle se tím tajemství vysvětlilo; jen zřídkakdy se stalo, že jsme se nikdy nedozvěděli, odkud se nezvaný návštěvník vzal.

Tohle auto jelo pomalu. Spatřil jsem něco červeného; zvětšovalo se to a bylo to čím dál zářivější, až se z toho vyloupl lesklý dvoudvéřový sedan, který zatočil k nám. Všichni tři jsme teď stáli na verandě, příliš překvapení, než abychom se hnuli. Řidič zaparkoval za naší dodávkou. Z předního dvora zvědavě pokukovali také Spruillovi.

Řidič otevřel dveře a vystoupil. Babička pronesla: „Vida, to je Jimmy Dale.“

„Už to tak bude,“ podotkla máma a bylo vidět, že ji zvědavost opustila.

„Luku, běž a přiveď Pappyho a tátu,“ požádala mě babička. Vběhl jsem do domu a volal na oba z plných plic, ale ti, jakmile slyšeli bouchnout dveře od auta, už sami přicházeli ze zadního dvora.

Sešli jsme se všichni před automobilem, který byl zbrusu nový a čistý; byl to nepochybně ten nejkrásnější vůz, který jsem v životě viděl. Všichni se objali a potřásli si rukama, vyměnili si pozdravy a Jimmy Dale nám představil svou novou ženu, štíhlou, drobnou osůbku, jež vypadala mladší než Tally. Jmenovala se Stacy. Pocházela z Michiganu, a když hovořila, znělo to, jako když vyslovuje nosem. Vyjadřovala se úsečně a stručně, až mi z ní za chvíli lezl mráz po zádech.

„Proč tak divně mluví?“ ptal jsem se šeptem mámy, když se Skupinka vydala k verandě.

„To víš, je to Yankee,“ dostalo se mi od ní jednoduchého vysvětlení.

Otec Jimmyho Dala byl Ernest Chandler, Pappyho starší bratr. Ernest farmařil v Leachville, dokud před pár lety nedostal infarkt, kterému podlehl. Osobně si na Ernesta nepamatuji, ani na Jimmyho Dala, ale slyšel jsem o nich spoustu historek. Věděl jsem třeba, že Jimmy Dale utekl z farmy a odcestoval do Michiganu, kde si našel práci v továrně na výrobu buicků. Vydělával tři dolary za hodinu, což byla v porovnání s průměrnou mzdou v našem městě záviděníhodná suma. Pomohl i ostatním místním chlapcům získat v Michiganu práci. Před dvěma lety, po další mizerné sklizni, strávil můj otec jednu celou všivou zimu ve Flintu, kde montoval do buicků přední skla. Přinesl domů tisíc dolarů, ale ani se u nás neohřály – vynaložil je na nezaplacené dluhy naší farmy.

„To je ale pěkné auto,“ ocenil můj otec ten vůz, když se všichni posadili na schody na verandě. Babička připravovala v kuchyni ledový čaj. Mámě připadl nevděčný úkol povídat si se Stacy, s tím podivně odlišným stvořením, které se tvářilo jako bílá vrána hned od prvního okamžiku, co vystoupilo z vozu.

„Je úplně nové,“ prohodil Jimmy pyšně. „Koupil jsem ho minulý týden, právě včas, abych mohl zajet domů. Před měsícem jsme se já a Stacy vzali, a tohle je náš svatební dar.“

„Stacy a já jsme se vzali, ne jsme se já a Stacy vzali,“ prohlásila novomanželka, jako by sekala slova přímo na naší verandě. Rozhovor na chvíli uvízl, než jsme všichni pochopili, že Stacy v přítomnosti nás všech jen opravila manželovu gramatiku. To jsem ještě nikdy v životě nezažil.

„To je padesát dvojka?“ zajímalo Pappyho. „Ne, padesát trojka, ten nejnovější model, který teď po silnici jezdí. Sám jsem si ho smontoval.“

„Nepovídej.“

„Jo. V ‚Buicku‘ je zvykem, že si zaměstnanci objednávají auta z továrny a každý se může podívat na to své, když ho dávají na lince dohromady. Do tohohle jsem montoval přístrojovou desku.“

„Kolik stálo?“ zeptal jsem se, a vtom mě napadlo, že by mne máma nejraději na místě zaškrtila.

„Luku!“ okřikla mě. Můj táta i Pappy mě zpražili pohledem a já jsem to chtěl právě zamluvit, když Jimmy Dale střelil od boku. „Dva tisíce sedm set dolarů. To není žádné tajemství. Každý obchodník v týhle zemi ví, kolik tyhle buicky stojí.“

Nyní se seběhli Spruillové a obhlíželi vůz – stáli tam všichni kromě Tally; tu jsem nikde neviděl. Byla neděle odpoledne, podle mého tedy čas na studenou koupel v Silerově zátoce. Začal jsem se potloukat kolem verandy a čekal, až se objeví.

Trot se kolébal u jedné strany auta, zatímco Bo s Dalem kroužili kolem. Hank nahlížel dovnitř a pravděpodobně pátral po klíčkách. Pan a paní Spruillovi obdivovali vůz jen na dálku.

Jimmy Dale je nespouštěl z očí. „To jsou lidi z hor?“

„Jo, pocházejí z Eureka Springs.“

„Nejsou s nimi potíže?“

„S většinou ne,“ odvětil Pappy.

„A co ten velkej?“

„U toho nikdy nevíš.“

Zaslechli jsme dnes ráno u kostela, že Samson se zase postavil na nohy a odešel z ringu po svých, takže Hank si nepřipsal další oběť na svůj seznam. Bratr Akers se modlil celou hodinu za hříšnost, která se provozuje na pouti – ať už je to hazard, zápasy, necudnosti, vulgární oblečení, styky s cikány či jiné nepřístojnosti.

„Proč takhle žijí?“ zeptala se Stacy při pohledu na tábor Spruillů. Její ostrá slova se zařízla do vzduchu jako nůž.

„Jak jinak by měli žít?“ opáčil Pappy. Ten měl také okamžitě jasno, že by se bez novopečené manželky Jimmyho Dala Chandlera klidně obešel. Seděla jako pták na bidýlku, na samém kraji kamenného schodu, a dívala se spatra na všechno kolem sebe.

„Copak jim nemůžete poskytnout ubytování?“ chtěla vědět.

Všiml jsem si, že se Pappy asi dlouho neudrží.

„Navíc nám společnost Buick poskytuje na tyhle vozy úvěr na dvacet čtyři měsíců,“ chlubil se Jimmy Dale.

„Je to možný?“ divil se můj otec a nepřestával zírat na automobil. „Myslím, že je to ten nejhezčí vůz, jaký jsem kdy viděl.“

Babička přinesla na verandu tác a podávala nám sklenice s ledovým oslazeným čajem. Stacy ho odmítla. „Čaj s ledem si nedám,“ prohlásila rezolutně. „Nemáte nějaký horký čaj?“

Horký? Kdo to kdy slyšel takovou hloupost?

„Ne, my tady nepijeme horký čaj,“ odpověděl jí Pappy ze své houpačky a nepustil přitom Stacy z očí.

„No, my zase, nahoře v Michiganu, nepijeme čaj s ledem,“ odsekla.

„Tady nejste v Michiganu,“ vrátil jí to Pappy zpátky.

„Nechtěla byste se podívat do mé zahrady?“ vložila se do toho hbitě máma.

„Jo, to je dobrý nápad,“ ocenil máminu myšlenku Jimmy Dale. „Jen běž, miláčku, Kathleen má nejkrásnější zahradu v celém Arkansasu.“

„Půjdu s vámi,“ přidala se babička ve snaze odsunout tu dívku z verandy a uchránit ji tak kontroverzních poznámek. Všechny tři ženy zmizely a Pappy si dával až moc na čas, než se konečně odvážil vybafnout: „Kde jsi ji, proboha, našel, Jimmy?“

„Je to hodná holka, strýčku Eli,“ odpověděl Jimmy, ale neznělo to moc přesvědčivě.

„Ta sakra nezapře, že je Yankee.“

„Yankeeové nejsou tak špatní. Byli alespoň natolik chytří, že se zbavili bavlny. Bydlí v pěkných domech se zabudovanými odpady, telefony i televizory. Vydělávají slušné peníze a stavějí výborné školy. Stacy studovala dva roky na střední škole. Její rodina už má tři roky televizi. Právě minulý týden jsem se díval na zápas Indiánů a Tygrů. Věřil bys tomu, Luku? Díval jsem se na baseball v televizi.“

„To si nedokážu představit, pane.“

„Jo, díval jsem se. Za Indiány nahazoval Bob Lemon. Tygři nejsou nic moc; skončili zase na posledním místě.“

„Mě americká liga moc nezajímá,“ namítl jsem a opakoval přitom slova, která jsem kdysi, sotva jsem začal rozum brát, zaslechl z úst mého otce a dědečka.

„To je ale překvapení,“ rozesmál se Jimmy Dale. „Teď jsi promluvil jako správný fanoušek Kardinálů. Mě jsem stejný názor, dokud jsem se nedostal na Sever. A letos jsem viděl už jedenáct zápasů na Tygřím stadionu. Americká liga tě tak nějak pohltí. Je to právě čtrnáct dní, co přijeli Yankees do našeho města, bylo úplně vyprodáno. Mají teď novou hvězdu, Mickieho Mantla; je fakt tak obratnej, jak se o něm povídá. Má skvělou páru, výjimečnou rychlost, hodně strikuje, ale když už do toho praští, tak nedohlídneš míč. Bude z něj šampion. Navíc mají další bezvadný hráče, jako jsou Berra a Rizzuto.“

„Stejně je nemám rád,“ trval jsem na svém a Jimmy Dale se opět zasmál.

„Pořád ještě chceš hrát za Kardinály?“ vzpomněl si. „Ano, pane.“

„Nebudeš farmařit?“

„Ne, pane.“

„Chytrej kluk.“

Věděl jsem, jak se dospělí vyjadřovali o Jimmym Daleovi. Pro ně to byl nafoukanec, kterému se podařilo utéct od rodné hroudy zarostlé bavlnou a zařídit si lepší život na Severu. Velmi rád se bavil o svých penězích. Žil si lépe, a tak nelenil a radil farmářských klukům po celém kraji, aby ho následovali.

Pappy však zastával názor, že jediná úctyhodná činnost pro správného chlapa je farmaření, případně profesionální baseballová dráha.

Chvíli jsme upíjeli čaj, a pak se Jimmy Dale zeptal: „Tak jaká je letos bavlna?“

„Zatím vypadá dobře,“ odvětil Pappy. „První sklizeň nebyla špatná.“

„Teď budeme česat nanovo,“ dodal můj otec. „Pravděpodobně skončíme asi za měsíc.“

Z hloubi tábora Spruillových se vynořila Tally a v ruce držela ručník nebo něco takového. Obešla červené auto velkým obloukem, i když tam stála u vytržení celá její rodina; nikdo si jí stejně ani nevšiml. Z dálky se po mně podívala, ale nic mi nenaznačila. Najednou mě baseball, bavlna i auta a podobné vymoženosti přestaly bavit, ale nemohl jsem se jen tak zvednout a běžet. Nebylo by zdvořilé opustit společnost takovým přezíravým způsobem, táta by za tím určitě začal něco tušit. Proto jsem jen seděl a sledoval, jak Tally mizí za domem.

„Jak se má Luther?“ chtěl vědět můj otec.

„Dobře,“ odpověděl Jimmy Dale. „Dostal jsem ho k nám do dílny. Vydělává tři dolary za hodinu, čtyřicet hodin týdně. Luther nikdy předtím neviděl takovejch peněz.“

Luther byl další bratranec, další Chandler z několikátého kolena. Potkal jsem ho jen jednou, na pohřbu.

„Ten nepřijede domů?“ zeptal se Pappy.

„Pochybuju.“

„Taky se ožení s nějakou Yankee?“

„Na to jsem se ho neptal. Mám dojem, že udělá, co bude chtít.“

Odmlčeli se a zdálo se, že napětí na chvíli vyprchalo. Jimmy Dale si však přisadil: „Nemůžete ho přece vinit z toho, že zůstal na Severu, sakra. Vždyť přece přišli o vlastní farmu. Česal tady bavlnu pro cizí, vydělal upocenejch tisíc dolarů za rok a dohromady mu nezbylo nic víc než na holý živobytí. Teď si přijde na šest tisíc ročně, má příplatky za splnění plánu a ještě důchod.“

„Vstoupil do odborů?“ přerušil ho můj otec.

„To se rozumí, že vstoupil. Poradil jsem to všem klukům odsuď.“

„Co jsou to odbory?“ otázal jsem se.

„Luku, běž se podívat za mámou,“ zarazil mě Pappy. „Tak utíkej.“

Ještě jednou jsem vznesl ten nevinný dotaz, a kvůli němu mě nadobro vykázali. Vyběhl jsem z verandy a pádil dozadu za dům v naději, že ještě zahlédnu Tally. Ale už tam nebyla, bezpochyby se už koupala bez svého důvěryhodného strážce.

Babička stála u zahradní branky, opírala se o plot a pozorovala, jak máma se Stacy obchází každou rostlinu. Postavil jsem se k ní a ona mi pročísla prsty vlasy. „Pappy o ní řekl, že je to zatracená Yankee,“ špitl jsem jako žalobníček.

„Neklej.“

„Nekleju. Jen opakuju, co jsem slyšel.“

„Jsou to dobří lidé, jsou jenom jiní než my.“ Babička byla duchem jinde. Všiml jsem si, že letos v létě na mě čas od času mluvila, aniž by se na mne dívala. Unavené oči jí bezcílně těkaly a myšlenky se jí toulaly kdesi daleko od naší farmy.

„Proč takhle divně mluví?“ vyzvídal jsem.

„Ona si zase myslí, že legračně mluvíme my.“

„To si fakt myslí?“

„Určitě.“

Tomu jsem nerozuměl.

Ze záhonu s okurkami vystrčil náhle hlavu zelený had, ani ne stopu dlouhý, a vzápětí se klikatil prašnou cestičkou přímo k mámě a ke Stacy. Zahlédly ho ve stejném okamžiku jako já. Máma na něj ukázala a klidně pravila: „Tamhle je malý zelený had.“

Stacy na to reagovala tak, jak nikdo nečekal. Otevřela pusu, ale byla tak vylekaná, že jí chvíli trvalo, než vydala jakýsi neartikulovaný zvuk. Pak však ze sebe vyrazila takový jekot, že ji muselo být slyšet až u Latcherových. Krev při tom řevu stydla v žilách; připadal mi daleko děsivější než ten nejjedovatější had.

„Had!“ vřeštěla a skočila se schovat za mámu. „Jimmy Dale! Jimmy Dale!“

Had se na cestě rázem zastavil v pohybu a zdálo se, že se na ni zahleděl. Vždyť to byl naprosto neškodný zelený hádek! Jak se ho někdo mohl bát? Skočil jsem do zahrady s tím nejlepším úmyslem, abych jim pomohl, a sebral jsem ho. Ale pohled na malého chlapce svírajícího tak nebezpečného tvora Stacy už nevydržela. Omdlela a jako podťatá klesla do záhonu fazolí, zatímco muži právě vyběhli ze vstupní verandy.

Jimmy Dale si ji vyzdvihl do náruče a my jsme se mu snažili vysvětlit, co se stalo. Ubohý had mi visel bezvládně v ruce; myslím, že také omdlel. Pappy nedokázal potlačit úsměšek, když jsme následovali Jimmyho Dala a jeho manželku zpátky na verandu. Položil ji na zadní verandě na lavici, přičemž babička už pro ni hledala vhodný lék.

Stacy se za chvíli vzpamatovala; ve tváři byla bílá jako stěna, na kůži jí vystoupil ledový pot. Babička jí přiložila na hlavu mokrý šátek napuštěný voňavou silicí.

„V Michiganu nemají hady?“ vyptával jsem se šeptem otce.

„Asi ne.“

„Vždyť to bylo jen malé zelené hádě,“ divil jsem se.

„Díky bohu, že nespatřila chřestýše. To už by byla mrtvá,“ prohlásil táta.

Máma uvařila vodu a nalila ji do hrnku se sáčkem čaje. Stacy se posadila a pila; poprvé v historii se na naší farmě pil horký čaj. Chtěla být sama, tak jsme se přesunuli na vstupní verandu, aby si mohla odpočinout.

Netrvalo dlouho a muži už obhlíželi buick. Zvedli kryt motoru a sklonili hlavy nad motor. Když mě nikdo nesledoval, vytratil jsem se z verandy a vyběhl dozadu za dům, abych se podíval po Tally. Schval jsem se za silo na své oblíbené místo, odkud mě nebylo vidět. Zaslechl jsem nastartovat motor; vydával takový jemný zvuk, ale byla v něm i síla, a pak jsem slyšel, jak mě otec volá. Když jsem se však neozýval, odjeli.

Čekání na Tally jsem vzdal a pomalu se šoural domů. Stacy seděla na židli pod stromem a bezútěšně se rozhlížela po našich polích, ruce založené, jako kdyby se cítila strašně nešťastná. Buick na dvoře chyběl.

„Tys nejel na projížďku?“ zeptala se mě.

„Ne, paní.“

„Proč ne?“

„Jen tak.“

„Už jsi jel někdy v autě?“ otázala se, ale z jejího tónu čišel výsměch, tak jsem se rozhodl lhát. „Ne, paní.“

„Kolik je ti let?“

„Sedm.“

„Tobě je sedm, a ještě nikdy jsi nejel v autě?“

„Ne, paní.“

„A už jsi někdy viděl televizi?“

„Ne, paní.“

„A telefonoval jsi?“

„Ne, paní.“

„Neuvěřitelné,“ zavrtěla opovržlivě hlavou a já jsem litoval, že jsem nezůstal za silem. „Chodíš do školy?“

„Ano, paní.“

„Díky bohu, alespoň něco. Umíš číst?“

„Ano, paní. Umím i psát.“

„Zvládneš dochodit i druhý stupeň?“

„Samozřejmě.“

„Dokončil celou školu i tvůj otec?“

„Dokončil.“

„A tvůj dědeček?“

„Ten ne, paní.“

„To jsem si myslela. Pokračuje někdo odsuď ve studiích na střední škole?“

„Zatím ne.“

„Co to znamená?“

„Moje máma říká, že já půjdu studovat na střední školu.“

„O tom pochybuju. Copak by si mohli vaši dovolit vydržovat tě na studiích?“

„Máma říká, že budu studovat.“

„Až vyrosteš, staneš se jen dalším ubohým farmářem lopotícím se na bavlníkovém poli, jako tvůj otec a dědeček.“

„To nemůžete vědět,“ namítl jsem.

Zavrtěla hlavou nad tím bezvýhledným zoufalstvím.

„Studovala jsem dva roky na střední škole,“ pronesla s patřičnou pýchou.

Ale že by ti to nějak pomohlo k chytrosti, to ne, pomyslel jsem si. Nastalo dlouhé ticho. Chtělo se mi odejít, ale nebyl jsem si jistý, jak to šikovně zdůvodnit. Seděla na židli jako na verpánku, hleděla do dálky a v hlavě se jí rodily další jedovatosti.

„Já zkrátka nedovedu pochopit, jak jste zaostalí,“ ulevila si opovržlivě.

Prohlížel jsem si špičky svých bot. S výjimkou Hanka Spruilla jsem ještě nikdy nepotkal nikoho, koho bych tak nesnášel jako Stacy. Co by udělal Ricky? Pravděpodobně by se o ní nevybíravě vyjádřil; a protože jsem to nemohl udělat jako on, rozhodl jsem se jednoduše odejít.

Buick se právě vracel a za volantem seděl můj otec. Zaparkoval a všichni dospělí vystoupili. Jimmy Dale zavolal na Spruillovy, aby si nasedli. Naložil na zadní sedadlo Boa, Dala a Trota a na přední sedadlo Hanka. Pak vyrazili ze dvora, ujížděli po naší prašné cestě a mířili k řece.

Schylovalo se k pozdnímu odpoledni, než se Jimmy Dale zmínil o odjezdu. Už jsme si v duchu všichni říkali, kdy asi pojedou, zvláště já jsem se obával, aby s námi nechtěli ještě povečeřet. Nedokázal jsem si představit, že bych byl schopný něco pozřít u jednoho stolu se Stacy, komentující naše jídlo a zvyky. Dosud pohrdala vším, co se našeho života týkalo, proč by se měla slitovat právě u večeře?

Pomalu jsme se přesunuli k buicku a jako obvykle jsme se loučili nekonečnými pozdravy, které vyznívaly vlažně. Jako by jim scházela důstojnost.

Nikdo nikdy nespěchal, když nastal čas odjezdu. Někdo vždycky prohodil, že už je pozdě, pak to kdosi jiný zopakoval, a pak teprve někdo vstal a udělal první krok k autu nebo k náklaďáku a začala první vlna loučení.

Potřásli jsme si rukama, objali jsme se a něco jsme si slíbili. Ale loučení pokročilo dál až tehdy, když skupina návštěvníků nastoupila do vozu, ale těsně předtím se obvykle celé procesí zastavilo, protože si někdo vzpomněl ještě na nějakou krátkou historku. Znovu jsme se objímali, znovu si navzájem slibovali, že brzy splníme to, co jsme si už domluvili. Po značném úsilí jsme odjíždějící konečně nastrkali do vozu. Vzápětí však ti, kteří je vyprovázeli, strčili hlavy do automobilů, aby se naposledy se všemi rozloučili. Někdy se přitom stihla vyprávět i nějaká další krátká historka. Až po několika brblavých poznámkách se konečně podařilo přimět řidiče, aby nastartoval a auto, nebo náklaďák, mohlo pomalu vycouvat za všeobecného mávání všech zúčastněných.

Když odjíždějícím zmizel z dohledu dům, odkud odjeli, obvykle se v autě někdo jiný než řidič nevinně zeptal: „A proč ten spěch?“

A někdo z těch, kteří stáli na předním dvoře a mávali, zpravidla pronesl: „Nechápu, proč museli tak rychle odjet?“

Když jsme se konečně dostali k autu, Stacy cosi zašeptala Jimmymu Daleovi do ucha. Otočil se k mojí mámě a tlumeně jí vysvětlil: „Stacy si potřebuje odskočit na WC.“

Máma se zatvářila ustaraně. My jsme žádné WC neměli. Každý si šel ulevit ven, do malé dřevěné budky posazené nad hlubokou dírou. Stála schovaná za kůlnou na nářadí, na půl cesty mezi zadní verandou a stodolou.

„Pojďte se mnou,“ vyzvala Stacy moje máma a odešly. Jimmy Dale si náhle vzpomněl na nějakou příhodu; vyprávěl o nějakém místním klukovi, který přijel do Flintu, a tam ho zavřeli za veřejné pobuřování před barem. Vytratil jsem se a proběhl domem. Pak jsem se prosmýkl zadní verandou a proběh] mezi dvěma kurníky na místo, odkud jsem dobře viděl, jak máma přiváděla Stacy ke kadibudce. Stacy se zastavila přede dveřmi a vypadalo to, že se zdráhá vlézt dovnitř. Ale neměla na vybranou.

Máma ji tam nechala a vrátila se na přední dvůr. Okamžitě jsem vyrazil. Jakmile máma zmizela z dohledu, zaklepal jsem na dveře budky. Zaječela, jako kdyby se chystala znovu omdlít, a opak zoufale kníkla: „Kdo je to?“

„To jsem já, Luke, paní Stacy.“

„Teď jsem tady já!“ prohlásila a její obvykle srozumitelné výrazy zněly teď díky zavlhlému a uzavřenému prostoru budky silně přidušeně. Uvnitř byla tma, jediné světlo tam pronikalo pouze úzkými škvírami mezi prkny.

„Dejte si pozor a teď zrovna nevycházejte!“ křičel jsem dramaticky a předstíral co největší paniku. „Cože?“

„Přede dveřmi je ohromný černý had!“

„Panebože!“ vydechla. Asi by opět omdlela, kdyby právě neseděla.

„Buďte zticha!“ šeptal jsem. „Nebo si všimne, že jste uvnitř.“

„Ježíšikriste!“ uklouzlo jí a hlas se jí třásl. „Udělej přece něco!“

„Nemůžu. Je velkej a kouše.“

„Co chce?“ kňourala, jako kdyby se měla každou chvíli rozbrečet.

„To nevím. Tenhle had je prevít, už jsme ho tady viděli několikrát!“

„Přiveď Jimmyho Dala!“

„Dobrá, ale zůstaňte, kde jste, a vůbec nevycházejte ven. Je hned u dveří. Myslím, že už o vás ví.“

„Ježíšmarjá!“ zaklela znovu a začala natahovat. Proběhl jsem mezi kurníky a vzal jsem to kolem zahrady na východní straně domu. Obezřetně a potichu jsem se sunul kolem našeho plotu, až jsem se dostal k houští, kde jsem se mohl schovat a přitom jsem viděl na přední dvůr. Jimmy Dale se opíral o své auto, vyprávěl své zážitky a čekal na svou mladou novomanželku, až dokončí svou potřebu.

Čas se vlekl. Rodiče s Pappym poslouchali a sem tam se smáli dalším a dalším Jimmyho historkám. Chvílemi se někdo z nich otočil a pohlédl směrem k zadnímu dvoru.

Máma to nakonec nevydržela, odpojila se od hloučku a šla Stacy zkontrolovat. Za okamžik se ozvaly hlasy a Jimmy Dale se rozběhl ke kadibudce. Skrčil jsem se ještě hlouběji do houští.

Už se téměř setmělo, když jsem se vrátil domů. Pozoroval jsem z dálky dům zpoza sila a zjistil jsem, že máma s babičkou připravují večeři. Už jsem si toho nadrobil až až, kdybych ještě přišel pozdě na večeři, jen bych si tím zhoršil svou nezáviděníhodnou situaci.

Všichni právě zasedli ke stolu a Pappy se chystal požehnat jídlo, když jsem se prosmýkl mezi dveřmi ze zadní verandy a tiše si sedl na své místo. Podívali se na mě, ale já jsem sklopil oči do talíře. Pappy odříkal krátkou modlitbu a podávala se večeře. Vytrpěli jsme nezvykle dlouhé ticho, až ve vzduchu narostlo téměř viditelné napětí. Pak se táta zeptal: „Kde jsi byl, Luku?“

„U zátoky,“ špitl jsem.

„Cos tam dělal?“

„Nic. Procházel jsem se.“

Znělo to sice podezřele, ale přešli to beze slova. Když zase nastalo ticho, načasoval si Pappy tu správnou otázku a s ironií v hlase ji potměšile vyřkl: „Našel jsi u zátoky taky nějaký hady-prevíty?“

Nestačil ani doříct celou větu a už se začal trhat smíchy.

Zvedl jsem hlavu a podíval se na všechny kolem stolu. Babička křečovitě svírala rty, jako kdyby si přikázala, že se nesmí zasmát, máma si přikryla ústa ubrouskem, ale oči ji prozradily: také jí škubaly koutky. Otec si naplnil ústa velkým soustem, a zatímco přežvykoval, zachovával vážnou tvář.

Ale Pappy se rozchechtal naplno. Hýkal na konci stolu tak bezostyšně, že ostatní měli co dělat, aby se udrželi. „To bylo fakt dobrý, Luku!“ stačil vyslovit, než se zase zakuckal smíchy. „To jí patřilo.“

Nakonec jsem se také rozesmál, ale ne tomu, co jsem provedl. Pohled na Pappyho trhajícího se smíchy ve srovnání s ostatními, kteří se snažili ze všech sil, aby se nenechali strhnout, mi připadal legrační.

„To stačí, Eli,“ mírnila ho babička, která konečně pohnula pusou.

Nabral jsem si velkou lžíci hrášku a zíral do talíře. Dospělí se zase uklidnili a chvíli jsme jedli mlčky.

Po večeři mě vzal táta na procházku za kůlnu na nářadí. Na jejích dveřích visela dřevěná rákoska; sám si ji uřízl a vyhladil ji, až se leskla. Uchovával ji tam pro mne.

Učili mě, že mám přijímat trest jako chlap. Zakázali mi brečet, přinejmenším otevřeně. Když jsem se cítil poníženě jako teď, inspiroval mě Ricky. Připomněl jsem si ty strašlivé historky o výprascích, které dostával od Pappyho, a to, že se podle svědectví mých rodičů a nakonec i mého vlastního nikdy nerozbrečel.

„To byla zlomyslnost, co jsi provedl Stacy,“ začal mě poučovat táta. „Přijela k nám jako host a je to žena tvého příbuzného.“

„Ano, tati.“

„Proč jsi to udělal?“

„Protože prohlásila, že jsme hloupí a zaostalí,“ upravil jsem si trochu její slova, čímž jsem si nemohl uškodit. „To řekla?“

„Ano, tati. Nelíbila se mi, ale nelíbila se ani tobě, ani ostatním.“

„To je možná pravda, ale to nemění nic na tom, že máš mít úctu k dospělým. Co myslíš, kolik ran si zasloužíš?“ Vždycky jsme probírali zločin a trest předem. Když jsem se sehnul, už jsem věděl, kolik jich slíznu.

„Jednu,“ navrhl jsem. Obvykle jsem si vyměřil jednu ránu.

„Já bych volil dvě,“ smlouval. „Zapomněl jsi na nevhodné vyjadřování!“

„Myslím, že nebylo tak nevhodné,“ zkoušel jsem ho obměkčit.

„Použil jsi výraz, který byl nepřijatelný!“

„Ano, tati.“

„Tak kolik za něj?“

„Jednu.“

„Domluvíme se na třech dohromady za všechno?“ zeptal se. Nikdy mě nevyplácel, když se rozzlobil; dal mi vždycky šanci vyjednávat. Tři rány se mi zdály spravedlivé, ale stejně jsem se je snažil usmlouvat. Není divu, vždyť šlo o můj zadek. Proč ho trochu nebránit?

„Dvě by byly férovější,“ chtěl jsem mít poslední slovo.

„Řekli jsme tři. Ohni se.“

Polkl jsem, zatnul zuby, otočil jsem se, ohnul a chytil se za kotníky. Třikrát mě švihnul přes zadek rákoskou. Štípalo to pořádně, ale nedal do toho všechnu svou sílu. Už jsem dostal daleko silnější výprask.

„Utíkej do postele. A hned,“ dodal. A já jsem pádil domů.

20

Hank se svými dvěma sty padesáti dolary od Samsona v kapse projevoval čím dál menší zájem česat bavlnu. „Kde je Hank?“ ptal se Pappy pana Spruilla, když jsme si v pondělí ráno rozebírali pytle a rozcházeli se na pole. „Myslím, že spí,“ zněla okamžitá odpověď, a to bylo v té chvíli všechno.

Přiklátil se na pole někdy během dopoledne. Nevěděl jsem přesně, kdy, protože jsem česal na konci dlouhé řady, ale brzy jsem zaslechl hlasy a bylo mi jasné, že se Spruillovi zase hádali.

Asi hodinu před obědem se začalo nebe kabonit a od západu zafoukal slabý vánek. Když najednou zmizelo slunce, přestal jsem česat a pozoroval jsem mraky. Všiml jsem si, že sto yardů ode mne učinil Pappy to samé – ruce v bok, slamák posunutý ke straně, zamračený obličej vysunutý dopředu. Vítr zesiloval a obloha tmavla; netrvalo dlouho a horko pominulo. Všechny bouře, které jsme kdy zažili, přišly od Jonesboro, kterému jsme přezdívali Tornádová alej.

První se začaly sypat kroupy, tvrdé bílé kamínky jako hrášky, a já jsem se rozběhl k traktoru. Nebe na jihozápadě se zbarvilo do tmavomodra, takřka do černa, a z nízkých mraků se to na nás valilo. Spruillovi se kvapem blížili ze svých řad a mířili k vlečňáku. Mexičané utíkali ke stodole.

Také jsem utíkal, co mi nohy stačily. Kroupy mi bubnovaly na záda a popoháněly mě k co nejrychlejšímu běhu. Vítr skučel ve větvích stromů u řeky a ohýbal bavlníkové větve. Kdesi za mnou šlehaly hromy a blesky a já zaslechl, jak někdo ze Spruillů, pravděpodobně Bo, strachy zaječel.

„Nemůžeme se teď schovat pod vlečňákem,“ zarazil mě Pappy, když jsem k němu doběhl. „Ne teď, když bijí hromy a blesky.“

„Raději se půjdeme schovat domů,“ navrhl táta.

Naskákali jsme na nízký přívěs, jeden přes druhého, a právě když Pappy otočil traktor, spustil se prudký liják. Ledové kapky nás štípaly a šlehaly v silných poryvech ze všech stran. Rázem jsme promokli na kost; nebyl bych mokřejší, kdybych skočil v zátoce do vody.

Spruillovi se schoulili do těsného hloučku kolem Tally. O pár stop vedle nich tiskl k hrudi můj otec mě, jako kdyby mne silný vítr mohl odfouknout. Máma s babičkou odešly z pole krátce předtím, než se rozpršelo.

Déšť nás bičoval ve vlnách. Lilo tak hustě, že nebyly vidět ani řady bavlníků pár stop přede mnou. „Honem, Pappy!“ opakoval jsem. Bouřka však tak hučela, že nebyl slyšet ani známý rachot motoru. Znovu udeřil blesk, tentokrát o dost blíž, tak blízko, že mi poskočilo srdce. Myslel jsem si, že umřeme.

Trvalo celé věky, než jsme dorazili domů, ale jakmile jsme zastavili na dvoře, déšť jako mávnutím proutku ustal. Obloha však ještě víc zčernala, na všech stranách. „To je tornádo!“ vykřikl pan Spruill, když jsme seskakovali z přívěsu. Na západě, daleko za řekou a vysoko nad řadou stromů, klesal dolů úzký trychtýřovitý mrak. Mě! světle šedou barvu; i když se nám zdál proti černé obloze téměř bílý. Rostl a čím dál víc hučel, jak se pomalu přibližoval k zemi. Klesal ve vzdálenosti několika mil od nás, a proto nevypadal tak nebezpečně.

V téhle části Arkansasu byla tornáda běžná, slyšel jsem o nich vyprávět celý svůj život. Před několika desítkami let prý sotva přežil strašlivé vířivé tornádo babiččin otec – honilo se kolem jejich malé farmy v kruzích a několikrát se do ní strefilo. Byla to neuvěřitelná historka a babička ji nevyprávěla s žádným velkým přesvědčením. Tornáda zkrátka patřila ke zdejšímu životu, ale já jsem dosud žádné neviděl.

„Kathleen!“ volal můj otec směrem k domu. Nechtěl, aby máma přišla o tu podívanou. Otočil jsem se ke stodole, kde stáli bez hnutí Mexičané a v úžasu hleděli k obzoru. Pár z nich si na tornádo ukazovalo.

Pozorovali jsme ten vír v oněmění, fascinovaní, ale bez obav, protože nesměřovalo k naší farmě, naopak postupovalo na sever a na východ. Pohybovalo se pomalu, jako kdyby hledalo dokonalé místo, kde se dotkne země. Nad obzorem se jasně rýsoval ocas tornáda, točil se vysoko nad zemí, jako by tancoval a vybíral si, kde udeří. Kónický tvar trychtýře držel pevně pohromadě a vypadal jako obrácená vířící nálevka.

Letní dveře vyplétané sítí se za námi přibouchly. Máma s babičkou stály na schodech a obě si utíraly ruce do utěrek.

„Míří na město,“ oznámil Pappy s velkou důležitostí, jako kdyby dokázal předpovědět, kde tornádo zaútočí.

„Taky si myslím,“ přidal se můj otec, další odborník na předpověď počasí.

Ocas tornáda klesl níž a přestal se vytáčet do stran. Vypadalo to, jako když už se tornádo někde v dálce dotklo země, protože jsme už neviděli jeho konec.

Kostel, čistička, budova kina, obchod Popa a Pearl – vypočítával jsem v duchu škody, když vtom se vír zvedl a zřejmě dočista zmizel.

Za námi se ozval další hukot. Přes cestu, hluboko z. Jeterových polí, se k nám blížilo další tornádo. Přitočilo se, zatímco jsme pozorovali to první. Bylo na míli či na dvě vzdálené a zdálo se, že se žene přímo na náš dům. Sledovali jsme ho v hrůze, neschopní se na dvě tři vteřiny pohnout.

„Rychle do stodoly!“ zvolal Pappy. Někteří Spruillovi už běželi ke svému táboru, jako kdyby se ve stanu mohli cítit bezpečně.

„Tamhle!“ křičel pan Spruill a ukazoval na stodolu. Najednou se všichni rozkřičeli, ukazovali a vyskakovali. Táta mě popadl za ruku a běželi jsme. Země se třásla a vítr skučel. Mexičané se rozprchli na všechny strany; někteří považovali za nejlepší ukrýt se v poli, jiní běželi k našemu domu, dokud nespatřili, že míříme ke stodole. Hank kolem mě proletěl s Trotem na zádech. Tally nás také předběhla.

Než jsme dorazili ke stodole, odpíchlo se tornádo od země a rychle stoupalo k obloze. Pappy se zastavil a díval se na ně; vzápětí se zarazili i ostatní. Trychtýř se točil na východní straně od našeho domu a místo frontálního útoku nechal za sebou jen spršku husté hnědé dešťové vody a kusy bahna. Sledovali jsme, jak tornádo vystoupalo vysoko nad dům a namířilo si to jinam, stejně jako to první.

Pár minut jsme zírali v úžasu jako přikovaní a nezmohli jsme se ani na slovo.

Rozhlížel jsem se po mracích ve všech směrech, abych zase o nějaké tornádo nepřišel. Nebyl jsem sám, kdo pátral po obloze.

Začalo však zase pršet a my jsme se šli schovat do domu.

Bouře řádila dvě hodiny a vyzkoušela si na nás téměř celý svůj arzenál: vichřici, oslepující poryvy deště, kroupy, několikavteřinové blesky, které ozařovaly nebe tak blízko, že jsme se chvílemi schovávali pod postel. Spruillovi se přiběhli schovat k nám do obývacího pokoje, zatímco my jsme se poschovávali v ostatních koutech našeho domu. Máma se ode mě nehnula. Hrozně se bála bouřek, a to celou situaci ještě zhoršovalo.

Nebyl jsem si jistý, jakým způsobem zemřeme – jestli nás odvane vichr, nebo spálí požár zažehnutý bleskem, či smete valící se voda –, ale smiřoval jsem se s tím, že nás čeká nevyhnutelný konec. Můj otec většinu bouřky prospal, i když přitom neměl žádné pohodlí. Ve svém životě už spal i v liščích norách a stříleli na něj Němci, proto ho už nic nemohlo vyděsit. My tři jsme leželi v jejich ložnici na zemi – táta chrápal, máma se modlila a já mezi nimi poslouchal hromování běsnící bouřky. Myslel jsem na Noa a čtyřicet propršených dní a čekal jsem, kdy se náš dům vznese a začne se houpat na vlnách.

Poté co déšť a vítr ustaly, vyšli jsme ven obhlédnout škody. Kromě mokré bavlny bouře kupodivu nenapáchala velké škody – polámala jen pár větví, vyhloubila pár struh a polámala přezrálá rajčata v zahradě. Bavlna do zítřejšího rána oschne a my se zase vrhneme do práce.

U pozdního oběda Pappy prohlásil: „Myslím, že se raději pojedu podívat, jak dopadla čistička.“ Toužili jsme se podívat do města. Co když kvůli tornádu lehlo popelem?

„Ráda bych jela do kostela,“ ozvala se babička.

„Já taky,“ přidal jsem se.

„Proč ty chceš jet do kostela?“ zeptal se mě táta.

„Podívat se, jestli ho tornádo neshodilo.“

„Tak pojedeme,“ rozhodl Pappy a my jsme nadskočili na židlích. Sklidili jsme nádobí do dřezu a nechali ho neumyté, což jsem ještě nikdy nezažil.

Naše cesta se proměnila v bahniště a místy byla úplně vymletá. Klouzali jsme a smýkali se celé čtvrt míle, dokud jsme nezapadli do díry. Pappy túroval motor a zkoušel vyjet z výmolu nalevo, podél Jeterova pole. Náklaďák se zastavil a už nenastartoval; beznadějně jsme uvízli. Můj otec se trmácel zpátky pro Johna Deera a my jsme na něj čekali. Máma se tísnila mezi babičkou a dědou vepředu. Myslím, že to byla babička, která se vyjádřila v tom smyslu, že to asi nebyl tak skvělý nápad jet zrovna po té plískanici do města. Pappy sice pohyboval rty, ale nic neříkal.

Když se táta vrátil, zahákl za předek auta řetěz a kládu dlouhou dvacet stop a pomalu nás z výmolu vytáhl. Muži rozhodli, že bude nejlepší, když nás traktor odtáhne až k můstku. Jakmile jsme tam dorazili, vyvlékl Pappy řetěz a táta jel dál na traktoru. My jsme pokračovali v náklaďáku. Cesta na druhém břehu řeky byla ještě rozbahněnější, proto nás traktor vzal znovu do vleku a dvě míle nás táhl, dokud jsme nedojeli na štěrkem vysypanou cestu. Odstavili jsme tam Johna Deera a ubírali se k Black Oak; pokud tedy ještě stálo na svém místě. Jen Bůh ví, jaké oběti muselo město vydat. Jen stěží jsem ovládal svou zvědavost.

Nakonec jsme dorazili na hlavní silnici, a když jsme zabočili k Black Oak, nechávali jsme za sebou na asfaltu blátivou stopu. Proč nemohly být všechny cesty vydlážděné? ptal jsem se v duchu sám sebe.

Podél cesty vypadalo všechno nezměněné. Žádné polámané stromy a polehlá úroda, žádné zničené ostrovy v polích, žádné krátery v krajině. Všechny domy nám připadaly v pořádku. Na polích bylo prázdno, protože bavlna namokla, ale nepřišla vniveč.

Stál jsem na zádi korby náklaďáku a vyhlížel se svým otcem přes kabinu, abych jako první zahlédl město. Spatřil jsem ho za chvíli. Čistička hučela jako obvykle. Pánbůh ochránil i kostel. Obchody podél hlavní ulice byly netknuté. „Díkybohu,“ vydechl můj otec. Nebyl jsem sice nešťastný, když jsem viděl, že se budovám nic nestalo, ale mohlo to být alespoň daleko zajímavější.

Nebyli jsme vůbec jediní, kteří se ze zvědavosti vydali do města. Po hlavní silnici plynula živá doprava a na chodnících se valily davy lidí. To se v pondělí hned tak nevidí. Zaparkovali jsme u kostela, a když jsme se přesvědčili, že se mu nic nestalo, zaběhl jsem do obchodu k Popovi a Pearl, kde se to jen hemžilo chodci. Pan Red Fletcher přilákal skupinku lidí, které cosi vyprávěl; doběhl jsem k nim právě včas.

Pan Fletcher, jenž bydlel na západním okraji města, prý věděl předem, že se objeví tornádo, protože jeho starý bígl zalezl pod kuchyňský stůl, což bylo zcela nezvratné znamení. Pan Fletcher vzal tu psí nápovědu vážně a pozoroval oblohu; proto ho nepřekvapilo, že se tak náhle setmělo. Slyšel prý tornádo ještě dřív, než ho uviděl. Sneslo se znenadání z nebe přímo nad jeho farmou a zdrželo se u něj na dvorku: smetlo mu dva kurníky a shodilo mu střechu z domu. I krev u nich tekla, když se jeho manželka pořezala o střep rozbité skleničky; viděli jsme tedy skutečnou oběť té živelné pohromy. Slyšel jsem, jak si za mnou nějací lidé šuškají, že se na ten Fletcherův zničený majetek pojedou podívat.

„Jak to tornádo vypadalo?“ zeptal se kdosi.

„Bylo černé jako uhel,“ odpověděl pan Fletcher. „A hučelo jako nákladní vlak.“

To nám připadalo nevídané, protože „naše“ tornáda byla světle šedivá, téměř bílá. A jeho bylo černé! Zřejmě se v našem kraji vyskytovaly různé druhy tornád.

Vtom se u něj objevila paní Fletcherová, paži měla celou omotanou obinadlem a zavěšenou na šátku, že jsme ani nedutali a jen na ni zírali. Připadala nám, že každou vteřinou omdlí a sekne sebou na chodník. Předváděla nám svou ruku a každý se jí na všechno vyptával, až si Red uvědomil, že už ho nikdo neposlouchá, předstoupil o krok dopředu a vzal si slovo. Uvedl, že se „jeho“ tornádo odrazilo od země a poskakovalo po dvoře. Vlétlo prý i do jeho náklaďáku a snažilo se jím prolétnout. Honil ho prý v tom krupobití a skoro ho prý chytil, když se v poslední chvíli otočilo a zmizelo.

Redův náklaďák byl starší než Pappyho. Někteří v hloučku zevlounů začali o jeho slovech pochybovat. Přál jsem si, aby se ho některý z dospělých zeptal: „Co byste s tím tornádem dělal, kdybyste ho chytil, Rede?“ Red však beztak poznamenal, že ten hon brzy vzdal a vrátil se domů, aby zkontroloval zraněnou paní Fletcherovou. Naposledy prý vír zahlédl, když mířil přímo na město.

Pappy mi potom potvrdil, že pan Red Fletcher vždycky lhal, když pravda zněla příliš obyčejně.

To odpoledne si však v Black Oak vymýšlel kdekdo, nebo alespoň hodně přeháněl. Historky o tornádech se opakovaly a přikrášlovaly, obíhaly z jednoho konce hlavní ulice na druhý. Pappy popisoval před konzumem, co viděl, a většinou se držel faktů. Právě své posluchače zaujal tím, že nás překvapila dvě tornáda, když vystoupil z hloučku pan Dutch Lamb a prohlásil, že viděl tři! Jeho žena to potvrdila a Pappy odešel do náklaďáku.

Než jsme odjeli z města, připadalo mi, že se musel stát zázrak, když při té pohromě nezemřely stovky lidí.

Se stmíváním odpluly i poslední mraky, ale horko se nevrátilo. Seděli jsme po večeři na verandě a čekali na zápas Kardinálů. Vzduch byl čistý a dobře se dýchalo – poprvé k nám zavanula vůně podzimu.

Zbývalo ještě šest zápasů – tři proti týmu Reds a tři proti Cubs; všechny se měly odehrávat na Stadionu sportovců, ale s Dodgery měli pasivní bilanci a nemohli je do konce sezony předehnat. V odpalování vedl mistr Stan Musial, měl také na svém kontě nejvíc jednoduchých i vícemetových odpalů než ostatní. Kardinálové sice neobhájí své vítězství, ale pořád ještě máme ve hře nejlepšího hráče. Podle Harryho Caraye se po výletě do Chicaga hráči cítili zase šťastní, že budou hrát doma, v St. Louis; předával jim neustále pozdravy a vyprávěl o nich drby, jako kdyby všichni ti hráči bydleli u něj doma.

Musial měl jednometový a trojmetový odpal a skóre se po devíti směnách zastavilo na stavu tři tři. Bylo už pozdě, ale necítili jsme se unavení. Bouře nás vyhnala z polí, a tak jsme si mohli dosyta vychutnávat chladnější počasí. Spruillovi seděli okolo ohně, tiše si povídali a těšili se z okamžiků strávených bez Hanka. Ten po večeři často mizel.

V desáté prodloužené směně odpálil Red Schoendienst jednomeťák, a když šel odpalovat Stan Musial, fanoušci se rozeřvali; alespoň to tak komentoval Harry Caray, který však podle Pappyho zhusta sledoval jeden zápas, ale popisoval jiný. V hledišti sedělo méně než deset tisíc diváků, bylo nám tedy jasné, že jich tam takové davy nejásaly. Harry však svým hlasem mnohdy přehlušil i dvacet tisíc fanoušků. I po sto osmačtyřiceti zápasech se dokázal nadchnout, jako kdyby komentoval svůj první. Musial napálil dvojmeťák, svůj třetí dobrý odpal v zápase, a předstihl Schoendiensta.

Kdyby se to stalo před měsícem, oslavovali bychom, spolu s Harrym, na vstupní verandě. Běhal bych kolem met na dvoře a přistál bych na druhé jako mistr Stan Musial. Takhle dramatické vítězství by nás šťastně doprovodilo do postele, i když by Pappy stále trval na tom, aby vyhodili manažera.

Ale teď to bylo jiné. Vítězství znamenalo jen málo; sezona končila a Kardinálové se umístili jako třetí. Přední dvůr obsadili Spruillovi a léto se pomalu chýlilo ke konci.

Pappy vypnul rádio a umlčel Harryho. „Baumholtz už ho nedožene,“ pronesl Pappy. Frankie Baumholtz z družstva Cubs zaostával šest bodů za Musialem v honbě za titulem nejlepšího pálkaře.

Můj otec mu dal mručením za pravdu. Chovali se oba během hry o poznání klidněji než obvykle. Bouře a chladnější počasí je zasáhlo jako nějaká nemoc. Měnilo se období, ale ještě třetina bavlny zůstávala na poli. Měli jsme sice téměř dokonalé počasí celých sedm měsíců, ale co když teď nastane změna.

21

Podzim však netrval ani čtyřiadvacet hodin. V poledne příštího dne se už vrátil sluneční žár, bavlna uschla, půda ztvrdla a všechny příjemné myšlenky o chladnějších dnech a padajícím listí se rozplynuly. Opět jsme vyrazili k poli u řeky, abychom znovu očesali zdejší bavlníky. Na podzim se k nim vrátíme ještě potřetí na takzvanou „vánoční“ sklizeň a očesáme poslední zbytky. Ale v tu dobu už u nás nebudou ani lidé z hor, ani Mexičané.

Držel jsem se celý den poblíž Tally a pilně pracoval, abych s ní udržel tempo. Poslední dobou se mě z nějakého důvodu stranila a já jsem zoufale toužil zjistit proč. Spruillovi nyní tvořili velmi semknutou rodinu, už na poli nezpívali, ani se nesmáli, jen sem tam prohodili nějaké slovo. Hank se dostavil na pole až dopoledne a začal česat velmi ležérním tempem. Vypadalo to, že ho zbytek Spruillových úplně ignoruje.

Pozdě odpoledne jsem se vlekl k přívěsu – doufal jsem, že dnes naposledy. Do konce pracovní doby zbývala ještě hodina a já jsem se rozhlížel po mámě. Místo ní jsem zahlédl Hanka, Bo a Dala na opačném konci vlečňáku, jak čekají buď na Pappyho, nebo na mého otce, aby jim zvážili načesanou bavlnu. Přikrčil jsem se mezi keři, aby mě nespatřili, a čekal jsem, až uslyším známé hlasy.

Hank hovořil hlasitě, jako obvykle. „Už mě to česání bavlny nebaví,“ stěžoval si. „Sakra mě to zmáhá! Přemýšlím o jiný práci a přišel jsem na to, jak si ty zatracený prachy vydělám jinak. A spoustu. Pojedu za tou poutí. Od města k městu je budu potají sledovat, až zjistím, že se Samson a ta jeho břehulka zase topí v balíku. Počkám si, až se jim nahromadí peníze, budu přihlížet, jak s těma třasořitkama vymetají ring, a pak mezi ně skočím, položím na dřevo padesát babek, natřu mu zase prdel a zdejchnu se s jeho prachama. Když to udělám jednou za tejden, vydělám dva tisíce dolarů za měsíc, to je čtyřiadvacet za rok. A všechno pěkně na ruku. Sakra, stane se ze mě boháč.“

Z jeho hlasu čišela úlisnost; Bo a Dale se rozesmáli, když skončil s tím proslovem. I já jsem musel uznat, že to bylo legrační.

„Co když to Samsona přestane bavit?“ zeptal se Bo.

„Děláš si srandu? Je to nejlepší zápasník světa, přímo z Egypta. Samson se nikoho nebojí. Sakra, mohl bych si vzít i tu jeho ženskou. Je docela hezká, že jo?“

„Musel bys ho nechat sem tam vyhrát,“ mínil Bo. „Jinak by s tebou nezápasil.“

„To s tou jeho ženskou se mi líbí,“ pokračoval Dale. „Moc se mi líbily její nohy.“

„Ani ten zbytek nebyl k zahození,“ prohodil Hank. „Počkej, už to mám! Prostě ho odrovnám a stanu se novým Samsonem! Nechám si narůst vlasy až po zadek, nabarvím si je načerno, seženete mi nějaký kraťasy z leopardi kůže, budu mluvit s legračním přízvukem a ti zdejší rudokrcí hlupáci si hned budou myslet, že pocházím z Egypta. Delilah mi pak neodolá.“

Nahlas a dlouho se chechtali a jejich veselí bylo nakažlivé. Zajíkal jsem se smíchy, když jsem si představil Hanka, jak se prochází po ringu v těsných šortkách a snaží se přesvědčit obecenstvo, že přijel z Egypta. Byl však příliš hloupý, než aby mohl uspět jako showman. Ubližoval by lidem a zastrašil by všechny své případné vyzyvatele.

K vlečňáku dorazil Pappy a začal vážit bavlnu. Přiběhla i moje máma a pošeptala mi, že je připravená jít domů. Byl jsem také připravený. Šli jsme celou tu dlouhou cestu vedle sebe mlčky, ale šťastní, že se dnešní den už chýlí ke konci.

Natírání domu pokročilo. Všimli jsme si ze zahrady, a poté i po prohlídce zblízka, že náš malíř – Trot, jak jsme stále předpokládali – své dílo dokončil až po páté prkno odspodu a začal s prvním nátěrem kolem malého okénka na zdi. Máma se nátěru zlehka dotkla a barva jí zůstala na prstě.

„Je čerstvá,“ podotkla a ohlédla se směrem k přednímu dvoru, kde jako obvykle nebylo po Trotovi ani památky.

„Pořád si myslíš, že je to jeho práce?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Kde bere tu barvu?“

„Tally mu ji totiž kupuje z peněz, které utrží za česání bavlny.“

„Kdo ti to prozradil?“

„Ptala jsem se paní Foleyové ve velkoobchodě. Řekla mi, že postižený chlapec z hor a jeho sestra koupili dvě plechovky bílé venkovní barvy a malou štětku. Hned ji napadlo, že je to divné: horalé si tu přece běžně nekupují venkovní barvu na dřevo.“

„Na kolik prken mu ty dvě plechovky barvy vystačí?“

„Na moc ne.“

„Povíš o tom Pappymu?“

„Povím.“

Zběžně jsme prohlédli zahradu a natrhali to nejpodstatnější – rajčata, okurky a první dvě červené papriky, které nám padly do oka. Za chvíli se přižene zbytek česáčů z pole a já jsem se nemohl dočkat, jak bude Pappy vyvádět, až se dozví, že někdo natírá jeho dům.

Za pár minut se už o tom šuškalo a v náznacích hovořilo na zápraží. Musel jsem loupat okurky v kuchyni, což byla taktika, jak mě ušetřit kontroverzního rozhovoru. Babička poslouchala v rádiu zprávy a máma vařila. V nestřežené chvíli Pappy s tátou zmizeli za domem a šli se na východní stranu zdi s Trotovou nedokončenou malbou podívat.

Když se vrátili do kuchyně, posadili jsme se, požehnali jídlo a začali jíst, aniž by se někdo zmínil o čemkoli jiném než o počasí. Pokud se Pappymu natřený kus domu nelíbil, vůbec to na sobě nedal znát. Možná byl jen příliš unavený.

Na druhý den mě máma držela v domě a běhala kolem domu sama, jak jen mohla. Umyla nádobí od snídaně, vyprala nějaké prádlo a pak jsme se spolu dívali na přední dvůr.

Babička odešla na pole česat bavlnu a já jsem zůstal s mámou doma, abych jí pomohl s domácností a zabavil se.

Trota jsme nikde neviděli. Jako by z předního dvora zmizel. Hank se kolem desáté vypotácel ze stanu a tak dlouho se hrabal v různých plechovkách a lahvích, než našel nějaké zbylé vdolky. Jedl, dokud všechny nesnědl, pak krkal a pozoroval náš dům, jak kdyby ho chtěl vzít útokem, aby našel ještě něco k jídlu. Nakonec se konečně odebral k vlečňáku s bavlnou a zmizel za silem.

Vyčkávali jsme a nahlíželi předními okny. Stále ani stopa po Trotovi. Nakonec jsme to vzdali a odešli na pole. Když se máma za tři hodiny vrátila, aby připravila oběd, na některých prknech pod mým oknem přibyla další vrstva nátěru. Trot směřoval s nátěrem dozadu za dům, protože byl omezený svou výškou a tím, že nechtěl, aby ho někdo objevil. Naplánoval si to dobře, protože se teď dostal do poloviny východní zdi a tímhle tempem ji dokončí právě včas, ještě předtím, než Spruillovi zabalí a vyrazí zpátky do hor.

Tři dny byl klid a všichni pilně pracovali; zákonitě tedy musel nastat nějaký konflikt. Po snídani se u traktoru setkal Pappy s Miguelem a odešli spolu směrem ke stodole, kde čekali ostatní Mexičané. V přítmí rozbřesku jsem se plížil podél zdi, abych se dostal blíž a vyslechl, o co jde, ale nebyl přistižený. Na pařezu seděl Luis s hlavou skloněnou, jako kdyby mu bylo zle. Pappy si ho zblízka prohlížel. Utrpěl nějaké zranění.

Šlo o to, jak Miguel svou rychlou, ale lámanou angličtinou vysvětloval, že někdo v noci naházel do stodoly ztvrdlé hroudy bahna. Jedna dopadla na protější zeď půdy brzy poté, co se Mexičané uložili ke spánku. Bouchlo to, jako když do stodoly střelí – prkna se rozdrnčela a vypadalo to, že se celá stodola třese. Za pár minut dopadla na půdu další. Pak zase další. Uplynulo deset minut a všichni si mysleli, že kanonáda skončila, jenže na plechovou střechu přímo nad jejich hlavami dopadla další hrouda. Naštvalo je to a vyděsilo, ani nemohli spát. Pozorovali škvírami mezi prkny bavlníkové pole za stodolou. Ten, co je otravoval, se tam někde hluboko v poli musel skrývat; schovával se jako zbabělec, temná noc z něj udělala neviditelného.

Luis pomalu otevřel dveře na půdu, aby se mohl lépe podívat kolem, a vzápětí mu přistála hrouda na obličeji. Nebyla to však hlína, ale kámen z cesty, která vede k nám na dvůr. Kdokoli ho hodil, schovával si ho pro tuhle příležitost, aby mohl přímo zasáhnout některého z Mexičanů. Hroudy z bahna měly dělat velký hluk, ale kámen měl někoho zranit.

Luis měl zlomený a poškrábaný nos, navíc tak oteklý, že vypadal dvakrát větší než ve skutečnosti. Pappy volal na tátu, aby sem přišla babička.

Miguel pokračoval ve vyprávění. Jakmile se začali starat o Luise a ošetřili ho, bombardování pokračovalo. Každých deset minut, když už se chystali ke spánku, začaly z temnoty bušit do zdí další hroudy. Bedlivě sledovali okolí škvírami v prknech, ale nepostřehli v poli žádný pohyb. Byla zkrátka neproniknutelná tma. Nakonec toho narušitele přestalo házení bavit a nechal toho. Většina z nich pak usnula.

Přiběhla babička a převzala péči o Luise. Pappy odešel stranou a bručel si něco pod vousy. Nevěděl jsem, kterému dramatu se věnovat dřív: jestli pozorovat babičku, jak léčí Luise, nebo sledovat dědu, jak vypouští páru?

Následoval jsem Pappyho k traktoru; naštvaně si tam stěžoval tátovi, ale slovům jsem nerozuměl. Pak zkontroloval přívěs, u kterého posedávali ještě napůl spící Spruillovi.

„Kde je Hank?“ bafl na pana Spruilla.

„Myslím, že ještě spí.“

„Přijde dneska do práce?“ vyzvídal Pappy, ale tvářil se přísně.

„Jděte se ho zeptat,“ odvětil pan Spruill a vyskočil na nohy, aby stál Pappymu tváří v tvář.

Pappy se k němu o krok přiblížil. „Mexičané nemohli včera v noci spát, protože se jim někdo trefoval hroudami bláta do stodoly. Nemáte ponětí, kdo to byl?“

Můj otec, s daleko chladnější hlavou, vstoupil mezi ně.

„Nevím. Máte na někoho podezření?“ zeptal se pan Spruill.

„Nechci to na nikoho svádět,“ zmírnil Pappy. „Všichni tu pilně pracují, tvrdě spí a v noci jsou k smrti unavení. Všichni až na Hanka. Zdá se mi, že jedině on nemá do čeho píchnout. Ale pokud to udělal, má na svědomí pořádnou volovinu.“

Tenhle otevřený konflikt se Spruillovými se mi vůbec nelíbil. Měli Hanka plné zuby stejně jako my, ale na rozdíl od nás to byla jeho rodina. Navíc to byli horalé – jednou je rozčílíš, a oni se hned sbalí a odejdou. Pappy se však chystal pustit si pusu na špacír.

„Promluvím s ním,“ prohlásil pan Spruill poněkud tlumenějším hlasem, jako kdyby věděl, že Hank je pravděpodobný viník. Viditelně mu poklesla čelist, když se obrátil na paní Spruillovou. Rodina měla s Hankem jen samé problémy, ale nebyli připraveni ho pořád bránit.

„Jdeme do práce,“ rozhodl můj otec. Nadšeně souhlasili, jen aby se už toho nepříjemného rozhovoru zbavili. Mrkl jsem na Tally, ale dívala se stranou, ponořená do svých myšlenek, ve kterých jsem nehrál roli ani já, ani ostatní. Pappy vlezl do traktoru a odjeli jsme na pole.

Luis ležel celé ráno na zadní verandě se sáčkem ledu na obličeji. Babička běhala kolem něj a opakovaně se snažila vnutit mu své medicíny, ale Luis pevně odolával. Už v poledne měl toho našeho amerického způsobu léčení dost a nemohl se dočkat, až se vrátí na pole, zlomený nezlomený nos.

Výsledek Hankova česání se smrskl ze čtyř set liber bavlny na méně než dvě stě. Pappy byl rozlícený vzteky. Čas plynul, situace se vyostřovala a mezi dospělými se stále více šuškalo. Pappymu nikdy nikdo nedal dvě stě padesát dolarů zadarmo.

„Kolik dnes načesal?“ vyzvídal na otci u večeře. Právě jsme se pomodlili a nabírali jsme si na talíře porce jídla. „Sto devadesát liber.“

Máma zavřela oči a tiše trpěla. Večeři považovala za příjemně strávený rodinný čas, na který jsme se všichni těšili. Nesnášela, když se při jídle řešila nějaká zapeklitá situace. Neškodné řeči a klábosení o lidech, které více či méně znala, tolerovala, ale nedokázala se smířit s konflikty. Zastávala názor, že člověk nemůže pořádně strávit pokrm, když není dostatečně uvolněný.

„Nejraději bych zajel zítra do města, vyhledal Sticka Powerse a oznámil mu, že jsem s tím klukem skončil,“ prohlásil Pappy a mával vidličkou ve vzduchu.

Ani náhodou to však neudělá, a my všichni jsme to věděli. On to také věděl. Pokud se Stickovi podaří nasadit Hankovi želízka a nacpat ho dozadu do policejního vozu, což slibovalo představení, jež bych velmi rád zhlédl, zbytek rodiny Spruillových se sbalí a za pár minut budou pryč. Pappy nehodlal riskovat svou úrodu kvůli takovému hlupákovi, jako je Hank. Proto jsme drželi jazyk za zuby a snažili se vydržet jeho přítomnost na naší farmě. Doufali jsme a modlili jsme se, aby už nikoho jiného nezabil, ani nikdo jiný nezabil jeho dřív, než za pár týdnů skončí sklizeň a bude od něj pokoj.

„Nemáš přece jistotu, že to provedl Hank,“ podotkla babička. „Nikdo ho neviděl, jak něco hází na stodolu.“

„Některé věci se nedají vidět,“ odsekl Pappy. „Trota jsme taky neviděli natírat dům, ale jsme čelí bez sebe radostí, že je to jeho práce, nebo ne?“

Máma si přesně načasovala svou otázku a skočila mu do řeči: „Luku, s kým dnes hrají Kardinálové?“ Svým příznačným nenásilným způsobem dávala takhle vždycky najevo, že si přeje jíst v klidu.

„S týmem Cubs,“ odpověděl jsem.

„Kolik zápasů mají ještě odehrát?“ pokračovala máma s vyptáváním.

„Už jen tři.“

„A o kolik vede Musial před ostatními?“

„O šest bodů. V poměru tři třicet šest. Baumholtz má tři třicet. Už nemá šanci ho dostihnout.“

V tomhle okamžiku zpravidla můj otec vycítil, že má své manželce pomoct a udržet rozhovor mimo nebezpečné téma.

Odkašlal si a přidal se: „Zapomněl jsem vám říct, že jsem minulou sobotu náhodou potkal Lou Jeffcoata. Tvrdil, že na nedělní zápas postaví metodisté nového házeče.“

Pappy si už zchladil žáhu, protože utrousil své: „Vždyť lže. To přece ohlašují každý rok.“

„Proč by potřebovali nového házeče?“ zajímala se babička s náznakem úsměvu a máma měla co dělat, aby se nerozesmála na celé kolo.

V neděli se bude konat tak zvaný Podzimní piknik, slavná událost, která obvykle zachvátila celé Black Oak. Po bohoslužbě, většinou velmi zdlouhavé, alespoň pro nás baptisty, jsme se shromáždili u školy, kde už čekali metodisté. Ženy přichystají ve stínu stromů pohoštění, jež by stačilo nakrmit všechny obyvatele státu, a po dlouhém obědě si muži zahrají baseball.

Nehrál se však obvyklý zápas, protože se předváděl jeden před druhým. Vítězové si utahovali z poražených zpravidla celý rok. Na sklonku zimy jsem osobně vyslechl, jak si muži před čajovnou dělali šoufky ze zápasu, který se konal loni.

Poslední čtyři roky se pyšnili vítězstvím metodisté, přičemž každý rok roznášeli drby, že nasadí do hry nového nahazovače.

„Kdo nahazuje za nás?“ vyptával se můj otec. Pappy trénoval každý rok baptistické družstvo, ačkoli po čtyřech porážkách za sebou začali lidé proti jeho vedení reptat.

„Tuším, že Ridley,“ vyhrkl Pappy bez váhání. Vždyť o tom zápase uvažoval celý rok.

„Ridley je slabej!“ troufal jsem si.

„Máš lepší nápad?“ prskl na mě Pappy.

„Ano, dědo.“

„No, nemůžu se dočkat, až uslyším jeho jméno.“

„Házeč Kovboj,“ vyřkl jsem a všichni se usmáli. To je ale skvělý nápad.

Mexičané ani horalé však nesměli hrát v podzimním zápase. Každý soupis hráčů obsahoval potvrzená jména farníků – žádné farmářské nádeníky, žádné příbuzné z Jonesboro, žádné falešné hráče. Kdyby se měla zapsat veškerá pravidla pro tenhle zápas, vznikla by obsáhlejší kniha než Bible. Rozhodčí přijedou z Monette a dostanou pět dolarů za zápas a oběd navrch. Nikdo sice neměl rozhodčí znát, ale po loňské porážce se objevily pomluvy, tedy přinejmenším u kostela, že to byli metodisté, nebo alespoň manželé členek této církve.

„To by bylo něco, že jo?“ přemýšlel nahlas můj otec a představoval si, jak Kovboj kosí své soupeře. Samý strike out. Točeňáky jeden za druhým.

V příjemné atmosféře převzaly hlavní slovo opět ženy a zatlačily hovor o baseballu do pozadí. Začaly hovořit o pikniku, jídle a šatech, které si oblečou metodistky, a o jiných záležitostech. Večeře zase plynula při tichém rozhovoru a po ní jsme se odebrali na verandu.

Rozhodl jsem se, že napíši Rickymu dopis a vylíčím mu v něm historku s Libby Latcherovou. Byl jsem si jistý, že to nikdo z dospělých neudělá; starali se především o to, jak celý ten příběh ututlat. Ricky by však měl vědět, z čeho ho Libby obvinila. Musel na to přece nějak reagovat. Když bude vědět, co se děje, dostane se možná domů, aby celou situaci vyřešil. Čím dříve se to dozví, tím lépe. Latcherovi se pohybovali jen na svém písečku; pokud nám bylo známo, nikomu se nesvěřovali, ale v Black Oak a okolí se žádné tajemství nikdy dlouho neudrželo.

Než Ricky odjel do Koreje, povídal nám příběh svého kamaráda, mladíka z Texasu, kterého potkal ve výcvikovém táboře pro nováčky. Tomu chlapci bylo teprve osmnáct, ale už byl ženatý a jeho manželka byla těhotná. Armáda ho vyslala do Kalifornie, aby tam pár měsíců vyřizoval administrativní práci a nevystavoval se nebezpečí, že by ho někdo zastřelil. Bylo to svým způsobem strádání, ale tomu mladíkovi slíbili, že se vrátí do Texasu dřív, než jeho žena porodí.

Teď takhle strádá Ricky; jen o tom, co se děje, neví. A já budu ten, kdo mu to oznámí. Omluvil jsem se, že neposedím s ostatními na verandě, protože mě zmáhá únava, a utekl jsem se do Rickyho pokoje, kde jsem uchovával svůj velký blok s nápisem Velký šéf. Vzal jsem si blok do kuchyně na stůl – bylo tam lepší světlo – a začal pomalu psát velkými tiskacími písmeny.

Krátce jsem se zmínil o baseballu, o klubové vlajce, pak o pouti a Samsonovi a nakonec jsem několika větami popsal tornáda, která u nás řádila začátkem týdne. Neměl jsem ani čas, ani náladu rozepisovat se o Hankovi, proto jsem hned přešel k jádru věci. Svěřil jsem mu, že Libby Latcherova porodila dítě, avšak nepřiznal jsem se přímo, že jsem se zdržoval poblíž, když k té události došlo.

Máma se na mě přišla z verandy podívat a divila se, co dělám. „Píšu Rickymu,“ vysvětlil jsem jí.

„To je od tebe milé,“ pochválila mě. „Ale už musíš jít spát.“

„Ano, mami.“ Napsal jsem už celou stránku a byl jsem na sebe pyšný. Zítra napíši druhou stranu listu. Pak možná ještě jednu. Byl jsem přesvědčený, že tohle bude nejdelší dopis, který Ricky dostane.

22

Blížil jsem se téměř ke konci jedné řady bavlníků poblíž neproniknutelného houští, které se táhlo kolem Silerovy zátoky, když jsem zaslechl nějaké hlasy. Keře tu narostly zvláště vysoké a v hustém porostu mě vůbec nebylo vidět. Měl jsem poloprázdný pytel a právě jsem snil o odpoledni stráveném ve městě, o filmu v klubu Dixie, coca-cole a popcornu. Slunce mi stálo téměř nad hlavou; chýlilo se k poledni. Zrovna jsem se po té dřině chystal k cestě zpátky k vlečňáku, abych dnešní sklizeň slavně ukončil.

Jakmile jsem zjistil, že to hovoří nějací lidé, klekl jsem si na jedno koleno a pak si pomalu sedl na zem, aniž jsem se prozradil sebemenším hlukem. Dlouho se neozval ani hlásek, až jsem si myslel, že jsem se spletl, když vtom se nedaleko ode mne ozval z houští dívčí hlas. Dívka se musela skrývat kdesi napravo ode mne, ale nedokázal jsem odhadnout, jak daleko se nachází.

Pomalu jsem se postavil a nakukoval mezi bavlníkovými keři, ale nic jsem neviděl. Pak jsem se znovu přikrčil a plížil se uličkou až na konec řady; svůj pytel s bavlnou jsem na chvíli úplně opustil. Potichu jsem se po čtyřech posunoval vpřed a náhle se zarazil, pak jsem zase popolezl o pár kroků a znovu se zastavil, dokud jsem ji opět neuslyšel. Skrývala se pár řad ode mne, jak jsem předpokládal, v hustém houští bavlníku. Chvíli jsem stál bez hnutí, až se ozval její smích, takový tichý, tlumený smích z houštiny. Hned jsem poznal, že je to Tally.

Celou věčnost jsem setrval na všech čtyřech a zkoušel si představit, co tam, skrytá v mlází co možná nejdále od vlečňáku, asi dělá. Pak jsem zaslechl jiný hlas, tentokrát mužský. Neodolal jsem a plížil se blíž.

Našel jsem tu největší mezeru mezi dvěma větvemi a protáhl se bez sebemenšího hluku do první řady. Nefoukal ani větříček, aby zašumělo listí nebo zašustily tobolky bavlny, proto jsem se musel pohybovat naprosto tiše. A obezřetně. Pak jsem zalezl do druhé řady a čekal, až zase uslyším nějaký hlas.

Dlouho se neozval ani hlásek, až jsem se začal obávat, že mě asi zaslechli. Pak jsem uslyšel zachichotání; tentokrát se napřed dusily smíchy oba hlasy najednou, tlumeně spolu hovořily a šeptaly tak potichu, že jsem je sotva slyšel. Lehl jsem si na břicho a pozoroval situaci zezdola, kde byly nejsilnější kmínky a větve bez tobolek a bez listí. Skoro nic jsem pár řad před sebou neviděl, snad jen Tallyiny tmavé vlasy, ale možná ani to ne. Tušil jsem však, že se už nacházím v jejich těsné blízkosti.

Nikdo jiný poblíž nebyl. Ostatní, ať Spruillovi, či Chandlerovi, se už odebrali zpátky k vlečňáku. Mexičané česali daleko odsud, z dálky byly vidět jen jejich slamáky.

I když jsem se skrýval ve stínu listí, byl jsem zbrocený potem. Srdce mi bilo jako na poplach a jazyk se mi lepil suchem na patro. Tally se hluboko v bavlníkovém křoví skrývala s nějakým mužem a prováděla něco nedovoleného; pokud ne, proč by se skrývala? Měl jsem sto chutí ztropit něco, co by je vyrušilo, ale neměl jsem na to nejmenší právo. Byl jsem jen malý kluk, vyzvědač, který se vetřel do jejich soukromé záležitosti. Právě jsem se chystal vytratit, ale zabrzdil mě podivný zvuk.

Byl to vodní had, ploskolebec, jeden z mnoha druhů, které se u nás v Arkansasu vyskytují. Žijí běžně v zátokách a u řek a jen někdy se vydávají hlouběji do polí; chtějí se buď vyhřát na slunci, nebo něco ulovit. Každé jaro, když jsme sázeli, jsme je vídávali, jak vylézají a prchají za našimi bránami a pluhy. Byli černí, tlustí, útoční a velmi jedovatí. Jejich kousnutí sice málokdy končila smrtí, ale už jsem si vyslechl mnohá barvitá vyprávění o strašlivých úmrtích způsobených těmito plazy.

Když člověk na nějakého ploskolebce narazil, klackem, holí nebo čímkoli, co mu přišlo pod ruku, ho bez milosti zabil. Tihle hadi totiž nebyli tak mrštní jako chřestýši, ani tak přesně neútočili, ale byli zákeřní a nevyzpytatelní.

Tenhle se právě plazil uličkou mezi bavlníky rovnou ke mně a už se přiblížil na pět stop. Civěli jsme na sebe z očí do očí. Byl jsem tak zaneprázdněný Tally a tím, co prováděla v houští, že jsem zapomněl na celý okolní svět. Zaječel jsem a vrhl se vpřed; běžel jsem hlava nehlava uličkou a přebíhal do vedlejších.

Neznámý muž cosi hlasitěji pronesl, ale v tu chvíli mě už víc zajímal had. Upadl jsem hned vedle svého poloprázdného pytle, hodil si ho přes rameno a po čtyřech se řítil k vlečňáku. Když jsem se ubezpečil, že jsem ploskolebci utekl, zastavil jsem se a naslouchal. Úplné ticho. Nikdo mě nepronásledoval.

Pomalu jsem se narovnal a očima pátral v okolních bavlnících. Po své pravici jsem o pár řad dál zahlédl Tally; byla ke mně otočená zády, pytel s bavlnou přehozený přes rameno, slamák posunutý k jedné straně, kráčela jako by nic směrem k vlečňáku.

A po mé levici, hluboko skloněný mezi bavlníky, utíkal jako zloděj Kovboj.

Stávalo se pravidlem, že si Pappy v sobotu odpoledne našel nějaký důvod, aby náš výlet do města zdržel. Poobědvali jsme, já jsem si vytrpěl potupnou koupel, když si Pappy vzpomněl na nějakou neodkladnou činnost, abychom na něj museli čekat. Třeba se na traktoru právě objevila nějaká závada, kterou musel hned opravit. Lezl kolem se svými starými francouzskými klíči a hlasitě brblal, že se to musí okamžitě opravit, aby mohl hned koupit ve městě příslušné náhradní díly. Nebo se mu zase zdálo, že náklaďák nejede, jak by měl, a sobotní odpoledne mu připadalo jako nejvhodnější doba na prohlídku motoru. Nebo musel právě prohlédnout vodní pumpu. Někdy seděl u kuchyňského stolu a věnoval se těm několika účtům, které bylo potřeba vést v souvislosti s farmařením.

Nakonec, když se všichni uklidnili, nebo naopak rozzuřili, si dopřál důkladnou koupel a odvezl nás do města.

Máma se nemohla dočkat, až spatří nejmladšího obyvatele craigheadského okresu, i když to byl Latcher. Proto zatímco se Pappy nemohl vyhrabat z kůlny na nářadí, naložili jsme čtyři plné bedny zeleniny a namířili si to přes řeku. Tátovi se tomuhle výletu nějak podařilo vyhnout. Pravděpodobný otec dítěte byl jeho bratr, což přirozeně znamenalo, že se stal strýčkem toho nemluvněte, ale s tím se můj otec nedokázal jen tak smířit. Navíc jsem si byl jistý, že nestojí ani o další setkání s panem Latcherem.

Máma řídila a já jsem se modlil; nevím ani jak, ale šťastně jsme přejeli lávku. Kodrcali jsme se na konec cesty na druhém břehu řeky. Vtom dodávka škytla a motor zhasl. Jakmile máma začala zhluboka dýchat, rozhodl jsem se jí svěřit: „Mami, potřebuju ti něco říct.“

„To nemůže počkat?“ utrousila a sehnula se k zapalování. „Ne.“

Seděli jsme v rozpálené dodávce, která sotva přejela můstek a trčela na úzké, prašné cestě bez jediného stavení či vozidla na dohled. Připadlo mi to jako nejpříhodnější místo a doba k závažnému rozhovoru.

„Tak o co jde?“ zeptala se a založila si ruce, jako kdyby už věděla, že jsem provedl něco neodpustitelného.

Měl jsem na srdci tolik tajemství. Hanka a zmlácení těch Siscových kluků. Tally v zátoce. Narození Libbyina dítěte. Ale ta jsem pro tuhle chvíli odsunul. Rozhodl jsem se, že všechna ještě neprozradím. To aktuální jsem však chtěl sdílet se svou mámou.

„Myslím, že Tally a Kovboj se mají rádi,“ vykoktal jsem, a hned se mi ulevilo.

„Opravdu?“ ptala se a usmívala se přitom, jako kdybych o tom nemohl nic vědět, protože jsem ještě malý. Pak jí úsměv pomalu mizel z tváře, protože si uvědomila, co jsem jí právě řekl. Zajímalo mě, jestli už o té romanci také něco ví.

„Ano, mami.“

„Co tě přivedlo na tuhle myšlenku?“

„Přistihl jsem je dnes dopoledne na poli mezi bavlníky.“

„A co tam dělali?“ zajímalo ji. Tvářila se najednou poněkud vyděšeně, jako kdyby se obávala, že jsem mohl vidět něco, co jsem neměl.

„Nevím, ale byli tam spolu.“

„Viděl jsi je?“

Vyprávěl jsem jí celý svůj zážitek; začal jsem těmi hlasy, pokračoval ploskolebcem a končil jejich útěkem. Nevynechal jsem jediný detail a kupodivu jsem ani nic nepřeháněl. Možná jsem jen trochu nadsadil délku toho hada, ale převážně jsem se držel pravdy.

Vyslechla mě a náhle vypadala skutečně překvapená.

„Mami, co tam vlastně dělali?“ vyzvídal jsem.

„To nevím. Ale nic jsi neviděl, že ne?“

„Ne, mami. Myslíš, že se tam líbali?“

„Možná,“ vyhrkla.

Znovu se pokusila nastartovat a pak prohodila: „No, zmíním se o tom tatínkovi.“

Najednou jsme zase vyrazili. Za chvíli se mi to rozleželo a už jsem nedokázal určit, jestli se mi opravdu ulevilo. Už mi tolikrát kladla na srdce, že by malí chlapci neměli skrývat před svými mámami žádná tajemství. Ale kdykoli jsem jí nějaké svěřil, ihned ho ze sebe setřásla a vyzradila mému otci, co jsem jí řekl. Nepřišel jsem na to, co z toho mám, že jsem k ní tak upřímný. Nedokázal jsem se však zachovat jinak. Teď tedy věděli o Tally a Kovbojovi i dospělí. Ať si s tím nyní lámou hlavu oni.

Latcherovi česali bavlnu poblíž svého domu, takže než jsme se dokodrcali až ke stavení, stačili nás dlouze sledovat. Na zápraží se objevila paní Latcherová a pokusila se vyloudit úsměv na tváři. Potom nám pomohla vyložit zeleninu na zápraží.

„Asi jste se přijeli podívat na miminko,“ prohodila nesměle směrem k mámě.

Chtěl jsem to mrně sice také vidět, ale bylo mi jasné, že mám jen nepatrnou šanci. Ženy zmizely v domě. Našel jsem si stín pod stromem u naší zaparkované dodávky a chystal se na obhlídku terénu na vlastní pěst, než se dočkám mámy. Nestál jsem však o setkání s žádným členem rodiny Latcherových. Z pomyšlení, že jsem teď s nimi asi pokrevně spřízněný, se mi dělalo zle.

Zpoza dodávky se však náhle vyloupli tři Latcherovi kluci, v popředí mezi nimi Percy. Ti druzí dva byli mladší a menší, ale stejně hubení a rozcuchaní jako Percy. Ocitli se u mě bez sebemenšího hluku.

„Ahoj, Percy,“ pozdravil jsem ho a snažil se o co nejzdvořilejší tón.

„Co tady pohledáváš?“ zavrčel na mě. Stál proti mně, obklopený bratry v jedné řadě po obou stranách.

„Musel jsem jet s mámou,“ zdůvodňoval jsem.

„Tady nemáš co dělat,“ procedil mezi zuby a mně se chtělo vycouvat. Vlastně bych nejraději schlípl uši a utekl.

„Čekám tu na mámu,“ bránil jsem se.

„Zmalujeme ti zadek,“ prohlásil Percy a všichni tři zaťali pěsti.

„Proč?“ vypadlo ze mě.

„Protože jsi Chandler a za to, co se přihodilo Libby, může váš Ricky.“

„Ale já za to nemůžu,“ namítl jsem.

„To nevadí.“ Ten nejmenší se tvářil zvlášť naštvaně. Mhouřil výhružně oči a vraštil koutky úst, div mě nekousl, takže jsem vytušil, že první ránu mohu čekat od něj.

„Tři na jednoho – to není fér,“ zkoušel jsem je zastavit.

„To, co se stalo Libby, taky nebylo fér,“ vyprskl Percy, vymrštil se jako kočka a bleskurychle mě praštil do břicha. Ani kůň by mne snad nekopl s větší vervou, protože jsem se s výkřikem skácel k zemi.

Prožil jsem sice ve škole pár potyček – takové to postrkování na hřišti, které záhy ukončil některý učitel dřív, než mohlo dojít k nějakým vážnějším zraněním. Paní Ema Enosová, třídní učitelka ve třetím ročníku, mi vyťala tři na zadek, když jsem se chtěl poprat s Joeyem Stallcupem, a Pappy byl na mě neskonale pyšný. Ricky se se mnou také nemazlil, zápasil se mnou a bojoval, takže když jsem nyní spadl na zem, vzpomněl jsem si na něj. Někdo mě nakopl; stáhl jsem ho za nohu, ačkoliv jsem se okamžitě ocitl v klubku těl malých zápasníků, kteří kolem sebe v tom prachu kopali, kousali mě a škrábali. Popadl jsem toho prostředního za kštici, zatímco mně ti druzí dva bušili do zad. Chtěl jsem ho odvléci za hlavu, když vtom mě Percy uhodil vší silou do nosu. Na chvíli se mi zatmělo před očima a všichni tři se na mne opět sesypali, řvali přitom jako divoká zvěř.

Zaslechl jsem, jak na ně z verandy křičí máma s paní Latcherovou. Ty si ale daly na čas! projelo mi hlavou. Paní Latcherová ke mně přiběhla jako první a začala ze mě kluky stahovat; hlasitě jim nadávala, když je od sebe jednoho po druhém odmrštila. Zvedl jsem se jako poslední ze země. Z nosu mi tekla teplá krev.

„Luku, jsi v pořádku?“ vyhrkla a chytila mě za rameno.

Měl jsem v očích slzy a bolelo mne celé tělo. Sklopil jsem hlavu a zamumlal cosi, co mělo znamenat: jo, nic se nestalo.

„Ulom prut a přines mi ho!“ zaječela paní Latcherová na Percyho. Hřímala a stále cloumala těmi menšími chlapci. „Copak to má znamenat, bít takového malého kluka? Vždyť nic špatného neudělal!“

Krev se mi teď spustila z nosu plným proudem, kapala mi z brady a potřísnila mi košili. Máma mě položila a zaklonila mi hlavu, aby mi zastavila crčící krev, zatímco Percy ulomil klacek a přicházel s ním k nám.

„A teď se dívej,“ upozornila mě paní Latcherová. „Darlo, to ne,“ zastávala se chlapců moje máma. „My už odjíždíme.“

„Ne, chci, aby to váš chlapec viděl,“ trvala na svém. „A teď se ohni, Percy.“

„Neohnu, mami,“ odsekl Percy, ale zjevně se třásl strachy.

„Ohni se, nebo půjdu pro tátu. Já tě naučím, jak se máš chovat. Copak se mlátí takový malý kluk, který k nám přijede na návštěvu?“

„Ne,“ poslušně odvětil Percy, ale to už ho udeřila prutem přes hlavu. Zaječel a další rána ho švihla přes ucho.

Přehnula si ho přes koleno a sevřela mu kotníky. „Jen se hni, a já ti přidám na celý týden dopředu!“ hrozila mu. Ještě než mu nasekala na zadek, začal brečet. Nejen mě, ale i moji mámu překvapila její zloba a tvrdost. Po osmi či deseti ranách začal Percy lapat po dechu. „Zavři klapačku!“ zakřičela na něj.

Ruce i nohy měla hubené téměř jako ten prut, ale co jí chybělo na velikosti, to dohnala rychlostí. Její údery dopadaly na Percyho zadek jako výstřely, bleskurychle a přesně, švihaly jako rány bičem. Deset, dvacet, třicet ran a Percy kňučel: „Mami, prosím, už dost! Já už to neudělám!“

Nepřestávala ho však vyplácet, dávno už překročila míru trestu. Když už ji bolela ruka, zacloumala s ním, až upadl, stočil se na zemi do klubíčka a vzlykal. Ostatní dva stáli opodál a také brečeli. Popadla prostředního za vlasy. Oslovila ho jako Rayforda a přikázala mu, aby se také ohnul. Rayford pomalu zcvakl kotníky k sobě a vydržel celý výprask, ani necekl.

„Pojď, pojedeme,“ zašeptala mi máma. „Můžeš si lehnout vzadu v autě.“

Pomohla mi nasednout dozadu do vozu, zatímco paní Latcherová táhla třetího syna za vlasy, aby mu dala na pamětnou. Percy a Rayford se svíjeli na zemi v prachu jako oběti zápasu, který sami rozpoutali. Máma otočila dodávku, a když jsme odjížděli, dostával výprask ten nejmladší. Zaslechli jsme hlasité výkřiky. Když jsem se posadil, zahlédl jsem pana Latchera, jak běží kolem domu a za ním celá smečka dalších dětí. Křičel na svou ženu, ale ta si ho nevšímala a nepřestávala švihat syna. Jakmile k ní doběhl, vytrhl jí prut z ruky. Všude kolem nich pobíhaly děti, vřeštěly a plakaly.

Za námi se zvedl oblak prachu a ztratil jsem je z dohledu. Znovu jsem si lehl a pokoušel se najít co nejpohodlnější polohu, zatímco jsem přísahal, že na jejich farmu už nikdy nevkročím. Už nikdy jsem nikoho z nich nechtěl vidět, po zbytek svého života. Sliboval jsem si dlouho a neochvějně, že nikdy nikdo neuslyší, že by Chandlerovi a Latcherovi byli kdy spřízněni.

Můj příjezd domů vyzněl triumfálně. Spruillovi čekali v čistém oblečení, připravení na cestu do města. Seděli pod stromem, pili ledový čaj spolu s Pappym, babičkou a mým otcem, když jsme prudce zastavili asi dvacet stop od nich. Předvedl jsem se, jak nejdramatičtěji jsem dokázal: stoupl jsem si vzadu v dodávce a s velkým zadostiučiněním jsem si vychutnával jejich reakce, jak si mne vyděšení prohlíželi. Tak tady mě máte – zbitého, zakrváceného, s roztrhaným oblečením, ale živého a na nohách.

Slezl jsem z vozu a všichni se kolem mě shromáždili. Máma vyrazila vpřed a horlivě si stěžovala: „Nebudete věřit, co se nám přihodilo! Tři Latcherovi kluci napadli Luka! Percy s dalšími dvěma kluky se na něj vrhli, když jsem zašla dovnitř. Ti malí kriminálníci! My jim přivezeme jídlo, a oni se nám takhle odvděčí!“

Tally se na mě také přispěchala podívat; měl jsem dojem, že by se nejraději natáhla a sáhla si na mne, aby se ujistila, že se mi nic nestalo.

„A byli tři?“ opakoval Pappy a těkal po mně očima.

„Ano, navíc byli všichni tři větší než Luke,“ potvrzovala máma a na základě jejích slov vznikala legenda. Velikost těch tří útočníků se bude den ode dne, měsíc od měsíce zvětšovat.

Babička mi pečlivě prohlížela obličej, dívala se mi zblízka do nosu, na kterém se skvěl malý škrábanec. „Možná že je zlomený,“ prohlašovala, ale já to nechtěl slyšet, protože jsem se netěšil na nějaké její léčení.

„Neutekl jsi, že ne?“ ptal se Pappy. I on se na mě přišel podívat zblízka.

„Ne, dědo,“ chlubil jsem se hrdě. Býval bych však utekl, kdyby mi dali šanci.

„Neutekl,“ potvrdila máma stroze. „Kopal a škrábal se stejnou vervou jako oni.“

Pappy se rozzářil a můj otec se usmíval.

„Zítra tam zajedeme a skoncujeme s nimi,“ houkl Pappy.

„Nic takového neuděláme,“ namítla máma. Rozčílila se, protože věděla, že se Pappy rád hádá. Navíc vyrůstala mezi samými děvčaty. Nechápala zápasnické měření sil.

„Zasadil jsi jim pořádnou ránu?“ vyzvídal Pappy.

„Všichni brečeli, když jsem odjížděl,“ odpověděl jsem.

Máma obrátila oči v sloup.

Hank rozhrnul hlouček a namířil si to rovnou ke mně, aby si prohlédl moje utržené rány. „Je to pravda, že na tebe byli tři? Co?“ zahučel na mě.

„Ano, pane,“ souhlasně jsem pokýval hlavou.

„To se ti neztratí, chlapče. Zocelí tě to.“

„Ano, pane,“ špitl jsem.

„Když budeš chtít, naučím tě pár použitelných triků pro případ, že na tebe nastoupí tři najednou,“ prohlásil rozhodně a s úsměvem.

„Pojď se umýt,“ přerušila ho máma.

„Myslím, že ten nos je zlomený,“ opakovala babička.

„Je to dobrý?“ zajímala se Tally.

„Jo,“ odvětil jsem tak tvrdě, jak jsem dovedl.

Odváděli mě a já pochodoval vítězným krokem.

23

Podzimní piknik se konal vždycky poslední zářijovou neděli, ačkoli nikdo pořádně nevěděl proč. Zkrátka se v Black Oak tradičně dodržoval tenhle rituál, stejně jako pouť a vítání jara. Všeobecně se předpokládalo, že to souvisí s příchodem nové sezony, s nadcházejícím koncem sklizně bavlny a s posledním baseballovým zápasem. Nebylo zcela jasné, jestli to všechno skončí tímhle jediným piknikem, ale alespoň jsme se o to pokusili.

Připravovali jsme ten den společně s metodisty, s našimi přáteli a jejich známými. Black Oak bylo příliš malé městečko, než abychom se rozdělili. Nežili tu žádné etnické menšiny, žádní černošští, židovští ani asijští obyvatelé, žádní stálí přivandrovalci. Všichni jsme měli anglo-irské předky, možná se mezi námi vyskytla asi jedna větev původních Němců, a každý tady farmařil nebo farmářům cosi prodával. Všichni jsme byli křesťané, nebo jsme se k nim alespoň hlásili. Neshody či sváry vznikaly jen tehdy, když si fanoušci týmu Cubs před čajovnou pouštěli moc pusu na špacír nebo když nějaký idiot prohlásil, že je John Deere horší než jiná značka traktoru, ale většinou tu plynul život klidně. Starší kluci a mladší muži v sobotu za konzumem rádi měřili síly, ale považovali to za sport jako kterýkoli jiný. Taková jatka, jaká předvedl Hank v zápase s bratry Siscovými, se vyskytla tak řídce, že si o tom celé město ještě pořád povídalo.

Soukromé spory však přežívaly celou věčnost; o tom Pappy věděl víc než dost. Ale nikdo tu neměl žádné skutečné nepřátele. Vládl tu jasný sociální řád, který tvořili na jedné straně pachtýři a na druhé straně kupci; všichni tu věděli, jakou kdo zastává roli a kde je jeho místo. Každý se klonil k nějaké příslušnosti.

Hranice mezi metodisty a baptisty nebyla nijak ostrá a nepřekročitelná. Jejich bohoslužby se od sebe sice lišily, ale podle nás se nejvíce odchýlili od Písma ti, kteří při křtu polévali nemluvňata vodou. Ti však neměli moc příležitostí k setkání, což přirozeně svědčilo o tom, že tu svou víru nebrali tak vážně. Nikdo se totiž nesetkával tak často jako baptisté. Byli jsme na své hojné bohoslužby patřičně hrdí. Pearl Watsonová, moje oblíbená metodistka, prohlásila, že by se ráda stala baptistkou, ale že toho jednoduše není fyzicky schopná.

Ricky mi jednou o samotě prozradil, že kdyby jednou opustil farmu, mohl by přejít na katolickou víru, protože ti se setkávali jen jednou za týden. Neměl jsem tehdy ponětí, co to je katolík, tak se mi to snažil vysvětlit, ale Rickyho teologický výklad měl přinejmenším své mouchy.

Máma a babička věnovaly tohle nedělní ráno žehlení našeho oblečení víc času než obvykle. A mne máma zaručeně pečlivěji vydrbala. Ke svému zklamání jsem zjistil, že nemám zlomený nos, ba dokonce ani oteklý, a šrám na něm nebyl ani vidět.

Museli jsme se poohlédnout po tom nejlepším, co jsme měli na sebe, protože dámy metodistky se o poznání lépe oblékaly. Navzdory celému tomu humbuku jsem se tetelil očekáváním a nemohl jsem se dočkat, až dorazíme do města.

Pozvali jsme i Spruillovy. Učinili jsme to z křesťanské a přátelské lásky k bližnímu, ačkoliv bych si raději vybral jen někoho. Pozval bych s radostí Tally; ti ostatní by mohli zůstat na předním dvoře po tu dobu, kdy mi na něčem záleželo. Když jsem však po snídani přehlédl jejich tábor, nevšiml jsem si téměř žádného pohybu. Jejich náklaďák byl stále připojený spoustou drátů a provazů k plachtám, které se tyčily nad korbou. „Asi nejedou,“ hlásil jsem Pappymu, který se připravoval na svou přednášku v nedělní škole.

„Dobrá,“ tiše odpověděl.

Vyhlídka na to, že se Hank bude promenovat na pikniku, obcházet od stolu ke stolu, cpát se připravenými dobrotami a vyhledávat záminku, kvůli které by se popral, mě ani trochu nelákala.

Mexičané však neměli jinou šanci. Máma rozšířila pozvání na Miguela hned zkraje týdne a pak jim to připomínala tím častěji, čím víc se blížila kýžená neděle. Můj otec Miguelovi vysvětlil, že v kostele budou sloužit ve španělštině mimořádnou mši a že se tam budou prohýbat stoly pod dobrým jídlem. Navíc neměli v neděli odpoledne co jiného na práci.

Devět se jich namačkalo dozadu do naší dodávky; jen Kovboj chyběl. To samozřejmě podnítilo mou představivost. Kde byl a co dělal? A kde byla Tally? Na předním dvoře jsem ji nikde nezahlédl, když jsme vyráželi. Srdce mě bolelo, když jsem si vzpomněl, jak jsem je slyšel na poli, kde se skrývali a dělali si, co chtěli. Místo aby jela s námi do kostela, se Tally zase pravděpodobně vytratila a vydala se provádět nějaké nepřístojnosti. Co když teď využívala Kovboje jako hlídače, když se chodila koupat do Silerovy zátoky? To pomyšlení jsem nemohl vystát a celou cestu do města mi to leželo v hlavě.

Bratr Akers, jenž se skutečně zřídkakdy usmíval, vystoupil na kazatelnu. Ve svatostánku bylo plno, lidé seděli i ve vedlejších lodích kostela a postávali u zadní stěny. Okna byla otevřená a na severní straně od kostela se pod vysokým dubem shromáždili Mexičané, smekli své klobouky a jejich tmavé hlavy utvořily takový tmavohnědý ostrov.

Kněz přivítal naše hosty, naše příchozí z hor i Mexičany. Posedávalo tam sice pár horalů, ale nebylo jich mnoho. Jako vždy je požádal, aby vstali a představili se. Pocházeli z městeček, jako bylo Hardy, Mountain Home a Calico Rock, přičemž byli navždy spojeni podobnými rodinnými pouty jako my.

Do okna jsme umístili tlampač, aby se slova bratra Akerse donesla ze svatyně přímo k Mexičanům, a tam je pan Carl Durbin překládal do španělštiny. Pan Durbin byl misionář z Jonesboro, nyní v penzi. Pracoval celých třicet let v Peru mezi pravými Indiány vysoko v horách. Čas od času přijížděl a o misionářském týdnu nám vyprávěl a ukazoval fotografie podivné země, kterou právě opustil. Kromě španělštiny ovládal ještě indiánský dialekt, což mě jednou provždy fascinovalo.

Pan Durbin stál na trávě ve stínu stromu uprostřed hloučku sedících Mexičanů. Měl na sobě bílý oblek a světlý slaměný klobouk a jeho hlas se rozléhal směrem ke kostelu téměř tak hlasitě jako amplionem přenášený hlas starého bratra Akerse. Ricky jednou prohlásil, že slova pana Durbina mají daleko větší smysl než kázání bratra Akerse, což vyslovil nahlas u nedělního oběda, a tím způsobil nemalý rozruch. Byl hřích kritizovat svého kazatele, natož tak veřejně a nahlas.

Seděl jsem na konci v kostelní lavici, hned vedle okna, proto jsem mohl pana Durbina nejen sledovat, ale i slyšet. Nerozuměl jsem sice ani slovu z toho, co říkal, ale vypozoroval jsem, že hovořil španělsky pomaleji než Mexičané. Ti totiž brebentili tak rychle, že jsem se často divil, jak sami sobě rozumějí. Jeho věty plynuly hladce a volně; kladl je jako kameny, přičemž nezapřel svůj arkansaský přízvuk. Ačkoliv jsem neměl ani ponětí, o čem káže, dokázal mě zaujmout daleko víc než bratr Akers.

Nikoho nepřekvapilo, že při návštěvě tak početného davu se dopolední ceremonie stane naprosto svébytnou záležitostí, která se změní v jakýsi maraton. Čím menší dav, tím kratší bohoslužba. Čím větší dav, jako Velikonoce nebo Den matek či Podzimní piknik, tím víc cítil bratr Akers potřebu se předvést. Z nějakého důvodu se však uprostřed jeho nesourodých řečí začal pan Durbin nudit. Přestal se věnovat moudrým výzvám, které zaznívaly zevnitř svatyně, a začal kázat své vlastní myšlenky. Když bratr Akers udělal pauzu, aby se nadechl, dal se pan Durbin do svého kázání. Když však bratr Akers horoval a dštil oheň a síru, odmlčel se pan Durbin se sklenicí vody v ruce. Posadil se na trávu k Mexičanům a čekal, až ve svatyni ustane ten křik.

Také jsem čekal. Zabíjel jsem čas představou dobrého jídla, které brzy ochutnáme – plné tácy pečených kuřat a obrovské porce domácí zmrzliny.

Mexičané začali pokukovat po kostelních oknech. Podle mne si museli myslet, že se bratr Akers zbláznil. ‚Nevzrušujte se,‘ chtělo se mi je upozornit, ‚to tak vždycky probíhá.‘

Před požehnáním jsme zazpívali pět slok písně „Sláva na výsostech“. Nikdo neprocházel hlavní lodí, bratr Akers nás očividně přehlížel. U vchodu jsem potkal Dewayna a utíkali jsme spolu ulicí až k baseballovému hřišti, abychom se podívali, jestli se tam už dostavili metodisté. Samozřejmě tam už byli; nikdy se totiž nemodlili tak dlouho jako my.

Za ohrazením, pod třemi jilmy, o něž se zarazilo už milion nepovedených míčů, se pod spoustou jídla prohýbaly červenobílými kostkovanými ubrusy prostřené piknikové stoly. Metodisté pobíhali kolem; muži a děti nosili jídlo a ženy připravovaly mísy s jídlem. Našel jsem Pearl Watsonovou a dal se s ní do řeči. „Bratr Akers ještě káže?“ zajímalo ji, což vyslovila se zřejmým výsměchem.

„Právě nás propustil,“ sdělil jsem jí. Podala mně i Dewayneovi dvě čokoládové sušenky. Dvakrát jsem kousl a měl jsem ty svoje v sobě.

Konečně se sem začali trousit i baptisté. Všude se ozývalo „Dobrý den!“ a „Kde jste tak dlouho?“ a „Co vás tak dlouho zdrželo?“ Přijížděly automobily a dodávky a okamžitě se řadily těsně vedle sebe podél plotu kolem pole. Přinejmenším jedno, ale spíš dvě auta by zcela určitě trefil falešný míč. Před dvěma lety přišel o přední sklo zbrusu nový sedan, chrysler pana Wilbera Shiffletta, když Ricky odpálil home run přes plot v levém poli. Ozval se ohromný výbuch – třeskla rána a rozprskl se ohňostroj skleněných střepů. Pan Shifflett však neměl o peníze nouzi, proto to nikoho neznepokojovalo. Věděl přece, že parkovat na takovém místě přináší s sebou riziko. Ten rok nás metodisté rovněž porazili, zvítězili sedm pět, ale Ricky zastával názor, že náš manažer, Pappy, měl ve třetí směně vyměnit házeče.

Kvůli tomu spolu nějakou dobu vůbec nemluvili.

Na stolech se brzy objevily velké mísy se zeleninou, tácy s pečenými kuřaty a košíky s kukuřičným chlebem, rohlíky a dalšími druhy pečiva. Pořadí a umístění jednotlivých chodů určovala manželka metodistického reverenda, paní Orrová, než celý rituál dostal určitý řád. Na jednom stole nebylo nic jiného než syrová zelenina: několik druhů rajčat a okurek, i nakládaná bílá a žlutá cibule. Vedle toho různě upravené luštěniny – černooké hrášky, fazolové lusky nalité k prasknutí, zadělávané fazolky se šunkou a bílé fazole. Na každém pikniku nesměl chybět bramborový salát; platilo, že každý kuchař připravil svůj podle osobitého receptu. Napočítali jsme s Dewaynem jedenáct obrovských mis salátu. Žádný z nich nevypadal stejně. Téměř stejně oblíbená byla kořeněná vejce; tácy s nimi zaplňovaly skoro půlku některých stolů. Nakonec, a ta byla nejdůležitější, se nosila pečená kuřata. Bylo tu tolik jídla, že by vystačilo na měsíc pro celé město.

Ženy cupitaly kolem a upravovaly mísy na stolech, zatímco muži si povídali a smáli se, zdravili se navzájem, ale stále pokukovali po pečených kuřatech. Děti nemohly nikde chybět; Dewayne a já jsme často zabíhali zvláště pod jeden strom, kde ženy připravovaly moučníky. Napočítal jsem šestnáct chladicích nádob s domácí zmrzlinou, všechny pečlivě zabalené do ručníků a obložené ledem.

Jakmile paní Orrová dala pokyn, postavil se doprostřed mezi stoly její manžel, reverend Vernon Orr, a dav se ihned utišil. Loni děkoval Bohu za požehnání bratr Akers, tento rok připadla ta čest metodistům. Na pikniku se tohle nepsané pravidlo dodržovalo. Sklopili jsme hlavy a poslouchali, jak reverend Orr blahořečil Bohu za jeho štědrost, za všechno to skvělé jídlo, za počasí, bavlnu a ještě spoustu dalších věcí. Nic nevynechal; v Black Oak jsme byli vděčni za všechno.

Cítil jsem ve vzduchu vůni pečených kuřat. Pak mi zavoněly koláčky s rozinkami a zmrzlina. Dewayne do mě kopl a já jsem dostal chuť položit ho na lopatky. Ovšemže jsem to neudělal, protože bych dostal nasekáno, že se při modlitbě peru.

Reverend Orr konečně skončil s proslovem a muži obestoupili Mexičany, aby je seřadili do fronty na jídlo. Jednali podle tradice: Mexičané musí dostat první, po nich horalé, pak děti a jako poslední dostanou dospělí. Odkudsi se najednou přihnal Stick Powers, samozřejmě v uniformě, a podařilo se mu vetřít se mezi Mexičany a horaly. Zaslechl jsem, jak jim vysvětluje, že je ve službě a má málo času. Odnesl si dva talíře – jeden s pečeným kuřetem a druhý se vším, co se na něj dalo navršit. Věděli jsme, že se bude krmit, dokud se nenacpe až k prasknutí, pak si najde na kraji města nějaký strom a tam bude vleže zažívat.

Několik metodistů se mě ptalo na Rickyho – jak se má a kdy jsme o něm slyšeli naposledy. Zkoušel jsem se chovat mile a odpovídal na jejich otázky, ale stejně jako všichni Chandlerovi jsem nebyl rád středem pozornosti. Především nyní, když jsme se báli, že se prozradí tajemství Latcherových, nás každá zmínka o Rickym děsila.

„Vyřiď mu, že na něj myslíme,“ říkávali. Opakovali to stále dokola, jako kdybychom měli doma telefon a každý večer mu volali.

„Modlíme se za něj,“ tvrdili další.

„Děkuji,“ odpovídal jsem jim všem.

I tak skvělý zážitek, jako byl Podzimní piknik, se dal zkazit neočekávanými dotazy na Rickyho. Připomínaly mi, že je v Koreji, v zákopech, uprostřed zuřivé války, v palbě kulek a ve víru zabíjení, neví, jestli se ještě někdy dostane domů a půjde s námi do kostela nebo na piknik do města či jestli si zahraje proti metodistům. Najednou jsem se uprostřed všeobecného veselí cítil strašně sám a bylo mi smutno.

‚Vzmuž se,‘ dodával by mi odvahu Pappy. Značně mi k tomu pomohlo jídlo. Vzali jsme si s Dewaynem talíře a sedli jsme si za střídačku u první mety, kam dopadal úzký pruh stínu. Na ploše vnějšího pole byly roztažené deky, na nichž posedávaly na slunci celé rodiny. Na některých místech byly zapíchnuté slunečníky; ženy si vějíři ovívaly tváře, děti i své talíře. Mexičané se tísnili všichni pod jedním stromem, vzadu v zámezí u pravého pole, stranou od ostatních lidí. Juan se mi loni přiznal, že nevěděli, jestli jim pečená kuřata budou chutnat. Takový nesmysl jsem nikdy neslyšel. V té době jsem byl naprosto přesvědčený, že byla přece daleko chutnější než kukuřičné placky.

Moji rodiče a prarodiče jedli spolu na dece poblíž třetí mety. Po chvíli dohadování a smlouvání jsem dostal dovoleno, že poobědvám se svými kamarády, což byl na sedmiletého kluka celkem úspěšný tah.

Fronta na jídlo vůbec nemizela. Než se muži dostali k poslednímu stolu, velcí chlapci si už šli pro přídavek. Mně jeden talíř stačil. Nechtěl jsem se přecpat, abych měl v žaludku místo ještě na zmrzlinu. Zanedlouho jsme se ochomýtali kolem stolu se zákusky, kde však hlídala paní Irene Flanaganová, aby zabránila vandalismu, který se nás v takových chvílích zmocňoval.

„Kolik máte čokoládových zmrzlin?“ vyptával jsem se, když jsem obhlížel sbírku chladicích tašek se zmrzlinami, jež čekaly ve stínu na otevření.

Usmála se a ubezpečovala mě: „To opravdu nevím, ale pár jich tam bude.“

„Přinesla paní Cooperová svoji smetanovou zmrzlinu s oříšky?“ vyzvídal Dewayne.

„Ovšem,“ přikývla paní Flanaganová a ukázala na chladicí tašku uprostřed ostatních. Paní Cooperová nějak smíchala čokoládu a máslo z burských oříšků, nechala směs zmrznout a výsledek byl neuvěřitelný. Celý rok na tu dobrotu všichni vzpomínali. Před rokem se dva větší chlapci, jeden baptista a jeden metodista, skoro poprali o to, kdo dostane další porci. Než se situace uklidnila, čemuž pomohl reverend Orr, podařilo se Dewayneovi popadnout dvě porce zmrzliny; utíkal s nimi po ulici a schoval se za kůlnu, kde obě do poslední kapky vylízal. Celý měsíc o ničem jiném nemluvil.

Paní Cooperová byla vdova. Bydlela v hezkém domečku o dva bloky dál, než byl obchod Popa a Pearl, a když potřebovala pomoct s nějakou prací na dvoře, udělala prostě plnou nádobu oříškové zmrzliny. Najednou se, kde se vzala tu se vzala, objevila celá parta velkých kluků a hned se její dvůr skvěl novotou. I o některých dospělých se vědělo, že se tam stavují a vytáhnou pár plevelů na dvoře.

„Budete si muset počkat,“ oznámila nám stroze paní Flanaganová.

„Do kdy?“ zeptal jsem se.

„Než všichni dojedí.“

Čekali jsme celou věčnost. Někteří starší chlapci a mladší muži si začali protahovat svaly a házeli míče ve vnějším poli. Dospělí k nim chodili a povídali si s nimi, zase za chvíli přicházeli a hovořili, až jsem si byl jistý, že zmrzlina už roztála. Potom přijeli z Monette dva rozhodčí a v davu to zahučelo očekáváním. Samozřejmě, že museli nejdříve dostat najíst; v mžiku je však zajímalo pečené kuře víc než baseball. Zanedlouho začaly deštníky a deky pomalu mizet. Piknik se chýlil ke konci. Každou chvíli nastane čas pro hru.

Ženy se nahrnuly kolem stolu se zákusky a začaly nám nandávat na talíře. Konečně Dewayne dostal svou oříškovou zmrzlinu. Vybral jsem si dvě porce čokoládové zmrzliny a jeden nugátový koláček od paní Lou Kinerové. Asi dvacet minut se kolem stolu se zákusky strhla pořádná mela, ale potom zase zavládl pořádek. Oba faráři stáli uprostřed davu a dostali stejnou porci zmrzliny jako všichni ostatní. Rozhodčí už odmítali jíst a sváděli to na vedro, aby se přestali cpát.

Kdosi zavolal: „Tak hrajeme!“ a celý dav se přesunul k ohrazení. Metodisty trénoval Duffy Lewis, farmář ze západního okraje města, který měl podle Pappyho omezenou baseballovou inteligenci. Po čtyřech porážkách za sebou však Pappy své nízké mínění o panu Lewisovi raději spolkl. Rozhodčí si pozvali oba trenéry na domácí metu k poradě a dlouho diskutovali o verzi baseballových pravidel, která jsme v Black Oak uznávali. Poukazovali na to, že do hřiště trčí různé ploty, tyče a větve, z nichž každá měla své opodstatnění a svou historii. Pappy s většinou připomínek rozhodčích nesouhlasil, a proto jejich handrkování nebralo konce.

Baptisté tvořili domácí tým loni, proto jsme odpalovali první. Házeč metodistů byl Buck Prescott, syn Sapa Prescotta, jednoho z největších vlastníků půdy v craigheadském okrese. Buckovi bylo něco přes dvacet a už dva roky reprezentoval arkansaský stát, což dokázal zatím málokdo. Zkoušel nadhazovat už na vyšší škole, ale měl nějaké problémy s trenérem. Byl levák a házel výhradně točeňáky; porazil nás i loni, zápas skončil výsledkem devět dva. Když kráčel na kopec, bylo mi jasné, že tenhle zápas pro nás nebude žádná hračka. První hod byl pomalý, rotovaný točeňák, který letěl vysoko a ven, ale rozhodčí ho uznal jako strike a Pappy na něj okamžitě ječel. Buck vyřadil první dva pálkaře strike outem a odpal mého otce lehce chytl střední polař.

Duka Ridleyho, mladého farmáře, otce sedmi dětí, jsem však dokázal odpálit i já. Prohlašoval, že jednou v době války nadhazoval i na Aljašce, ale nikdo mu to nemohl dokázat. Ani Pappy mu to nevěřil a já poté, co jsem ho viděl házet loni, jsem měl také vážné pochyby. Na první tři pálkaře hodil jen jeden strike a já jsem měl strach, že na něj Pappy skočí na kopec a na místě ho zabije. Jejich nejlepší hráč zkusil na zadáka ulejvku. Další hráč odpálil nízký míč doleva. Měli jsme štěstí, že jejich hráč číslo šest, Lester Hurdle, ve svých dvaapadesáti nejstarší hráč z obou skupin, odpálil dlouhý lehký míč doprava, kde ho náš polař, Bennie Jenkins, bez rukavice a bez bot chytil holýma rukama.

Zápas se zúžil na souboj dvou házečů, kteří úplně zbytečně házeli velmi ostré míče, hlavně proto, že je ani jeden tým nedokázal odpálit. Vrátili jsme se zpátky ke stolu se zákusky, kde se rozdávaly poslední porce rozteklé zmrzliny. V průběhu třetí směny se ženy seskupily v malých hloučcích a klevetily, protože je hra tolik nebavila. Někde poblíž bylo slyšet z nějakého auta rádio a z něj hlas Harryho Caraye. Kardinálové právě hráli závěrečný zápas sezony proti družstvu Cubs.

Když jsme s Dewaynem vycouvali od stolu se zákusky, procházeli jsme kolem plachty, za níž odpočívalo a klábosilo šest mladších žen. „No, kolik je vlastně Libby let?“ zaslechl jsem jednu z nich, jak se ptala.

Zarazil jsem se, lízl jsem si a zadíval se do dálky na zápas, jako kdyby mě vůbec nezajímalo, co si ženy právě povídají.

„Právě jí bylo patnáct,“ odpověděla jiná.

„Je to přece Latcherová. Brzy bude mít další.“

„Má kluka, nebo holku?“

„Slyšela jsem, že kluka.“

„A co otec?“

„To se neví. Nikomu to nechce říct.“

„Pojď,“ ozval se Dewayne a šťouchl do mě loktem. Šli jsme dál až k lavičce u první mety. Nebyl jsem si jistý, jestli se mi ulevilo, nebo jsem dostal strach. Povídalo se, že se u Latcherových narodilo dítě, ale otec že je neznámý.

To nebude trvat dlouho, pomyslel jsem si. Zanedlouho budeme zničení. Budu mít bratrance Latchera a každý se o tom dozví.

Vyrovnaný duel házečů skončil v páté směně, v níž oba týmy získaly po šesti bodech. Třicet minut létaly míče vzduchem na všechny strany – rovné prudké, nechytatelné míče, umístěné do vnějšího pole. Dvakrát jsme vyměnili házeče a mně bylo jasné, že máme potíže, když jsem spatřil Pappyho, jak přichází k pahorku a ukazuje na mého otce. Ten totiž nebyl nijak zvlášť skvělý házeč, ale v tu chvíli tam nestál nikdo lepší. Házel nízké míče, ale hrozil nám brzký konec směny.

„Musial nahazuje!“ zakřičel kdosi. Ať už to byl vtip nebo omyl, Stan Musial uměl spoustu věcí, ale ještě nikdy předtím nenahazoval. Utíkali jsme až dozadu za bariéru, kde stála zaparkovaná auta. Kolem Dodge 48 Rafa Henryho se utvořil hlouček lidí. Jeho rádio ve voze bylo puštěné na plné pecky, takže jsme slyšeli nadšený hlas Harryho Caraye – Stan Musial stál skutečně na kopci a nahazoval proti týmu Cubs, proti Frankiemu Baumholtzovi, tomu muži, kterého porážel v bitvě o titul nejlepšího odpalovače. Diváci na Stadionu sportovců šíleli vzrušením. Harry vřískal do mikrofonu. V úžasu jsme si představovali Musiala na kopci.

Baumholtz odpálil přízemní míč na třetí metu a Stan Musial se dostal do středového pole. Běžel jsem k lavičce u první mety a oznámil Pappymu, že mistr Stan právě nahodil, ale Pappy mi nevěřil. Ohlásil jsem to i mému otci, ale také se na mě díval podezíravě. Metodisté vedli osm šest na začátku sedmé směny a na lavičce baptistů zavládlo napětí.

Dnes bylo přinejmenším pětadevadesát stupňů Fahrenheita. Hráči byli zbrocení potem a jejich čisté dresy a bílé nedělní košile se jim lepily na kůži. Pohybovali se čím dál pomaleji – platili vysokou cenu za snědená kuřata a bramborový salát – a nehráli tak čile, jak by se Pappymu líbilo.

Dewayne dávno odjel, protože jeho otec nehrál. I ostatní se začali vytrácet. Mexičané stále ještě pobývali pod svým stromem za hranicí pravého pole, ale už roztroušení, a zdálo se, že spí. Ženy ve stínu stromu se ještě více zabraly do klevetění a bylo jim už úplně jedno, kdo vyhraje.

Seděl jsem sám za bariérou a zíral na skóre metodistů: další tři body v osmé směně. Snil jsem o době, až budu na hřišti, odpalovat home runs a předvádět neuvěřitelnou hru ve středovém poli. Tihle zatracení metodisté nebudou mít žádnou šanci, až pořádně vyrostu.

Zvítězili jedenáct osm, a tím pádem pátý rok za sebou dovedl Pappy baptisty k porážce. Hráči si potřásli rukama a smáli se, když zápas skončil; pak se odebrali do stínu, kde na ně čekal ledový čaj. Pappy se neusmíval, ani nesmál, natož aby si s někým potřásl pravicí. Na chvíli zmizel a já jsem věděl, že bude trucovat celý nadcházející týden.

Kardinálové také prohráli, tři nula. Zakončili sezonu o čtyři místa za Giants a osm bodů za Brooklyn Dodgers, kteří se utkají s Yankees ve finále v New Yorku o World Series.

Lidé shrnuli zbytky a naložili je zpátky do svých vozů a náklaďáků. Uklidili stoly a sesbírali odpadky. Pomohl jsem panu Duffymu Lewisovi uhrabat kopec a domácí metu, a když jsme skončili, vypadalo hřiště zase tak pěkně jako vždycky. Trvalo hodinu, než jsme se se všemi rozloučili. Zazněly obvyklé výhrůžky poraženého družstva, jak dopadne utkání příště, i škádlení vítězů. Ale podle toho, co jsem viděl, nebyl nikdo kromě Pappyho se zápasem nespokojený.

Odjížděli jsme z města a já jsem přemýšlel o konci téhle sezony. Baseball začal na jaře, když jsme seli a spřádali nadějné plány. Vydržel nám i přes léto, i když jsme ho kvůli lopotě na poli zanedbávali. Poslouchali jsme však všechny zápasy, pak jsme každou hru, hráče i strategii probírali, dokud se zase nehrál další zápas. Baseball se na půl roku stal nedílnou součástí našeho běžného života, a teď byl pryč. Jako bavlna.

Bylo mi smutno, když jsme přijeli domů. Už si neposlechneme žádný zápas na verandě. Šest měsíců se musíme obejít bez hlasu Harryho Caraye. Šest měsíců bez Stana Musiala. Vzal jsem si svou rukavici a šel se projít až na polní cestu, házel jsem míč do vzduchu a hloubal o tom, co budu až do dubna dělat.

Poprvé v životě mi baseball zlomil srdce.

24

Vedro se prudce změnilo na začátku října. Noci se ochladily, a když jsme vyrazili ráno na pole, třásli jsme se zimou. Dusno a vlhkost vzduchu byly tytam a paprsky slunce ztrácely na své oslnivosti. V poledne sice nastal opět žár, ale ne ten, který jsme znali v srpnu, a když se setmělo, bylo příjemně. Vyčkávali jsme, ale horko se už nevrátilo. Měnilo se roční období a dny se krátily.

Jelikož z nás slunce nevysávalo tolik síly, pracovali jsme usilovněji a také jsme víc načesali. A navíc změna počasí bylo to nejpodstatnější, co Pappy potřeboval, aby uspokojil svůj další zájem. Zima se už ohlašovala a Pappy si dopřával dlouhé upřené pohledy na řady bavlníků a na rozbahněné uličky mezi nimi a vzpomínal na historky o plesnivějící nesklizené bavlně, která zela na poli ještě na Štědrý den.

Po měsíci na polích se mi stýskalo po škole. Výuka se na konci října opakovala a já si začínal představovat, jak to bude hezké sedět celý den v lavici obklopený kamarády místo bavlníkovými větvemi a navíc pustit z hlavy starosti se Spruillovými. Teď, když se přestal hrát baseball, jsem musel snít o něčem jiném. K mému zoufalství jen přispívalo, že už jsem se mohl těšit jen na školu.

Můj návrat do školy bude jistě slavný, protože budu mít na sobě svou novou „kardinálskou“ baseballovou vestu. V nejvyšším šuplíku mé kanceláře jsem měl v krabici od doutníků schovanou nevídanou částku čtrnáct a půl dolaru, výsledek těžké práce a šetrnosti. Jen neochotně jsem přispíval na kostel a velmi rozumně investoval do sobotních filmových představení a popcornu, ale z větší části jsem svou mzdu bezpečně ukládal vedle svých pokladů, baseballové karty se Stanem Musialem a kapesního nože se střenkou vykládanou perletí, který mi věnoval Ricky, když odcházel do Koreje.

Chtěl jsem si objednat ještě bundu od zasílatelství Sears v Roebucku, ale máma mě přesvědčovala, abych ještě počkal, až skončí sklizeň. Pořád jsme to spolu projednávali. Zásilka trvá dva týdny a já jsem byl rozhodnutý, že se vrátím do třídy vyparáděný v kardinálské červeni.

Stick Powers na nás v podvečer čekal. Šel jsem s babičkou a mámou o pár minut dříve z pole než ostatní. Stick seděl jako vždy pod stromem, hned vedle Pappyho dodávky, a plavavé oči ho usvědčily, že si před naším příchodem dával dvacet.

Zvedl prsty k okraji klobouku, čímž pozdravil mámu a babičku, a halasil: „Brý odpoledne, Ruth a Kathleen.“

„Dobrý den, Sticku,“ odpověděla babička. „Čím můžeme sloužit?“

„Hledám Eliho nebo Jesse.“

„Budou tu za chvíli. Něco se děje?“

Stick přežvykoval stéblo trávy, které mu trčelo mezi rty, a zahleděl se daleko do polí, jako kdyby přinášel nějaké truchlivé zprávy, o nichž musel přemýšlet, jestli se hodily nebo nehodily pro uši žen.

„Tak o co jde, Sticku?“ naléhala babička. Jí, která měla syna ve válce, totiž naháněla každá návštěva uniformovaného člověka skutečnou hrůzu. V roce 1944 jí oznámil jeden ze Stickových předchůdců novinu, že mého otce u Anzia zranili.

Stick se podíval na ženy a uvážil, že jim může věřit. „Ten nejstarší ze Siscových kluků,“ povídal, „Grady, ten, co seděl za vraždu nějakého muže v Jonesboro, tak ten minulý týden utekl. Šušká se, že se pohybuje někde tady kolem.“

Obě ženy se na chvíli nezmohly na slovo. Babička si oddechla, že se ta zpráva netýkala Rickyho. A mámu ten humbuk okolo Siscovy rodiny vůbec nezajímal.

„Raději to povězte Elimu,“ promluvila babička. „My musíme připravit večeři.“

Omluvily se a zmizely v domě. Stick se díval za nimi a nepochybně přemýšlel o zmíněné večeři.

„Koho to zabil?“ vyptával jsem se Sticka, jakmile za sebou ženy zavřely dveře.

„To nevím.“

„Jak ho zabil?“

„Slyšel jsem, že ho umlátil lopatou.“

„Teda, to ale musela být rvačka.“

„Asi jo.“

„Myslíte si, že půjde po Hankovi?“

„Poslyš, půjdu se raději podívat po Elim. Kde přesně se teď nachází?“

Ukázal jsem na vzdálené místo v polích. Vlečňák na bavlnu byl v dálce sotva vidět.

„To je ale štreka,“ zahuhlal Stick. „Máš pocit, že se tam dá autem dojet?“

„Jasně,“ odvětil jsem a už jsem se hrnul k policejnímu vozu. Nasedli jsme.

„Ničeho se nedotýkej,“ upozornil mě Stick, když jsme se uvelebili na předních sedadlech. Oči mi těkaly po spínačích a po rádiu; Stick si samozřejmě nemohl odpustit, aby mi hned nedal najevo svou důležitost. „Tady je vysílačka,“ pronesl a vzal do ruky mikrofon. „Tímhle knoflíkem se zapíná siréna a tímhle výstražná světla.“ Pak sáhl po páčce na palubní desce a prohlásil: „Tohle je světlomet.“

„S kým tou vysílačkou mluvíte?“ ptal jsem se.

„Obvykle s ‚PéVéčkem‘. To je policejní velitelství.“

„Kde sídlí?“

„V Jonesboro.“

„A to jim můžete zavolat i teď hned?“

Stick zdráhavě sevřel mikrofon, přiložil si ho k ústům, naklonil hlavu na stranu a se zamračeným obličejem začal hovořit: „Jednotka čtyři volá základnu. Ozvěte se.“ Mluvil hlubokým hlasem a rychleji než obvykle; přikládal svým slovům daleko větší význam.

Čekali jsme. Policejní velitelství však neodpovídalo a Stick naklonil hlavu na druhou stranu, přičemž opakoval: „Jednotka čtyři volá základnu. Ozvěte se.“

„Vy jste jednotka čtyři?“ zpovídal jsem ho.

„To jsem já.“

„Kolik máte jednotek?“

„To záleží na tom.“

Zíral jsem na vysílačku a čekal, až se na Stickovo volání ozve velitelství. Zdálo se mi nepravděpodobné, že nějaká osoba, sedící kdesi v Jonesboro, by s ním mohla přímo mluvit a Stick by jí zase rovnou odpovídal.

Teoreticky by to tak sice mělo fungovat, ale policejní velitelství se zřejmě Stickem zase tolik nezaobíralo. Potřetí totiž zřetelně opakoval do mikrofonu: „Jednotka čtyři volá základnu. Ozvěte se.“ Připadalo mi, že jeho slova znějí teď trochu víc nabroušeně.

I po třetím volání si ho policejní velitelství ani nevšimlo. Po několika dlouhých vteřinách zasunul mikrofon zpátky do držáku vysílačky a procedil: „To asi starý Theodore už zase spí.“

„Kdo je Theodore?“ vyzvídal jsem. „Jeden z našich dispečerů. Polovinu služby prospí.“ To ty taky, říkal jsem si v duchu. „Můžete spustit sirénu?“ vyptával jsem se.

„To ne. Mohlo by to vyděsit tvou mámu.“

„A co světla?“

„Taky ne, vozu se tím vybíjí baterka.“ Natáhl se k zapalování; motor zavrčel a naskočil, ale nevydržel.

Zkusil to znovu, a vtom motor nadobro utichl; naskočil sice, když nastartoval, ale pak se rozkašlal a nakonec škytl. Policejní velitelství dalo Stickovi určitě to nejhorší auto z celého vozového parku. Black Oak se totiž nejevilo jako ohnisko kriminální činnosti.

Než stačil zařadit rychlost, zahlédl jsem, jak se k nám polní cestou pomalu blíží traktor. „Tamhle jedou,“ zvolal jsem. Přimhouřil oči a zachmuřil se, ale pak vypnul motor. Vylezli jsme z vozu a kráčeli zpátky pod strom.

„Co myslíš, chtěl bys být zástupcem šerifa?“ zeptal se Stick.

A řídit rozhašené policejní auto, polovinu dne prospat a jednat s takovými výlupky, jako je Hank Spruill a lumpové Siscovi? „Já budu hrát baseball,“ odpověděl jsem.

„Kde?“

„V St. Louis.“

„Jo tak,“ poznamenal s tím zvláštním úsměvem, který se objevuje na tvářích dospělých, když mluví s dětmi, které spřádají své sny. „Všichni malí kluci chtějí být Kardinály.“

Chtěl jsem se ho ještě zeptat na spoustu dalších věcí, z nichž většina se týkala jeho zbraně a nábojů, které do ní patřily. Vždycky jsem si také přál prohlédnout si želízka, jak se zacvakávají a zase odemykají. Zatímco pozoroval, jak se k nám přibližuje vlečňák, zkoumal jsem jeho revolver a pouzdro na pistoli a celý žhavý bych ho mořil dalšími nepodstatnými otázkami.

Když traktor zastavil, vyhrnuli se z něj Spruillovi a někteří Mexičané. Pappy a můj otec si to namířili rovnou k nám, a než došli pod strom, už bylo cítit napětí ve vzduchu.

„Co chcete, Sticku?“ štěkl na něj Pappy.

Pappyho Stick zvláště rozčiloval, protože nám svou přítomností otravoval život. Měli jsme před sebou sklizeň bavlny a na ničem jiném tolik nezáleželo. Stick se však táhl za námi jako stín, ve městě i na našem pozemku.

„Co se děje, Sticku?“ ptal se Pappy. V jeho tónu bylo slyšet patrné opovržení. Právě strávil deset hodin česáním pěti set liber bavlny na poli a věděl, že náš zástupce šerifa nehnul už léta ani prstem.

„Nejstarší kluk Siscových, Grady, ten, co seděl za vraždu, nějak záhadně minulý týden pláchl z vězení. Mám dojem, že je zpátky doma.“

„Tak si pro něj zajděte,“ opáčil Pappy.

„Hledám ho. Zaslechl jsem, že by mohl ztropit nějaké vylomeniny.“

„Jako třeba co?“

„Se Siscovými nikdo neví. Ale mohli by mít zájem o Hanka.“

„Jen ať přijdou,“ chvástal se Pappy, celý natěšený na pořádnou rvačku.

„Slyšel jsem, že mají zbraně.“

„Taky mám zbraně, Sticku. Vyřiďte Siscovým, že jestli je tu někde na svém pozemku zmerčím, urazím jim ty jejich makovice.“ Pappy na Sticka celou dobu zlověstně syčel. Vypadalo to, že dokonce i můj otec souhlasí s takovým způsobem ochrany svého majetku a rodiny.

„K tomu tu nedojde,“ upozornil Stick. „Uvědomte toho svýho kluka, ať se vyhýbá městu.“

„Řekněte mu to sám,“ bafl na něj Pappy. „Není to žádný můj kluk. Je mi jedno, co se mu stane.“

Stick se poohlédl po předním dvoře, kde si Spruillovi začali připravovat večeři. Vůbec se mu nechtělo je vyrušovat od jídla.

Podíval se opět na Pappyho a utrousil: „Řekněte mu to, Eli.“ Otočil se a vracel se ke svému vozu.

Auto zachrčelo, zaštěkalo a nakonec nastartovalo. Dívali jsme se za ním, jak vjelo na naši cestu a odjíždělo pryč.

Po večeři jsem se díval na tátu, jak spravuje vnitřní trubku u výfuku našeho traktoru, když se v dálce objevila Tally. Bylo pozdě, ale ještě nepadla úplná tma; vypadala, že se drží dlouhých stínů, když se kradla k silu. Pozorně jsem ji sledoval, dokud se nezastavila a nemávla na mě, abych ji následoval. Otec si mručel pod vousy, protože mu ta oprava moc nešla, a já jsem se loudal k domu. Pak jsem utíkal za naši dodávku, zmizel ve stínu a za pár okamžiků jsem jí šel po boku polní cestou směrem ke vzdálenému, ale jistému cíli, k Silerově zátoce.

„Kam jdeme?“ zeptal jsem se konečně poté, co bylo jasné, že Tally nepromluví jako první.

„Nevím. Jdu jen tak.“

„Jdeš k zátoce?“

Tiše se zasmála a provokovala: „To by se ti líbilo, že jo, Luku? Chtěl by ses na mě zase podívat, nebo ne?“

Zahořely mi tváře a najednou jsem nevěděl, co na to mám odpovědět.

„Možná později,“ utrousila.

Odolával jsem nutkání zeptat se jí na Kovboje, ale zdálo se mi to tak odporné a soukromé, že jsem na to neměl nervy, abych tohle téma nakusoval. Chtěl jsem se jí rovněž zeptat, jak to ví, že se Libby Latcherová svěřila s tím, že Ricky je otcem toho dítěte, ale zase se mi to nezdálo nejvhodnější, abych s tím začínal. Tally byla pořád tajemná a náladová; a já jsem k ní beze zbytku vzhlížel. Procházkou bok po boku vedle ní po úzké pěšině jsem nabyl dojmu, že je mi dvacet let.

„Co chtěl ten zástupce šerifa?“ vyzvídala.

Všechno jsem jí vyzvonil. Stick přece nepřivezl žádné zakázané tajemství. Siscovi si pouštěli pusu na špacír a na to, aby něco praštěného podnikli, byli hloupí až dost. To jsem také Tally řekl.

Přemýšlela o tom, jak jsme kráčeli, a pak se zeptala: „Hodlá Stick Hanka za to, že zabil toho kluka, zavřít?“

Teď jsem si musel dát dobrý pozor. Spruillovi vedli se všemi válku, ale jakmile zaslechli nějakou pohrůžku zvenku, semkli se těsně k sobě. „Pappy se bojí, že všichni odjedete,“ oznámil jsem jí.

„Co chtějí udělat s Hankem?“

„Kdyby ho zavřeli, vy všichni byste mohli odejít.“

„My neodjedeme, Luku. Potřebujeme peníze.“

Zastavil jsem se. Dívala se na mě a já jsem si prohlížel své bosé nohy. „Myslím, že Stick chce počkat, dokud nesklidíme bavlnu,“ vyzradil jsem to.

Přijala mou výpověď beze slova, pak se otočila a namířila si to zpátky k domu. Trousil jsem se za ní jako ocásek a věděl jsem, že jsem jí toho napovídal příliš. U sila mi popřála dobrou noc a zmizela ve tmě.

Za několik hodin, když už jsem měl spát, jsem zaslechl otevřeným oknem, jak se Spruillovi hemží a tiše na sebe syčí. Hank samozřejmě jako v každé neshodě udával tón. Vždycky jsem nerozuměl, o čem se hádají nebo přesvědčují, ale dalo se předpokládat, že v pozadí každé potyčky hrálo roli něco, co měl na svědomí Hank. Byli unavení; Hank nikoliv. Budili se před úsvitem a trávili alespoň deset hodin na poli; Hank spal tak dlouho, jak se mu zlíbilo, pak šel česat bavlnu, ale jen velmi loudavým tempem.

Zřejmě je však zase v noci rušil. Miguel čekal u zadních schodů, když jsem ráno s tátou otevřel dveře do kuchyně, abychom sebrali vejce a přinesli mléko k snídani. Žadonil o pomoc. Bombardování nepřestalo; kdosi ostřeloval stodolu velkými hroudami bahna ještě po půlnoci. Mexičané vypadali utrápeně a dusili vztek; z napjaté atmosféry čišelo, že se co nevidět strhne nějaká šarvátka.

Při snídani jsme nemluvili o ničem jiném a s Pappym tak lomcoval hněv, že nemohl ani jíst. Bylo rozhodnuto, že Hank musí pryč, a jestli nás s ním opustí i zbytek Spruillových, budeme to muset nějak zvládnout. Deset odpočatých a pracovitých Mexičanů pro nás mělo daleko větší cenu než všichni Spruillovi.

Pappy se už chystal odejít od stolu a měl namířeno rovnou na přední dvůr, kde chtěl oznámit své ultimátum, když ho můj otec uklidnil. Nakonec se domluvili, že s tím počkají až po dnešní směně, abychom získali ještě jeden den práce Spruillových. Navíc bylo méně pravděpodobné, že by se sbalili a odjeli, když bude padat tma.

Poslouchal jsem, ani jsem nemukl. Chtěl jsem jim sice skočit do řeči a přiznat se ke svému rozhovoru s Tally, zvláště k tomu, že jsem věděl, jak Spruillova rodina potřebuje peníze. Podle mého názoru vůbec neodejdou, naopak uvítají, že se zbaví Hanka. Ale mé názory v napjatých rodinných diskusích nikdy nikdo nevítal. Žvýkal jsem svůj vdolek a lapal každé slovo.

„A co Stick?“ připomněla babička.

„Co je s ním?“ štěkl na ni Pappy.

„Měl jsi přece Sticka informovat o tom, že už Hanka nepotřebujeme.“

Pappy si kousl do šunky a zamyslel se.

Babička byla vždycky o krok napřed a měla tu výhodu, že myslela, aniž by se rozčilovala. Srkala svou kávu a podotkla: „Zdá se mi, že by nebylo marné povědět panu Spruillovi, že Stick pase po Hankovi. Ať se ten chlapec v noci ztratí. Najednou po něm bude veta, a o to přece jde; Spruillovi ti nakonec ještě budou vděční, že jsi ho uchránil před vězením.“

Babiččin plán byl dokonale promyšlený. Máma si neodpustila nepatrný úšklebek. Zase jednou ženy rozebraly situaci bystřeji než muži.

Pappy na to neřekl jediné slovo. Můj otec si pospíšil se snídaní a vytratil se ven. Slunce se právě klubalo na obzor za nejzazšími stromy, ale pro nás den plný starostí už dávno začal.

Po obědě Pappy nečekaně oznámil: „Luku, jedeme do města. Vlečňák je už plný.“

Vlečňák sice nebyl ještě vrchovatý a také jsme ho nikdy nevezli do čističky uprostřed dne, ale nehodlal jsem jeho rozhodnutí zpochybňovat. Něco viselo ve vzduchu.

Před námi stály jen čtyři přívěsy, když jsme dorazili k čističce. V tomhle sklizňovém období se jich tam řadilo zpravidla alespoň deset, ale to jsme přijížděli až po večeři, a to se tu shromažďovala spousta farmářů. „Přijet k čističce v poledne je nejlepší,“ poznamenal Pappy.

Nechal klíče od náklaďáku v zapalování, a zatímco jsme se vzdalovali, sdělil mi: „Musím se stavit v konzumu. Běž se projít na hlavní ulici.“ To neznělo špatně.

V městečku Black Oak žilo tři sta lidí a většina z nich bydlela ve vzdálenosti pět minut od hlavní silnice. Často jsem přemýšlel, jak by to bylo skvělé vlastnit hezký malý domeček ve stinné vedlejší uličce, jen co by kamenem dohodil od obchodu Popa a Pearl a od divadla Dixie, bez jediného bavlníku v dohledu.

Než jsme došli k hlavní ulici, náhle jsme zabočili. „Pearl tě chce vidět,“ utrousil Pappy a ukázal na dům Watsonových po naší pravici. Nikdy jsem nebyl u Pearl a Popa doma, nikdy jsem k tomu neměl žádnou záminku, ale zvenku jsem jejich dům poznal. Bylo to jedno z těch několika stavení, které bylo postaveno částečně z cihel.

„Cože?“ vyhrkl jsem a vůbec jsem nechápal, co po mně chce.

Neodpověděl, tak jsem ho mlčky následoval.

Pearl stála ve dveřích. Když jsme vstoupili k nim do domu, ucítil jsem silnou, sladkou vůni; cosi se tu právě peklo, ale ve svém zmatku jsem si neuvědomil, že by mě někdo chtěl pohostit nějakou dobrotou. Pearl mne pohladila po hlavě a mrkla na Pappyho. V jednom rohu místnosti stál zády k nám Pop, k něčemu se shýbal a s něčím se potýkal. „Pojď sem, Luku,“ zavolal na mě, aniž se otočil.

Slyšel jsem, že mají televizi. První televizor v našem okrese si koupil před rokem Harvey Gleeson, majitel banky, ale byl to samotář a nikomu svou televizi neukázal, pokud nám bylo známo. Pár známých v kostele povídalo, že jejich příbuzní v Jonesboro vlastnili televizory; kdykoli se odtamtud vrátili z návštěvy, vyprávěli s očima navrch hlavy stále dokola o tomto novém vynálezu. Dewayne spatřil jeden ve výloze obchodu v Blytheville a pak se s tou informací nesnesitelně dlouho chlubil po celé škole.

„Sedni si tady,“ přikázal mi Pop a naznačil mi místo na podlaze přímo před bedýnkou, kterou obsluhoval. Ještě pořád kroutil knoflíky. „To je světový šampionát,“ vysvětloval. „Třetí zápas, hrají Dodgers na stadionu s domácími Yankee.“

Srdce se mi zastavilo a otevřel jsem pusu dokořán. Nemohl jsem se úžasem ani pohnout. Na tři stopy ode mě stála malá obrazovka, po níž běhaly čáry. Byla zasazená doprostřed tmavé, dřevěné skříňky s nápisem Motorola vyvedeným v chromu hned pod řadou knoflíků. Pop zatočil jedním knoflíkem a vtom jsme uslyšeli chraplavý hlas komentátora popisující let nízkého míče na spojku. Pak Pop otočil dvěma knoflíky najednou a naskočil jasný obraz.

Vysílali baseballový zápas. Živě z Yankee stadionu. A my jsme ho mohli sledovat v Black Oak, v Arkansasu!

Zaslechl jsem, jak si někdo za mnou přisunul židli, a vytušil jsem, že se ke mně přiblížil Pappy. Pearl nebyla takový fanoušek. Pobíhala chvíli v kuchyni a pak se objevila s talířem čokoládových sušenek a sklenicí mléka. Vzal jsem si a poděkoval jí. Byly ještě teplé, právě vytažené z trouby a nádherně voněly. Ale já jsem nemohl jíst, alespoň ne hned.

Za Yankees nahazoval El Lopat a za Dodgers Preacher Roe. Družstvo Yankees reprezentovali Mickey Mantle, Yogi Berra, Phill Rizzuto, Hank Bauer a Billy Martin a za soupeřící tým Dodgers hráli Pee Wee Reese, Duke Snider, Roy Campanella, Jackie Robinson a Gil Hodges. Ti všichni teď byli s námi v obývacím pokoji Popa a Pearl a hráli před šedesáti tisíci fanoušky na Yankeeském stadionu.

Seděl jsem jako začarovaný a nebyl jsem schopen slova. Jen jsem zíral na obrazovku, sledoval zápas, ale nevěřil svým očím.

„Vezmi si sušenku, Luku,“ pobízela mě Pearl, když procházela kolem mne. Znělo to spíš jako rozkaz než jako nabídka, tak jsem se do jedné zakousl.

„Komu fandíš?“ zeptal se Pop.

„Ani nevím,“ zamumlal jsem, protože jsem si skutečně nebyl jistý. Byl jsem zvyklý oba tyhle týmy nenávidět. Bylo jednoduché je nemít v lásce, když hrály daleko v New Yorku, v jiném světě. Teď však byly se mnou v Black Oak, hráli hru, kterou jsme miloval, a živě ze stadionu Yankee. Moje nenávist rázem vyprchala. „Asi týmu Dodgers,“ odpověděl jsem.

„Vždycky drž palce Národní lize,“ přimlouval se Pappy za mými zády.

„To je přece jasný,“ ohradil se Pop. „Ale fandit Dodgers dá ukrutnou práci.“

Zápas přenášel do našeho světa pátý televizní kanál z Memphisu, přidružený vysílač Státní vysílací společnosti, ať to znamenalo cokoli. Na obrazovce právě běžela reklama na cigarety Lucky Strikes, pak na cadillac, coca-colu a Texaco. Někdy reklamy přerušily i směnu, a když dozněly, změnil se opět obraz a my jsme se ocitli zpátky na Yankeeském stadionu. Byl to neuvěřitelný zážitek, který mne naprosto pohltil. Uneslo mě to na celou hodinu do jiného světa.

Pappy měl práci a v určitém okamžiku odešel od Popa a Pearl cosi vyřídit na hlavní ulici. Ani jsem si nevšiml, kdy odešel, až během reklamy jsem zjistil, že je pryč.

Yogi Berra odpálil na domácí metu, a když jsem ho sledoval, jak obíhá mety před zraky šedesáti tisíc fanatických diváků, bylo mi jasné, že už nikdy nebudu schopný družstvo Yankees doopravdy nenávidět. Jejich hráči byli legendy, ti nejlepší v nejúžasnějším družstvu ze všech, které kdy baseball poznal. Značně jsem uvolnil svá měřítka, ale nechal jsem si své pocity pro sebe. Pappy by ve svém domě nesnesl jediného sympatizanta s týmem Yankees.

Před závěrem deváté směny nechal Berra proletět míč kolem sebe. Dodgers získali dva body a zápas vyhráli. Pearl zabalila sušenky do igelitové fólie a dala mi je na cestu.

Poděkoval jsem Popovi, že mi dovolil, abych s ním sdílel to neskutečné dobrodružství, a zeptal jsem se ho, jestli se můžu přijít podívat, až budou hrát Kardinálové.

„Jistě,“ odpověděl, „ale to může trvat dost dlouho.“

Když jsem došel zpátky k čističce, vyptával jsem se Pappyho na pár základních informací o televizním vysílání. Vysvětloval mi něco o signálech a televizních věžích, ale hovořil tak nejasně a pletl si termíny, až nakonec přiznal, že o tom ví velmi málo, protože to je celkem nový vynález. Zajímal jsem se, jestli si můžeme také koupit televizi. „Možná jednou,“ utrousil, jako kdyby k tomu nikdy nemělo dojít. Mrzelo mě, že jsem se na to vůbec ptal.

Šinuli jsme se naším náklaďákem zpátky domů a já česal až do večera bavlnu. Při večeři mi všichni dali slovo, abych jim povídal o svém dnešním zážitku. Moje vyprávění nebralo konce, hovořil jsem o zápase i o reklamách a vůbec o všem, co jsem viděl v televizi Popa a Pearl.

Moderní Amerika začala pomalu pronikat do venkovského Arkansasu.

25

Těsně předtím, než se setmělo, odešel pan Leon Spruill s mým otcem, aby se prošli za silem. Můj otec mu vysvětloval, že se Stick Powers chystá zavřít Hanka za vraždu Jerryho Sisca. Jelikož Hank podněcuje beztak jen samé potíže, bylo by nejlepší, kdyby se nenápadně v noci vytratil a vrátil se do hor. Pan Spruill to bezpochyby pochopil a vůbec nevyhrožoval žádným odjížděním. Tally měla pravdu: potřebovali peníze. A měli Hanka už plné zuby. Zdálo se, že zůstanou a dokončí sklizeň s námi.

Seděli jsme na vstupní verandě, dívali se kolem a poslouchali. Nikde nepadala ostrá slova, nikde ani stopy po nějakém rozbíjení tábora. Ale nikde ani stopy po tom, že by nás Hank opouštěl. Každou chvíli jsme jako obvykle viděli projít jeho siluetu táborem, nebo seděl u ohně, nebo někde štrachal a hledal ještě něco k jídlu. Jeden za druhým si chodili Spruillovi lehnout. I my jsme se chystali na kutě.

Dokončil jsem svou modlitbu a lehl si do Rickyho postele s očima dokořán a přemýšlel o Yankees a Dodgers, když jsem zaslechl z dálky jakousi výměnu názorů. Přeťapal jsem místnost až k oknu a vykoukl ven. Všude byla tma a klid a chvíli jsem nikoho nezahlédl. Pak se u polní cesty mihly stíny a spatřil jsem pana Spruilla s Hankem, jak stáli tváří tvář k sobě a oba najednou na sebe mluvili. Nerozuměl jsem sice jejich slovům, ale bezesporu se hádali.

To jsem si nemohl nechat ujít. Protáhl jsem se do chodby a dlouho jsem vyčkával, abych se ujistil, že všichni dospělí spí. Pak jsme se kradl obývacím pokojem, proklouzl hlavními dveřmi na verandu a vyplížil se po schodech dolů podle živého plotu k východnímu rohu našeho pozemku. Na obloze svítil půlměsíc a pluly roztrhané mraky; za pár minut nehlučné obezřetné chůze mezi bavlníky jsem se ocitl poblíž polní cesty. K diskutujícím se přidala paní Spruillová a všichni se přeli o rvačku se Siscovými kluky. Hank se nenechal oblomit, pokud šlo o jeho nevinnost. Jeho rodičům však záleželo na tom, aby ho nezavřeli.

„Já toho tlustýho zástupce šerifa zabiju,“ nadával.

„Jen se vrať domů, synu, a počkej, až se všechno uklidní,“ naléhala na něj paní Spruillová.

„Chandlerovi chtějí, abys odešel,“ vyslovil v jednu chvíli pan Spruill.

„Mám v kapse víc peněz, než tihle sedláci kdy vydělají,“ odsekl Hank.

Argumenty padaly ze všech stran. Hank nadával na všechny: na nás, Mexičany, Sticka Powerse, Siscovy, na všechny obyvatele Black Oak, dokonce se někdy otřel vybranými výrazy i o své rodiče, o Boa i Dala. Jen Tally a Trota vynechal. Používal čím dál tím hrubší výrazy a hovořil stále hlasitěji, ale pan a paní Spruillovi neustoupili.

„Tak dobře, vypadnu odsud,“ souhlasil nakonec a hrnul se zpátky do stanu, aby si cosi vzal. Protáhl jsem se na kraj cesty, pak jsem ji přeběhl a zapadl do hloubi bavlněného houští na druhé straně cesty. Odsud se mi otevíral dokonalý výhled na náš přední dvůr. Hank si cpal do staré plátěné tašky jídlo a oblečení. Odhadoval jsem, že se vydá do hor pěšky a pak bude stopovat. Proklestil jsem si cestu řadou bavlníků a plížil se podél mělké škarpy po proudu řeky. Dychtil jsem po tom, že uvidím Hanka, jak od nás odchází.

Ještě chvíli rozmlouvali a poté paní Spruillová shrnula: „Za pár týdnů budeme doma.“ Přestali hovořit a najednou se vedle mě uprostřed cesty objevil Hank s taškou přehozenou přes rameno. Couval jsem pomalu uličkou mezi keři až na konec a sledoval ho, jak míří k lávce.

Nemohl jsem se ubránit úsměvu. Na naši farmu se zas vrátí mír. Dlouho jsem přešlapoval na místě, ještě dlouho poté, co Hank zmizel, a děkoval hvězdám nad sebou, že jsme se ho konečně zbavili.

Právě jsem se chystal vrátit domů, když se najednou naproti přes cestu cosi pohnulo. Bavlníkové větve se sotva zachvěly, když mezi nimi vstal člověk a vykročil vpřed. Vyrazil rychle se skloněnými zády, zcela zřejmě se snažil, aby ho nikdo neviděl. Na cestě ve směru našeho domu se ohlédl a na okamžik mu dopadla na tvář měsíční zář. Byl to Kovboj.

Na pár vteřin jsem ztuhl strachy, že jsem se nemohl ani pohnout. Byl jsem však v bezpečí Jeterovy strany pole, skrytý v jejich bavlnících. Chtěl jsem však natáhnout nohy, pospíšit si do domu a zalézt do Rickyho postele.

Na druhou stranu mě zajímalo, o co Kovbojovi šlo.

Kovboj zůstal v příkopu hlubokém po kolena a běžel, co mu nohy stačily, bez hlesu. Nadběhl si, pak se zastavil a naslouchal. Zase se rozběhl a znovu se zarazil. Držel jsem se asi sto stop za ním, stále v poli Jeterových, utíkal jsem tak rychle, jak jsem se odvážil. Kdyby mě uslyšel, přikrčil bych se do porostu hustých bavlníků.

Zanedlouho jsem zahlédl neohrabanou postavu Hanka, stále uprostřed cesty, jak směřuje domů a nijak zvlášť nespěchá. Kovboj zpomalil a já jsem také zvolnil krok.

Běžel jsem bosý, a kdybych šlápl na ploskolebce, zemřel bych strašlivou smrtí. Běž domů, říkalo mi mé druhé já. Vypadni odsud.

Kdyby se Kovboj chtěl rvát, proč by vyčkával? Naše farma už byla daleko z dohledu i z doslechu. A řeka plynula přímo před námi, s čímž možná Kovboj počítal. Když se Hank blížil k lávce, Kovboj zrychlil krok a běžel prostředkem cesty. Zůstal jsem na kraji v bavlníkovém poli, zpocený a bez dechu, nestačil jsem se divit, proč jsem tak hazardoval.

Hank sešel k řece a vkročil na lávku. Kovboj se rozběhl. Když byl Hank tak v polovině lávky, Kovboj se zastavil, natáhl paži a hodil kamenem. Dopadl na fošny poblíž Hanka, jenž zůstal stát na místě a točil se dokola. „Tak pojď, ty mexickej s mokrejma zádama,“ zavrčel.

Kovboj pokračoval v chůzi. Vyšel na můstek a pomalu stoupal nahoru po mírném oblouku. Nedával najevo žádný strach, ačkoli na něj Hank čekal a provokoval ho. Hank vypadal dvakrát mohutnější než Kovboj. Uprostřed lávky se setkají a nebylo pochyb, že jeden z nich skončí ve vodě.

Když už byli pár kroků od sebe, Kovboj znenadání znovu napřáhl paži a hodil další kámen, téměř naslepo. Hank se přikrčil a kámen ho minul. Pak se vrhl na Kovboje. Cvakla čepel jeho nože a v mžiku se rozpoutala rvačka. Kovboj držel nůž ve vysoko vzpažené ruce. Hank se dlouho rozmýšlel a pak divoce máchl kolem sebe svojí taškou. Švihl s ní a smetl Kovbojovi z hlavy klobouk. Oba dva kolem sebe na úzkém můstku kroužili a čekali na vhodnou příležitost k útoku. Hank bručel a nadával a nespustil oči z napřaženého nože, pak sáhl do tašky a vytáhl cosi v malé plechovce. Sevřel plechovku v ruce jako baseballový míč a chystal se tím mrštit. Kovboj se skrčil, postupoval v podřepu a ještě se sklonil a čekal na příhodný okamžik. Jak se tak pomalu obcházeli, každý došlapoval jen kousek od kraje lávky.

Vtom Hank mocně zachrochtal a hodil plechovkou ze všech sil po Kovbojovi, vzdálenému sotva deset stop. Trefil ho někam do krku nebo do hrdla, přesně jsem to nedokázal odhadnout, ale Kovboj se chvíli potácel a měl co dělat, aby neupadl. Hank ho praštil svou taškou a vrhl se na něj. Ale Kovboj s obdivuhodnou rychlostí vytasil ruku s nožem a druhou rukou vytrhl z pravé kapsy u kalhot kámen, kterým hodil stejně prudce jako baseballovým míčkem. Zasáhl Hanka do tváře. Neviděl jsem to, ale ovšemže jsem to slyšel. Hank zařval a chytil se dlaněmi za obličej, ale než se vzpamatoval, bylo už pozdě.

Kovboj se skrčil, sklonil se až k zemi a bodl nožem Hanka do břicha a do prsou. Hank zavrávoral a strašlivě skučel bolestí, ale také děsem a šokem.

Kovboj vytahoval nůž z ran a bodal znovu a znovu. Hankovi se podlomila nejprve jedna noha, ale pak se svezl na obě kolena. Ústa dokořán, ale už nevydal ani hlásek. Jen zíral na Kovboje, tváře ztuhlé hrůzou.

Prudkými a nelítostnými údery ho Kovboj bodal tak dlouho, dokud ho neubil. Hankovo tělo se bezvládně svezlo k zemi; vzápětí mu Kovboj prohledal kapsy a okradl ho. Pak ho odtáhl na kraj lávky a shodil do vody. Mrtvola žuchla dolů, až to vystříklo, a okamžitě klesla ke dnu. Kovboj prohrabal Hankovu tašku, ale nenašel nic, co by se mu hodilo, a tak ji rovněž hodil do vody. Pak si stoupl na kraj můstku a dlouze se díval do řeky.

Vůbec jsem netoužil po tom, abych následoval Hanka, proto jsem zalezl mezi dvě řady bavlníků a skrčil jsem se tak, že bych se ani sám nenašel. Srdce mi bušilo na poplach a rychleji než obvykle. Třásl jsem se po celém těle, po kůži mi stékal pot, vzlykal jsem a modlil se zároveň. Měl jsem ležet v posteli, v bezpečí, spát vedle ložnice svých rodičů a s prarodiči pod sebou. Teď se mi všichni zdáli tak vzdálení. Seděl jsem sám v mělkém dolíku, ztracený a vyděšený, a navíc ve velkém nebezpečí. Právě jsem byl svědkem události, které jsem ještě nemohl ani uvěřit.

Nevím, jak dlouho Kovboj na můstku stál, díval se do vody a ujišťoval se, že Hank už nevyplave. Oblohou pluly mraky a místy zakrývaly půlměsíc, že jsem stěží rozeznával jeho postavu. Stál na místě a za chvíli poté, co nějaký oblak zakryl zář, jsem ho spatřil znovu, špinavý kovbojský klobouk měl posunutý k jedné straně. Trvalo celou věčnost, než sešel z můstku a postavil se na břehu řeky, kde si omyl nůž. Ještě pár minut pozoroval vodu, pak se otočil a zamířil k cestě. Když mě ve vzdálenosti dvaceti stop míjel, cítil jsem se, jako kdybych se zahrabal alespoň dvě stopy hluboko do půdy.

Vyčkával jsem, až jsem to už nemohl vydržet, než mi zmizel z očí a ještě dlouho potom, dokud už mě v žádném případě nemohl slyšet, a pak jsem se vyplížil ze svého úkrytu a vydal se domů. Nebyl jsem si jistý, co udělám, až se dostanu domů, ale doufal jsem, že tam budu v bezpečí. Potom už něco vymyslím.

Nevztyčoval jsem se, prodíral jsem se v předklonu vysokou trávou ostřicí podél kraje pole. Jako farmáři jsme ostřici nesnášeli, ale poprvé ve svém životě jsem jí byl vděčný. Chtělo se mi běžet, utíkat prostředkem cesty a dostat se domů co možná nejdříve, ale měl jsem strach, a tudíž těžké nohy. Svazovala mě únava a obavy, sotva jsem se vláčel. Cesta mi vůbec neubíhala, dokud jsem nespatřil siluetu našeho domu a stodoly. Sledoval jsem cestu před sebou a byl jsem přesvědčený, že přede mnou někde musí být Kovboj s očima na stopkách, zda ani vzadu, ani kolem sebe někoho nepřehlédl. Pokoušel jsem se nemyslet na Hanka. Soustředil jsem se jen na to, abych se vrátil domů.

Když jsem se zastavil, abych nabral dech, ucítil jsem neomylný pach nějakého Mexičana. Zřídkakdy se myli, proto po několika dnech česání bavlny tak nezaměnitelně zvláštně smrděli.

Ten pocit mě však hned přešel; po minutě či dvou hlubokých nádechů jsem pochyboval, jestli jsem si to spíš nevymyslel. Nevyužil jsem příležitosti a neběžel přímo k domu, ale zacouval jsem zpátky do hlubin Jeterova pole a pomalu postupoval směrem na východ. Rozhrnoval jsem nehlučně řady keřů. Jakmile jsem zahlédl bílé stany tábora Spruillových, oddechl jsem si: už jsem skoro doma.

Co jim řeknu o Hankovi? Nic než pravdu, přirozeně. Byl jsem obtěžkaný tolika tajemstvími, že už v sobě nemám ani kousek volného místa, zvláště ne na takové břemeno, jako bylo tohle. Vkradu se do Rickyho pokoje a pokusím se usnout; až mě můj otec ráno vzbudí, abych s ním šel sebrat vejce a podojit krávu, všechno mu povím. Popíši každý krok, každý pohyb, každé bodnutí nože – můj táta se to všechno dozví. Pojede pak s Pappym do města a oznámí tu vraždu Sticku Powersovi; Kovboje vsadí do vězení ještě před obědem. Patrně ho ještě před Vánocemi oběsí.

Hank byl mrtvý. Kovboj bude sedět ve vězení. Spruillovi se zabalí a odjedou, ale mně už na tom nezáleželo. Už nikdy v životě nechci vidět žádného Spruilla, dokonce ani Tally. Těšil jsem se, že všichni opustí naši farmu a vytratí se i z našeho života.

Toužil jsem po tom, aby se vrátil domů Ricky a aby se odstěhovali Latcherovi, pak by bylo zase všechno v pořádku.

Když jsem se přiblížil na takovou vzdálenost, že bych na jedno nadechnutí doběhl na vstupní verandu, rozhodl jsem se, že přidám do kroku. Nervy jsem měl napnuté k prasknutí a došla mi trpělivost. Skrýval jsem se celé hodiny a byl jsem z toho unavený. Mazal jsem až na konec uličky mezi bavlníky a přeskočil přes příkop na cestu. Sehnul jsem se a na okamžik poslouchal, než jsem vyrazil. Po dvou krocích, možná po třech, jsem za sebou zaslechl nějaký zvuk a vzápětí mě něco chňaplo za nohy; rázem jsem spadl na zem. Nade mnou se tyčil Kovboj, klečel mi na hrudi, ostří nože jen kousíček od mého nosu. V očích se mu zlověstně blýskalo. „Ticho!“ zasyčel.

Oba jsme zhluboka dýchali a stékal z nás pot; jeho pach mi začpěl do nosu, nebylo pochyb, že to byl on, jejž jsem před chvílí cítil. Přestal jsem se vrtět a vycenil zuby. Málem mě rozdrtil kolenem.

„Byl jsi u řeky?“ vybafl na mne.

Zavrtěl jsem nesouhlasně hlavou. Pot mu z brady kapal do mých očí a pálil. Mávl mi před očima čepelí, jako kdybych si jí nestačil všimnout.

„Tak kde jsi byl?“ naléhal.

Znovu jsem zavrtěl hlavou; nemohl jsem ze sebe vypravit ani slovo. Pak jsem si uvědomil, že se třesu po celém těle a přitom tuhnu hrůzou.

Když bylo zřejmé, že ze mě nedostane ani slovo, zaťukal mi špičkou nože na čelo. „Jestli někomu cekneš o dnešní noci,“ cedil mezi zuby slovo za slovem a oči měl výmluvnější než své výrazy, „zabiju ti mámu. Rozumíš?“

Prudce jsem přikývl. Vstal a vykročil do tmy; bryskně zmizel a nechal mě v prachu a špíně ležet na cestě. Začal jsem brečet a plazil se domů; zvládl jsem se nasoukat do naší dodávky a pak jsem ztratil vědomí.

Rodiče mě našli pod svou postelí. V tom okamžitém zmatku, kdy na mě křičeli a bombardovali mě otázkami – proč mám špinavé oblečení, krvavé škrábance na rukou, a ať jim vysvětlím, proč spím pod jejich postelí – se mi podařilo vymyslet si jako zázrakem historku o tom, že se mi zdál zlý sen. Hank se utopil! A já jsem ho šel hledat.

„Copak jsi náměsíčný?“ nevěřícně drmolila máma a já jsem se toho okamžitě chytil.

„Ano,“ kýval jsem horlivě. Pak se mi všechno zdálo jako v mlze – byl jsem k smrti unavený a vyděšený, a nebyl jsem si jistý, jestli to, co jsem viděl u řeky, se skutečně stalo, nebo jestli to byl sen. Při pomyšlení, že se ještě někdy setkám tváří v tvář s Kovbojem, jsem se roztřásl.

„To se stávalo i Rickymu,“ volala babička z chodby. „Jednou jsem ho našla až za silem.“

To trochu pomohlo urovnat situaci. Zavedli mne do kuchyně a posadili ke stolu. Máma mě vydrhla a babička mi ošetřila škrábance na rukou. Muži se přesvědčili, že mě mají pod kontrolou, a odešli sebrat vejce a nadojit mléko sami.

Právě když jsme zasedli ke snídani, zaduněl venku hrom a ten zvuk mi přinesl velkou úlevu. Znamenalo to, že se alespoň pár hodin nedostaneme na pole. A já se hned tak nesetkám s Kovbojem.

Všichni mě pozorovali, jak se šťourám v jídle. „Je mi dobře,“ ujistil jsem je raději.

Těžké, hlasité kapky bubnovaly na plechovou střechu a utápěly náš rozhovor v moři nesrozumitelnosti; jedli jsme proto mlčky, muži se v duchu strachovali o bavlnu a ženy o mě.

Můj strach by však přebil všechny jejich obavy. „Můžu to dojíst později?“ zeptal jsem se a lehce odstrčil svůj talíř. „Jsem tak ospalý.“

Máma rozhodla, že se vrátím do postele a odpočinu si tak dlouho, až mi bude líp. Zatímco ženy sklízely ze stolu, pošeptal jsem mámě, jestli si přijde za mnou lehnout. Slíbila mi to.

Usnula dřív než já. Leželi jsme v manželské posteli rodičů v příšeří jejich ložnice bez hnutí a tiše jsme poslouchali déšť; z nedaleké kuchyně k nám zaznívaly hlasy mužů, již popíjeli kávu a čekali, a já jsem se cítil v bezpečí.

Toužil jsem po tom, aby pršelo věčně. Mexičané i Spruillovi by odjeli. Kovboje bychom vystrnadili tam, kde by si mohl bodat a řezat, jak by se mu líbilo, a já bych o tom nic nevěděl. A někdy příští léto, až zase budeme připravovat sklizeň, přemluvím naše, aby Miguela a jeho partu Mexičanů už nikdy do našeho kraje nezvali.

Přál jsem si mít mámu nablízku a tátu nedaleko. Chtělo se mi spát, ale když jsem zavřel oči, viděl jsem Hanka a Kovboje na lávce. Najednou jsem zatoužil po tom, aby Hank byl pořád na našem dvoře a v táboře Spruillových zase štrachal v zásobách a hledal vdolek, házel kameny na stodolu o půlnoci. Pak by to totiž všechno byl jen sen.

26

Celý den jsem se nehnul od mámy. Bouře pominula, dojedli jsme oběd, ostatní odešli na pole a my jsme se drželi kolem domu. Všiml jsem si, že si rodiče spolu potají šeptali a otec se mračil, ale máma na mě nenaléhala. Vysvětlovala si to tak, že malí chlapci zkrátka mají někdy období, kdy potřebují být se svými matkami. Bál jsem se ji ztratit z dohledu.

Pouhá myšlenka na to, že se chci svěřit s tajemstvím, které jsem zažil na lávce, mě oslabovala. Snažil jsem se na vraždu ani nemyslet, ani o ní nemluvit, ale nedokázal jsem se soustředit na nic jiného.

Sklízeli jsme zeleninu na naší zahradě. Následoval jsem mámu s proutěným košem a těkal očima na všechny strany, abych se připravil na to, že odněkud vyskočí Kovboj a oba nás rozčtvrtí. Stále jsem ho cítil i slyšel. V duchu jsem viděl jeho drzé plavavé oči, jež sledují každý náš pohyb. Brit jeho nože na mém čele mi však připadal čím dál tím ostřejší a strašlivější než cokoli jiného.

Nedovedl jsem přemýšlet o ničem jiném než o něm a nehnul jsem se na krok od mámy.

„Co se děje, Luku?“ ptala se mě několikrát. By jsem si vědom, že jsem nezvykle zamlklý, ale nemohl jsem ze sebe vymáčknout kloudné slovo. Slyšel jsem varovné zvonění v uších. Svět kolem mne se zpomalil. Hledal jsem jediné: útulek, kde bych se mohl schovat.

„Nic,“ odvětil jsem. Dokonce jsem mluvil jiným hlasem, hlubším a zastřenějším.

„Ještě se cítíš unavený?“

„Ano, mami.“

A budu stejně unavený celý měsíc, když mě to zachrání od práce na poli a odsune z blízkosti Kovboje.

Zastavili jsme se, abychom posoudili Trotovo natírání domu. Jelikož jsme se drželi doma a neodjížděli na pole, nebylo Trota nikde vidět. Jakmile jsme však opustili dům, vracel se ke svému úkolu. Na východní zdi domu se po celé šířce skvěl bílý pás asi tři stopy vysoký. Vypadal čistě a úhledně; očividně dokazoval, že ho stvořil někdo, komu nezáleželo na čase.

Při současném Trotově tempu nebylo možné, aby stihl nátěr zdi dokončit předtím, než Spruillovi odjedou. Co se stane, až opustí naši farmu? Nemůžeme přece bydlet v domě s jednou dvoubarevnou, pruhovanou zdí.

Ostatně, mně se hlavou honily závažnější věci.

Máma se rozhodla, že zavaří a naloží nějaká rajčata. Spolu s babičkou trávily v létě a začátkem podzimu hodiny a hodiny konzervováním zeleniny z naší zahrady – rajčat, hrášku, fazolí, okry, žlutých fazolek i kukuřice. Prvního listopadu se police spíže prohýbaly pod čtyřstupy zavařovacích sklenic s nejrůznějšími pochutinami, které nám měly bohatě vystačit na celou zimu a začátek jara. Samozřejmě jsme museli mít dostatečné zásoby i pro kohokoliv jiného, kdo by mohl potřebovat nějakou potravinovou výpomoc. Byl jsem si jistý, že budeme v následujících měsících vozit jídlo Latcherovým, tím spíš, že jsme teď spříznění.

Pouhé pomyšlení na to mě rozčílilo, ale znovu mne napadlo, že Latcherovi mě tak netrápí.

Dostal jsem za úkol loupat rajčata. Oloupaná se musela nakrájet na plátky a naskládat do velkých hrnců, vařit, aby změkla, pak napěchovat do zavařovaček, zasypat lžící soli a zajistit novými víčky. Používali jsme rok od roku stejné sklenice, ale vždycky jsme kupovali nová víčka. Jakmile víčko dobře netěsnilo, byla zavařenina znehodnocená, a to babičce či mámě přišlo vždycky líto, když v zimě otevřely sklenici a její obsah se nedal konzumovat. Naštěstí se to nestávalo často.

Když jsme sklenice řádně naplnili a zavíčkovali, narovnali jsme je do velkého tlakového zavařovacího hrnce zpola naplněného vodou. Půl hodiny se v něm pod tlakem vařily, aby se z nich vysál přebytečný vzduch a upevnila se jejich víčka. Babičce i mámě na úspěchu zavařování docela záleželo. Byla to otázka určité pýchy mezi ženami; často jsem vyslechl, jak si ženy, které se potkávaly v kostele, povídaly o konzervování spousty fazolí nebo něčeho jiného.

Zavařování začínalo už s první zahradní úrodou. Musel jsem příležitostně pomáhat a vždycky jsem to nesnášel. Dnes to však bylo jiné. Hned jsem byl docela rád, že můžu setrvat s mámou v kuchyni, a s vědomím, že Kovboj je někde daleko v polích.

Stál jsem u kuchyňského dřezu s loupacím nožem, a když jsem rozřízl první rajče, představil jsem si Hanka na lávce. Krev, ostří nože, srdceryvný výkřik při prvním bodnutí, pak mlčenlivý a hrůzný pohled, když následovaly další údery. Myslím, že Hank hned v prvním okamžiku věděl, že ho Kovboj ubodá a že to nedělá poprvé. Věděl, že zemře.

Bouchl jsem se do hlavy o nohu židle. Když jsem se probudil na gauči, máma mi přidržovala na pravém uchu led. Usmála se a oznámila mi: „Luku, ty jsi omdlel.“

Pokusil jsem se promluvit, ale měl jsem příliš sucho v ústech. Dala mi srknout vody a ubezpečila mě, že nikam nepůjdu. „Cítíš se unavený?“ zeptala se.

Kývl jsem na znamení souhlasu a zavřel oči.

Okresní zastupitelství se staralo o to, aby nám dvakrát ročně přivezli na příjezdovou cestu štěrk. Náklaďáky ho vysypaly a hned za nimi přijely srovnávače a uválely štěrk do roviny. Srovnávač řídil starý řidič, který bydlel u Caraway. Nosil černou pásku přes oko a levou tvář měl zjizvenou a znetvořenou tak, že jsem se vždycky lekl, když jsem ho spatřil. Podle Pappyho, jenž věděl o tom staříkovi víc, než byl sám o sobě ochoten prozradit, ho zranili v první světové válce. Jmenoval se Otis.

Otis s sebou vozil dvě opice, které mu pomáhaly uválcovat cesty kolem Black Oak. Ta malá černá stvoření s dlouhými ocasy běhala kolem válce, sem tam na něj vyskočila a jen tak tak se vyhnula prachu a štěrku. Někdy si mu sedala na rameno nebo si vlezla na sedadlo za jeho zády nebo na dlouhou ojnici, jež vedla od volantu až dopředu před vůz. Zatímco Otis přejížděl sem a tam po cestě a urovnával štěrk, měnil úhel sklonu lopatek a seřizoval je a plival kolem sebe tabák, opice skákaly a míhaly se kolem, aniž by měly strach; vypadaly, že si to užívají.

Pokud se kvůli nějaké politováníhodné zámince někdo z nás, dětí, nestane hráčem Kardinálů, pak se většina chtěla stát řidičem cestářského srovnávače štěrku. Byla to pro nás velká a silná mašina, kterou řídil jediný muž, jenž zvládl upravit všechny cesty – ruce a nohy mu tedy musely dokonale sloužit. Navíc jsme věděli, že sjízdné cesty hrály v životě arkansaských farmářů klíčovou roli. Jen málo povolání mělo tak výsadní postavení, alespoň podle našeho názoru.

Neměli jsme ani ponětí, jak je to placené, ale byli jsme přesvědčeni o tom, že to vynášelo více než farmaření.

Když jsem zaslechl dieselový motor, blesklo mi hlavou, že zase přijel Otis. Spěchal jsem ruku v ruce s mámou na kraj cesty, protože jsem s jistotou věděl, že mezi naším domem a lávkou přibudou tři hromady nového štěrku. Otis rozhrnoval štěrk a pomalu se k nám přibližoval. Vrátili jsme se pod strom do stínu a vyčkávali.

Měl jsem jasnou hlavu a cítil jsem se silný. Máma mě sem tam zatahala za rameno, jako kdyby se ujišťovala, že nehodlám zase omdlít. Když přijel Otis blíž, stoupl jsem si těsně k cestě. Motor rachotil a ostré lopatky drtily štěrk i hlínu. Naše cesta bude zase dobře sjízdná, což byl důležitý krok.

Otis mi občas zamával, ale někdy se jen soustředil na práci. Všiml jsem si jeho jizev a jeho černé pásky přes oko. Chtěl jsem se ho vyptat na tolik věcí!

Zahlédl jsem jen jednu opici. Seděla na kapotě hned poblíž volantu a vypadala velmi smutně. Prozkoumával jsem stroj, jestli někde neuvidím jeho druhého společníka, ale žádnou opici jsem už nespatřil.

Zamávali jsme na Otise; mrkl na nás, ale nezamával. V našem světě to sice znamenalo hrubou neslušnost, ale Otisovi jsme promíjeli. Kvůli jeho válečným zraněním, kvůli tomu, že neměl ženu, děti, zkrátka nic než samotu.

Náhle stroj vypnul. Otis se otočil a tím svým zdravým okem na mě dolů pohlédl. Pak mi naznačil, abych si vylezl nahoru za ním. Okamžitě jsem se k němu začal škrábat a máma se vrhla dopředu, aby mi to zakázala. Otis křičel: „Nebojte se! To zvládne!“ Ať tak nebo tak, stejně jsem už vyskočil nahoru.

Popadl mě za ruku a vtáhl mne až na plošinu, na které seděl. „Tady seď,“ zamumlal a ukázal na místečko vedle sebe. „A tady to drž,“ bafl a já jsem sevřel v ruce páčku hned vedle patrně ještě důležitější páky, které bych se bál dotknout. Podíval jsem se na mámu, jestli se tváří, že by mě nejraději neviděla, ale spatřil jsem, že se neznatelně usmívala.

Prošlápl pedál a motor za námi se rozeřval. Sešlápl nohou plyn, zařadil rychlost a rozjeli jsme se. Kráčel bych sice rychleji pěšky, ale burácivý rachot motoru budil dojem, že se řítíme přímo závratnou rychlostí.

Seděl jsem po Otisově levici, těsně vedle jeho tváře, ale snažil jsem se nedívat se na jeho jizvy. Po pár minutách se zdálo, že na moji přítomnost dočista zapomněl. Opice se však o mne začala zajímat. Prohlížela si mě jako vetřelce, pak se postavila na všechny čtyři a pomalu se připravovala, jak se na mě vrhne. Skočila Otisovi na pravé rameno, přešla mu po zátylku, usadila se mu na levém rameni a zírala na mne.

Civěl jsem jí do očí. Nebyla větší než veverka a její lesklá černá kožešina a malé černé oči se daly stěží rozeznat od tmavého čumáku. Ocas měla spuštěný přes Otisovu hruď. Otis přehazoval rychlosti a rozhrnoval štěrk, mumlal si pod vousy a vypadal, že opici na rameni ani nevnímá.

Když bylo zřejmé, že se opice spokojila s pouhým pozorováním mé osoby, obrátil jsem svou pozornost na to, jak stroj zpracovává štěrk. Otis natočil lopatky tak, aby rozhrabávaly mělký příkop, pak je sklopil, aby svíraly ostřejší úhel a vyryly bláto, trávu a plevel, které odsunuly na kraj cesty. Z minulých let jsem věděl, že pojede několikrát nahoru a dolů, vyčistí příkopy, rozhrabe cestu od středu k okrajům a nasype na ni štěrk. Pappy namítal, že Otis a městské zastupitelstvo by měli spravovat naši cestu častěji, ale nebyl sám, i ostatní farmáři by si to přáli.

Otis otočil stroj, zabořil lopatky do země a hloubil další brázdu; tentokrát mířil směrem k našemu domu. Opice se ani nepohnula.

„Kde je druhá opice?“ zavolal jsem hlasitě blízko Otisova ucha.

Ukázal dolů na ostré lopatky a řekl: „Spadla.“

Chvíli mi trvalo, než jsem to pochopil, a hned jsem strnul při pomyšlení na tu ubohou opičku, která spadla pod lopatky a zemřela tak strašnou smrtí. Zdálo se, že to Otis přijal bez mrknutí oka, ale opice, která přežila, nepochybně držela za smrt své kamarádky smutek. Jen tak seděla a zřídka se na mě podívala, někdy civěla do dálky a vypadala velmi osaměle. A přirozeně se vyhýbala lopatkám.

Máma seděla na stejném místě. Zamával jsem jí, ona mi mávnutím odpověděla a Otis se k žádnému mávání ani tentokrát nepřidal. Každou chvíli si odplivl; vylétla z něj dlouhá hnědá tabáková slina a rozplácla se v půdě před zadními koly. Utřel si ústa špinavým rukávem, pravým i levým, záleželo na tom, kterou rukou právě upravoval sklon lopatek. Pappy říkával, že Otis byl velmi vyrovnaný – tabákové sliny mu létaly z obou koutků úst stejně.

Ze své vyvýšené pozice jsem uviděl uprostřed pole vlečňák s bavlnou a pár roztroušených slaměných klobouků.

Pátral jsem, dokud jsem nenašel Mexičany; česali ve své obvyklé zóně a já jsem si hned představil Kovboje s jeho kapesním vystřelovacím nožem v kapse, bezpochyby pyšného na svou poslední vraždu. Lámal jsem si hlavu, jestli se s tím svěřil svým parťákům. Patrně ne.

Na chvíli mi po zádech přeběhl mráz, protože máma zůstala za námi, sama. Nedávalo to sice žádný smysl, to jsem věděl, ale v poslední době většina mých myšlenek neměla hlavu ani patu.

Jakmile jsem zahlédl stromořadí podél řeky, zmocnil se mě jiný strach. Náhle jsem se bál podívat na můstek, na místo zločinu. Určitě na něm budou krvavé skvrny, důkazy, že se tam něco hrozného stalo. Nebo je ten déšť smyl? Po lávce často celé dny nepřejelo osobní auto, ani dodávka. Všiml si vůbec někdo Hankovy krve? Mohlo se klidně stát, že důkazy zmizely jako pára nad hrncem.

Skutečně se to krveprolití stalo? Nebo to byl jen zlý sen?

Ne že bych se chtěl byť jen koutkem oka podívat na řeku. Voda v tomto období plynula jen líně a Hank byl tak velká oběť. Vyplavalo jeho tělo na břeh? Vynesla ho voda na mělčinu jako velryby na pláž? Ani za nic jsem nechtěl být tím, kdo ho objeví.

Hank byl rozřezaný na kusy. Kovboj byl nejpodezřelejší ze všech, protože se o něm vědělo, že vlastní vystřelovací nůž. Tenhle zločin snad zvládne vyřešit i Stick Powers.

Byl jsem jediný očitý svědek, ale už jsem se rozhodl, že si to vezmu do hrobu.

Otis měnil rychlosti a otáčel stroj, což se srovnávačem nebyla zase taková hračka, jak jsem pochopil. Na okamžik jsem zahlédl lávku, ale byli jsme příliš vzdálení, než abych si všiml nějakých podrobností. Opice se na mne už dost vynadívala a nakrčila ramena. Znovu mě chvíli pozorovala tak, že vykukovala za Otisovou hlavou, pak zase jen klidně seděla jako sova na stromě a upřeně sledovala cestu.

Jó, kdyby mě teď tak mohl vidět Dewayne! Pukl by závistí. Nevydržel by to ponížení. Bral by to ode mne jako porážku a hodně dlouho by se mnou nemluvil. Nemohl jsem se dočkat soboty. Stačilo se jen zmínit na hlavní ulici, že jsem strávil den s Otisem na úpravě štěrkové cesty – tedy s Otisem a jeho opicí. Bohužel, jen s jednou opicí – naznačím a ostatní mě zasypou otázkami, co se stalo s tou druhou. Přiznám se, že všechny ty páky, které se mi zdály ze země tak nepokrytě strašidelné, mi nečinily ve skutečnosti žádný problém. Dokonce jsem se s nimi naučil zacházet! Těšil jsem se na to, až to všem sdělím, jako na jeden z mých nejšťastnějších okamžiků.

Otis zastavil před naším domem. Slezl jsem a zavolal: „Děkuju!“, ale Otis už mizel, aniž pokýval hlavou nebo ze sebe vypravil jediné slovo.

Náhle jsem si vzpomněl na mrtvou opici a začal jsem plakat. Nechtěl jsem brečet a snažil se zadržet slzy, ale stékaly mi po tvářích a nedaly se zastavit. Máma přiběhla z domu a vyptávala se, co se mi zlého přihodilo. Nevěděl jsem, co se mi přihodilo zlého, jen jsem brečel. Byl jsem vyděšený a unavený, zase jsem málem omdlel, ale toužil jsem jen po tom, aby bylo všechno jako dřív, aby se Mexičané a Spruillovi vytratili z našeho života a Ricky se vrátil domů, Latcherovi se odstěhovali a noční můra s Hankem se mi vymazala z paměti. Měl jsem už po krk těch tajemství a toho, že jsem vždycky viděl něco, co jsem neměl.

Proto jsem plakal.

Máma mě pevně objala. Uvědomil jsem si, že se o mne bojí, a teprve pak jsem jí dokázal vyprávět o mrtvé opici.

„Viděls ji?“ zeptala se s hrůzou v očích.

Zavrtěl jsem hlavou a vysvětloval jí podrobnosti. Šli jsme spolu na verandu a dlouho jsme na ní seděli.

Během dne se potvrdilo, že Hank odešel. Při večeři nám můj otec oznámil, že mu pan Spruill svěřil, že Hank v noci zmizel. Stopoval zpátky domů do Eureka Springs.

Hankovo tělo však plulo kdesi v řečišti toku Svatého Františka, a když jsem si ho představil ležet u dna spolu s říčními sumci, přestalo mi chutnat. Dospělí se na mě dívali pozorněji než obvykle. Během posledních dvaceti čtyř hodin jsem omdlel, blouznil z nočních můr, několikrát jsem se rozplakal a navíc, pokud věděli, jsem jako náměsíčný odešel na dlouhou procházku. Něco podivného se se mnou dělo a oni se o mne strachovali.

„Divila bych se, kdyby trefil domů,“ prohodila babička. To navnadilo ostatní, aby si připomněli historky o osobách, které náhle zmizely. Pappyho bratranec také vandroval se svou rodinou od Mississippi do Arkansasu. Cestovali dvěma starými náklaďáky. Jednou přijeli k nějakému železničnímu přejezdu a první z náklaďáků, který řídil zmíněný bratranec, stačil projet. Pak přisupěl vlak a druhý náklaďák čekal, až přejede. Byl to dlouhý vlak, a když konečně odjel, nebylo po prvním náklaďáku na druhé straně přejezdu ani památky. Druhý náklaďák pokračoval v jízdě, až dorazil na rozdvojenou silnici. Bratrance už nikdy nikdo nespatřil; stalo se to před třiceti lety. Nikde ani stopy po bratranci, ani po náklaďáku.

Slyšel jsem tuhle historku vyprávět už mnohokrát. Věděl jsem, že na ni naváže babička a nepochyboval jsem o tom, že bude hovořit o otci své matky, o muži, který zplodil šest dětí, pak nasedl na vlak a odjel do Texasu. Kdosi z rodiny ho potkal o dvacet let později. Byl znovu ženatý a měl dalších šest potomků.

„Je ti dobře, Luku?“ zeptal se mě Pappy, když jsme dojedli. V jeho hlase nebyl ani náznak jeho příznačné nevrlosti. Vyprávěli ty historky kvůli mně, aby mě pobavili, protože jsem jim přidělal vrásky na čele.

„Jsem jen unavený, Pappy,“ vypravil jsem ze sebe.

„Chceš jít brzy spát?“ vyzvídala máma a já jsem na to kývl.

Odešel jsem do Rickyho pokoje, ještě když umývala nádobí. Dopis, který jsem mu psal, už obsahoval dvě hustě napsané stránky, což mě stálo monumentální úsilí. Ještě stále ležel v mé krabici na doutníky, ukryté pod matrací, a popisoval většinu konfliktu, který vznikl mezi naší a Latcherovou rodinou. Znovu jsem si ho přečetl a téměř se nadmul pýchou. Pohrával jsem si s myšlenkou, že Rickymu napíši o zážitku s Kovbojem a Hankem, ale umínil jsem si, že s tím počkám, až se vrátí domů. To už budou Mexičané pryč a budeme zase v bezpečí; Ricky si jistě bude vědět rady, co se s tím dá dělat.

Považoval jsem dopis Rickymu za dost dlouhý, abych ho už mohl odeslat, ale lámal jsem si hlavu, jak to provedu. Vždycky jsme totiž odesílali dopisy najednou, často ve společné velké lepenkové obálce. Rozhodl jsem se, že se poradím s panem Lynchem Thorntonem na poště na hlavní ulici.

Máma mi přečetla příběh o Danielovi ve lvím doupěti, jeden z mých nejoblíbenějších. Od té doby, co se změnilo počasí a noci se ochladily, netrávili jsme tolik času na verandě, ale víc jsme si před spaním četli. Četli jsme si jen s mámou, s ostatními ne. Dávala přednost biblickým příběhům, což mi vyhovovalo. Chvíli četla a chvíli vysvětlovala. Pak zase přečetla kousek textu. V každém příběhu se skrývalo ponaučení, proto se máma snažila, abych je pochopil. Nic mě nemohlo tolik rozčílit, jako když bratr Akers pozměňoval jednotlivé detaily ve svých rozvláčných litaniích.

Těsně před spaním jsem se mámy zeptal, jestli tu se mnou zůstane ležet v Rickyho posteli, než usnu.

„To víš, že ano,“ ujistila mne.

27

Po celém dnu odpočinku už by mi otec další nepřítomnost na poli neodpustil. V pět hodin mě vytáhl z postele a kráčeli jsme spolu na každodenní obhlídku: sbírat vejce a podojit krávu.

Bylo mi jasné, že se nemohu pořád schovávat doma u mámy, tak jsem si dodával kuráž, jak budu zase česat bavlnu. Dřív než Kovboj odjede, se s ním jistě setkám tváří v tvář. Zdálo se mi, že bude lepší odbýt si to hned a ve společnosti dalších lidí.

Mexičané se odebírali na pole, aniž by si ušetřili ranní procházku a nasedli s námi na valník. Takhle mohli začít česat o něco dřív a hlavně se vyhnuli Spruillovým. Vyrazili jsme z domova ještě před svítáním. Pevně jsem se držel Pappyho sedadla v traktoru a pozoroval jsem máminu tvář, jak zvolna mizela v kuchyňském okně. Včera večer jsem se pilně a dlouze modlil a něco mi říkalo, že jí nehrozí nebezpečí.

Když jsme dojeli na pole, začal jsem si prohlížet Johna Deera. Strávil jsem na něm celé hodiny; oral jsem, obdělával půdu talířovým pluhem, sel i odvážel bavlnu do města s tátou nebo s Pappym. Práce s traktorem mi vždycky připadala hodně složitá, ale lákala mě. Poté co jsem se svezl půl hodiny na štěrkovacím stroji, vybaveném celou řadou knoflíků a páček, se mi teď zdál traktor docela jednoduchý. Pappy v něm jen seděl, téměř podřimoval, ruce na volantu, nohama sotva kdy pohnul – zatímco Otis musel neustále uvažovat – shledal jsem další důvod, proč bych měl štěrkovat cesty a nefarmařit, přirozeně, jen pokud by mi nevyšla dráha úspěšného baseballisty, což byla velmi nepravděpodobná představa.

Mexičané už očesali půl řady a ztratili se v bavlně, aniž by se zajímali o náš příjezd. Tušil jsem, že Kovboj je s nimi, ale v přítmí brzkého rána jsem nebyl schopný je od sebe rozlišit.

Vyhýbal jsem se mu, dokud jsme se nesešli kvůli zpáteční cestě na oběd. Zřejmě si mě dopoledne všiml a podle mého si usmyslil, že by mi malá připomínka našeho slibu neškodila. Zatímco ostatní z jeho party pojídali zbytky od snídaně ve stínu vlečňáku s bavlnou, Kovboj se připojil k nám, kteří jsme odjížděli domů. Posadil se stranou od nás na protější straně přívěsu a já jsem si ho nevšímal, dokud jsme se skoro nepřiblížili k domu.

Když jsem konečně sebral odvahu a pohlédl na něj, čistil si nehty svým vystřelovacím nožem a čekal na můj pohled. Usmál se – tím svým drzým úšklebkem, který vyjadřoval tisíc slov – a sotva znatelně mi pokynul nožem. Nikdo jiný si to neuvědomil a já jsem v mžiku uhnul očima stranou. Naše dohoda byla právě navěky stvrzená.

Pozdě odpoledne byl vlečňák plný. Po krátké večeři Pappy oznámil, že s ním pojedu do města. Odjeli jsme na pole a připřáhli přívěs. Pak jsme po naší nové štěrkové cestě vyrazili do města. Otis byl vážně umělec. Cesta byla rovná, že to ani v Pappyho starém náklaďáku nedrncalo.

Pappy jako obvykle při jízdě nepromluvil, což mi tentokrát neskonale vyhovovalo, protože jsem neměl co říct. Uchovával jsem tolik tajemství, ale neznal jsem způsob, jak bych je někomu svěřil. Pomalu jsme přejeli lávku a já jsem těkal očima po hustém, pomalém proudu pod námi, ale nespatřil jsem nic neobvyklého – žádnou stopu po krvi nebo zločinu, jehož jsem byl svědkem.

Od vraždy už uplynulo víc než čtyřiadvacet hodin; nastal běžný pracovní den obvyklým kalupem kolem farmy. S každým nadechnutím se mi vracely vzpomínky na skrývané tajemství, ale myslím, že jsem to dobře maskoval. Máma byla v bezpečí, a o to mi především šlo.

Minuli jsme odbočku k Latcherovým a Pappy se tím směrem úkosem podíval. Na okamžik se sotva viditelně ušklíbl.

Na hlavní silnici, daleko od naší farmy, jsem začal spekulovat, že jednoho dne, a už to bude brzy, dokážu ze sebe tohle břemeno shodit. Na druhou stranu jsem se mohl hned svěřit Pappymu; tajemství by jistě zůstalo jen mezi námi dvěma. Zanedlouho se Kovboj vrátí do Mexika a zachrání se v cizím světě. Spruillovi rovněž odjedou domů a Hank tam nebude. Mohl bych to přece říct Pappymu, určitě by věděl, co si dál počít.

Dorazili jsme do Black Oak těsně za nějakým jiným náklaďákem a následovali ho do čističky. Jakmile jsme zaparkovali, vyškrábal jsem se z kabiny a držel se u Pappyho. Pár farmářů se bavilo v hloučku před kanceláří správce čističky a právě o něčem vážně debatovali. Vydali jsme se k nim a naslouchali.

Dozvěděl jsem se chmurnou a znepokojující novinku. Do clayského okresu, na sever od nás, se včera v noci přihnaly silné deště. Z některých míst hlásili v průběhu deseti hodin záplavy dosahující do výšky šesti palců. Clayský okres ležel na horním toku řeky Svatého Františka. Potoky a říčky, které se vlévají do hlavního proudu, se rozvodnily a voda se z nich valila do řeky.

Její hladina nebezpečně stoupala.

Farmáři se dohadovali, jestli nás přívaly vody také postihnou. Menšina mínila, že se bouře uklidní a nebude mít na řeku v oblasti Black Oak už tak velký vliv. Byli jsme přece jen hodně vzdáleni od clayského okresu, a jelikož u nás nepršelo, nemohla trochu zvýšená hladina vody způsobit povodeň. Ale názor většiny byl daleko pesimističtější; stáli tam totiž zpravidla notoričtí pochybovači, kteří tu zprávu brali vesměs velmi vážně.

Jeden farmář podotkl, že jeho ročenka předpovídá na přelomu října prudké lijáky.

Další uvedl, že jeho bratrance v Oklahomě vytopila voda a vzhledem k tomu, že k nám vanou větry od západu, vůbec nepochybuje o tom, že k nám vydatné lijáky nevyhnutelně dorazí.

Pappy si něco bručel pro sebe a namítal, že větry z Oklahomy vanou rychleji než jakékoli zprávy.

Diskutovalo se a padlo mnoho dalších názorů, ale celkový tón rozhovorů nevyzníval moc optimisticky. Počasí nás už kolikrát vyšplouchlo, stejně jako trhy s bavlnou a ceny osiva i hnojiv, že jsme očekávali to nejhorší.

„Povodeň v říjnu jsme nezažili už dvacet let,“ prohlašoval Red Fletcher, což podnítilo vzrušenou debatu o historii podzimních záplav. Ozývalo se tolik různých verzí a upravených variant, že jakýkoliv verdikt se beznadějně ztrácel v nedohlednu.

Pappy se toho hašteření neúčastnil; po půlhodině naslouchání jsme se vrátili zpátky k vozu. Vypřáhl vlečňák a vydali jsme se domů, v tichosti, samozřejmě. Častokrát jsem se po něm koutkem oka podíval a spatřil ho takového, jakého jsem ho znal – mlčenlivého, sužovaného starostmi, řídícího oběma rukama, se zachmuřeným čelem a nemyslícího na nic jiného než na blížící se záplavy.

Zastavili jsme u lávky a pěšky se bořili do bláta u břehu řeky Svatého Františka. Pappy chvíli zkoumal vodu, jako kdyby dokázal odhadnout, jestli její hladina stoupá. Strašně jsem se bál, že se najednou vynoří Hank a poplave ke břehu přímo k nám. Pappy se beze slova sehnul pro klacek z naplaveného dříví, tři stopy dlouhý a zhruba palec v průměru. Ulomil z něj vyčnívající větev a zatloukl ho kamenem do písku na dně, kde voda dosahovala dva palce hloubky. Pak vyrýpl svým kapesním nožem do dřeva zářez. „Ráno to zkontrolujeme,“ pronesl; byla to po dlouhé době jeho první slova.

Chvíli jsme naše nové měřidlo vody sledovali a oba jsme si byli jistí, že spatříme, jak se voda v řece zvedá. Když jsme však marně zírali, vrátili jsme se k náklaďáku.

Řeka mě děsila nejen kvůli povodni. Byl v ní Hank, pobodaný, mrtvý a nafouklý z té říční vody; každou chvíli ho vlny vyplaví na břeh a někdo najde jeho tělo. Budeme mít co dělat s vraždou; to už nebude prosté zabití jako v případě umlácení syna Siscových, ale nefalšovaný masakr.

Liják zahladí Kovbojovy stopy. Déšť však rovněž zvedne hladinu řeky a popožene její tok. Hanka, či spíš to, co z něj zbylo, smete proud do jiného okresu, nebo možná do jiného státu, kde ho jednou kdosi nalezne, ale nebude mít ani páru, komu to tělo vlastně patřilo.

Než jsem ten večer usnul, modlil jsem se, aby hodně lilo. Odříkával jsem modlitby, jak nejvroucněji jsem dokázal. Prosil jsem Boha, aby nám seslal tu největší povodeň od dob Noemovy archy.

V sobotu ráno uprostřed snídaně vkročil do kuchyně ze zadní verandy Pappy. Naše zvědavost netrvala dlouho, stačil jediný pohled na Pappyho tvář. „Řeka stoupla o čtyři palce, Luku,“ oznámil mi, když si odstrčil židli a natáhl se pro jídlo. „A na západě se blýská.“

Můj otec se zamračil, ale nepřestal žvýkat. Co se týkalo počasí, byl vždycky pesimista. Pokud vládlo hezké počasí, byla to pro něj jen otázka času, než se zkazí. Když se čerti ženili, tak mudroval, že to už dávno očekával. Babička přijala tu zprávu bez jediného mrknutí oka. Její mladší syn bojoval v Koreji, a to bylo daleko závažnější než nějaký očekávaný liják. Nikdy tenhle kousek půdy neopustila a věděla, že některá léta byla lepší a některá zase horší, ale život se kvůli tomu nezastavil. Bůh nám dal život, zdraví a dostatek potravy, což bylo víc, než mohla prohlásit většina lidí. Navíc babička neměla pro plané řeči o počasí žádné pochopení. „S tím se nedá nic dělat,“ opakovala jako kolovrátek.

Máma se ani nezasmála, ani nezachmuřila, jen s jakýmsi očekáváním v očích tu zprávu tiše přijala. Byla rozhodnutá, že nestráví celý život tím, aby v potu tváře obdělávala půdu a přitom třela bídu. A ještě rozhodněji se utvrzovala v tom, že se její syn nestane farmářem. Máminy dny na farmě byly sečteny a další ztracená úroda mohla náš odchod odsud jen urychlit.

Než jsme dojedli, zaslechli jsme, jak kdesi udeřil hrom. Máma s babičkou sklidily ze stolu a uvařily další konvici kávy. Seděli jsme kolem stolu, klábosili, špicovali uši a čekali, jak prudká bouře se přižene. Uvažoval jsem o tom, že má modlitba bude vyslyšena, a cítil jsem se vinný za své scestné přání.

Hromobití i blesky však směřovaly na sever. Nespadla ani kapka deště. V sedm ráno jsme už stáli na poli, pilně česali a těšili se na oběd.

Když jsme vyrazili do města, vyskočil za námi na korbu jen Miguel. Ostatní Mexičané pracují, vysvětloval, a on jim potřebuje nakoupit. Nedokázal jsem ze sebe vypravit ani slovo, jak se mi ulevilo. Nikdo by mě nepřinutil, abych jel do města, kdyby se pár stop vedle mne krčil Kovboj.

Na kraji Black Oak nás skropil déšť, ale místo prudké bouřky se přes nás přehnala jen studená sprška. Po chodnících se hrnula krokem spousta lidí. Někteří se schovávali pod stříškami před obchody a pod balkony a snažili se, marně, aby na ně nepršelo.

Kvůli počasí se hodně farmářů nedostavilo do města. Ukázalo se to především tehdy, když začalo ve čtyři hodiny odpoledne matiné v Dixie divadle a polovina sedadel zůstala prázdná; to svědčilo o neobvyklé sobotě. Uprostřed filmového představení najednou zablikala postranní světla a na plátně se v mžiku rozhostila tma. Seděli jsme potmě, zmocňovala se nás panika a lekali jsme se úderů hromu.

„Nejde proud,“ oznámil kdosi zezadu komisním hlasem. „Prosím, pomalu opusťte sál.“

Vypotáceli jsme se do nacpané haly a sledovali, jak se déšť v poryvech žene hlavní ulicí. Obloha se zatáhla do šedočerna a těch několik aut, která jela kolem, svítilo.

Už jako děti jsme věděli, že v našem kraji hodně prší, přehání se příliš mnoho bouřek a všichni stále hovoří o stoupající vodě. Na jaře nás sužovaly povodně, ale v době sklizně jen zřídkakdy. V tomhle koutě světa, kde každý farmařil nebo s farmáři obchodoval, byly záplavy v půli října obzvlášť skličující.

Jakmile déšť trochu ustal, my děti jsme utíkaly dolů po chodníku a hledaly rodiče. Prudký liják předznamenal rozblácené cesty a to, že se městečko záhy vyprázdní, protože farmáři začnou odjíždět, aby se ještě za světla dostali domů. Můj otec se zmínil, že potřebuje koupit secí lopatku, proto jsem zaběhl do velkoobchodu v naději, že ho tu zastihnu. Bylo tu plno lidí, kteří vyčkávali a pozorovali počasí zevnitř. Pár si jich mezi sebou povídalo, ale rozhovory vedli staříci, kteří vzpomínali na dávné povodně. Ženy probíraly, kolik napršelo v sousedních městech – v Paragouldu, Lepantu a Manile. V uličkách mezi regály se zbožím postávali ti, kteří si přišli poklevetit; nic nekupovali, ani nesháněli.

Prodíral jsem se davem a hledal tátu. Tenhle obchod tu stál od nepaměti; čím hlouběji do haly jsem se dostával, tím tu byla větší tma a vypadalo to tu jako ve sluji. Dřevěné podlahy byly vlhké a odřené letitým provozem. Na konci jedné uličky jsem se ohlédl a stál jsem tváří v tvář Tally a Trotovi. Držela v ruce plechovku s bílou nátěrovou barvou. Trot držel tu samou, ale menší, asi litrovou. Vyčkávali tu jako všichni ostatní, až přejde bouřka. Trot mě zahlédl a pokusil se schovat za Tally. „Ahoj, Luku,“ pozdravila mne s úsměvem.

„Ahoj,“ odpověděl jsem a neodvrátil přitom pohled od plechovky s barvou. Postavila ji na zem vedle sebe. „Na co máte tu bílou barvu?“

„Ale, na nic,“ prohlásila a nepřestala se usmívat. Znovu mě napadlo, že Tally je ta nejhezčí holka, kterou jsem kdy potkal, a když se usmála, úplně jsem ztratil rozum. Když člověk jednou spatří nějakou dívku nahou, pocítí k ní určitou náklonnost.

Trot se postavil těsně za ni, jako když se batole schová mámě za sukni. Hovořil jsem s Tally o bouřce a přišel jsem s troškou do mlýna, když jsem vyprávěl o výpadku proudu uprostřed filmového představení. Se zájmem mi naslouchala; čím víc jsem řečnil, tím déle se mi chtělo povídat. Klábosil jsem o tom, že se šušká o záplavách, i o měřidle, které jsme s Pappym umístili do řeky. Zeptala se mě na Rickyho a pak jsme o něm dlouho mluvili.

Samozřejmě, že jsem si na bílou barvu už nevzpomněl. Vtom zablikala světla a v celém obchodě se rozsvítilo. Stále ještě pršelo a nikdo se nehrnul ven.

„Jak se má mladá Latcherová?“ překvapila mne otázkou a těkala očima kolem, jako kdyby nechtěla, aby ji někdo slyšel. Bylo to přece jedno z našich největších tajemství.

Už jsem se chystal jí něco odpovědět, když mě napadlo, že Tallyin bratr je mrtvý, ale ona o tom nic neví. Spruillovi si pravděpodobně mysleli, že Hank je touhle dobou už doma, v Eureka Springs, zpátky v jejich pěkném natřeném domku. Za pár týdnů ho uvidí, a když bude pršet, možná i dříve. Díval jsem se na ni a chtěl jsem ze sebe něco vypravit, ale jediné, na co jsem dokázal myslet, bylo, jak by ji to zranilo, kdyby věděla, o čem teď uvažuji.

Obdivoval jsem Tally, navzdory jejím náladám a tajnůstkářství, navzdory jejímu laškování s Kovbojem. Nemohl jsem jinak, než ji obdivovat, a ani ve snu mě nenapadlo, že bych jí ublížil. Blesková vzpomínka na mrtvého Hanka mi podlomila kolena.

Začal jsem náhle přešlapovat a blekotat a sklopil jsem oči k zemi. Zvážněl jsem a v očích se mi zračil strach. „Ještě se uvidíme,“ vypravil jsem ze sebe, otočil jsem se a ustupoval k východu.

Přestalo na chvíli pršet a obchody se rázem vylidnily; všichni se hnali po chodnících do svých aut a náklaďáků. Obloha byla pořád zatažená a my jsme spěchali, abychom dojeli domů, než se zase rozprší.

28

Šedivou neděli provázely přeháňky. Můj otec však nedbal na upozornění, že zmokneme, když pojedeme do kostela na korbě našeho náklaďáku, jenž se navíc vůbec nedal přikrýt nepromokavou plachtou, takže obvykle promokly i ženy, které seděly v lijáku v kabině. Málokdy se stalo, že jsme zmeškali nedělní bohoslužbu, ale obavy z promoknutí až na kost nás někdy přesvědčily, že jsme zůstali doma. Už celé měsíce jsme nechyběli v kostele, a tak když babička navrhla, že si dáme snídani později a budeme poslouchat rádio, hbitě jsme všichni souhlasili. V neděli totiž přenášela stanice WHBQ kázání z baptistického kostela Bellevue, což byl největší svatostánek v Memphisu. Pappymu se ale nezamlouval tamní kazatel. Vyjádřil se o něm, že je to příliš velký liberál; nám ostatním se i přesto líbil. Sbor tvořilo sto hlasů, což činilo o celých osmdesát hlasů víc, než kolik jich zpívalo v našem baptistickém kostele v Black Oak.

Teprve dlouho po snídani jsme se usadili u kuchyňského stolu, po doušcích usrkávali kávu – včetně mě, poslouchali kázání určené společenství tří tisíc členů a báli se dramatických změn počasí. Vlastně dospělí se báli; já jsem obavy jen předstíral.

Baptistický kostel Bellevue měl orchestr vybavený všemi hudebními nástroji; když doprovázeli hudbou požehnání, zdálo se, že Memphis musí být vzdálený milion mil. Představte si orchestr v kostele! Babiččina starší dcera, moje teta Betty, žila v Memphisu, ale ačkoliv sama nenavštěvovala bohoslužby v Bellevue, znala někoho, kdo tam chodil. Všichni muži tam chodili v oblecích. Všechny rodiny přijížděly v nádherných vozech. To byl skutečně jiný svět.

Jel jsem s Pappym k řece zkontrolovat měřidlo. Liják se mstil i na Otisově vyštěrkované cestě. Mělké příkopy po stranách byly plné vody, z proudící vody vznikaly stružky a prohlubně. Zastavili jsme se uprostřed lávky a po obou stranách pozorovali řeku. I já jsem zřetelně viděl, že se zvedla hladina. Štěrkem vysypané zátočiny a písčiny byly zaplavené. Voda se jevila špinavější; její světle hnědá barva svědčila o tom, že do ní stékala přebytečná voda z polí, která se nestačila vsáknout. Ve vlnách se tvořily víry a tok řeky se zrychlil. Naplaveniny – suché větve a kmeny stromů a dokonce i některé čerstvě ulomené větve – se vznášely na rozčeřené hladině.

Naše měřidlo stále ještě vězelo na svém místě, ale už bylo sotva vidět. Pappy si musel zamáčet boty, když se ho snažil vytáhnout z vody. Vytrhl ho, prozkoumal, jako kdyby za něco špatného mohlo, a utrousil prakticky jen pro sebe: „Zvedla se o deset palců za dvacet čtyři hodin.“ Pak si dřepl a zatloukl kamenem větev do dna. Hleděl jsem na něj a uvědomoval si, jak řeka hučí. Nebyl to sice hlasitý hukot, ale voda se hrnula, převalovala kamínky štěrku a narážela na sloupy podpírající lávku. Proud šplíchal vodu na hustá křoviska převislá z břehů a omýval kořeny nedaleké smuteční vrby. Ten hluk mě děsil. Ještě nikdy jsem takový neslyšel.

Pappy ho slyšel až moc dobře. Ukázal směrem k zátoce v řece, do dálky trochu napravo, a poznamenal: „Napřed to sdělím Latcherovým. Bydlí v hlubší nížině než my.“

„Kdy?“ vyhrkl jsem.

„To záleží na dešti. Když přestane pršet, k žádným záplavám by nemuselo dojít. Nicméně, když lijáky neustanou, vylije se voda z břehů do týdne.“

„Kdy jsme naposledy zažili povodeň?“

„Před třemi lety, ale to bylo na jaře. Podzimní záplavy už dlouho nepamatuju.“

Napadalo mě ještě hodně otázek kolem záplav, ale Pappy se nechtěl o tomhle tématu dál bavit. Chvíli jsme pozorovali řeku a poslouchali, jak burácí, pak jsme se vrátili k náklaďáku a vyrazili domů.

„Pojedeme se podívat do Silerovy zátoky,“ navrhl děda. Polní cesty však byly tak zablácené, že Pappy vyměnil náklaďák za Johna Deera, nastartoval a vyjeli jsme ze dvora ke všeobecnému překvapení většiny Spruillových i všech zvědavě zevlujících Mexičanů. Traktorem jsme totiž v neděli nikdy nejezdili. Eli Chandler přece za žádnou cenu nebude pracovat ve svátek.

Zátoka se podstatně změnila. Čistá tůň, kde se Tally koupala, zmizela. Nikde se nedaly najít ani studené pramínky, které se řinuly kolem klád a balvanů. Zátoka se očividně rozšířila a zaplnila blátivou vodou hrnoucí se do hlavního proudu řeky Svatého Františka. Voda tu nyní sahala asi půl míle do šířky. Seskočili jsme z traktoru a šli prozkoumat břehy. „Tady odsud nás to zatopí,“ prohlásil Pappy. „Pro nás není hrozbou tok řeky Svatého Františka. Tady je nížina, a když se rozvodní zdejší přítoky, vylije se voda přímo na naše pole.“

Voda plynula asi deset stop pod námi; zatím se však poslušně držela v korytě, které se před několika desetiletími vymlelo na území naší farmy. Nedovedl jsem si představit, že by se voda v zátoce mohla zvednout do takové výšky, že by se mohla rozlít do kraje.

„Myslíš, že se voda vylije z břehů, Pappy?“ zeptal jsem se nejistě.

Dlouho a soustředěně přemítal, nebo možná také vůbec neuvažoval. Díval se na zátoku a konečně prohlásil bez bůhvíjaké přesvědčivosti v hlase: „Ne. Snad se to nestane.“

Na západě v tu chvíli zahřmělo.

V pondělí brzy ráno jsem vstoupil do kuchyně a Pappy už seděl za stolem, popíjel kávu a kroutil knoflíkem rádia. Snažil se naladit stanici v Little Rock a vyslechnout si zprávy. Babička stála u kamen a opékala slaninu. V domě byla zima, ale teplo a vůně linoucí se z pánve podstatně ohřály domácí atmosféru. Můj otec mi podal starý flanelový kabát, zděděný po Rickym, a já si ho zdráhavě oblékl.

„Jdeme dnes česat, Pappy?“ zajímal jsem se.

„Uvidíme až na místě,“ odpověděl mi, aniž by zvedl oči od rádia.

„Pršelo v noci?“ obrátil jsem se na babičku, která se ke mně sehnula, aby mě políbila na čelo.

„Lilo celou noc,“ oznámila. „A teď běž sebrat vejce.“

Vyšel jsem z domu za tátou a seběhl schody ze zadní verandy, když jsem spatřil něco, co mi vyrazilo dech. Slunce se sotva vyhouplo nad obzor, ale přitom bylo na dvoře nezvykle dost světla. Nebylo pochyb o tom, co jsem právě objevil.

Ukázal jsem před sebe a vypravil ze sebe: „Podívej.“

Táta, asi deset kroků přede mnou, mířil ke kurníku. „Co je, Luku?“ podivil se.

Plácek pod dubem, kam každý den Pappy zaparkoval svou dodávku – stávala tam odjakživa – zel prázdnotou. Náš náklaďák byl pryč.

„Náklaďák,“ vyhrkl jsem.

Můj otec došel pomalu ke mně a dlouho jsme spolu zírali na to prázdné místo. Náklaďák tu přece vždycky stál jako naše duby a stodoly, a mělo to tak zůstat napořád. Každý den jsme ho tam viděli, ale už nám to ani nepřišlo ho kontrolovat, protože tomu nikdy nebylo jinak.

Táta se beze slova otočil a kráčel zpátky po schodech a přes verandu do kuchyně. „Nevíš, proč náklaďák nestojí na svým místě?“ zeptal se Pappyho, jenž se navzdory chraplavému zvuku zoufale snažil porozumět reportáži z nějakého vzdáleného místa. Babička zkameněla a naklonila hlavu na stranu, jako kdyby chtěla, aby jí táta tu zprávu zopakoval. Pappy vypnul rádio. „Co jsi říkal?“ obořil se na otce.

„Náklaďák je pryč,“ vysvětlil táta.

Pappy se podíval na babičku a ta zase na mého otce. Pak se všichni obrátili na mě, jako kdybych zase něco vyvedl. V tu chvíli vstoupila do kuchyně máma a celá rodina vypochodovala ven a pospíchala k bahništi, kde obvykle stávala naše dodávka.

Prohledali jsme farmu. Jako kdyby se náklaďák dokázal nějak sám přemístit na jiné stanoviště.

„Nechal jsem ho přesně tady,“ opakoval nevěřícně Pappy. Samozřejmě, že ho odstavil tady. Náklaďák na žádném jiném místě na farmě nikdy přes noc nestál.

Vtom zpovzdálí zavolal pan Spruill: „Tally!“

„Někdo nám vzal náš náklaďák,“ prohlásila téměř neslyšitelně babička.

„Kde byl přes noc klíč?“ otázal se můj otec.

„Vedle rádia jako vždycky,“ odpověděl Pappy. Na konci kuchyňského stolu hned u rádia totiž stála cínová mistička a do ní se odkládaly klíče od vozu. Můj otec šel zkontrolovat misku. Okamžitě se vrátil a hlásil: „Klíč je pryč.“

„Tally!“ zakřičel znovu pan Spruill, tentokrát hlasitěji. Najednou se v táboře Spruillových začalo něco dít. Vyběhla paní Spruillová a namířila si to rovnou k nám na vstupní verandu. Když si všimla, že stojíme kousek od domu a hledíme na prázdné parkoviště, spěchala k nám a oznamovala: „Tally zmizela. Nikde ji nemůžeme najít.“

Hned za ní přiběhli ostatní Spruillovi a zanedlouho se obě dvě rodiny shromáždily v řadě proti sobě. Můj otec vysvětlil, že se nám ztratil náklaďák. Pan Spruill zase tvrdil, že mu zmizela dcera.

„Umí řídit náklaďák?“ zeptal se Pappy.

„To ne,“ vyvrátila podezření paní Spruillová, což jen zkomplikovalo celou situaci.

Na okamžik zavládlo mlčení a každý sám posuzoval celou událost.

„Nepředpokládáte, že by se vrátil Hank a ukradl ho, že ne?“ vytasil se Pappy se svou úvahou.

„Hank by vám náklaďák neukradl,“ podotkl pan Spruill a tvářil se napůl zmateně a napůl vystrašeně. V tuhle chvíli vycházely obě úvahy nastejno, ať se zdály jakkoli nepravděpodobné či nepředstavitelné.

„Hank je už dávno doma,“ dodala paní Spruillová. Zdálo se, že má slzy na krajíčku.

Chtělo se mi zavolat: „Hank je mrtvý!“ a pak běžet domů a schovat se pod postel. Tihle ubozí lidé ani netušili, že jejich syn už nikdy nedorazí domů. Tohle tajemství se mi samotnému tak těžce neslo. Udělal jsem krok a skryl se za mámu.

Ta se naklonila k mému otci a pošeptala mu: „Raději se běž podívat po Kovbojovi.“ To já jsem jí řekl o Tally a Kovbojovi, proto věděla víc než všichni ostatní.

Můj otec se pár vteřin rozmýšlel, a pak se podíval směrem ke stodole. Stejným směrem pohlédl Pappy, babička a nakonec i zbytek všech přítomných.

Pomalým krokem se k nám blížil Miguel, dával si na čas a nechával za sebou v mokré trávě zřetelnou stopu. V ruce držel svůj špinavý slamák a vykračoval si takovým zvláštním způsobem, že mě hned napadlo, s jakou nechutí jde oznámit, co mu leží na srdci.

„Dobré ráno, Migueli,“ pozdravil ho Pappy, jako kdyby šlo o běžné ranní přivítání.

„Seňor“ kývl hlavou na pozdrav.

„Máte nějaký problém?“

„Sí, seňor. Takovou maličkost.“

„O co jde?“

„Kovboj je pryč. Myslím, že se v noci vytratil.“

„To musí být nakažlivé,“ zavrčel Pappy a odplivl si do trávy. Spruillovým trvalo pouhých pár vteřin, než si dali dohromady souvislosti. V prvním momentě jim vůbec nedošlo, že by zmizení Tally a Kovboje mohlo nějak souviset. Patrně o tajném románku těch dvou vůbec nic netušili. Vzápětí jsme však těžili z mé soukromé informace.

Pomalu začalo všem svítat.

„Myslíte, že ji unesl?“ zadrhl se v řeči pan Spruill a zmítal se na pokraji paniky. Paní Spruillová popotahovala a snažila se zadržet slzy, které se jí draly do očí.

„Nevím, co si o tom mám myslet,“ přiznal se Pappy. Daleko víc ho totiž zajímala jeho dodávka než to, co měla Tally společného s Kovbojem.

„Vzal si Kovboj s sebou své věci?“ obrátil se můj otec na Miguela.

„Sí, seňor.“

„Tally se taky sbalila na cestu?“ vyptával se otec pana Spruilla.

Ten však neodpověděl a otázka visela ve vzduchu, dokud se neozval Bo: „Ano, pane. Její taška zmizela.“

„Co měla v tašce?“

„Oblečení a tak. A plechovku se svými penězi.“

Paní Spruillová se rozplakala. Pak zaúpěla: „Ach, mé dítě!“ a já bych se nejraději zavrtal pod zem.

Spruillovi se tvářili jako spráskaní psi. Všichni stáli se sklopenými hlavami, sevřenými rameny a polozavřenýma očima. Jejich milovaná Tally utekla s kýmsi, koho považovali za jakousi podřadnou rasu, s vetřelcem tmavé pleti ze zlořečené země. Cítili se před námi naprosto ponížení a velmi je to ranilo.

Mě to však také bolelo. Jak se mohla Tally dopustit něčeho tak hrozného? Byla to přece moje kamarádka. Chovala se ke mně jako ke svému důvěrníkovi a chránila mě jako moje starší sestra. Miloval jsem ji, a ona mi teď utekla s úkladným vrahem.

„Unesl ji!“ blábolila paní Spruillová. Bo a Dale ji odvedli stranou a nechali s námi řešit situaci jen Trota a pana Spruilla. Trotův obvykle prázdný pohled nyní vystřídal zmatený a smutný výraz. Tally ho přece také chránila. A teď byla pryč.

Muži se ponořili do bouřlivé debaty, co je třeba podniknout. Předně šlo o to najít Tally a náklaďák, než se s ním dostanou příliš daleko. Nikdo však neměl ani ponětí, kdy ti dva vyrazili na cestu. Zřejmě využili bouře, která jim pomohla zahladit útěk. Spruillovi v noci nic neslyšeli, jen hromy a déšť, přitom jsou jejich stany vzdálené od naší příjezdové cesty pouhých osmdesát stop.

Mohli už být na cestě několik hodin, jistě však dost na to, aby dorazili do Jonesboro, nebo do Memphisu, nebo dokonce do Little Rock.

Muži se však vyjadřovali optimisticky: Tally a Kovboj se určitě najdou, a navíc to nebude trvat dlouho. Pan Spruill odešel vypřáhnout svůj náklaďák z provazů, kterým ho přivázal ke stanům a stolům. Prosil jsem tátu, abych mohl jet s nimi, ale nedovolil mi to. Šel jsem tedy za mámou, a ta se vyjádřila stejně nekompromisně. „Tam nemáš co dělat,“ prohlásila.

Pappy a můj otec se vmáčkli s panem Spruillem na přední sedadla a vyrazili; klouzali po naší cestě, kola se jim protáčela a bláto za nimi jen stříkalo.

Vydal jsem se za silo k zarostlé ruině naší staré udírny a hodinu jsem tam seděl pod zrezavělou plechovou střechou a pozoroval, jak z ní před mýma očima stékají kapky. Ulevilo se mi, že Kovboj opustil naši farmu, a poděkoval jsem za to Pánubohu krátkou, ale vroucnou modlitbou. Ale kámen, který mi díky jeho odchodu spadl ze srdce, zastínilo moje zklamání z Tally. Skutečně jsem ji za to, co provedla, nenáviděl. V duchu jsem jí nadával a užíval jsem výrazy, které jsem pochytil od Rickyho, a když jsem vyslovil nahlas všechna ta sprostá slova, která jsem znal, prosil jsem Boha o odpuštění.

Také jsem ho prosil, aby Tally ochránil.

Našim mužům to trvalo dvě hodiny, než našli Sticka Powerse. Vymlouval se, že byl na služební cestě z velitelství do Jonesboro, ale Pappy namítl, že vypadá, jako kdyby chrápal celý týden. Sticka však naprosto vykolejilo, že má ve svém okrsku co dělat s tak závažným zločinem. Krádež farmářského náklaďáku se v našem kraji považovala za přečin jen o stupínek lehčí než vražda a Stick se velmi štětil. Uvědomil vysílačkou všechny správní okrsky, které dokázal kontaktovat svým stařičkým přístrojem, a zanedlouho většina severovýchodní části Arkansasu tuhle novinku věděla.

Podle Pappyho se Stick tím, co Tally provedla, moc nezaobíral. Správně vytušil, že s Mexičanem pravděpodobně utekla dobrovolně, což bylo vzhledem k jeho původu potupné a ponižující, ale nebyl to žádný zločin, i když se pan Spruill vyjádřil několikrát o „únosu“.

Nebylo pravděpodobné, že by se ty dvě hrdličky harcovaly dlouho naší dodávkou. Patrně se chtěly jen dostat z Arkansasu a Stick předpokládal, že pro svou další cestu zvolí jako nejpravděpodobnější dopravní prostředek autobus. Jako stopaři by totiž byli podezřelí; arkansasští řidiči nebyli moc ochotní vozit taková podezřelá individua, jako byl Kovboj, zvláště když ho doprovázela mladá bílá dívka. „Zřejmě jedou v nějakém autobusu, který míří na sever,“ soudil Stick.

Když nám to Pappy oznamoval, vzpomněl jsem si na Tallyin sen o životě v Kanadě a na její touhu dostat se daleko od horka a vlhkého podnebí. Toužila po hromadě sněhu a z nějakého důvodu se upnula na Montreal jako na své nejvytouženější místo na celém světě.

Muži se bavili o penězích. Můj otec to pojal čistě matematicky a uvažoval, že si Kovboj vydělal česáním bavlny téměř čtyři sta dolarů. Nikdo však nevěděl, kolik poslal domů. Tally obdržela asi polovinu téhle sumy a pravděpodobně ji skoro celou ušetřila. Věděli jsme sice, že kupovala Trotovi venkovní nátěrovou barvu, ale neměli jsme žádný přehled o jejích dalších výdajích.

Pappy začal cosi počítat a já jsem si zoufale přál očistit si duši a svěřit se s tím, co jsem věděl o Hankovi. Kovboj ho přece okradl, poté co ho zabil. Nikdo přece nevěděl, kolik z tržby za česání bavlny našetřil Hank, ale jedno jsem věděl jistě, že měl u sebe dvě stě padesát dolarů od Samsona, a ty peníze teď skončily v Kovbojově kapse. Skoro jsem to vybreptal, když jsme seděli kolem kuchyňského stolu, ale měl jsem zkrátka hrozný strach. Kovboj sice uprchl, avšak mohli ho přece jen někde chytit.

Počkej, říkal jsem si v duchu. Ještě nějakou dobu počkej. Přijde čas, kdy se svého břemene zbavíš.

Ať už na tom byli finančně jakkoli, bylo jasné, že Tally a Kovboj měli dost peněz, aby odcestovali autobusem dost daleko.

A my jsme byli nahraní, jako vždycky. Naši ještě krátce diskutovali, jak nahradit dodávku v případě, že se vůbec nenajde ta naše stará, ale tohle téma nás všechny příliš trýznilo. Navíc si uvědomovali, že jsem je poslouchal.

Ještě před polednem jsme snědli oběd, usadili se na zadní verandě a civěli do deště.

29

Stickovo staré a hlučné policejní auto se přikodrcalo na přední dvůr a hned za ním náš ukradený náklaďák. Stick vystoupil a tvářil se velmi důležitě, protože právě vyřešil ten nejžhavější zločin. Náš náklaďák řídil jiný policista. Brzy jsme shledali, že se na dodávce nic nezměnilo. Přiběhli Spruillovi a dělali si naději, že uslyší něco nového o Tally.

„Náklaďák jsme našli na autobusové zastávce v Jonesboro,“ oznámil Stick, když se kolem něj shromáždila celá skupinka. „Přesně tak, jak jsem předpokládal.“

„Kde byl klíč?“ zeptal se Pappy.

„Pod sedadlem. A nádrž byla plná benzinu. Nevím sice, jestli byla plná, když odsud odjížděli, ale teď je plná.“

„Byla poloprázdná,“ vysoukal ze sebe užaslý Pappy. Všechny nás to překvapilo; nejen že jsme zase viděli náš náklaďák, ale hlavně to, že se s ním nic nestalo. Celý den jsme se soužili a přemítali, jak dokážeme v budoucnu farmařit bez náklaďáku, bez jakéhokoliv dopravního prostředku. Byli bychom na tom stejně jako Latcherovi; museli bychom se spolehnout na to, až nás sveze někdo, kdo pojede kolem a bude mít náhodou cestu do města. Nedokázal jsem si sice takovou situaci představit, ale najednou jsem se tím víc utvrdil v tom, že chci jednou žít ve městě, kde lidé obvykle vlastnili automobily.

„Myslím, že si ho jen půjčili,“ vyslovil nahlas pan Spruill, ale řekl si to spíš pro sebe.

„Také mi to tak připadá,“ poznamenal Stick. „Pořád trváte na oznámení trestného činu?“ otázal se Pappyho.

Pappy a můj otec se na sebe vážně zadívali. „Asi ne,“ zabručel Pappy.

„Viděl je někdo?“ vložila se do debaty téměř šeptem paní Spruillová.

„Ano, paní. Koupili si dva lístky do Chicaga a pak se pět hodin potloukali kolem autobusové zastávky. Pokladní sice pojal podezření, že něco neklape, ale pak se o to přestal starat: co by se pletl do cizích věcí. Utéct s Mexičanem sice není bůhvíco, ale také to není žádný zločin. Pokladní uvedl, že je v noci pozoroval. Zdálo se mu, jako by předstírali, že jeden s druhým nechce mít nic společného a že mezi nimi nic není. Ani spolu neseděli na stejné lavici. Ale když nastupovali do autobusu, sedli si vedle sebe.“

„Kdy ten autobus odjel?“ zajímal se pan Spruill.

„Dnes v šest ráno.“ Stick náhle vytáhl z kapsy zalepenou obálku a podal ji panu Spruillovi. „Našel jsem to na předním sedadle. Soudím, že je to vzkaz od Tally pro vás pro všechny. Nečetl jsem to.“

Pan Spruill předal obálku paní Spruillové, jež ji jedním trhnutím otevřela a vyndala z ní list papíru. Začala číst a vzápětí si utírala uslzené oči. Všichni jsme na ni civěli a beze slova čekali. I Trot, který se schovával za Boem a Dalem, natáhl dopředu krk a sledoval, jak matka přelétá zrakem dopis.

„Sice mi do toho nic není, paní,“ přerušil ji Stick, „ale pokud vyčtete nějakou užitečnou informaci, možná bych o ní měl vědět.“

Paní Spruillová pokračovala ve čtení, a když skončila, sklopila oči k zemi a pravila: „Píše, že nejede domů. Chtějí se s Kovbojem vzít a bydlet na Severu, kde mají příležitost najít slušnou práci a tak dál.“ Slzy a vzlykot rázem zmizely. Paní Spruillová teď víc než kdy jindy zuřila. Její dceru nikdo neunesl; utekla dobrovolně s Mexičanem, a navíc si ho chtěla vzít!

„Hodlají zůstat v Chicagu?“

„To neuvádí. Stojí tu jen, že na Severu.“

Spruillovi se začali rozcházet, jako by odsud chtěli vycouvat. Můj otec Stickovi a jeho kolegovi poděkoval, že nám přivezli náklaďák až domů. „Asi si užijete víc deště než ostatní,“ prohodil Stick, když otevíral dveře svého vozu.

„Všude je mokro,“ opáčil Pappy.

„Voda na severu stoupá,“ podotkl Stick, jako kdyby se v tom náramně vyznal. „Asi se ještě přiženou horší lijáky.“

„Díky, Sticku,“ utrousil Pappy.

Stick a jeho kolega nasedli do vozu a Stick se uvelebil za volantem. Ještě předtím, než zavřel dveře, však vyskočil z auta a dodal: „Poslechněte, Eli, volal jsem šerifovi do Eureka Springs. Tvrdil, že toho velkého, toho Hanka, zatím neviděl. Podle mého by ten kluk už měl být touhle dobou doma, nemyslíte?“

„Počítám, že jo. Zmizel už před týdnem.“

„Nevrtá vám hlavou, kde je?“

„Do toho mi nic není,“ prskl Pappy.

„Mám s ním nevyřízené účty, víte. Až ho najdu, vsadím tu jeho velkou prdel do jonesboroskýho vězení a soudní proces ho nemine.“

„Tak to udělejte, Sticku,“ odpověděl Pappy a otočil se ke Stickovi zády. „Klidně to udělejte.“

Sjeté pneumatiky Stickova vozu proklouzávaly a zůstávaly vězet v bahně, ale nakonec se Stick s kolegou dostali na silnici. Máma s babičkou se vrátily do kuchyně a začaly vařit.

Pappy si přinesl nářadí a vyrovnal je na kapotu dodávky. Otevřel kryt motoru a jal se pečlivě vše prohlédnout. Seděl jsem na nárazníku, podával mu francouzáky a sledoval každý jeho pohyb.

„Proč si chce taková hezká holka jako Tally vzít Mexičana?“ vyhrkl jsem.

Pappy právě utahoval řemen větráku. Patrně nepochyboval o tom, že se Kovboj na útěku s Tally nezdržoval zastavováním, zdviháním kapoty a šťouráním se v motoru, nicméně Pappy si nedal říct a musel kontrolovat, seřizovat a utahovat součástky, jako kdyby náklaďák vykazoval nějakou poruchu. „To jsou ženské,“ utrousil.

„Co tím myslíš?“

„Ženy zkrátka tropí hlouposti.“

Čekal jsem, že to nějak vysvětlí, ale považoval svou odpověď za vyčerpávající.

„Tomu nerozumím,“ poznamenal jsem nakonec.

„Ani já to nechápu. A ty to také nepochopíš. Nemáš šanci rozumět ženským.“

Odklopil vzduchový filtr a podezřívavě si prohlížel karburátor. Na chvíli to vypadalo, že zjistil nějaké to neodborné zacházení, ale otočil šroubovákem a hned se tvářil nanejvýš spokojeně.

„Myslíš, že je vůbec najdou?“ zajímal jsem se.

„Ani je nebudou hledat. Náklaďák se nám vrátil, k žádnému zločinu nedošlo, žádná policie po nich nepůjde. A pochybuju, že by je hledali Spruillovi. Proč by se tím měli zaobírat? I kdyby měli štěstí a našli je, co by mohli dělat?“

„Copak by ji nedonutili, aby se vrátila domů?“

„Ne. Jakmile se jednou vdá, je dospělá. Nemůžeš přece nutit vdanou ženskou, aby dělala něco, co nechce.“

Nastartoval klikou motor a poslouchal zvuk motoru.

Neslyšel jsem na něm nic zvláštního, ale Pappy měl dojem, že slyší nějaké neobvyklé rachtání. „Pojedeme se na chvíli projet,“ navrhl. Mrhání benzinem se podle Pappyho rovnalo hříchu, ale připadlo mi, že mu nebude vadit užít si tu trochu benzinu navíc, kterou mu tu nechala Tally s Kovbojem.

Nasedli jsme a vycouvali na cestu. Zabořil jsem se do sedadla, kde musela ještě před pár hodinami sedět Tally, když se vytratili v bouřce ze dvora. Nedokázal jsem myslet na nic jiného než na ni a v hlavě jsem měl neskonalý zmatek.

Cesta byla rozbahněná a rozježděná, než aby Pappy dosáhl své vytoužené rychlosti třiceti sedmi mil za hodinu, ale stále mu na zvuku něco nesedělo a tvrdil, že se něco stalo s motorem. Zastavili jsme u lávky a zadívali se na řeku. Mělčiny a zátoky už zmizely; jen voda se hrnula mezi dvěma břehy – voda a naplavené dřevo z horního toku. Proud se hnal daleko rychleji, než jsem kdy viděl. Pappyho měřidlo, tyč zabodnutá do dna, už vzalo dávno zasvé; prudké vlny ho vzaly s sebou. Už jsme však nepotřebovali klacek jako důkaz, že se řeka Svatého Františka rozvodňuje.

Pappy stál jako zkamenělý při pohledu na vodu a ohlušený burácením proudu. Nevěděl jsem, jestli by raději klel, nebo brečel. Nic by mu to nepomohlo, samozřejmě, ale měl jsem dojem, že si Pappy možná poprvé v životě uvědomil, že brzy přijde o další úrodu.

Ať už bylo s motorem cokoli, než jsme dojeli domů, nějak se sám spravil. Pappy u večeře oznámil, že náklaďák je v pořádku jako vždycky, a potom jsme se všichni jali dlouze a bouřlivě diskutovat o Tally a Kovbojovi: kde asi můžou být a co asi dělají. Můj otec prý slyšel, že tam nahoře v Chicagu žije hodně Mexičanů, a mínil, že se mezi nimi v tak velikém městě Kovboj a jeho novopečená manželka klidně ztratí a nikdy je už nikdo nespatří.

Tolik jsem se o Tally bál, že jsem ani nemohl dojíst svou porci.

Další den dopoledne, když se slunce právě vyhouplo na svou nejvyšší metu a vykukovalo skrz mraky, jsme se vrátili na pole česat bavlnu. Už nás nebavilo sedět doma a sledovat oblohu. Dokonce i mně se chtělo vyrazit na pole.

Mexičané se už nemohli dočkat, až se dostanou na pole. Ostatně, nacházeli se dva tisíce mil od domova a vůbec nic nevydělávali.

Bavlna však byla příliš nacucaná vláhou a půda nepříjemně kluzká. Bláto se mi lepilo na boty a ulpívalo na mém pytli s bavlnou, až jsem měl za hodinu pocit, že za sebou táhnu nějaký pořádný pařez. Na dvě hodiny jsme si odpočali a odjeli domů; byla z nás taková zkroušená a sklíčená skupinka.

Spruillovi toho měli dost. Nebylo divu, že jsme je přistihli, jak rozbíjejí tábor. Balili však tak pomalu, jako kdyby si jen velmi neradi připouštěli nezdar. Pan Spruill se svěřil Pappymu, že nemá cenu u nás zůstávat, když nemohou pracovat. Měli už po krk dešťů a my jsme se na ně proto nemohli hněvat. Tábořili u nás na předním dvoře šest týdnů. Jejich staré stany a plachty nasákly vodou a prohýbaly se pod její tíhou. Polonasáklé matrace, na kterých spali, byly umazané od bláta. Na jejich místě bych zmizel už dávno.

Seděli jsme na verandě a sledovali, jak balí své haraburdí a hází je bez ladu a skladu do náklaďáku i do přívěsu. Budou tam teď mít víc místa bez Hanka a Tally.

Najednou mě jejich odjezd vylekal. Brzy dojedou domů a nenajdou tam Hanka. Budou čekat, pak po něm začnou pátrat a nakonec se začnou vyptávat. Nedokázal jsem si sice představit, jak a jestli vůbec by to někdy mohlo souviset se mnou, ale v tuhle chvíli jsem se strašně bál.

Máma mi přikázala, abych s ní šel na zahradu nasbírat zeleninu pro dvacet osob. Umyli jsme kukuřici, okurky, rajčata, okru a různé zelené stvoly v kuchyňském dřezu a máma je pak pečlivě naskládala do lepenkové krabice. Babička přidala dvanáct vajec, dvě libry domácí šunky, libru másla a dvě menší sklenice jahodové marmelády. Spruillovi přece nemohou odjet bez jídla na cestu.

Uprostřed odpoledne skončili s balením. S beznadějně přetíženým náklaďákem i přívěsem – po stranách krabice a jutové pytle volně převázané balicím provázkem vypadaly, že každou chvíli spadnou. Když už bylo zřejmé, že skutečně odjedou, celá naše rodina sešla ze vstupní verandy po schodech dolů a přes celý dvůr jsme se kráčeli s nimi rozloučit. Pan a paní Spruillovi nám vyšli vstříc a přijali od nás potraviny. Omluvili se, že odjíždějí dřív, než je bavlna sklizená, ale všichni jsme věděli, že zbytek bavlny pravděpodobně očešeme i bez nich. Snažili se usmívat a tvářili se vděčně, ale bylo na nich vidět, jak jsou utrápení. Díval jsem se na ně a nemohl jsem myslet na nic jiného než na to, že budou do smrti litovat dne, kdy se rozhodli pracovat na naší farmě. Kdyby si bývali vybrali jinou, Tally by nikdy nepotkala Kovboje. A Hank mohl být ještě naživu, i když by možná se svým násilnickým chtíčem skončil nějakou předčasnou smrtí. „Ten, kdo se v životě neobejde bez násilí, umírá násilnou smrtí,“ citovala s oblibou babička.

Cítil jsem se provinile, když jsem si vzpomněl, jak ošklivě jsem o nich smýšlel. A připadal jsem si jako zloděj, protože jsem věděl, co se stalo s Hankem, zatímco oni o tom neměli ani tušení.

Rozloučil jsem se s Boem a Dalem, z nichž ani jeden toho moc nenamluvili. Trot se schovával za přívěsem. Když už jsme si všichni stiskli ruku, přitočil se Trot ke mně a cosi zamumlal. Nerozuměl jsem mu. Vtom napřáhl ruku a nabídl mi svou štětku. Neměl jsem jinou šanci než si ji vzít.

Každý tu nabídku viděl a na okamžik všichni dospělí ztichli.

„Tamhle,“ zachraptěl Trot a ukázal na jejich náklaďák. Boa najednou napadlo, co chce, a natáhl se pro cosi dozadu do přívěsu. Vytáhl odsud galon bílého venkovního emailu, čistý nenačatý kyblík se zářivou nálepkou Pittsburská nátěrová barva. Postavil ji přede mne na zem a vytáhl ještě jednu.

„To je pro tebe,“ vypravil ze sebe Trot.

Zíral jsem střídavě na ty dva galony bílé barvy a na babičku s dědou. Ačkoliv jsme v posledních dnech o natírání domu vůbec nehovořili, už jsme pár dní věděli, že Trot svůj úkol nestihne dokončit. A teď přesunul svou práci na mne. Mrkl jsem na mámu a zahlédl potutelný úsměv na jejích rtech.

„To koupila Tally,“ nevydržel mlčet Dale.

Otřel jsem si štětku o nohu a nakonec ze mne vypadlo: „Díky.“ Trot se na mě legračně zašklebil, až to všechny rozesmálo. Naposledy se otočili ke svému náklaďáku a tentokrát se jim všem podařilo nastoupit. Trot se uvelebil na přívěsu; dnes tam však seděl sám. Když jsme je poprvé potkali, seděl tam s Tally. Vypadal smutně a opuštěně.

Náklaďák nastartoval s notným odpíráním poslušnosti. Spojka zaskřípala a zakvílela, a když konečně naskočila rychlost, celý vehikl poskočil dopředu. Spruillovi začali kolem sebe zachraňovat rachtající hrnce a nádobí, krabice, které se šoupaly ze strany na stranu, Bo a Dale skákali na matraci a Trot se stulil do klubíčka v rohu přívěsu a držel zdviženou zadní postranici. Mávali jsme jim, dokud se nám neztratili z očí.

O příštím roce nepadlo ani slovo. Spruillovi se k nám nevrátí. Věděli jsme, že už je nikdy nespatříme.

Na dvoře jen zřídkakde vykukoval nějaký ubohý trs trávy, jak byla půda udusaná; zjišťoval jsem míru poškození a najednou jsem byl rád, že odjeli. Rozkopl jsem popel v ohništi, které si založili přímo na domácí metě, a znovu jsem se podivil, jak mohli být tak necitliví. Byly tu vyjeté koleje od jejich náklaďáku a díry po kůlech od stanů. Příští rok tu postavím plot, abych před horaly uchránil své baseballové hřiště.

Ale můj současný úkol spočíval v jiné činnosti: musel jsem dokončit, co Trot začal. Vytáhl jsem barvu na zápraží, galon po galonu. Překvapilo mě, jak byly těžké. Čekal jsem, že Pappy něco podotkne, ale nedočkal jsem se žádné jeho reakce. Naopak máma vydala jakési příkazy, protože můj otec narychlo postavil lešení u východní zdi našeho domu. Bylo asi osm stop dlouhé, ze širokých dubových fošen, na jedné straně podepřené kozou na řezání a na druhé prázdným plechovým sudem od nafty. Lehce se naklánělo směrem k sudu, ale zase ne tolik, aby se na něm natěrač neudržel. Táta otevřel první galonovou plechovku, zamíchal klacíkem barvu a pomohl mi vyhoupnout se na lešení. Krátce mě poučil, ale protože o natírání pramálo věděl, musel jsem se stejně spolehnout na vlastní schopnosti. Pomyslel jsem si, že když to zvládl Trot, zvládnu to také.

Máma mě sledovala jako ostříž a provázela mou snahu takovými moudry jako „Ať ti to nestéká“ a „Nikam nespěchej“. Trot natřel na východní zdi domu odzdola prvních šest prken po celé délce a já jsem ze svého lešení zvládl nabarvit pruh o další tři stopy výš. Netušil jsem, jak natřu celou zeď až po střechu, ale řekl jsem si, že se o to začnu starat později.

Stará prkna vcucla první vrstvu nátěru jako nic. Až druhý nátěr vypadal bílý a hladký. Po pár minutách jsem se teprve náležitě nadchl, protože moje práce už přinášela okamžitý výsledek.

„Jak to vypadá?“ zeptal jsem se, aniž bych pohlédl dolů.

„Je to krása, Luku,“ volala máma. „Jen hezky pomalu, nikam nespěchej. A nespadni.“

„Nespadnu přece.“ Proč si nikdy neodpustila varovat mě před nebezpečími, která byla tak samozřejmá?

Táta mi dvakrát za odpoledne posunul lešení a já jsem do večeře vypotřeboval celou plechovku barvy. Umyl jsem si ruce ředidlem, ale barva mi zůstala za nehty. Nevadilo mi to. Byl jsem na své nové řemeslo pyšný. Tvořil jsem přece něco, co ještě žádný Chandler neudělal.

O natírání domu se u večeře nikdo nezmínil. Probírala se závažnější témata. Naši horalové se sebrali a odjeli, ale na polích zbyla ještě spousta neočesané bavlny. Nešířily se žádné zprávy, že by se mezi ostatními dělníky někdo sebral a kvůli rozmáčeným polím odejel. Pappy nijak nestál o to, aby se lidé dozvěděli, že něco kvůli dešti nestíháme. Počasí se umoudří, tvrdil neochvějně. Ke konci sezony nám přece nikdy takhle nelilo.

V podvečer jsme se přesunuli na zápraží, kde bylo teď ještě klidněji. Vzpomínali jsme na Kardinály jako na nějakou vzdálenou minulost a jen zřídkakdy jsme po večeři poslouchali rádio. Pappy nechtěl zbůhdarma plýtvat proudem, tak jsem seděl na schodech a civěl na náš přední dvůr, tichý a prázdný. Celých šest týdnů na něm stálo haraburdí zakryté nejrůznějšími plachtami. Teď tu nezůstalo nic.

Jen pár suchých listů opadalo a povalovalo se na dvoře. Noc byla chladná a jasná, což tátovi nedalo a předpověděl, že zítra nastane skvělá příležitost ke dvanáctihodinové směně na poli. Přál jsem si však jediné: abych mohl natírat.

30

Mrkl jsem na hodiny nad kamny, zatímco jsme snídali. Ukazovaly teprve čtyři hodiny a deset minut; pokud mě paměť nešálila, tak tohle byla ta nejčasnější snídaně. Otec prohodil jen pár slov, která se týkala výhradně předpovědi počasí – chladno, jasno, nikde ani mráček, bláto, ale dá se v něm česat bavlna.

Dospělí se nemohli dočkat. Hodně naší bavlny ještě nebylo sklizeno, a kdyby to tak zůstalo, upadl by kvůli naší události na farmě můj otec do dluhů. Babička s mámou domyly nádobí v rekordním čase, a tak jsme všichni dohromady odjeli z domu. I Mexičané s námi jeli na pole. Naskládali se vedle sebe podél jedné postranice na vlečňáku, aby se navzájem hřáli.

Jasných a suchých dnů ubývalo, proto jsme dnes vyrazili s takovou energií, jako kdyby to mělo být naposledy. Byl jsem unavený tím vstáváním za kuropění, ale kdybych si postěžoval, určitě bych se se zlou potázal. Možnost nezdařené sklizně nás tlačila jako strašidelná můra, potřebovali jsme pracovat až do posledních sil. Vzrůstala ve mně naděje, že si alespoň na chvíli schrupnu, ale věděl jsem, že by mě táta seřezal páskem, kdyby mne přistihl, že spím.

K obědu jsme dostali studené vdolky a šunku; zhltli jsme je ve stínu vlečňáku. V poledne se oteplilo a siestu by jistě nikdo neodmítl. Místo toho jsme však seděli na svých pytlích s načesanou bavlnou, ukusovali vdolky a zírali na oblohu. Dokonce i při řeči jsme vzhlíželi na nebe.

Přirozeně, že jasný den předznamenával blížící se bouři, proto když jsme dojedli, asi po dvaceti minutách, můj otec a Pappy rozhodli, že se jde zase do práce. Ženy vyskočily stejně svižně jako muži, jelikož chtěly dokázat, že zastanou stejně tolik práce jako muži. Jediný, kdo neprojevoval žádné nadšení, jsem byl já.

Avšak mohlo být hůř: Mexičané se v česání ani nezastavili; najedli se při práci.

Celé to nudné a dlouhé odpoledne jsem myslel na Tally, pak na Hanka a zase na Tally. Také jsem vzpomínal na Spruillovy a záviděl jim, že zmizeli. Zkoušel jsem si představit, co udělají, až přijedou domů a Hank tam na ně nebude čekat. Snažil jsem se namluvit sám sobě, že mi na tom ve skutečnosti nezáleží.

Už pár týdnů jsme nedostali žádnou zprávu od Rickyho. Zaslechl jsem, že si o tom dospělí šuškali po domě. Neodeslal jsem mu ještě své podrobné vyprávění, hlavně proto, že jsem nevěděl, jak dopis poslat, aniž by mě přitom někdo přistihl. Navíc jsem si nebyl jistý, jestli ho s celou tou záležitostí Latcherových mám vůbec zatěžovat. Měl přece dost svých starostí. Kdyby přijel Ricky domů, šli bychom na ryby a já bych mu všechno pověděl. Začal bych s tím, jak zemřel syn Siscových, a nevynechal bych jediný detail. Pak bych mu vylíčil zážitek s dítětem Latcherových, vyprávěl bych mu o Hankovi a Kovbojovi, zkrátka všechno. Ricky by věděl, co udělat. Toužil jsem po tom, aby se už vrátil.

Nevím sice, kolik jsem toho dne načesal bavlny, ale jedno vím jistě: na sedmiletého kluka to musel být světový rekord! Jakmile slunce zapadlo za stromy podél řeky, vyhledala mě máma a šli jsme spolu domů. Babička ještě zůstala, neboť česala stejnou rychlostí jako muži.

„Jak dlouho budou česat?“ vyptával jsem se mámy. Byli jsme oba tak vyčerpaní, že jsme se sotva vláčeli.

„Podle mě až do setmění.“

Už nebylo vidět téměř na krok, když jsme dorazili domů. Chtělo se mi padnout na gauč a prospat celý týden, ale máma mě požádala, abych si umyl ruce a pomohl jí s večeří. Uhnětla kukuřičné placky a ohřála zbytky ze včerejška, zatímco jsem loupal a krájel rajčata. Poslouchali jsme rádio – nepadlo však ani slovo o Koreji.

Navzdory těžkému dni na poli měl Pappy i můj otec dobrou náladu, když jsme zasedli k večeři. Z jejich řečí jsem vyrozuměl, že načesali jedenáct set liber bavlny. Dík lijákům se v poslední době zvedla cena bavlny na memphiském trhu, a kdyby se nám podařilo česat ještě pár dní bez dešťů, mohli bychom přežít další rok. Babička zpovzdálí poslouchala. Poslouchala, ale neslyšela, a já jsem věděl, že se zase toulá myšlenkami v Koreji. Máma byla tak unavená, že ani nemluvila.

Pappy sice nesnášel, když se ohřívaly zbytky, ale přesto za ně Pánubohu poděkoval. Poděkoval i za počasí bez deště a prosil, aby vydrželo. Jedli jsme pomalu; konečně na nás dolehlo vyčerpání z namáhavého dne. Hovořili jsme jen tiše a krátce.

Uslyšel jsem ten hrom jako první. Takové dunivé zarachocení v dálce. Okamžitě jsem se rozhlédl po tvářích kolem stolu, jestli to někdo z dospělých také zaslechl. Pappy zrovna povídal o trhu s bavlnou. Za pár minut se zaburácení hromu ozvalo podstatně blíž, a když na obzoru pročísl oblohu blesk, přestali jsme jíst. Zvedl se vítr a na plechové střeše nad zadní verandou se rozeznělo tiché bubnování. Báli jsme se podívat jeden druhému do očí.

Pappy sepnul ruce a opřel si lokty o desku stolu, jako kdyby se chtěl znovu pomodlit. Vždyť právě požádal Boha o to, aby nám seslal hezké počasí. A teď jsme měli zase zmoknout.

Tátovi viditelně klesla ramena. Přejížděl si dlaní přes čelo a zíral na stěnu. Dešťové kapky pleskaly o střechu až neuvěřitelně hlasitě. Vtom babička pronesla: „To jsou kroupy.“

Kroupy s sebou obvykle nesly silný vítr a prudké deště, kromě toho, že se přes naši farmu hnala nelítostná bouře. Seděli jsme ještě dlouho u stolu a poslouchali hromy a liják; zapomněli jsme na nedojedenou večeři před sebou a v duchu jsme se strachovali, kolik spadne vody a jak dlouho potrvá, než zase budeme moci sklízet na poli. Proud řeky Svatého Františka už také nemohl pojmout více vody, a pokud se vylije z břehů, úroda bude tatam.

Bouře se utišila, ale liják neustal, naopak v poryvech sílil. Konečně jsme se zvedli a odcházeli z kuchyně. Následoval jsem Pappyho na vstupní verandu a neviděl nic než jezero vody mezi naším domem a cestou. Bylo mi Pappyho líto, jak tam seděl na houpačce a nemohl uvěřit, že nám Bůh seslal takové množství vody.

Za chvíli mi máma četla úryvek z Bible, ale nebylo ji skoro slyšet, jak déšť bubnoval na střechu. Vyprávění o Noemovi a jeho arše se nehodilo. Usnul jsem dřív, než stačil mladý David přemoci Goliáše.

Následující den rodiče oznámili, že pojedou do města. Nabídli mi, abych je doprovodil – vždyť by bylo nebetyčně kruté odepřít mi výlet –, ale Pappy a babička nejeli. Byl to takový malý rodinný útěk. Někdo něco prohodil o zmrzlině. Díky Kovbojovi a Tally nám zbýval ještě nějaký benzin zdarma; ostatně na farmě se stejně nedalo nic dělat. Mezi řadami bavlníků stála voda.

Sedl jsem si k nim dopředu a pozorně sledoval otáčkoměr. Jakmile jsme zatočili na hlavní silnici a zamířili severně k Black Oak, můj otec na dlouhou dobu zařadil rychlost a zrychlil na čtyřiačtyřicet mil za hodinu. Podle mě se vůz pohyboval naprosto stejně, jako když jel sedmatřicítkou, ale nehodlal jsem to povídat Pappymu.

Dívat se na to, jak se ani ostatní farmy nedokázaly ubránit dešti, přinášelo podivnou úlevu. Na poli nestála živá duše a nikdo se nepokoušel česat. Nezahlédli jsme ani jediného Mexičana.

Naše půda ležela v nížině, první na ráně, jestli se rozvodní řeka; přišli bychom o úrodu dřív, než by dorazila, pokud by vůbec dorazila, k ostatním farmářům. Nyní to však vypadalo, jako kdyby voda svým způsobem uškodila všem stejně.

Schylovalo se k polednímu a lidé na farmách zaháleli; rodiny seděly na verandách a sledovaly dopravní ruch. Ženy vyloupávaly hrách. Muži si povídali a dělali si starosti. Děti seděly buď na schodech, nebo si hrály v blátě. Všechny jsme je znali, každý dům. Mávali jsme jim a oni nám máváním odpovídali; skoro jsme je slyšeli, jak se diví: „To bychom rádi věděli, proč Chandlerovi jedou do města?“

Hlavní ulice zela prázdnotou. Zaparkovali jsme proti obchodu. O tři vchody dál, před konzumem, stála skupina farmářů v kombinézách. Muži mezi sebou vážně rozmlouvali. Můj otec cítil povinnost se zastavit nejprve u nich, nebo si alespoň vyslechnout jejich názory a především to, kdy podle nich asi přestane pršet. Následoval jsem mámu do koloniálu, kde vzadu u boxu s limonádami prodávali zmrzlinu. Jedna hezká městská holka jménem Cindy tu podle mého pracovala už odjakživa. V tuhle chvíli Cindy neobsluhovala žádné jiné zákazníky, a tak jsem dostal zvláště velkou porci vanilkové zmrzliny, ozdobenou třešněmi. Stála mámu celý niklák. Usadil jsem se na židličku u baru. Máma si uvědomila, že jsem si právě našel místo, na kterém půl hodiny vydržím, a odešla nakoupit pár věcí.

Cindyin starší bratr zemřel při příšerné autohavárii; kdykoliv jsem uviděl Cindy, vzpomněl jsem si na to, co jsem o tom neštěstí slyšel. Vznikl přitom požár a lidem se nepodařilo vytáhnout Cindyina bratra z hořícího vraku. Každý z celého zástupu lidí, který se tam samozřejmě nachomýtl, pak vyprávěl svou vlastní verzi té události a líčil, jak to bylo strašné. Cindy byla půvabná, ale dívala se na svět smutnýma očima, a já jsem věděl, že ji poznamenala ta tragédie. Nechtěla se s nikým vybavovat, a to mi vyhovovalo. Pomalu jsem lízal zmrzlinu, neboť jsem si usmyslil, že mi vydrží co nejdéle, a sledoval jsem Cindy, jak přechází za pultem.

Nemohl jsem si nevšimnout, že si rodiče doma nějak často šeptali o tom, že mají někam zatelefonovat. Jelikož jsme neměli doma telefon, museli jsme si nějaký půjčit. Tipoval jsem, že asi zvolí přístroj v obchodě Popa a Pearl.

Většina městských domů měla telefon, ze kterého lidé všechno vyřizovali. I farmáři, kteří bydleli jen dvě tři míle od města, vlastnili telefon, protože až tam dosahovalo vedení. Máma si mi jednou stěžovala, že to bude trvat celá léta, než natáhnou telefonní dráty až k nám. Pappy stejně o žádný telefon nestál. Vyjádřil se, že když budeme mít telefon, budeme muset hovořit s lidmi, kdykoliv se jim zachce a kdykoliv se to jim, nikoliv nám, bude hodit. Televize by mohla být zajímavější, ale na telefon máme zapomenout.

Do dveří vstoupil Jackie Moon a namířil si to rovnou k boxu s limonádami. „Čau, malej Chandlere,“ pozdravil, pocuchal mi vlasy a usadil se na vedlejší barovou židli. „Co tě sem přivádí?“ vyzvídal.

„Zmrzlina,“ odpověděl jsem a on se rozchechtal.

Cindy předstoupila před nás a zeptala se: „Jako obvykle?“

„Ano, slečno,“ přitakal. „A jak se máš?“

„Mám se dobře, Jackie,“ cukrovala. Pozorně se oba prohlíželi a já jsem získal dojem, že mezi sebou něco mají. Otočila se, aby připravila to, co si tu Jackie objednával, zatímco ji hladil pohledem po celém těle.

„Máte nějaké zprávy o Rickym?“ otázal se mě, ale nespustil oči ze Cindy.

„Poslední dobou nevíme nic,“ řekl jsem a zíral stejným směrem.

„Ricky je houževnatej chlap. Bude v pohodě.“

„Já vím,“ špitl jsem.

Zapálil si cigaretu a chvíli z ní potahoval. „Jak jste na tom na farmě, nevyplavilo vás to?“

„Jen promáčelo.“

Cindy postavila před Jackieho pohár čokoládové zmrzliny a šálek černé kávy.

„Povídá se, že má pršet ještě celý dva tejdny,“ mudroval. „Osobně o tom nepochybuju.“

„Prší, prší, prší,“ zanotovala Cindy. „Lidé poslední dobou o ničem jiném nemluví. Copak vás to baví žvanit pořád jen o počasí?“

„A o čem jiném se máme bavit?“ nechápal Jackie. „Farmáři zkrátka melou o počasí.“

„Jen blázen by chtěl farmařit,“ prohodila, mrskla utěrkou o pult a odešla k přední pokladně.

Jackie spolkl své sousto zmrzliny. „Víš, v tomhle má asi pravdu.“

„Asi jo.“

„Tvůj táta odjíždí na Sever?“ zajímal se. „Kam odjíždí?“

„Na Sever přece, do Flintu. Zaslechl jsem, jak už tam někteří volali a pokoušeli se sehnat práci v továrně na výrobu buicků. Proslýchá se, že letos nejsou místa, nemůžou zaměstnat tolik lidí jako dřív, tak se lidi už dopředu snaží, aby se tam uchytili. S bavlnou to zase nevyšlo. Ještě jeden pořádnej slejvák, a řeka se vyleje z břehů. Většina farmářů se bude muset spokojit s poloviční úrodou. Stejně je to praštěný, nemyslíš? Půl roku farmaříš, dřeš se jako vůl, a pak o všechno přijdeš, ženeš se na Sever za prací a přivezeš zpátky jen tolik, abys mohl zaplatit dluhy. A znovu zaseješ další bavlníková semena.“

„Ty taky pojedeš na Sever?“ zeptal jsem se.

„Přemýšlím o tom. Na to, abych se uvrtal na celej život na farmě, jsem ještě dost mladej.“

„No, to já taky.“

Usrkával svou kávu a chvíli jsme každý sám přemítali o nesmyslnosti farmářského počínání.

„Slyšel jsem, že ten velkej křupan vzal roha,“ prohodil najednou Jackie.

Naštěstí jsem měl pusu plnou zmrzliny, a tak jsem jen kývl hlavou.

„Doufám, že ho chytěj,“ opáčil. „Rád bych ho viděl, jak ho vedou k soudu; ať dostane, co si zaslouží. Už jsem se nabídl Sticku Powersovi, že půjdu svědčit. Celou tu rvačku jsem viděl. I ostatní teď chodí za Stickem a vypovídají, co se tenkrát opravdu stalo. Ten vozembouch přece nemusel toho Siscovic kluka zabít.“

Nabral jsem si další lžičku a pokyvoval. Už jsem se naučil držet jazyk za zuby a tvářit se hloupě, když přišla řeč na Hanka Spruilla.

Vtom se vrátila Cindy a otáčela se za pultem, hned něco leštila tu a hned zase tamhle a potichu si prozpěvovala. Jackie na Hanka zapomněl. „Už máš dojezeno?“ zeptal se a nakukoval mi pod ruku. Vytušil jsem, že si chce se Cindy o něčem promluvit.

„Už budu končit,“ koktal jsem.

Cindy si broukala a Jackie na mě civěl, než jsem domlsal. Poté co jsem si dal do pusy poslední lžíci zmrzliny, jsem se rozloučil a odešel k Popovi a Pearl s nadějí, že se tam dozvím víc o telefonním hovoru. Pearl seděla u pokladny sama, na špičce nosu jí držely brýle, skrze něž mě zahlédla okamžitě, jakmile jsem vstoupil. Říkalo se o ní, že poznala nejen zvuk každého náklaďáku projíždějícího po hlavní silnici, ale i farmáře, který ho řídil, a navíc dovedla určit, jak dlouho se už neukázal ve městě. Nic jí neuteklo.

„Kde je Eli?“ zeptala se hned, jak jsme se navzájem pozdravili.

„Zůstal doma,“ odvětil jsem a zadíval se na košík se sladkými balenými zákusky. Ukázala na ně a vyzvala mě: „Vezmi si jeden.“

„Děkuju. Kde je Pop?“

„Vzadu. Přijel jsi jen s rodiči, že?“

„Ano, prosím. Viděla jste je?“

„Ne, ještě ne. Nakupují v koloniálu?“

„Ano, prosím. Myslím, že táta si chce půjčit telefon.“ Najednou se přestala tvářit komisně, protože se zamyslela a uvažovala o všech možných důvodech, kvůli kterým by otec potřeboval někomu telefonovat. Rozbalil jsem si svůj plněný rohlíček.

„Komu chce volat?“ vyzvídala.

„To nevím.“ Ubohá duše, která si půjčila Pearlin telefon a chtěla si soukromě zavolat tak, aby ji nikdo neslyšel. Pearl se dozvěděla vždycky víc, než osoba na druhém konci drátu.

„Zmokli jste tam u vás dole pořádně?“

„Ano, prosím. Dost.“

„Nevídáno, lopotíte se tam na tak špatným místě. Zdá se, že vy, Latcherovi a Jeterovi chytíte povodeň vždycky z první ruky.“ Pomalu přestávala mluvit, jak se vžívala do našeho neštěstí. Vyhlédla z okna, zamyšleně potřásla hlavou, jako kdyby už předpokládala další zmařenou úrodu.

Osobně jsem ještě žádné záplavy nezažil – alespoň ne takové, které bych si pamatoval – proto jsem neměl, co bych na to řekl. Počasí zkazilo všem náladu, včetně Pearl. Hýřit optimismem bylo těžké, když nad naším kouskem světa visely temné mraky. Hlásila se další ospalá zima.

„Slyšel jsem, že někteří odjíždějí na Sever,“ naznačil jsem. Byl jsem přesvědčený o tom, že pokud se ta slova skutečně zakládají na pravdě, bude Pearl vědět podrobnosti.

„Taky jsem to zaslechla,“ podotkla. „Snaží se zajistit si práci pro případ, že by průtrže mračen neustaly.“

„Kdo odjíždí?“

„To jsem neslyšela,“ odpověděla, ale z tónu jejího hlasu jsem poznal, že byla velmi dobře a aktuálně informovaná. Farmáři totiž pravděpodobně telefonovali od ní.

Poděkoval jsem jí za plněný rohlíček a vyšel jsem ven. Chodníky vypadaly jako vymetené. Bylo příjemné mít město jen pro sebe. Jindy se tu v sobotu dalo stěží projít mezi davy lidí. Všiml jsem si, že moji rodiče ještě cosi vybírají v koloniálu, tak jsem běžel prozkoumat, co kupují.

Nakoupili barvu, spoustu nátěrové barvy. Pětigalonové plechovky bílého pittsburského nátěru stály v řadě jedna vedle druhé na pultě spolu se dvěma štětkami, ještě zabalenými v plastových krabičkách. Prodavačka jim právě sčítala jednotlivé položky, když jsem k nim přicházel. Můj otec cosi hledal po kapsách. Máma stála těsně u něj, vzpřímeně a pyšně. Na první pohled mi bylo jasné, že otec tu barvu koupil na mámin popud. Usmívala se a čišelo z ní zadostiučinění.

„Dělá to čtrnáct dolarů a osmdesát centů,“ pronesla přísně prodavačka.

Otec vytáhl z kapsy peněženku a začal odpočítávat bankovky jednu po druhé.

„Mohu vám to i připsat na účet,“ navrhla prodavačka.

„Ne, tohle tam nepište,“ zakročila máma. Pappyho by trefil šlak, kdyby se z měsíčního výpisu dozvěděl, kolik utratili za nátěrovou barvu.

Všechno jsme to naložili do vozu.

31

Plechovky s nátěrovou barvou jsme vyrovnali ke zdi na zadní verandě; stály tam jako vojáci číhající v záloze. Za mámina kibicování táta posunul lešení a přetáhl ho k severovýchodnímu rohu domu, čímž mi znemožnil natírání odspoda až ke střeše. Zabočil jsem za první roh. Trot by byl na mě pyšný.

Otevřeli jsme další galonovou plechovku. Roztrhl jsem plastovou krabičku a vytáhl novou štětku a ohýbal její štětiny na obě strany. Měřila pět palců na šířku a byla o dost těžší než ta, kterou mi věnoval Trot.

„Jdeme něco udělat na zahradu,“ prohodila máma. „Budeme hned zpátky.“ Po těch slovech popadla tři naše vůbec největší koše a s otcem v závěsu spěchala pryč. Babička v kuchyni zavařovala jahody. Pappy se kdesi nablízku zabýval něčím neodbytným. Nechali mě samotného.

To, že moji rodiče investovali do natírání domu, povýšilo mou misi na důležitou činnost. Rozhodli tím, že se dům nabílí celý, ať se to Pappymu líbí, nebo ne. A podstatný kus práce svěřili mně. Ostatně, nebylo kam spěchat. Když nás zaplaví povodně, počkám s natíráním, až nebude pršet. Když budeme dočesávat bavlnu, mohu pokračovat s natíráním celou zimu. Dům nebyl natřený celých padesát let. Tak jakýpak spěch?

Za půl hodiny jsem toho měl dost. Slyšel jsem, jak si rodiče na zahradě povídají. Měli jsme přece ještě dvě štětky – jednu novou a tu, kterou mi dal Trot – ležely nečinně na verandě vedle plechovek s barvou. Proč se jich rodiče nechopili a nedali se do práce? Jistě počítají s tím, že mi přijdou pomoct.

Štětka byla opravdu těžká. Natíral jsem teď krátkými tahy, pomalu a velmi úhledně. Máma mě přece varovala, abych se nepokoušel namáčet štětku hluboko do barvy. „Ať ti to nekape. Ať ti to nestéká.“

Po hodině jsem si potřeboval odpočinout. Pohroužil jsem se do sebe a zdálo se mi, že mi tahle mamutí práce roste před očima; dokonce jsem propadal zoufalství, že to na mě Trot nastražil. Natřel sotva třetinu jedné zdi domu a zmizel. Začínal jsem uvažovat o tom, že Pappy měl patrně pravdu. Dům se nemusí natírat.

Zavinil to Hank. To on se mi vysmíval a urazil mou rodinu, že nemáme natřený dům. Trot se tenkrát postavil na mou obranu a spolu s Tally tajně vymysleli, že začnou s bílením, ale netušili, že největší kus práce nakonec schytám já.

Vtom jsem zaslechl za zády hlasy. Přicházeli ke mně Miguel, Luis a Rico a zvědavě mě sledovali. Usmíval jsem se a vyměnil si s nimi jejich buenas tardes. Přistoupili blíž se zřejmým údivem, proč ten nejmenší Chandler dostal na starost tak velikánský úkol. Pár minut jsem se soustředil na svůj výkon a kousek po kousku se posunoval vpřed. Miguel přecházel po verandě a prohlížel zavřené plechovky i další štětky. „Můžeme ti pomoct?“ zeptal se. To byl ale blahodárný nápad!

Otevřeli jsme další dvě plechovky. Předal jsem Miguelovi svou štětku a za pár vteřin Luis i Rico seděli na lešení, bosé nohy jim visely dolů, a natírali, jako kdyby celý život nedělali nic jiného. Miguel začal natírat zadní verandu. Zanedlouho sedělo poblíž na trávě ve stínu dalších šest Mexičanů a pozorovalo nás.

Babička uslyšela hluk a vyšla ze dveří s utěrkou v ruce. Podívala se na mě a zasmála se. Pak se vrátila ke svým jahodovým zavařeninám.

Mexičané byli rádi, že měli co dělat. Kvůli dešti se zdržovali celé hodiny ve stodole nebo se jen tak potloukali kolem. Neměli žádný vůz, aby se svezli do města, ani žádné rádio, které by poslouchali, ani žádné knihy ke čtení. Čas od času hráli kostky, ale jakmile se k nim někdo z nás přiblížil, hned přestali.

Vrhli se na nenatřený dům s neuvěřitelnou vervou. Šest jejich kolegů-kibiců jim nepřestávalo radit. Některé rady musely být zábavné, protože se natěrači chvílemi tak rozesmáli, že ani nemohli udržet štětky v rukou. Teď už drmolili španělsky naplno a obvyklou rychlostí. Všech devět se jich smálo a brebentilo. Usmyslili si, že přesvědčí jednoho z nich, aby se vzdal toho okouzlujícího řemesla a přenechal je někomu jinému, stejně dychtivému. Ukázalo se, že Roberto platí za odborníka. S dramatickou nadsázkou předváděl začátečníkům, zvláště Pablovi a Pepemu, řádnou techniku malování. Chodil natěračům při práci za zády a neustále uděloval rady, dělal si z nich legrácky nebo je kvůli něčemu káral. Štětky putovaly z ruky do ruky a za obecného veselí a pošťuchování viditelně práce rostla Mexičanům pod rukama.

Posadil jsem se pod strom s ostatními Mexičany a díval se, jak se vzhled zadní verandy pomalu proměňuje. Vtom přijel na traktoru Pappy. Zaparkoval traktor u kůlny a chvíli nás z dálky pozoroval. Pak nás obloukem obešel a vkročil na vstupní verandu. Nedokázal jsem odhadnout, jestli tu novinu přijal nebo ne, a nebyl jsem si jistý, jestli na tom vůbec záleželo. Uvědomil jsem si, že si Pappy nevykračoval tak rázně jako dřív, jeho kroky neudávaly jasný směr. Pappy dělal dojem poraženého farmáře, který právě prožíval ztrátu další úrody bavlny.

Rodiče se vrátili ze zahrady s košíky plnými zeleniny. „No tohle, zdá se mi, žes to vyřešil jako Tom Sawyer,“ prohlásila máma směrem ke mně.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se.

„Budu ti o něm dnes večer vyprávět.“

Postavili koše na verandu, přičemž dávali pozor, aby se nepletli do cesty natěračům, a zmizeli v domě. Všichni dospělí se shromáždili v kuchyni a já dumal, jestli si tam povídají o mně a Mexičanech. Pak se objevila babička se džbánem ledového čaje a tácem se sklenicemi. To vypadalo jako dobré znamení. Mexičané přestali pracovat a s chutí se napili. Poděkovali babičce a hned se zase zajímali o to, kdo ukořistil štětky.

Slunce svádělo nerovný boj s mračny celé odpoledne. Chvílemi se prodralo a jasně zazářilo, vzduch se okamžitě oteplil a zavládlo téměř léto. Nebylo divu, že jsme stále vzhlíželi k nebi v naději, že oblaka konečně opouštějí Arkansas a nikdy se nevrátí, nebo to přinejmenším vydrží do jara. Pak se však zatáhlo a zase ochladilo.

Mraky zkrátka vítězily, a nikdo z nás o tom nepochyboval. Mexičané z naší farmy brzy odjedou, stejně jako to udělali Spruillovi. Nemohli jsme očekávat, že se tu budou potloukat donekonečna, pozorovat oblohu, snažit se nepromoknout a přitom si nevydělali ani cent.

V podvečer byla barva tatam. Zadní zeď našeho domu včetně verandy byla dokončená a rozdíl mezi natřenou a nenatřenou plochou nás vskutku překvapil. Lesklá, zářivá prkna výrazně kontrastovala s nenatřenými na rohu. Zítra se pustíme do západní zdi, plánoval jsem a považoval jsem za samozřejmé, že nějak získáme další barvu.

Poděkoval jsem Mexičanům. Smáli se celou cestu, když odcházeli ke stodole. Teď si připraví a snědí své tortilly a půjdou brzy na kutě s nadějí, že zítra nastoupí na pole a dočešou bavlnu.

Seděl jsem v chladné trávě a mlčky obdivoval jejich práci; ani se mi nechtělo dovnitř, protože dospělí neměli nejlepší náladu. Nutili by se do úsměvu jen kvůli mně a snažili by se hovořit o něčem zábavném, ale přitom se hluboce soužili.

Kdybych tak měl bratra – mladšího, nebo staršího, na tom nezáleželo. Moji rodiče chtěli víc dětí, ale měli s tím nějaké potíže. Potřeboval jsem nějakého kamaráda, nějakého kluka nebo holku, se kterými bych si povídal, hrál a kul pikle. Už mě nebavilo, že jsem jediné dítě na farmě.

Navíc jsem postrádal Tally. Urputně jsem se snažil ji nenávidět, ale jednoduše to nezabíralo.

Pappy obcházel kolem rohu a prohlížel si nový nátěr. Nebylo na něm znát, jestli se zlobí nebo ne.

„Pojď, pojedeme se podívat do zátoky,“ zavolal na mě a bez dalších slov jsme odkráčeli k traktoru. Nastartoval a už jsme se kodrcali po výmolech na cestě. Voda stála ve vyježděných kolejích po pneumatikách traktoru i vlečňáku. Od předních kol stříkalo při jízdě bláto. Zadní kola se bořila do bahna a ještě víc prohlubovala louže a dolíky. Projížděli jsme rozblácenou půdou, která se pomalu měnila v bažinu.

Bavlna vypadala naprosto zuboženě. Tobolky nabobtnaly, jak nasály dešťovou vodu. Větve bavlníků vítr zhusta polámal. Trvalo by nejméně týden, než by plné slunce vysušilo půdu i bavlnu a my mohli dokončit sklizeň, ale takové počasí se už nevrátí.

Zamířili jsme na sever a sunuli se krokem ještě řidším bahnem po cestě, po které jsem párkrát kráčel s Tally. Zátoka se rozprostírala přímo před námi.

Trochu jsem se za Pappyho schovával. Držel jsem v ruce hůl od deštníku a opíral se o oblouk nad levým zadním kolem, zatímco jsem pozoroval přivrácenou stranu jeho tváře.

Měl zaťaté zuby a přimhouřené oči. Nečišela z něj jeho obvyklá síla a zaťatost, i když ani jindy nebyl z těch, co se rádi předváděli. Nikdy jsem ho neviděl plakat, ani tak, že by ho něco dojalo až k slzám. Sužovaly ho starosti jako každého farmáře, ale nestěžoval si. Pokud nám déšť zničí úrodu, musí pro to existovat nějaký důvod. Bůh nás ochrání a bude nás provázet i v dalších letech, dobrých i zlých. Jako baptisté jsme věřili, že Bůh má všechno pod kontrolou.

Byl jsem si jistý, že musel existovat důvod i pro to, že Kardinálové ztratili klubovou vlajku, ale nemohl jsem přijít na to, proč se do toho pletl Bůh. Proč by měl Bůh dovolit hrát ve finále World Series právě dvěma newyorským týmům? To mě dokonale zmátlo.

Louže plné vody před námi byly najednou hlubší a kola se v nich potopila na šest palců. Vyjeté koleje zmizely pod hladinou, až jsem na chvíli ztratil přehled, kudy jedeme. Dorazili jsme skoro k zátoce. Pappy zastavil traktor a ukázal ven: „Vylila se z břehů,“ prohlásil, jako by se nic nedělo, ale řekl to takovým poraženeckým hlasem. Voda se hrnula houštím, které kdysi rostlo vysoko nad údolím zátoky. Tam někde dole se tenkrát koupala Tally ve studeném, čistém proudu, který nenávratně zmizel.

„Zaplaví pole,“ vzdychl. Vypnul motor a poslouchali jsme hukot proudu, jak se hrnul přes Silerovu zátoku a rozléval se do nížiny, z níž čtyřicet akrů patřilo nám. Voda se v řadách mezi bavlníky ztrácela a stékala mírným svahem do údolí. Doteče kamsi doprostřed pole, tak na půl cesty k našemu obydlí, tam, kde terén začínal opět mírně stoupat do kopce. Tady dosáhne největší hloubky a odtud se rozlije na východ i na západ a zaplaví většinu naší úrodné půdy.

Nakonec jsem tedy viděl potopu. Stejné nás zachvátily už dřív, ale byl jsem ještě malý, abych si je pamatoval. Od té doby, co jsem se narodil, jsem slyšel historky o tom, že se řeka rozvodnila a pohřbila celou úrodu, a teď jsem to spatřil na vlastní oči, jako kdyby se to stalo poprvé v životě. To pomyšlení mě děsilo, protože když záplavy jednou začaly, nikdo nevěděl, kdy skončí. Vodu nemohlo nic zastavit; tekla si, kam chtěla. Dosáhne až k našemu domu? Rozvodní se řeka Svatého Františka tak daleko, že všechno smete? Bude pršet čtyřicet dní a čtyřicet nocí a přívaly deště nás zahubí jako ty, kteří se smáli Noemovi?

Patrně ne. V tom příběhu se přece zjevilo cosi jako duha, něco na způsob božího příslibu, že už nikdy nesešle potopu na pozemský svět.

Tohle ale nepochybně potopa byla. A duha se v našem životě vyskytovala asi tak řídce jako svaté zjevení, nehledě na to, že jsme v posledních týdnech vskutku žádný takový přírodní úkaz nezaznamenali. Nepochopil jsem, jak Bůh mohl něco takového vůbec dopustit.

Pappy se dnes jel podívat k řece nejméně potřetí; pozoroval vodu, čekal a možná se i modlil. „Kdy to začalo?“ vyptával jsem se. „Myslím, že asi před hodinou. Ale nevím to jistě.“ Chtěl jsem se zeptat, kdy to skončí, ale věděl jsem dopředu, co by mi odpověděl.

„Tohle je vzdutá voda,“ vysvětloval. „Řeka Svatého Františka ji už neudržela, nemá kam se vstřebat nebo odtéct.“

Dlouho ji sledoval. Vlny se valily dopředu, rovnou na nás, voda nám omývala kola do výšky několika palců. Za chvíli jsem se už nemohl dočkat, až vyrazíme zpátky. Pappy se však k tomu neměl. Jeho obavy a strachy se právě potvrdily, a to, co právě viděl, ho uhranulo.

Na konci března začali s mým otcem orat pole, obrátili každou hroudu, zaryli všechny stonky, kořeny i listy z předchozí sklizně. Byli nadšení, po dlouhém zimním spánku je těšilo pracovat zase venku. Hlídali počasí a pročítali ročenku, scházívali se před konzumem s ostatními farmáři, aby si vyslechli jejich názory. Začátkem května zaseli a počasí jim přálo. Nejzazší termín pro výsev bavlny do půdy byl patnáctý květen. Já jsem přiložil ruku k dílu začátkem června, když skončila škola a začal vyrážet plevel. Přidělili mi motyčku a mně nezbylo než nespočet hodin okopávat rostlinky bavlníků, což mi připadalo skoro stejně obtížné a ubíjející jako česání bavlny. Bavlna i plevel kolem keříků rostly a my jsme celé léto zaštipovali a pleli. Jakmile čtvrtého července bavlna rozkvetla, chystali jsme se k úspěšné sklizni. Na konci srpna bylo všechno připraveno k česání bavlny. Začátkem září jsme sháněli horaly a pokoušeli se získat nějaké Mexičany.

A teď, uprostřed října, jsme se dívali, jak všechno to úsilí přichází vniveč. Všechna ta práce, pot a bolavé svaly, všechny peníze investované do osiva, hnojiv a paliva, všechny naděje a plány, o všechno teď kvůli vzduté vodě v řece Svatého Františka přijdeme.

Vyčkávali jsme, ale příval vody neustával. Ve skutečnosti stály přední pneumatiky traktoru už do poloviny ve vodě, když Pappy znovu nastartoval. Na zpáteční cestě už téměř nebylo vidět. Cesta už zmizela pod vodou a pokud se řeka nepřestane rozlévat stejnou rychlostí, zaplaví našich čtyřicet akrů do zítřejšího svítání.

Ještě nikdy jsem nezažil během večeře takové ticho. Ani babička nepodotkla nic, co by nás alespoň trochu potěšilo. Vrtal jsem se ve svých fazolích a snažil se přijít na to, na co asi myslí moji rodiče. Můj otec se pravděpodobně soužil tím, jak splatí půjčku na osivo, dluh, na který teď nebude mít peníze. Moje máma se zabývala tím, jak uniknout z bavlnářské oblasti. Nevypadala totiž tak zklamaně jako ti tři zbývající dospělí. Tahle neskonale nepovedená sklizeň, která následovala po tak slibném jaru a létu, jí jen nahrávala k tomu, aby měla dostatek argumentů proti mému otci.

Povodeň mi však natolik zamotala hlavu, že jsem neměl kdy myslet na daleko vážnější záležitosti – Hanka, Tally, Kovboje –, ale když jsem o nich začal přemítat, nepřipadala mi naše potopa tak strašná. Neřekl jsem o tom však nikomu ani slovo.

Brzy zase nastane škola; máma se rozhodla, že bych měl znovu začít s obvyklým večerním rituálem čtení a psaní. Toužil jsem znovu sedět ve třídě, i když bych se k tomu nikdy nikomu nepřiznal, a proto mě domácí úkoly těšily. Máma posuzovala, jak mi zhrubl rukopis, a prohlásila, že potřebuji hodně procvičovat. Ani mé čtení se nedalo nazvat plynným.

„Vidíš, jak mi česání bavlny uškodilo?“ stěžoval jsem si.

Seděli jsme sami v Rickyho pokoji a navzájem si předčítali, než jsem zalehl ke spánku. „Mám pro tebe tajemství,“ zašeptala. „Umíš udržet tajemství?“

Kdybys jen věděla, pomyslel jsem si. „Jasně.“

„Slibuješ?“

„Jasně.“

„Nikomu to nesmíš prozradit, ani dědovi, ani babičce.“

„Dobrá. A co to je?“

Naklonila se ke mně blíž. „Tvůj otec a já uvažujeme o tom, že pojedeme na Sever.“

„A co já?“

„Ty pojedeš s námi.“

To byla úleva. „Myslíš tím, že budete pracovat jako Jimmy Dale?“

„Přesně tak. Tvůj otec s Jimmym Dalem hovořil. Může mu sehnat práci v továrně na výrobu buicků ve Flintu, v Michiganu. Tam nahoře dobře platí. Nezůstaneme tam navždy, ale tvůj otec potřebuje najít něco stabilního.“

„A co Pappy a babička?“

„No, ti to tu nikdy neopustí.“

„Budou dál farmařit?“

„Myslím, že ano. Nemám ponětí, co jiného by dělali.“

„Jak můžou farmařit bez nás?“

„Oni to zvládnou. Poslyš, Luku, nemůžeme tu přece jen tak sedět a rok co rok přicházet o peníze a stále si půjčovat víc a víc. Jsme s tátou připraveni zkusit něco jiného.“

Přepadly mě z toho smíšené pocity. Přál jsem si přece, aby moji rodiče byli šťastní, a věděl jsem, že moje máma nemůže být na farmě nikdy úplně spokojená, zvláště když musí žít ve společné domácnosti se svou tchyní a tchánem. Ovšemže jsem nechtěl být farmářem, tím spíš, že moje budoucnost stát se jedním z Kardinálů už byla skoro jistá. Ale pomyšlení na to, že opustím to jediné místo, kde jsem dosud žil, bylo silně znepokojující. Navíc jsem si nedokázal představit život bez Pappyho a bez babičky.

„Bude to skvělé, Luku,“ horovala a pořád ještě šeptala. „Věř mi.“

„To doufám. Nejni tam nahoře moc chladno?“

„Není,“ opravila mě. „V zimě tam padá spousta sněhu, ale myslím, že to bude paráda. Postavíme sněhuláka, dáme mu sněhovou zmrzlinu a zažijeme bílé Vánoce.“

Vzpomněl jsem si, jak nám Dale vyprávěl o tom, že sledoval zápas Detroitských tygrů, jak tam lidé sehnali dobře placenou práci, vlastnili televize a jak tam měli lepší školy. Pak mi vytanula na mysli jeho manželka, ta šílená Stacy se svým kníkavým nosovým hlasem, a to, jak jsem ji na našem dvoře vyděsil.

„Víš přece, jak tam na Severu mluví směšně?“ namítal jsem.

„To ano, ale na to si zvykneme. Bude to dobrodružství, Luku, a když se nám tam nebude líbit, vrátíme se domů.“

„Vrátíme se zase sem?“

„Vrátíme se do Arkansasu, nebo někam na Jih.“

„Stacy ale vidět nechci.“

„Já také ne. Podívej, teď si zalez do postele a přemýšlej o tom. A nezapomeň, že to je naše tajemství.“

„Ano, mami.“

Přikryla mě a zhasla světlo.

Přidal jsem si na svůj tajný seznam další novinku.

32

Jakmile Pappy spolkl poslední lžíci svých smažených vajec, otřel si ústa a pohlédl přes dřez z okna. Bylo už dost světla na to, co chtěl spatřit. „Tak se na to podíváme,“ prohodil a s námi všemi v patách vyšel z kuchyně na zadní verandu a kráčel přes zadní dvůr směrem ke stodole. Zachumlal jsem se do svého svetru a snažil se držet krok s tátou. Na trávě ležela rosa a po několika krocích se mi promočily boty. Zastavili jsme se u nejbližšího pole a zírali do dálky na temnou řadu stromů, které lemovaly Silerovu zátoku asi míli od nás. Před námi leželo čtyřicet akrů půdy, polovina našeho pozemku. Vsakovala se do nich voda z rozvodněné řeky, ale v tuhle chvíli jsme nevěděli, nakolik je to vážné.

Pappy vykročil mezi dvě řady bavlníků a záhy jsme viděli jen jeho ramena a slamák. Zastavil by se, kdyby narazil na záplavovou vodu. Když nějakou dobu půjde, bude to znamenat, že voda nenapáchala takové škody, jak jsme se obávali. Možná už opadla a třeba vysvitne i slunce. Snad zachráníme i část úrody.

Ve vzdálenosti šedesáti stop, stejné jako od kopce na hřišti k domácí metě, se Pappy zastavil a sklonil hlavu. Neviděli jsme sice půdu, na které stál, ani to, na co se díval, ale bylo nám to jasné. Zátoka se rozšiřovala a voda postupovala blíž k nám.

„Řeka se už rozlila až sem,“ procedil přes rameno. „Na poli stojí dva palce vody.“

Pole se ocitla pod vodou rychleji, než muži předpokládali. A s přihlédnutím k jejich mistrovství v pesimismu to znamenalo dost nečekaný výkon.

„To se přece v říjnu ještě nikdy nestalo,“ divila se babička a mačkala si dlaněmi zástěru.

Pappy pozoroval, co se děje kolem jeho nohou. Nespouštěli jsme z něj oči. Vycházelo slunce, ale obloha byla zatažená a honily se po ní mračné stíny. Zaslechl jsem nějaký hlas a otočil se doprava. V tichém hloučku se opodál shromáždili Mexičané a hleděli na nás. Ani pohřeb nemohl být smutnější.

Všichni jsme byli zvědaví, kam voda přes noc dosáhla. Sám jsem ji sice včera viděl, ale dychtil jsem po tom, abych ji zahlédl, jak si razí cestu naším polem a neúprosně se blíží k našemu domu jako nějaký obrovský had, kterého nikdo nezastaví. Můj otec pokročil dopředu a vydal se uličkou mezi bavlníky. U Pappyho se zastavil a založil si ruce v bok stejně jako jeho otec. Pak se za nimi vydala i máma s babičkou. Následoval jsem je a Mexičané se vydali za námi, jakmile jsme se rozptýlili po poli ve snaze zjistit, kam až vystoupila voda. Zůstali jsme stát v úhledné řadě a všichni jsme civěli na kalnou a hnědou břečku vylitou ze Silerovy zátoky.

Ulomil jsem větvičku a zapíchl ji do země na kraji postupující vody. V okamžiku snítku smetl následující proud.

Pomalu jsme se vraceli. Otec a Pappy si povídali s Miguelem a Mexičany. Chystali se odjet, buď domů, nebo na jinou farmu, kde mohli ještě česat bavlnu. Kdo by jim to zazlíval? Okouněl jsem poblíž, abych slyšel, o čem hovoří. Rozhodli se, že Pappy s nimi zajede na náš horní čtyřicetiakrový pozemek, který ležel trochu výš, a tam se pokusí česat. Bavlna byla sice mokrá, ale kdyby alespoň chvílemi vysvitlo slunce, mohli by každý za den načesat nějakých sto liber.

Můj otec vyrazí do města, tenhle týden už podruhé, a pozeptá se u konzumu, jestli na nějaké farmě hledají pomocníky a přijali by na práci Mexičany. Na severovýchodě našeho okresu se rozkládala daleko lepší půda; pole ležela výš, daleko od údolí a od řeky Svatého Františka. Proslýchalo se, že na pozemky těch, kteří žili kolem městečka Monette, tolik deště jako u nás v jižní části okresu nespadlo.

Lelkoval jsem zrovna v kuchyni mezi mámou a babičkou, když přišel otec a předestřel nám svůj plán na dnešní den.

„Bavlna je nacucaná dešťovkou,“ namítala babička. „Nenačešou ani padesát liber. To je ztráta času.“

Pappy stál venku a nic z babiččiných komentářů k němu nedolehlo. Otec si vyslechl své, ale vůbec se mu nechtělo hádat se se svou matkou. „Zkusíme to a pak je pošleme na jinou farmu,“ prohlásil.

„Můžu jet do města?“ obrátil jsem se na oba rodiče. Docela jsem se těšil, že odsud na chvíli zmizím, protože jinak bych určitě musel na nucenou výpravu s Mexičany na naše zadní čtyřicetiakrové pole, kam bych se musel plahočit bahnem a loužemi, samozřejmě se svým pytlem na bavlnu přes rameno, a pak bych se nevyhnul otrhávání vodou nacucaných tobolek.

Máma se usmála a podotkla: „Ano, potřebujeme ještě nějakou barvu.“

Babička se na ni vyčítavě podívala. Proč budeme utrácet peníze, které ani nemáme, za nátěrovou barvu na dům, když zrovna ztrácíme další úrodu? Nicméně dům byl jako malovaný jen z poloviny a nový bílý nátěr ostře kontrastoval se starým, vybledle hnědým podkladem. Ten úkol se musel dokončit.

Ani mému otci se dvakrát nelíbila myšlenka, že má utratit další hotové peníze, ale odvětil směrem ke mně: „Můžeš jet se mnou.“

„Já tu zůstanu,“ navrhla moje máma. „Musíme zavařit nějakou okru.“

Čekal mě další výlet do města. Cítil jsem se šťastný. Nikdo mě nenutil česat bavlnu, budu jen sedět ve voze a snít, jak získat nějakou sladkost nebo zmrzlinu, až dorazíme do Black Oak. Musel jsem však na to opatrně, protože mi bylo jasné, že jediný šťastný Chandler jsem tady já.

Řeka Svatého Františka vypadala jako před výbuchem, když jsme si ji prohlíželi z lávky, na jejímž konci jsme zastavili. „Myslíš, že je to bezpečné?“ podíval jsem se ustrašeně na tátu.

„To víš, že jo.“ Zařadil jedničku a pomalu jsme přejížděli řeku, oba příliš vystrašení, než abychom se přitom dívali dolů. Pod vahou našeho náklaďáku a v prudkých nárazech vln se lávka očividně chvěla, když jsme dorazili do poloviny. Nabrali jsme rychlost a přejeli na druhý konec co by dup. Oba jsme si s úlevou vydechli.

Kdyby spadla lávka, byla by to katastrofa. Zůstali bychom odříznutí od světa. Voda by vystoupila až k našemu obydlí a my bychom neměli kam utéct. Dokonce i Latcherovi by na tom byli lépe. Bydleli na druhém břehu řeky, na němž leželo i Black Oak a veškerá civilizace.

Sledovali jsme pozemek Latcherových, když jsme ho míjeli. „Určitě jim to vytopilo dům,“ podotkl táta, i když jsme tak daleko nedohlédli. Jejich úroda však byla nenávratně ztracená.

Na polích u města jsme zahlédli Mexičany, i když jich nebylo tolik jako obvykle. Zaparkovali jsme u konzumu a vešli dovnitř. Vzadu sedělo se zachmuřenými obličeji pár farmářů; srkali kávu a brblali. Táta mi dal niklák na coca-colu a posadil se k farmářům.

„Co vy tam dole, češete vůbec?“

„Trošku.“

„A co zátoka?“

„Voda se včera večer vylila z břehů. Do rána zaplavila pole na půl míle. Dolních čtyřicet akrů je pryč.“

Chvíli jim trvalo, než tuhle znepokojivou novinku strávili; všichni zírali do země a soucítili s Chandlerovými. Nenáviděl jsem farmaření čím dál tím víc.

„Myslím, že to řeka udrží,“ mudroval někdo jiný.

„Valí se naším směrem,“ podotkl otec. „Ale snad to nebude dlouho trvat.“

Všichni kývli hlavami a zdálo se, že s tímto předpokladem souhlasí. „Ještě někomu se vylila řeka na pozemky?“ zajímal se můj otec.

„Zaslechl jsem, že Triplettsovi přišli o dvacet akrů u Deerovy zátoky, ale na vlastní oči jsem to neviděl,“ prohodil kdosi.

„Ze všech přítoků se valí voda,“ přisadil si další farmář. „Do řeky Svatého Františka teče moc vody.“

Zase zavládlo ticho, jak každý v duchu přemýšlel o zátokách a náporech vody.

„Nepotřebuje někdo z vás Mexičany?“ zeptal se nakonec můj otec. „Mám jich devět a nemají co na práci. Chystají se odjet domů.“

„Ten desátý se neozval?“

„Ne. Už je pryč dlouho, ani jsme neměli čas se o něj zajímat.“

„Riggs ví o nějakých farmářích na sever od Blytheville, kteří shánějí Mexičany.“

„Kde je Riggs?“ zeptal se táta. „Hned se vrátí.“

Horalové se také houfně vraceli domů; rozhovory farmářů se teď točily jen kolem nich a Mexičanů. Konec nádenické práce byl daleko očividnější než konec úrody. Nálada pod psa, jež beztak vládla vzadu v konzumu, se ještě víc kazila, tak jsem se vytratil a šel se podívat za Pearl; co kdyby se mi podařilo vyloudit z ní jeden plněný rohlíček?

V obchodě Popa a Pearl bylo zavřeno, což se mi stalo poprvé. Na malé cedulce byla vyznačena otevírací doba: v pondělí až pátek od devíti do šesti a v sobotu od devíti do devíti. V neděli zavřeno, ale to se rozumělo samo sebou. Vtom se za mnou objevil pan Sparky Dillon, automechanik z nedaleké dílny Texaco, a pravil: „Otevřou až v devět, synku.“

„Kolik je hodin?“ zeptal jsem se. „Půl deváté.“

Nikdy jsem nepřijel do Black Oak tak časně. Podíval jsem se na jeden i na druhý konec hlavní ulice a znejistěl jsem, kudy se teď vydám. Rozhodl jsem se pro koloniál, kde vzadu prodávali limonády, a vyrazil jsem tím směrem, když jsem uslyšel, jak přijíždí nějaké vozidlo. Z jihu, z našeho konce okresu, se blížily dva náklaďáky. Jeli v nich bezpochyby lidé z hor a mířili domů; se vším, co potřebovali, navršeným na přívěsech a přivázaným provazy k postranicím. Rodina na prvním z náklaďáků se podobala Spruillům: velké děti se válely na starých matracích a smutně zíraly na obchody, které míjely. Druhý náklaďák byl o poznání hezčí a čistší. Řídil ho manžel, jehož žena seděla vedle. Na klíně jí sedělo dítě a mávalo mi, když projížděli okolo mě. Také jsem jim zamával.

Babička vždycky říkávala, že někteří horalové vlastnili hezčí domy než my. Nikdy jsem nepochopil, proč se tedy balili a sjížděli z Ozarkské vrchoviny dolů česat bavlnu.

Zahlédl jsem, jak otec vešel do železářství, a rozběhl se za ním. Stál vzadu, tam, co byly vyrovnané plechovky s barvami, a hovořil s prodavačem. Na pultě stály čtyři plechovky bílé pittsburské barvy. Vzpomněl jsem si na Pittsburské piráty. Loni se opět dostali do Národní ligy. Jejich jedinou hvězdou byl Ralph Kiner, který odpálil sedmatřicet míčů na domácí metu.

Jednou budu hrát v Pittsburghu. Budu pyšný na svůj červený dres Kardinálů a rozdrtím ty přízemní Piráty.

Táta koupil stejné množství barvy, kterou jsme použili na dokončení zadní zdi našeho domu. Mexičané se připravovali na odjezd. Říkal jsem si, že se vyplatí koupit víc barvy a využít pracovní síly, která zdarma natírala na naší farmě. Jinak všichni dobrovolníci odjedou a celý úkol spadne zase na mě.

„Té barvy je málo,“ šeptal jsem tátovi do ucha, když prodavač připravoval účet.

„Prozatím to stačí,“ zavrčel se zasmušilým výrazem. Šlo samozřejmě o peníze.

„Dělá to deset dolarů plus šestatřicet centů daň,“ oznámil prodavač. Můj otec sáhl do kapsy a vyndal tenkou roličku bankovek. Pomalu je odpočítával, jako kdyby je nechtěl dát z ruky.

Vtom se zarazil. Držel v dlani deset dolarových bankovek. Když už se nedalo přehlédnout, že mu nestačí peníze, nuceně se usmál a prohodil: „Vypadá to, že mám s sebou jen deset lupenů. Zaplatím vám daň, až příště pojedu do města.“

„Zajisté, pane Chandlere,“ kývl prodavač.

Vzali jsme každý dva galony a naložili plechovky dozadu do naší dodávky. Pan Riggs se už vrátil do konzumu, a tak se můj otec vydal za ním, aby si promluvili o Mexičanech. Vešel jsem zpátky do železářství a namířil si to rovnou k prodavači.

„Kolik stojí dva galony?“

„Galon stojí dva dolary padesát, celkem tedy pět dolarů.“

Sáhl jsem do kapsy a vytáhl své peníze. „Tady je pět dolarů,“ řekl jsem a podal mu své bankovky. Nejdřív si je nechtěl vzít.

„Vydělal sis je česáním bavlny?“ zeptal se.

„Ano, pane.“

„Ví o tom dědeček, že kupuješ barvu?“

„Ještě ne.“

„Co tam u vás natíráte?“

„Náš dům.“

„Proč?“

„Protože ho ještě nikdo nikdy nenatřel.“

Zdráhal se, ale nakonec si moje peníze vzal. „A osmnáct centů daň,“ dodal. Podal jsem mu dolarovou bankovku a otázal se: „Kolik vám můj otec dluží za daň?“

„Třicet šest centů.“

„Odečtěte si to z mého.“

„Dobrá.“ Vrátil mi drobné a naložil další dva galony do vozu. Stál jsem na chodníku a nespouštěl oči z našich barev, jako kdyby je někdo chtěl ukrást.

Najednou jsem poblíž obchodu Popa a Pearl spatřil pana Lynche Thorntona, pošťáka, jak odemyká dveře pošty a vchází dovnitř. Pospíchal jsem za ním a přitom jsem hlídal dodávku. Pan Thornton byl obvykle mrzoutský; mnozí o něm povídali, že je takový, protože si vzal ženu, která se nemohla obejít bez whisky. Bylo zvykem, že alkohol všeho druhu téměř nikdo v Black Oak netoleroval. Lidé v našem okresu byli raději na suchu. Nejbližší obchod s lihovinami se nacházel v Blytheville, avšak v našem kraji existovalo pár míst, kde se dal celkem bez potíží koupit pašovaný alkohol. Věděl jsem to od Rickyho. Tvrdil, že mu whisky nechutná, ale čas od času si dal nějaké to pivo. Osobně jsem si vyslechl tolik mravokárných kázání, jaké špatnosti s sebou alkohol přináší, že jsem se dost strachoval o Rickyho duši. Zatímco se však občasná opilost u mužů posuzovala jako hřích, u žen to vyvolávalo nebetyčný skandál.

Chtěl jsem se pana Thorntona zeptat, jak bych mohl poslat svůj dopis Rickymu tak, aby se o tom nikdo nedozvěděl, a byl jsem na svou odvahu náležitě pyšný. Na druhou stranu však dopis obsahoval mnohé podrobnosti o novorozeněti Latcherových a já jsem si nebyl dost jistý, jestli mám tu novinku za každou cenu posílat do Koreje.

„Dobrý den,“ zamumlal jsem na pana Thorntona, který právě za přepážkou otevíral okénko pro zákazníky a připravoval se na ranní směnu.

„Ty jsi Chandlerů, viď?“ prohodil pan Thornton a sotva se na mě podíval.

„Ano, pane.“

„Mám tu pro tebe něco.“ Na okamžik se ztratil a vzápětí mi podal dva dopisy. Jeden byl od Rickyho. „Chtěl jsi ještě něco?“ optal se. „Ne, pane. Děkuji.“

„Jak se má?“

„Myslím, že dobře.“

Běžel jsem z pošty přímo k naší dodávce a svíral oba dopisy. Ten druhý byl od firmy John Deere v Jonesboro.

Prohlížel jsem si psaní od Rickyho. Adresoval ho nám všem: Elimu Chandlerovi s rodinou, odbočka 4, Black Oak, Arkansas. V levém horním rohu se skvěla zpáteční adresa, zmatené spojení písmen a čísel spolu s názvy San Diego, Kalifornie na poslední řádce.

Ricky byl živý a dokonce nám psal; na ničem jiném tolik nezáleželo. Přicházel ke mně otec. Rozběhl jsem se k němu a mával dopisem. Sedli jsme si na schody před galanterii a hltali každé slovo. Ricky měl zase naspěch: napsal jen jednu stránku. Psal, že jeho jednotka trochu útočila, a ačkoliv ho to dost zdrtilo, nám to připadalo jako rajská hudba. Rovněž se zmínil o tom, že se všude mluví o příměří a dokonce zaslechl, že by se mohl dostat do Vánoc domů.

Poslední odstavec nás zarmoutil a vylekal. Jednoho z jeho kamarádů, nějakého kluka z Texasu, zabila mina. Byli stejně staří a prošli spolu výcvikovým táborem pro nováčky. Až se Ricky dostane domů, chystá se zajet do Fort Worth a navštívit jeho matku.

Táta složil dopis a zasunul si ho do montérek. Nastoupili jsme do dodávky a odjeli z města.

Do Vánoc doma. Nedovedl jsem si představit krásnější dárek.

Zaparkovali jsme pod okrasným dubem a můj otec přešel dozadu, aby vytáhl plechovky s barvou. Zarazil se, chvíli počítal a pak se na mě podíval.

„Jak to, že jsme přivezli šest galonů?“

„Já jsem dva koupil,“ pochlubil jsem se. „A zaplatil daň.“

Zrozpačitěl a nevěděl, co na to odpovědět. „Utratil jsi svoje peníze za sběr?“ zeptal se nakonec.

„Ano, tati.“

„To jsi neměl dělat.“

„Chci vám pomoct.“

Svraštil čelo a na chvíli se zamyslel, než prohlásil: „Myslím, že to bylo od tebe velmi rozumné.“

Dovlekli jsme barvu na zadní verandu a táta se rozhodl, že pojede na naše horní pole a obhlídne, jak to jde Pappymu a Mexičanům. Zajímalo ho, jestli se bavlna dá vůbec česat, a pokud ano, zůstane tam s nimi. Dovolil mi, abych zatím maloval západní zeď domu. Dostal jsem chuť pracovat sám. Chtěl jsem se ukázat v lepším světle, ale také jsem chtěl dát najevo, že jsem oslabený tou těžkou prací na poli, aby se mě Mexičanům zželelo, až se vrátí.

Dorazili v poledne, zablácení a unavení, a na to, že česali celé dopoledne, nic moc nepřinesli. „Bavlna je moc mokrá,“ zaslechl jsem, jak Pappy sděluje babičce. Obědvali jsme smaženou okru a vdolky a hned po obědě jsem se dal znovu do práce.

Jedním okem jsem sledoval stodolu, ale trvalo to celou věčnost a nekynula mi žádná naděje. Co tam vzadu dělají? Poobědvali a dávno sklidili všechny zbývající tortilly. Museli si už i dostatečně odpočinout. Věděli přece, že dům je natřený jen z poloviny. Proč mi nepřišli pomoct?

Obloha na západě potemněla, ale já jsem si toho nevšiml, než Pappy s babičkou vyšli na zadní verandu. „Asi bude pršet, Luku,“ oznámil nevrle Pappy. „Raději s tím natíráním počkej.“

Očistil jsem svou štětku a zasunul plechovku s barvou pod lavici na zadní verandě, jako kdyby ji bouřka mohla poničit. Sedl jsem si přímo nad ni, mezi Pappyho a babičku, a společně jsme poslouchali hrůzu nahánějící burácení hromu na jihozápadě. Očekávali jsme další příval deště.

33

Ráno po pozdní snídani jsme zopakovali náš nový rituál. Přešli jsme zmoklou trávou přes dvůr mezi naším domem a stodolou a zůstali jsme stát na kraji bavlníkového pole, zírali na vodu, která nenapršela z mraků, ale vystoupila zase výš v noci z řeky, o čemž svědčila hustá hnědá břečka, jež pocházela ze zátoky. Zaplavila pole louží na tři palce hlubokou a vypadala, že přeteče přes pole a namíří si to ke stodole, podmáčí přitom kůlnu, kurníky a možná i dům.

Stonky bavlníků se klonily k východu, jak do nich neustále foukal vítr a obléhal neúprosně včera v noci i náš dům. Tobolky se skláněly k zemi pod neudržitelnou tíhou vody.

„Zaplaví voda i náš dům, Pappy?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou a objal mě kolem ramen. „Ne, Luku, nikdy nevystoupila až k domu. Jednou či dvakrát se dostala hodně blízko, ale dům stojí dobré tři stopy nad úrovní, na které teď stojíme. O dům se nemusíš bát.“

„Jednou zaplavila stodolu,“ vzpomněl si můj otec. „To bylo rok poté, co se Luke narodil, že jo?“

„V šestačtyřicátém,“ upřesnila babička. Nikdy se nespletla v datu. „Ale to se stalo v květnu,“ dodala. „Dva týdny nato, co jsme zaseli.“

Dnes ráno bylo sychravo a větrno, oblohou pluly roztrhané mraky a vypadalo to, že se k žádnému dešti neschyluje. Den jako zrozený k natírání fasády, říkal jsem si v duchu, ovšem rovněž jsem si namlouval, že mi určitě někdo pomůže. Mexičané se drželi v hloučku, ale ne zase tak blízko, že by si mezi sebou špitali.

Brzy jistě odjedou, možná to byla otázka několika hodin. Zavezeme je ke konzumu a počkáme, až si je vyzvedne nějaký farmář se sušší půdou na svém pozemku. Zaslechl jsem dospělé, jak o tom hovořili u kávy, než zapadlo slunce, a málem jsem propadl panice. Devět Mexičanů by natřelo západní stranu našeho domu ani ne za den. Mně to bude trvat měsíc. Nebyl čas na hrdinství.

Jakmile jsme se vrátili, zamířil jsem k Mexičanům. „Buenos días,“ pozdravil jsem celou skupinku. „Cómo está?“

Všech devět jich odpovědělo stejně. Odcházeli do stodoly s pocitem dalšího promarněného dne. Šel jsem s nimi, dokud jsem si nebyl jistý, že mě neslyší moji rodiče. „Chce někdo z vás ještě natírat?“ vyzvídal jsem.

Miguel spustil kanonádu drsných slov a přeložil mou výzvu. Připadalo mi, že se najednou všichni trochu usmívají.

Za deset minut už otevřeli tři plechovky ze šesti a na naší západní zdi domu viseli znenadání Mexičané. Prali se o ty tři štětky. Druhá parta posunovala lešení. Ukazoval jsem sem a tam a vydával pokyny, ale vypadalo to, že mě nikdo neposlouchá. Miguel a Roberto vždycky vyprskli pár slov a názorů ve španělštině, ale zdálo se mi, že na ně také nikdo nebral ohled.

Máma s babičkou po nás pokukovaly skrz kuchyňské okno, když myly nádobí od snídaně. Pappy odešel do kůlny a vrtal se v traktoru. Můj otec se vydal na dlouhou procházku; pravděpodobně šel obhlédnout škody na bavlně a rozmyslet si, co si počne.

Všichni náruživě natírali. Mexičané vtipkovali a smáli se, dávali jeden druhému různé přezdívky, ale pracovali dvakrát rychleji než předpředevčírem. Nezameškali ani vteřinu. Podávali si štětky z ruky do ruky každou půlhodinu. Náhradníci odpočívali, aby měli dost sil. Kolem desáté hodiny dopolední měli namalovanou polovinu zdi a blížili se k zápraží. Neměli jsme moc velký dům.

S velkým nadšením jsem odtamtud vycouval a stáhl se do ústraní. Mexičané pracovali tak svižně, že se mi zdálo naprosto bezúčelné rvát se s nimi o štětku a zdržovat sehranou partu. Kromě toho představovali jen dočasnou bezplatnou pracovní sílu. Blížila se doba, kdy odjedou a nechají mě, abych si tu práci dokončil sám.

Máma přinesla ledový čaj a sušenky, ale natírání neustalo. Ti, kteří seděli pod dubem jako já, se občerstvili první a tři z nich se vyměnili s natěrači.

„Máte dost barvy?“ šeptla mi máma do ucha.

„Ne, mami.“

Beze slova se vrátila do kuchyně.

Před obědem byla západní stěna hotová; výraznou, lesklou vrstvu barvy ozařovaly náhodně pronikající paprsky slunce. Zbyl pouze jeden galon nátěrové barvy. Zatáhl jsem Miguela na východní stranu domu, kde před měsícem začal natírat Trot, a ukázal na nedokončený pruh nahoře, na nějž jsem nedosáhl. Vybafl nějaké příkazy a jeho parta se přesunula na opačnou stranu domu.

Vynalezli jsme novou metodu. Místo provizorního lešení si Pepe a Luis, dva nejmenší ze všech, vylezli na ramena dvěma nejsilnějším, Pablovi a Robertovi, snažili se udržet rovnováhu a přitom natírali až pod střechou. Tohle počínání si, samozřejmě, vysloužilo nekonečný příval komentářů a vtípků ostatních přihlížejících.

Když domalovali celou zeď, právě se schylovalo k obědu. Se všemi jsem si potřásl rukou a vydatně jsem jim děkoval. Smáli se a hlaholili celou cestu do stodoly. Nastalo pravé poledne, slunce zářilo na obloze a teplota stoupala. Díval jsem se za Mexičany a vzápětí na pole za stodolou. Nedaly se přehlédnout louže na zatopeném poli. Připadalo mi divné, že záplava postupuje, i když svítí slunce.

Obrátil jsem se a hodnotil dnešní práci. Zadní strana našeho domu a obě boční vypadaly téměř jako nové. Jen ta čelní zůstala nenatřená; jelikož jsem se už považoval za veterána, měl jsem za to, že zvládnu dokončit tu poslední zeď bez Mexičanů.

Máma vyšla na zápraží a zavolala: „Luku, oběd.“ Na chvíli jsem zaváhal, protože jsem se nemohl odtrhnout od provedené práce. Máma zatím přešla tam, kde jsem stál, a prohlížela si nový kabát domu se mnou. „To je skvělá práce, Luku,“ ocenila.

„Díky.“

„Kolik zbylo barvy?“

„Žádná. Všechnu jsme spotřebovali.“

„Kolik barvy ještě potřebuješ na předek?“

Čelní zeď nebyla tak dlouhá jako východní a západní, ale pojila se s ní předsunutá veranda jako vzadu za domem. „Asi čtyři nebo pět galonů,“ odvětil jsem, jako kdybych natíral domy už celá desetiletí.

„Nechci, abys utrácel své peníze za barvu,“ vyjádřila se.

„Jsou to moje peníze. Řekla jsi přece, že je můžu utratit, za co chci.“

„To je pravda, ale neměl bys je vyhazovat za takovéhle nákupy.“

„Vždyť je to jedno. Chci vám pomoct.“

„A co tvoje vesta?“

Dřív jsem nemohl ani usnout, jak jsem se bál, že si nevydělám na svou kardinálskou vestu, ale teď mi to připadalo úplně bezvýznamné. Navíc jsem uvažoval o jiném způsobu, jak ji získat. „Možná mi nějakou přinese Santa Claus.“

Máma se usmála a prohlásila: „Možná. Pojď se naobědvat.“

Poté co Pappy poděkoval Bohu za jídlo a vůbec se nezmínil o počasí ani o úrodě, táta suše oznámil, že říční voda už zaplavila hlavní polní cestu a přelévá se na naše horní čtyřicetiakrové pole. Přijali jsme tu novinu chladně. Mlčeli jsme, protože se na tu hroznou zprávu nedalo nic říct.

Mexičané se shromáždili kolem dodávky a čekali na Pappyho. Každý měl s sebou nevelký vak se svými osobními potřebami; byly v nich ty samé věci, se kterými před šesti týdny přijeli. S každým jsem se rozloučil zvlášť a podal jim ruku. Jako obvykle jsem se těšil na vyjížďku do města, i když tahle cesta nepatřila k těm příjemným.

„Luku, běž a pomoz mamince na zahradě,“ přikázal mi můj otec, když Mexičané nasedali na korbu náklaďáku. Pappy už startoval.

„Myslel jsem, že pojedu s vámi do města,“ opáčil jsem.

„Nechtěj, abych to opakoval,“ pronesl stroze.

Díval jsem se, jak odjíždějí a všech devět Mexičanů posmutněle mává s očima až do poslední chvíle upřenýma na naši stodolu a farmu. Podle táty mířili na velkou farmu do Blytheville, vzdálenou asi dvě hodiny cesty, kde se chystají pracovat ještě tři, čtyři týdny, pokud jim bude počasí přát, a pak se vrátí do Mexika. Máma se zajímala o to, jak se dostanou domů, jestli v dobytčáku nebo autobusem, ale nenaléhala na ně, aby se jí s tím svěřili. Jejich dopravu jsme nemohli nijak ovlivnit, a navíc se nám v porovnání se zaplavenými poli nezdály být podrobnosti jejich zpáteční cesty tak důležité.

Nejdůležitější bylo, abychom měli co jíst; i když potravu, která nás měla nakrmit v období dlouhé zimy a ještě po tak špatné slizni, poskytla naše zahrada. Nebylo to sice nic neobvyklého, kromě toho, že nebudeme mít ani cent, abychom si koupili mouku, cukr a kávu. Dobrá úroda zajišťovala, že se daly nějaké peníze tahat zpod matrace; vždycky se tam našla nějaká ušetřená rulička bankovek, které se občas utratily za nějaké to přilepšení jako coca-colu, zmrzlinu, slané lupínky nebo bílý chléb. Špatná úroda hovořila za všechno: nesklidili jsme, nebudeme jíst.

Na podzim jsme sbírali úrodu žlutých fazolek, tuřínů, hrachu a pozdní zeleniny, kterou jsme zaseli v květnu a červnu. Našla se ještě nějaká rajčata, ale už jich moc nebylo.

Zahrada se měnila v každém období, s výjimkou zimy, kdy se uložila ke spánku a připravovala se na úrodné měsíce, které ji čekaly.

„Chtěl jsem jet do města,“ stěžoval jsem si matce.

„Promiň, Luku. Musíme si pospíšit. Ještě trochu zaprší, a zelenina nám shnije. A co když se voda dostane až do zahrady?“

„Nakoupí ještě nějakou barvu?“

„To nevím.“

„Chtěl jsem ještě nějakou koupit.“

„Možná zítra. Teď musíme vytrhat tyhle tuříny ze země.“ Vyhrnula si sukni ke kolenům.

Byla bosa a stála po kotníky v bahně. Ještě nikdy jsem ji nevidě] tak špinavou. Padl jsem na kolena a pustil se do tuřínů. Než jsem řekl švec, zamazal jsem se od hlavy až k patě blátem.

Trhal jsem a vytahoval zeleninu z půdy dvě hodiny, pak jsem ji čistil ve vaně na zadní verandě. Babička nosila očištěnou zeleninu do kuchyně, kde ji vařila a pěchovala do sklenic.

Na farmě vládl klid – neduněly hromy a nefoukal žádný vítr, na předním dvoře se nevyskytovali žádní Spruillovi a ve stodole nebydleli žádní Mexičané. Zase jsme byli sami, jen my, Chandlerovi, ponechaní svému osudu, abychom bojovali se živly a neskončili pod vodou. Namlouval jsem si, že bude veseleji, až se Ricky vrátí domů, protože si budu zase mít s kým hrát a povídat.

Máma přitáhla další koš zeleniny na verandu. Byla unavená a zpocená a začala se umývat hadrem ve kbelíku vody. Nemohla vystát, když byla špinavá, a snažila se svůj zvyk přenést i na mne.

„Pojď se mnou do stodoly,“ vyzvala mě. Nebyl jsem tam celých šest týdnů, od té doby, co přijeli Mexičané.

„Jasně,“ zavýskl jsem a vykročili jsme.

Popovídali jsme si s Isabel, naší dojnou krávou, a přistavili jsme žebřík k seníku. Mojí mámě to dalo pořádně zabrat, než připravila a vyčistila seník, aby mohli Mexičané důstojně bydlet. Strávila celou zimu tím, že shromažďovala staré deky a polštáře, aby měli na čem spát. Věnovala jim i starý větrák, který nám léta sloužil na verandě. Přiměla tátu, aby z našeho domu protáhl elektrické vedení až do stodoly.

„Jsou to přece lidská stvoření, ať si někteří lidé z okolí myslí třeba bůhvíco,“ říkala nejednou.

Půda byla tak čistá a upravená jako toho dne, kdy přijeli. Polštáře a přikrývky byly srovnané vedle větráku. Podlaha byla zametená. Nikde se neválelo ani smítko. Máma se tvářila, jako kdyby byla na své Mexičany docela pyšná. Chovala se k nim s úctou a oni jí tu laskavost oplatili.

Otevřeli jsme půdní vikýř, ten, do kterého Luis vrazil hlavu, když Hank bombardoval Mexičany kameny a koulemi z bláta, sedli jsme si na římsu a spustili nohy ze střechy dolů. Z výšky třiceti stop se nám otevřel ten nejkrásnější výhled z, farmy na celé okolí. Stromořadí na západě ohraničovalo tok řeky Svatého Františka a přímo před námi, za naším zadním polem, byla vidět rozlitá voda ze zátoky.

Voda místy zaplavovala bavlníkové keře až po špičky nejvyšších stonků. Odtud jsme mohli nejlépe posoudit stále postupující záplavy. Viděli jsme, jak mezi pravidelnými řadami stojí voda a řine se směrem ke stodole, i to, že už zatopila cestu mezi dolním a horním pozemkem.

Pokud se vylije z břehů i voda v řece Svatého Františka, ocitne se v nebezpečí i náš dům.

„Jak já to vidím, se sklizní jsme asi skončili,“ prohlásil jsem.

„Skutečně to tak vypadá,“ přitakala máma docela smutným hlasem.

„Proč naši půdu voda zatopila tak rychle?“

„Protože leží v nížině a blízko u řeky. Nemáme příliš dobrou půdu, Luku, a nikdy nebude lepší. Také kvůli tomu odjedeme. Nevidíme tu žádnou naději do budoucna.“

„Kam půjdeme?“

„Na Sever. Tam, kde nám dají práci.“

„Jak dlouho –“

„Ne moc dlouho. Zůstaneme tam, dokud nenašetříme nějaké peníze. Táta bude pracovat s Jimmym Dalem v továrně, kde se vyrábějí buicky. Platí tam tři dolary za hodinu. Zvládneme to, vybabráme se z té smůly. Budeš tam chodit do školy, do dobré školy.“

„Nechci chodit do žádné nové školy.“

„Zažiješ tam plno legrace, Luku. Na Severu mají velké, krásné školy.“

Na žádnou legraci to nevypadalo. Měl jsem kamarády v Black Oak. A kromě Jimmyho a Stacy jsem na Severu neznal jedinou živou duši. Máma mi položila ruku na koleno a hladila mě, jako kdyby mi to mělo zlepšit náladu.

„Změna není nikdy jednoduchá, Luku, ale může to být docela zážitek. Ber to jako dobrodružství. Chceš přece hrát baseball za Kardinály, nebo ne?“

„Chci, mami.“

„No vidíš, to budeš muset taky opustit domov a odjet na Sever, bydlet v nějakém novém domě, seznámit se s novými kamarády a navštěvovat jiný kostel. Na to se přece těšíš, ne?“

„Asi jo.“

Oba jsme klátili svýma bosýma nohama a lehce se pohupovali dopředu a dozadu. Slunce se schovalo za mrak a do tváří nám foukal mírný vítr. Stromy podél hranice našeho pozemku měnily svůj žlutý kabát na karmínový a listy z nich opadávaly.

„Nemůžeme tady zůstat, Luku,“ promlouvala ke mně máma zadumaně, jako kdyby se už myšlenkami toulala na Severu.

„A co budeme dělat, až se vrátíme?“

„Farmařit nebudeme. Najdeme si práci v Memphisu nebo v Little Rock a koupíme si dům s televizí a telefonem. Na příjezdové cestě k našemu domu bude stát krásné auto a ty budeš hrát baseball v družstvu s červenými dresy. Jak se ti to líbí?“

„Zní to docela slibně.“

„Vždycky se sem budeme vracet a navštěvovat Pappyho, babičku i Rickyho. Budeme žít nový život, Luku, daleko lepší než tenhle.“ Kývla hlavou směrem k polím, k zaplaveným bavlníkům a zničené úrodě.

Vzpomněl jsem si na své bratrance a sestřenice žijící v Memphisu, děti sester mého táty. Přijížděli do Black Oak zřídka, jen na pohřby a někdy i na Den díkůvzdání, což se mi líbilo, protože se ode mne lišili; byly to městské děti, nosily hezčí oblečení a mluvily rychleji. Nijak zvlášť jsem je sice v oblibě neměl, ale někdy jsem jim záviděl. Nechovali se hrubě ani nadřazeně, ale byli zkrátka jiní a já jsem se v jejich přítomnosti nedokázal chovat nenuceně. Když jsem se s nimi setkal naposledy, zapřísáhl jsem se, že kdybych žil v Memphisu nebo v Little Rock, nikdy, za žádných okolností bych se nechoval tak, abych dával ostatním najevo, že jsem něco lepšího než oni.

„Mám pro tebe tajemství, Luku,“ řekla máma. Další už ne! Měl jsem v hlavě už takový zmatek, že další tajnost už nevydržím. „Co to je?“

„Budu mít děťátko,“ špitla a usmála se na mě. Nemohl jsem se zatvářit jinak, než že jsem se také usmál. Líbilo se mi, že jsem byl jediným dítětem v rodině, ale po pravdě řečeno, přál jsem si mít někoho, s kým bych si hrál. „Opravdu?“

„Ano. Příští rok v létě.“

„Bude to kluk?“

„Zkusím to, ale nic neslibuju.“

„Když už budeš mít miminko, raději bych měl bratra.“

„Těšíš se?“

„Ano, mami. Táta už o tom ví?“

„To víš, že jo, má na tom svou zásluhu.“

„Má z toho taky radost?“

„No jéje, velkou.“

„To je fajn.“ Chvíli mi sice trvalo, než jsem tu novinu strávil, ale hned mi bylo jasné, že to je skvělá zpráva. Všichni moji kamarádi měli nějaké bratry nebo sestry.

Najednou mě napadla myšlenka, které jsem se nemohl zbavit. Když už jsme se bavili o narození dítěte, přepadlo mě nutkání shodit jedno ze svých břemen a svěřit se mámě se svým tajemstvím. V porovnáni s její zprávou mi ta moje s odstupem času připadala jako neškodné sdělení, které ztratilo na aktuálnosti. Od té doby, co jsme se s Tally plížili k Latcherům, uplynulo už tolik vody, že se mi ta epizoda teď zdála skoro legrační.

„O tom, jak se rodí děti, vím všechno,“ poznamenal jsem, jako bych se trochu bránil.

„Skutečně?“

„Ano, mami.“

„Jak to?“

„Umíš i ty držet slovo a neprozradit tajemství?“

„Určitě.“

Začal jsem jí vyprávět, přičemž jsem veškerou vinu za všechno, za co bych mohl dostat vynadáno, svaloval na Tally. Ona to naplánovala. Ona mě přinutila, abych ji doprovodil. Ona mě přemluvila. Měla na svědomí tohle a hned zase tamto. Jakmile však máma prokoukla, kam to povede, začala kroutit očima a čas od času prokládala moje přiznání nevěřícným: „Luku, to jsi neudělal!“

A už jsem ji měl tam, kde jsem chtěl. Sem tam jsem zážitek přikrášlil: pomohlo to spádu děje a zvýšilo napětí, ale většinou jsem se držel skutečnosti. Visela mi na rtech.

„Tys mě viděl oknem?“ nemohla uvěřit mým slovům.

„Ano, mami. A taky babičku a paní Latcherovou.“

„Viděls taky Libby?“

„To ne, ale docela dobře jsme ji slyšeli. Vždycky to takhle bolí?“

„No, vždycky ne. Pokračuj.“

Nevynechal jsem jediný detail. Když jsem vykládal o tom, jak jsme s Tally běželi zpátky domů s reflektory v patách, stiskla mi máma loket tak silně, až jsem se bál, že mi ho zlomí. „Neměli jsme o tom ani ponětí!“

„To je jasný, že ne. Jen tak tak jsem stačil zmizet v domě. Pappy pořád ještě chrápal a já jsem se bál, že se na mě půjdete před spaním podívat a uvidíte, jak jsem zpocený a špinavý.“

„Byli jsme hrozně unavení.“

„To se mi hodilo. Spal jsem dvě hodiny a pak mě přišel táta vzbudit, abych šel na pole. Ještě nikdy v životě jsem nebyl tak ospalý.“

„Luku, nemůžu uvěřit tomu, co jsi provedl.“ Chystala se mi vyhubovat, ale byla tím zážitkem příliš překvapená.

„Byla to legrace.“

„Neměls to dělat.“

„To Tally mě přinutila.“

„Nesváděj to na Tally.“

„Bez ní bych tam nešel.“

„Nemůžu uvěřit, že jste to provedli právě vy dva,“ prohodila, ale zdálo se mi, že ji ten zážitek ohromil. Šibalsky se usmála a dílem obdivně, dílem údivem hodila hlavou. „Jak často jste se spolu potloukali po nocích?“

„Myslím, že víckrát už ne.“

„Ty jsi měl Tally rád, viď?“

„Ano, mami. Byla to moje kamarádka.“

„Doufám, že je šťastná.“

„Já taky.“

Stýskalo se mi po ní, ale jen nerad jsem si to připouštěl. „Mami, že potkáme na Severu Tally?“

Zasmála se a pronesla: „Ne, myslím, že ne. Ve městech tam nahoře – v St. Louis, Chicagu, Clevelandu nebo v Cincinnati – žijí miliony lidí. Už ji nikdy neuvidíme.“

Myslel jsem na Kardinály, na týmy Cubs a Reds. Vzpomínal jsem na Stana Musiala, jak letí kolem met před zraky třiceti tisíc fanoušků na Stadionu sportovců. Dokud budou tahle mužstva na Severu, stejně mě to tam potáhne. Proč tedy neodjet o pár let dříve?

„Myslím, že pojedu,“ rozhodl jsem se.

„Bude to zábava,“ ujistila mne máma ještě jednou.

Pappy a můj otec se vrátili z města a tvářili se jako spráskaní psi. Myslím, že se tak i cítili. Jejich námaha se nezúročila a bavlna byla nepoužitelně nasáklá vodou. I kdyby se slunce prodralo skrz mraky a záplavy opadly, chyběli by jim nádeníci, aby stačili sklidit bavlnu z polí. Navíc si nemohli být jistí, jestli se bavlna skutečně vysuší. Po slunci však nebylo na nebi ani památky a voda stoupala stále výš.

Když Pappy zašel do domu, vyložil táta z dodávky dva galony barvy a přenesl je na zápraží. Učinil to bez jediného slova, i když jsem stál poblíž a sledoval každý jeho pohyb. Sotva skončil, odešel do stodoly.

Dva galony na vstupní verandu nestačí. Popudilo mě to, ale pak jsem si uvědomil, proč jich asi táta nekoupil víc. Neměl peníze. Vyplatil s Pappym Mexičany a už mu nic nezbylo.

Náhle jsem se cítil provinile, protože jsem to byl já, který po odchodu Trota prosazoval, abychom pokračovali v natírání. Naléhal jsem tak dlouho, až jsem tátu přemluvil a koupil mi za zbývající peníze barvu.

Zíral jsem na ty dvě plechovky, stojící stranou, a slzy mi stoupaly do očí. Neuvědomil jsem si, že jsme na mizině.

Po celých šest měsíců můj otec pracoval do úmoru na poli, a teď neměl nic, co by mu z toho zbylo. A když začalo pršet, popadlo mě z nějakého neznámého důvodu nutkání, že musíme natřít dům.

Myslel jsem to dobře, honilo se mi hlavou. Tak proč jsem se teď cítil tak zahanbeně?

Vzal jsem si svou štětku, otevřel plechovku a začal se závěrečnou etapou svého úkolu. Pravou rukou jsem pomalu tahal štětku namočenou do barvy po zdi a levou si utíral slzy.

34

První mráz spálí všechno, co jsme na zahradě ještě nesklidili. Obvykle se objevil v polovině října, ačkoli podle almanachu, jejž můj otec četl se stejným zaujetím jako Bibli, už to dvakrát nestihl. Tátu to ale neodradilo, radil se s ročenkou každé ráno nad svým prvním hrnkem kávy. Poskytoval totiž nekonečné příležitosti k obavám.

Jelikož jsme nemohli česat bavlnu, zaměřili jsme se na zahradu. Všech pět se nás tam vydalo rovnou po snídani. Máma nás ujišťovala, že možná už dnes v noci uhodí mráz, a když ne dnes, tak dozajista zítra. A tak to šlo ze dne na den.

Strávil jsem celou bezútěšnou hodinu otrháváním černookého hrachu. Pappy, jenž nenáviděl práci na zahradě ještě víc než já, stál poblíž a sklízel žluté fazole a vynakládal na to docela chvályhodné úsilí. Babička pomáhala mámě sebrat poslední rajská jablíčka. Otec nosil koše sem a tam, samozřejmě za mámina dozoru. Když mě míjel, utrousil jsem: „Já bych tak chtěl malovat dům…“

„Zeptej se mámy,“ prohodil.

Nemeškal jsem a máma odvětila, že mohu jít natírat, když naplním ještě jeden košík hrachu. Sklízeli jsme zahradu takovým tempem jako ještě nikdy předtím. V poledne nezůstal nikde viset ani jeden zapomenutý lusk.

Brzy jsem se vrátil ke svému osamělému natírání fasády. S výhradní výjimkou manipulování s cestářským štěrkovacím válcem jsem tuhle práci upřednostňoval před všemi ostatními. Rozdíl mezi těmito dvěma činnostmi byl jediný: ve skutečnosti jsem nemohl řídit a obsluhovat štěrkovací stroj, a ještě léta potrvá, než toho budu schopen. Ale natírat dům jsem bezesporu uměl. Odkoukal jsem to od Mexičanů, hodně jsem se naučil a zlepšil si techniku. Nanášel jsem nátěr tak tence, jak to šlo, a snažil se ušetřit barvu, aby mi ty dva galony vystačily na co možná největší plochu.

Kolem desáté dopolední jsem vypotřeboval první galon. Máma s babičkou se zrovna otáčely v kuchyni, čistily a nakládaly zeleninu.

Neslyšel jsem, že se mi za zády najednou objevil muž. Když však zakašlal, aby mě na sebe upozornil, trhl jsem sebou a upustil štětku.

Stál tam pan Latcher, mokrý a zablácený od pasu dolů. Byl bos a měl na sobě roztrhanou košili. Zřejmě takhle přišel od nich pěšky k nám.

„Kde je pan Chandler?“ vyhrkl.

Nevěděl jsem, kterého pana Chandlera má na mysli. Zvedl jsem ze země svou štětku a běžel za roh, na východní stranu našeho domu. Volal jsem na tátu, který náhle vystrčil hlavu z listů vinné révy. Když uviděl vedle mne stát pana Latchera, rychle se napřímil. „Co se děje?“ divil se a spěchal k nám.

Babička zaslechla nějaké hlasy. Vyběhla na zápraží a máma jí spěchala v patách. Stačil jeden pohled na pana Latchera, a všem bylo jasné, že se stalo nějaké neštěstí.

„Voda nám zaplavila dům,“ pravil, přičemž se nedokázal podívat mému otci do očí. „Musíme odtamtud pryč.“

Táta pohlédl na mě a pak na babičku s mámou na verandě. Už jim začínalo svítat.

„Můžete nám pomoct?“ zeptal se pan Latcher. „Nemáme kam jít.“

Myslel jsem, že se rozbrečí, a sám jsem měl také slzy na krajíčku.

„To se ví, že vám pomůžeme,“ pronesla babička, která hned začala situaci řešit. Od tohoto okamžiku udělá můj otec přesně to, co mu nařídí jeho matka. Stejně tak my ostatní.

Babička mě poslala, abych přivedl Pappyho. Seděl v kůlně a pokoušel se zaměstnat tím, že se šťoural v baterce od traktoru. Všichni jsme se shromáždili u dodávky, abychom navrhli plán, jak budeme postupovat.

„Dá se dojet až k domu?“ vyptával se Pappy.

„Ne, pane,“ vyvrátil to pan Latcher. „Na naší cestě stojí voda a sahá až do pasu. Právě dosáhla až na zápraží a rozlila se v domě. Máme ji už šest palců nad podlahou.“

Nedokázal jsem si představit všechny Latcherovy děti v zatopeném domě, kde stála voda do výšky půl stopy.

„Co je s Libby a s dítětem?“ zajímala se babička, která se zkrátka neudržela.

„Libby je na tom dobře. Ale dítě je nemocné.“

„Potřebujeme člun,“ vyjádřil se můj otec. „Jeter má jeden tam nahoře v cockleburrském močálu.“

„Nebudeme váhat a půjčíme si ho,“ rozhodl Pappy.

Muži chvíli debatovali o tom, jak Latcherovy zachránit – jak se dostat k člunu, jak daleko se mohou dostat náklaďákem po cestě, kolikrát budou muset otočit vůz. Nezmínili se však vůbec o tom, kam se Latcherovi vrtnou, až je vysvobodí z jejich domu.

Babička se opět vložila do hovoru: „Můžete se všichni nastěhovat k nám,“ nabídla bez váhání panu Latcherovi. „Máme čistou půdu – Mexičané právě odjeli. Budete mít teplou postel a dostatek jídla.“

Podíval jsem se na ni. I Pappy k ní vzhlédl. V naší stodole bude bydlet horda hladových Latcherů! Nemocné dítě nás svým křikem bude budit celou noc. A snědí nám všechny zásoby. To pomyšlení mě vyděsilo a dostal jsem vztek na babičku za to, že se s námi o té nečekané nabídce ani neporadila.

Potom jsem zavadil pohledem o pana Latchera. Chvěly se mu rty a leskly oči. Oběma rukama žmoulal u pasu svůj starý slamák a očividně se styděl, protože klopil oči a díval se na zem. Ještě nikdy jsem neviděl ubožejšího, špinavějšího a poníženějšího muže.

Zvedl jsem oči ke své mámě. Také jí se třpytily slzy v očích. Pak jsem sklouzl pohledem na otce. Nikdy jsem ho neviděl brečet, ani teď neměl slzy na krajíčku, ale utrpení pana Latchera ho teď viditelně dojalo. V tom okamžiku mi zjihlo srdce.

„Tak sebou hněte,“ rozkázala babička autoritativně. „Jdeme připravit stodolu.“

Vyskočili jsme; muži vyrazili k náklaďáku a ženy zamířily ke stodole. Babička se rozběhla za Pappym a zatáhla ho za loket: „Nejdřív přivezte Libby s dítětem,“ pošeptala mu. Znělo to jako jasný příkaz, proto Pappy jen kývl na souhlas.

Skočil jsem dozadu na korbu spolu s panem Latcherem, který si vedle mne složil své hubené nohy a neutrousil ani slovo. U lávky jsme zastavili, otec vystoupil z vozu a vydal se obhlédnout břeh řeky. Měl za úkol najít v cockleburrském močálu Jeterův člun a odplout s ním dolů po proudu až sem, kde na něj budeme čekat. Přejeli jsme lávku, zahnuli na cestu k Latcherům, ale neurazili ani sto stop, když jsme spatřili bažinu. Kam jsme dohlédli, rozprostírala se před námi samá voda.

„Vyřídím jim, že pro ně přijedete,“ zvolal pan Latcher, skočil do bláta a plahočil se vodou. Vzápětí mu dosahovala až po kolena. „Dávejte pozor na hady!“ křikl přes rameno. „Je jich tu všude plno!“ Prodíral se jezerem vody, z níž všude kolem vykukovaly špičky bavlníků ze zaplaveného pole.

Sledovali jsme ho, dokud nám nezmizel z dohledu; pak jsme se vrátili k řece a čekali na mého otce.

Seděli jsme na kládě u lávky a pozorovali pod sebou zvířenou vodu. Neměli jsme, o čem bychom si povídali, proto mě napadlo, že nastala vhodná chvíle, abych Pappymu vyprávěl o svém zážitku. Nejprve ho zasvětím do svého tajemství.

Začal jsem tam, kde to začalo, a řekl jsem mu, jak jsem tenkrát v noci uslyšel hlasy na předním dvoře. Spruillovi se hádali, protože je opouštěl Hank. Skrýval jsem se ve stínu, a než jsem zjistil, o co jde, špehoval jsem nejen Hanka, ale i Kovboje. „Zrovna tamhle se spolu prali,“ podotkl jsem a ukázal na vrchol lávky.

Pappy hned zapomněl na záplavy, na farmaření, dokonce i na zachraňování Latcherových. Zíral na mne a hltal každé moje slovo, i když nevycházel z úžasu. Převyprávěl jsem mu co nejvýstižněji celou tu rvačku a znovu ukázal na místo činu. „Hank spadl právě tamhle, zrovna doprostřed řeky. A už nevyplaval.“

Pappy zavrčel, ale nic nenamítl. Stál jsem přímo před ním a o překot, zaníceně vyprávěl. Když jsem se zmínil o setkání s Kovbojem, které se odehrálo posléze na cestě u našeho domu, Pappy vydechl a tiše zaklel. „Měls mi to tenkrát říct,“ zabručel.

„To jsem nemohl. Strašně jsem se bál.“

Vyskočil a chodil kolem klády sem a tam. „Zabil jim syna a ještě jim ukradl dceru,“ mumlal si rozhořčeně pro sebe. „Proboha.“

„Co s tím budeme dělat, Pappy?“

„Musím si to rozmyslet.“

„Myslíš, že Hank vyplaval někde na břeh?“

„To ne. Ten Mexičan ho zamordoval. Jeho tělo kleslo rovnou na dno, a tam ho pravděpodobně sežrali sumci. Z toho už nic nezbylo.“

I když to bylo nechutné, nějak se mi ulevilo, když jsem to slyšel. Nechtěl jsem se s Hankem už nikdy setkat. Vzpomněl jsem si na něj, kdykoliv jsme přejížděli lávku. Zdálo se mi o jeho mrtvole, jak se nafouknutá vynořuje z hlubin řeky, a děsila mě i za bílého dne.

„Udělal jsem něco špatného?“ ptal jsem se.

„Ne.“

„Nepovíš to nikomu?“

„Ne, myslím, že ne. Utajíme to. Promluvíme si o tom později.“

Zaujali jsme každý svou pozici na kládě a civěli do vody. Pappy se hluboce pohroužil do svých myšlenek. Snažil jsem se namluvit si, že bych se měl nyní cítit lépe, když jsem se konečně svěřil s Hankovou smrtí někomu dospělému.

Po chvíli se ozval Pappy: „Hank dostal, co si zasloužil. Nikomu o tom nepovíme. Jsi jediný svědek a nemá smysl, aby sis z toho dělal těžkou hlavu. Bude to naše tajemství a vezmeme si ho s sebou do hrobu.“

„A co pan a paní Spruillovi?“

„Co oči nevidí, to srdce nebolí.“

„Řekneš to babičce?“

„Ne. Nikomu. Zůstane to jen mezi tebou a mnou.“

To slibovalo svazek, kterému jsem mohl důvěřovat. Teď jsem se skutečně cítil lépe. Sdílel jsem své tajemství s přítelem, který mi pomáhal nést společné břemeno. Rozhodli jsme se, že případ Hanka a Kovboje hodíme jednou provždy za hlavu.

Konečně připlul můj otec v Jeterově člunu s plochým dnem. Chyběl mu přívěsný lodní motor, ale v prudkém proudu nebylo těžké udržet směr. Použil pádlo jako kormidlo a vystoupil pod lávkou, přímo pod námi, na břeh. Vyzvedli s Pappym člun z vody, vynesli ho na břeh, odkud ho naložili do dodávky. Pak jsme se vydali na cestu k Latcherovým, kde jsme člun zase vyložili a posunuli až ke kraji zaplaveného pole. Všichni tři jsme do něj skočili, nohy celé zablácené. Dospěli pádlovali; pluli jsme podél úzké cestičky, asi dvě stopy nad zemí, a míjeli jsme řady shnilých bavlníků.

Čím dál jsme pluli, tím víc se voda prohlubovala. Vítr unášel náš člun a smýkal s námi, až jsme naráželi do vyčuhujících bavlníků. Táta i Pappy vzhlíželi k nebi a nevěřícně kroutili hlavami.

Všichni Latcherovi stáli na zápraží a s obavou očekávali pomoc. Sledovali každý náš pohyb v člunu, který se k nim přibližoval jezerem, obklopujícím jejich dům. Schody na zápraží zmizely pod vodou. Na verandě stála určitě stopa vody. Dopluli jsme s člunem k jejich zápraží, kde pan Latcher zachytil příď a vytáhl člun kousek nahoru. Stál přitom po prsa ve vodě.

Přelétl jsem pohledem všechny ty vyděšené a posmutnělé tváře na verandě. Měli na sobě ještě nuznější hadry, než když jsem je navštívil naposledy. Byli vyhublí a vychrtlí, pravděpodobně trpěli hlady. Ti mladší se dokonce usmívali a já jsem si najednou připadal velmi důležitý. Z davu vystoupila Libby Latcherová s dítětem v náručí, zabaleným ve staré dece. Nikdy předtím jsem vlastně Libby neviděl, a teď jsem nemohl uvěřit svým očím, jak je pěkná. Měla dlouhé světle hnědé vlasy, svázané vzadu do culíku. Její světle modré oči vyzařovaly živou jiskru. Byla vysoká a stejně štíhlá jako ostatní. Když vstoupila do člunu, otec i Pappy jí pomáhali, aby se usadila. Sedla si s dítětem vedle mne; náhle jsem se ocitl tváří v tvář své nové příbuzné.

„Já jsem Luke,“ představil jsem se, i když to nebyl právě nejvhodnější okamžik na seznamování.

„Já jsem Libby,“ odpověděla a usmála se, až mi srdce poskočilo. Její miminko spalo. Od té noci, kdy se narodilo a já ho viděl oknem, moc nepovyrostlo. Bylo titěrné, vrásčité a asi mělo hlad; však na něj babička už čekala.

Pak skočil do člunu Rayford Latcher a sedl si ode mne co nejdál, jak to jen šlo. Byl jedním z těch tří, kteří mě minule zbili, když jsem se objevil na jejich pozemku. Percy, nejstarší syn a vůdce chlapecké smečky, která se na mě vrhla, se schovával na verandě. Do člunu se usadily ještě dvě další děti a nakonec nastoupil pan Latcher. „Za pár minut se vrátíme,“ slíbil paní Latcherové a ostatním, kteří zůstali na zápraží. Dívali se na něj, jako kdyby je odsoudil k smrti.

Rozpršelo se a vítr nás bičoval do tváří. Pappy a můj otec pádlovali, seč mohli, ale člun se sotva hýbal. Pan Latcher skočil do vody a na chvíli úplně zmizel pod hladinou. Pak se zase postavil na nohy a stoupl si; vězel až po ramena ve vodě. Popadl provaz přivázaný ke člunu a začal nás táhnout směrem po cestě.

Vítr nás zaháněl do bavlníkového pole, proto se i můj otec vydrápal z člunu a pomáhal tlačit zezadu. „Dávejte pozor na hady,“ varoval ho znovu pan Latcher. Oba muži byli naprosto mokří.

„Percyho jeden málem uštkl,“ prozradila mi Libby. „Připlaval až nahoru na verandu.“ Nakláněla se nad dítětem a snažila se uchovat ho v suchu.

„Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se.

„Ještě nemá jméno.“

Takový nesmysl jsem ještě nikdy neslyšel. Dítě beze jména. Většina dětí, které se narodily členům baptistické církve, dostávala dvě i tři jména ještě dřív, než přišla na svět.

„Kdy se Ricky vrátí domů?“ pošeptala mi.

„Nevím.“

„Je v pořádku?“

„Ano.“

Vypadala, že dychtí po jakékoli zprávě o něm, a já jsem z toho zrozpačitěl. I když mi nebylo nepříjemné sedět vedle tak hezké dívky, která mi chtěla šeptat do ucha. Její mladší sourozenci kulili oči – takové dobrodružství dosud nezažili.

Čím dál po cestě se hloubka vody snižovala a člun nakonec uvízl v bahně. Všichni jsme se vyškrábali ven a Latcherovi nastoupili do našeho náklaďáku. Pappy si sedl za volant.

„Luku, zůstaň tu se mnou,“ křikl na mě táta. Zatímco náklaďák couval, pan Latcher s tátou otočili člun a začali ho jeden tlačit a druhý táhnout zpátky k domu. Vítr foukal tak silně, že museli sklánět hlavy. Jel jsem v člunu sám s hlavou sklopenou a snažil se moc nenamočit. Déšť nás bičoval studenými sprchami a každou minutou sílil.

Jezero kolem domu se pěnilo, když jsme se blížili k obydlí. Pan Latcher táhl člun až k verandě a uděloval pokyny své ženě. Ta mu podávala do náruče malého syna a málem ho upustila, když se do člunu opřel poryv větru a smýkl s ním stranou. Percy napřáhl před sebe násadu od koštěte, kterou jsem popadl, abych pomohl přitáhnout člun zpátky k verandě. Můj otec křičel hned tohle a hned zase tamto, pan Latcher obdobně. Na zápraží zbývaly ještě čtyři děti a všechny najednou se hrnuly do člunu. Pomáhal jsem jim, jednomu po druhém. „Pomalu, Luku!“ upozorňoval mě táta už podesáté.

Když se děti usadily v člunu, přehodila paní Latcherová přes zábradlí jutový pytel nacpaný něčím, co se ukázalo jako oblečení. Uvědomil jsem si, že to byl jejich jediný majetek. Vak přistál u mých nohou a já jsem ho sevřel, jako kdyby měl bůhvíjakou hodnotu. Vedle mne seděla bosá holčička Latcherových – nikdo z Latcherových nebyl obutý – v košilce bez rukávů, jen s holými pažemi. Třásla se zimou a tiskla se k mým nohám, jako kdyby se bála, že ji vítr odnese. Oči měla zalité slzami, ale když jsem se na ni podíval, špitla: „Děkujeme.“ Paní Latcherová se vyškrábala do člunu a vtiskla se mezi své děti, přičemž ječela na svého muže, protože ten zase ječel na ni. S plně obsazeným člunem a se všemi Latcherovými jsme se sotva otočili a vydali se zpátky k zaplavené cestě. Všichni, kteří jsme se vezli, jsme sklopili hlavy co nejníže, abychom si chránili obličeje před deštěm.

Můj otec a pan Latcher napínali svaly ze všech sil a tlačili člun proti větru. Místy jim voda sahala jen po kolena, ale po pár krocích se propadli zase až po prsa a měli co dělat, aby udrželi rovnováhu. Usilovně se snažili udržet člun uprostřed zatopené cesty, tak, aby se nezaplétal do bavlníků. Naše zpáteční plavba trvala o poznání déle.

Pappy na nás však nečekal. Neměl dost času, aby vyložil své první pasažéry a hned se stačil vrátit. Když jsme uvízli v bahně, přivázal můj otec Jeterův člun ke sloupu od plotu a prohlásil: „Nemá cenu tady čekat.“ Plahočili jsme se ještě hlubším blátem a odolávali větru a dešti, ale blížili jsme se k řece. Latcherovy děti se bály lávky a já jsem ještě nikdy předtím neslyšel takové vřeštění, když jsme ji překračovali. Tiskly se k rodičům jako klíšťata. Pan Latcher nesl navíc jutový pytel. Na půl cesty přes lávku jsem se podíval na prkna, po kterých jsme šlapali, a všiml jsem si, že nejen děti, ale i paní Latcherová jde bosa.

Když jsme bezpečně přešli na naši stranu řeky, uviděli jsme, jak pro nás jede Pappy.

Babička s mámou na nás čekaly na zadní verandě, kde uspořádaly provizorní řadu služeb všeho druhu. Přivítaly druhou vlnu Latcherovy rodiny a dovedly je dozadu na verandu, kde ležela hromada oblečení. Latcherovi se svlékali, někteří se styděli a schovávali, druzí zase vůbec ne, a oblékali se do našich odložených svršků, které jsme schovávali celá desetiletí. Ty, kteří si vzali na sebe suché a teplé oblečení, postrkovala babička do kuchyně, kde bylo připraveno dost rozmanitých pokrmů pro všechny. Babička vytáhla klobásy a uzenou šunku. Upekla dva plechy domácích sušenek. Stůl téměř nebyl vidět pod velkými mísami plnými nejrůznějšími druhy zeleniny, které máma v posledním půl roce vypěstovala.

Všech deset členů Latcherovy rodiny se postavilo kolem stolu, kromě mimina, které někde spalo. Většina z nich mlčela; nebyl jsem si jistý, jestli proto, že se styděli, nebo je opouštěla úzkost, či nemohli mluvit hlady. Chodili kolem mís a čas od času někomu poděkovali. Máma s babičkou jim nalévaly čaj a všelijak se o ně staraly. Pozoroval jsem je ode dveří. Pappy a můj otec zůstali na vstupní verandě, srkali teplou kávu a sledovali, jak poryvy deště pomalu ztrácejí na síle.

Když už to vypadalo, že si dokážou posloužit sami, přesunuli jsme se do obývacího pokoje, kde babička rozdělala oheň v krbu. Naše pětičlenná rodina se sesedla u krbu a dlouho jsme poslouchali, jak Latcherovi v kuchyni brebentí. Tlumili hlasy, ale nože a vidličky řinčely ostošest. Zahřáli se, byli v bezpečí a neměli hlad. Jak mohli být ti lidé tak chudí?

Zjistil jsem, že už se na ně nedokážu dívat s nevraživostí. Byli to lidé jako my, kteří měli tu smůlu, že se narodili jako pachtýři. Nebylo ode mě správné, že jsem jimi opovrhoval. Mimo to mi docela učarovala Libby.

Doufal jsem, že si mě už také stačila oblíbit.

Opájeli jsme se spokojeným pocitem dobrého skutku, když vtom se odkudsi ozval dětský pláč. Babička vyskočila a vmžiku byla tatam. „Já se o něj postarám,“ zaslechl jsem, jak hlaholí v kuchyni. „Klidně dojezte.“

Nikdo z Latcherových se ani nehnul od stolu. To dítě plakalo od té noci, co se narodilo; byli na to zvyklí.

Naše rodina však tomu ještě nepřivykla. Mimino vřískalo celou dobu, co dojídali. Babička ho nosila celou hodinu v náručí, když moji rodiče s Pappym stěhovali Latcherovy do jejich nového bytu na půdě stodoly. Libby se s nimi vrátila, aby zkontrolovala své dítě, které stále ještě brečelo. Přestalo pršet, tak ho moje máma vzala do náručí a šla se s ním projít kolem domu, ale ani venku ho to neuspokojilo. Dosud jsem neslyšel žádné stvoření, které tak urputně a souvisle řvalo.

Odpoledne jsme byli už všichni jako na trní. Babička vyzkoušela pár svých osvědčených domácích receptů a slabých medicín, které však situaci jen zhoršily. Libby se marně snažila uklidnit dítě v houpačce. Babička mu zpívala a tančila s ním po celém domě; mrně však křičelo dál a podle mne ještě hlasitěji. Máma s ním pochodovala dokola po celém prvním patře. Pappy s mým otcem na dlouho zmizeli. Chtělo se mi utéct z domu a schovat se v sýpce.

„To je ta nejhorší kolika, kterou jsem kdy viděla,“ zaslechl jsem babiččina slova.

Později, když Libby opět houpala dítě na verandě, jsem se nachomýtl k jinému rozhovoru. Zdálo se, že když jsem byl malý, také jsem hodně trpěl záchvaty koliky. Matka mojí mámy, moje druhá babička, která už nebyla mezi živými, ale tenkrát žila ve městě v malovaném domě, mi dala několikrát líznout vanilkové zmrzliny. Okamžitě jsem prý přestal ječet a za pár dní kolika ustoupila.

Z nějakého nepochopitelného důvodu mě postihl záchvat i později. Ale babička už neuchovávala v mrazáku žádnou kupovanou zmrzlinu. Tak mě rodiče naložili do dodávky a vydali jsme se do města. Po cestě jsem prý přestal vřískat a usnul jsem. Zjistili, že mě uspal a uklidnil pohyb vozidla.

Máma mě poslala, abych našel tátu. Vzala si chlapečka od Libby, která se ho očividně ráda zbavila, a než jsme se nadáli, mířili jsme k vozu.

„Jedeme do města?“ zajímal jsem se.

„Ano,“ přikývla máma.

„A co to mimino?“ ptal se otec a ukazoval na dítě. „Vždyť se o něm nemá nikde mluvit.“

Na to máma úplně zapomněla. Když se objevíme ve městě se zatajeným dítětem, vyrojí se tolik drbů, že se kvůli tomu zastaví doprava na hlavní třídě.

„O to se postaráme, až tam dorazíme,“ prohlásila máma a zabouchla dveře. „Vyrážíme.“

Můj otec nastartoval motor a zařadil zpátečku. Seděl jsem uprostřed, na dva tři palce od dítěte. Po krátké přestávce začalo mrně ječet znovu. Mezitím jsme se dostali k řece a já jsem měl sto chutí vyhodit toho křiklouna z okna.

Když jsme přejeli lávku, stala se zvláštní věc. Dítě se pomalu uklidňovalo a tišilo. Zavřelo pusinku i oči a usnulo s hlubokým oddychováním. Máma se usmála, jako kdyby chtěla naznačit: ‚Vidíš, vždyť jsem ti to říkala.‘

Když jsme projížděli městem, rodiče si mezi sebou začali špitat. Rozhodli se, že máma vystoupí u kostela z auta a poběží k Popovi a Pearl pro zmrzlinu. Obávali se, že Pearl pojme podezření, proč máma kupuje zmrzlinu, navíc jen jednu, jako kdybychom teď nepotřebovali nic jiného, a proč jsme přijeli do města zrovna ve středu odpoledne. Dohodli se, že na její zvědavost nebudou v žádném případě reagovat; ostatně, vždyť to může být docela zábavné, když ji nechají, ať se smaží ve vlastní šťávě. I když se Pearl obvykle velmi rychle dovtípila, jistě ji nenapadne, že kupují zmrzlinu pro nemanželské dítě, které schovávají v náklaďáku.

Zastavili jsme u našeho kostela. Nikdo nás neviděl, a tak mi máma podala mimino, zatímco mi udělovala přesné pokyny, jak mám s tím stvořením zacházet. Jakmile zabouchla dveře, otevřelo dokořán pusu, upřelo na mě oči a strachy snad přestalo dýchat. Dvakrát zakníklo a vyděsilo mě téměř k smrti, než otec nastartoval a vyjeli jsme nazdařbůh do ulic ve městečku. Dítě na mě civělo a přestalo brečet.

„Jen nezastavuj,“ prosil jsem tátu.

Minuli jsme čističku, na kterou byl smutný pohled, když neměla co zpracovávat. Objeli jsme zezadu metodistický kostel a školu, a pak jsme se vydali na jih na hlavní ulici. Máma vyšla z obchodu Popa a Pearl s papírovým sáčkem; nepřekvapilo nás, že ji Pearl těsně následovala a nepřestávala se vyptávat. Povídaly si spolu, když jsme je míjeli. Otec na ně mávl, jako kdyby se nic zvláštního nedělo.

Ale mně bylo jasné, že se dítě Latcherových dlouho neutají. Stačilo, aby jednou zaplakalo, a celé město se dozví naše tajemství.

Vzali jsme to znovu kolem čističky, a když jsme si to namířili ke kostelu, zahlédli jsme mámu, jak na nás čeká. Pomalu jsme k ní dojížděli, aby mohla nastoupit, když mimino zase otevřelo oči. Spodní ret se mu začal chvět. Chystalo se právě spustit řev, když jsem ho vrazil mámě do náruče a vyhrkl: „Tumáš, vezmi si ho.“

Vydrápal jsem z vozu ještě dřív, než mohla nastoupit. Můj spěch ji zarazil. „Kam letíš, Luku?“ volal za mnou táta.

„Jezdi ještě chvíli okolo. Potřebuju ještě koupit barvu.“

„Nastup si!“ nařídil.

Dítě začalo ječet a máma hbitě naskočila do kabiny. Skrčil jsem se za vozem a vyběhl co nejrychleji směrem k hlavní ulici. Zaslechl jsem za sebou, že mě opět volají, ale náklaďák nastartoval a vyrazil kupředu. Běžel jsem do železářství, až dozadu k pultu, a požádal jsem prodavače o tři galony bílé pittsburské venkovní barvy.

„Mám jen dvě plechovky,“ odpověděl.

Tak mě to zarazilo, že jsem se nezmohl ani na slovo. Jak mohou mít v železářství jen dva galony barvy? „Příští pondělí mi dovezou další,“ dodal.

„Tak mi dejte ty dvě,“ souhlasil jsem.

Věděl jsem, že mi dva galony na dokončení vstupní verandy nestačí, ale vysázel jsem mu na pult šest dolarových bankovek a on mi vrátil drobné. „Ukaž, odnesu ti je,“ ochotně se nabídl.

„Ne, já to zvládnu sám,“ bránil jsem se a popadl obě plechovky. Mohl jsem se přetrhnout, abych je zdvihl, a šněroval jsem si to uličkou, že jsem se málem převážil. Vypotácel jsem se s nimi ze dveří a postavil je na chodník. Rozhlédl jsem se na obě strany a poslouchal, jestli odněkud neuslyším brečet dítě. Naštěstí byl ve městě klid.

Na chodníku nedaleko přede mnou se před svým obchodem znovu objevila Pearl a očima rejdila na všechny strany. Schoval jsem se za nejbližším zaparkovaným autem. Vzápětí jsem uslyšel, jak se z jihu pomalu blíží náš náklaďák, sotva se šinul a vypadal velmi podezřele. Můj otec mě zblýskl a zastavil uprostřed ulice. Vší silou jsem popadl obě plechovky a utíkal ke kabině. Vyběhl, aby mi pomohl. Vyskočil jsem dozadu na vůz a táta mi podal obě plechovky. Chtěl jsem jet zpátky raději na korbě, co nejdál od toho nejmenšího Latchera. Sotva můj otec zmizel v kabině, pustilo se dítě do křiku.

Náklaďák vyrazil dopředu a dítě ztichlo. Křičel jsem „Dobrý den, Pearl!“, když jsme zrychlili.

Libby seděla s naší babičkou na zápraží a čekala na nás. Když dodávka zastavila, mimino začalo řvát jako na lesy. Ženy ho kvapem odnesly do kuchyně a začaly ho okamžitě cpát zmrzlinou.

„Tolik benzinu v craigheadském okrese ani nemáme, abychom toho mrňousa udrželi v klidu,“ prohodil můj otec.

Naštěstí ho utišila ta zmrzlina. Malý Latcher usnul v mámině náručí.

Jelikož vanilková zmrzlina zapůsobila, když jsem trpěl kolikou já, posloužil tenhle uklidňující prostředek jako důkaz, že dítě dílem bezpochyby patřilo do Chandlerovy rodiny. Nijak zvlášť nadšený jsem z toho nebyl.

35

To, že naši stodolu zabydlí početná rodina Latcherových, nikdo z nás určitě neplánoval. Zatímco nás zpočátku hřál dobrý pocit, jak jsme křesťansky pohostinní a soucítíme se sousedy, brzy nás zajímalo, jak dlouho tu Latcherovi mohou zůstat. Začal jsem o tom hovořit sám; po dlouhé debatě o tom, co se dnes přihodilo, jsem s tím přišel u večeře: „Co myslíte, jak dlouho u nás zůstanou?“

Pappy se vyjádřil, že odejdou, jakmile opadne voda. Bydlet ve stodole sousedního farmáře se dalo tolerovat za těch nejnaléhavějších podmínek, ale nikdo s trochou sebeúcty by nezůstal u cizích ani o den déle, když to není nutné.

„Co budou jíst, až se vrátí domů?“ mudrovala babička. „Nezůstalo jim na farmě vůbec nic, co by se dalo pozřít.“ Zřejmě předpokládala, že s námi zůstanou až do jara.

Můj otec podsouval úvahu, že jejich zpustlé obydlí nemohlo vydržet záplavy, a proto se stejně nebudou mít kam vrátit. Navíc neměli žádný náklaďák, žádný dopravní prostředek. I když se vrátí na svůj pozemek, budou tam nejméně deset let hladovět. Kam jinam měli jít? Vypadalo to, že tahle neradostná vyhlídka Pappyho dost sužuje.

Máma především bedlivě poslouchala, ale v jednu chvíli podotkla, že Latcherovi nepatří k těm lidem, kterým by nějak leželo na srdci, jestli bydlí v cizí stodole. Obávala se o jejich děti, nejen kvůli obvyklým zdravotním problémům a výživě, ale i kvůli jejich vzdělání a duševnímu rozvoji.

O Pappyho návrhu, že je co nejdřív vystěhuje z půdy, jsme dali hlasovat kolem stolu a dědu jsme přehlasovali. Tři proti jednomu. Čtyři, pokud se počítal i můj hlas.

„Vždyť přežijeme,“ chlácholila nás babička. „Máme dost potravy pro nás i pro ně na celou zimu. Jednou jsou tady, nemají, kam jinam by šli, tak se o ně postaráme.“ Nikdo se s ní nechtěl hádat.

„Bůh nám nedal tak krásnou zahradu jen tak pro nic za nic,“ dodala a podívala se na mou mámu. „V evangeliu svatého Lukáše Ježíš praví: Pozvěte chudé, kulhavé, chromé i slepé a postarejte se o ně.“

„Zabijeme dvě prasata místo jednoho,“ prohlásil Pappy. „Tak bude dost masa na zimu.“

K zabijačce dojde začátkem prosince; to už bude chladno, které zničí všechny bakterie. Každý rok jsme zabíjeli prase střelou do hlavy. Pak jsme ho ponořili do vařící vody a pověsili za nohy na strom u kůlny, vyvrhli a rozčtvrtili na spoustu kusů. Udili jsme špek, šunku, využili ledviny, žebírka a špejlovali klobásy. Zpracovali jsme úplně všechno, i jazyk, mozek a nožičky. „Všechno kromě kvičení,“ slýchával jsem celý svůj život. Pan Jeter odnaproti se těšil pověsti vynikajícího řezníka. Dozíral na vyvržení a pak se pod jeho rukama měnilo syrové maso v pravé delikatesy. Za svůj čas a práci si bral čtvrtinu nejlepších kousků masa.

Moje první vzpomínka na zabijačku se pojí s útěkem za dům, kde jsem potupně vrhl. Časem jsem však otrnul a na tuhle událost jsem se těšil. Když jsme chtěli šunku a slaninu, museli jsme zabít prase. Ale krmit ještě rodinu Latcherových až do jara si vyžádá víc než dvě prasata. Bydlelo jich teď u nás jedenáct, včetně mimina, které se v současné době živilo výhradně vanilkovou zmrzlinou.

Jak jsme tak o nich hovořili, začal jsem snít o cestě na Sever.

V novém světle se mi ten výlet zdál hned lákavější. Soucítil jsem s Latcherovými a byl jsem hrdý, že jsme je zachránili. Věděl jsem, že jako křesťané musíme pomáhat chudším. To všechno jsem chápal, ale nedokázal jsem si představit, jak budeme celou zimu žít s tolika dětmi, které se budou prohánět po celé naší farmě. Raději se vrátím zase brzy do školy. Půjdou tam Latcherovy děti se mnou? A když se z nich stanou noví žáci, budou po mně chtít, abych je provedl po celé škole? Co si pomyslí moji kamarádi? Nedovedl jsem si představit nic jiného než ponížení.

Ke všemu ještě teď, když s námi bydleli, bylo jen otázkou času, kdy se provalí celé to tajemství. Rickyho čeká, že ho označí za otce. Pearl se dovtípí, proč jsme kupovali vanilkovou zmrzlinu. Informace prosáknou do společnosti a budeme na dně.

„Luku, dojedl jsi?“ zeptal se můj otec a vytrhl mě z hlubokého rozjímání.

Talíř přede mnou zel prázdnotou. Všichni se na něj podívali. Bavili se o dospěláckých záležitostech. Teď bylo na mně, abych si našel něco svého.

„Večeře mi chutnala. Omluvíte mě?“ zeptal jsem se zdvořile, abych ukázal, jak jsem vychovaný.

Babička přikývla a já vyšel na zadní verandu a přibouchl dveře se sítí proti hmyzu, aby nevrzaly. Pak jsem zalezl do přítmí na lavičku u kuchyňských dveří. Odsud jsem všechno slyšel. Dělali si starosti s penězi. Půjčku na osivo a hnojivo protáhneme do příštího jara, pak se uvidí. I ostatní splátky se budou muset pozdržet, i když Pappy nesnášel pomyšlení, že bude závislý na svých věřitelích.

Nejvíc však dospělé pálilo, jak přežít zimu. Nešlo ani tak o jídlo. Museli jsme platit nezbytné potřeby jako elektřinu, plyn a benzin do náklaďáku, a pár základních potravin jako kávu, cukr a mouku. Co když někdo z nás onemocní a bude potřebovat lékaře nebo nějaké léky? Nebo se rozbije dodávka a bude potřeba vyměnit některé náhradní díly?

„Nedali jsme letos žádný příspěvek kostelu,“ připomněla babička.

Pappy odhadl, že asi třicet procent úrody zůstalo na poli a dosud hnije ve vodě. Kdyby se umoudřilo počasí a tobolky vyschly, mohli bychom ještě alespoň nepatrnou část zachránit. Získali bychom sice pár dolarů, ale ty by stejně spolklo vyčištění bavlny. Ani on, ani můj otec neviděli situaci optimisticky, spíš ji přirovnávali k chudobě jako v roce 1951.

Potíž tkvěla v nedostatku hotových peněz. Téměř všechny jsme už utratili a nenabízela se žádná šance, že bychom nějaké získali. Měli jsme stěží na zaplacení elektřiny a plynu do Vánoc.

„Jimmy Dale mi drží flek v továrně na buicky,“ prohlásil můj otec. „Ale dlouho ho neudrží. O práci je teď velký zájem. Musíme se tam nahoře také zabydlet.“

Podle Jimmyho Dala platili v současné době v továrně tři dolary na hodinu, pracovalo se čtyřicet hodin týdně, ale dalo se dělat i přesčas. „Povídal, že si můžu vydělat bezmála dvě stě dolarů týdně,“ vysvětloval otec.

„Pošleme domů tolik, kolik jen budeme moct,“ přidala se máma.

Pappy a babička začali protestovat, ale všichni věděli, že bylo rozhodnuto. Zaslechl jsem v dálce nějaký křik, který mi vzdáleně něco připomínal. Když se hluk přiblížil, svitlo mi a v tu chvíli jsem si vyčítal, že jsem se raději neusadil na zápraží.

Dítě se vrátilo a opět se vztekalo; nepochybně se dožadovalo další porce vanilkové zmrzliny. Vytratil jsem se z verandy a poodešel pár kroků směrem ke stodole. Zahlédl jsem ve stínu Libby a paní Latcherovou, jak se blíží k domu. Přikrčil jsem se za kurníkem a špicoval uši, když mě míjely. Neustálý řev však přehlušil všechny ostatní zvuky na farmě.

Babička s mámou se s nimi setkaly na zadní verandě. Rozsvítily světlo a já jsem sledoval, jak se točily kolem toho malého netvora, a pak ho odnesly dovnitř. Spatřil jsem oknem tátu a Pappyho, jak se sbírají a odcházejí na zápraží.

Mrněti se líbilo, že se o něj staraly hned čtyři ženy, a brzy přestalo plakat. Jakmile nastalo ticho, Libby vyběhla z kuchyně ven. Sedla si na kraj verandy, na to samé místo, kde seděl tenkrát Kovboj, když mi ukazoval svůj vystřelovací nůž. Přiblížil jsem se k domu a pozdravil: „Ahoj, Libby,“ když jsem se ocitl na dva kroky od ní.

Trhla sebou a zase se zklidnila. Ta ubohá dívka měla nervy na pochodu z bolení bříška svého dítěte. „Luku,“ vyhrkla. „Co děláš?“

„Nic.“

„Pojď si sednout,“ navrhla a nabídla mi místo vedle sebe. Zachoval jsem se tak, jak mi naznačila.

„To mimino brečí pořád?“ zajímal jsem se. „Vypadá to tak. Ale mně to nevadí.“

„Ne?“

„Ne. Připomíná mi Rickyho.“

„Opravdu?“

„Fakt. Kdy už se vrátí domů? Nevíš, Luku?“

„Ne. V posledním dopise psal, že by mohl přijet ještě do Vánoc.“

„To je až za dva měsíce.“

„No, ale nejsem si tím moc jistý. Babička je toho názoru, že každý voják říká: přijedu nejpozději do Vánoc.“

„Už se nemůžu dočkat,“ špitla a ta vyhlídka ji očividně nadchla.

„Co se bude dít, až přijede?“ zeptal jsem se, i když jsem nijak nebažil po tom, aby mi na to odpověděla.

„Chceme se vzít,“ vysvětlila a široce a mile se přitom usmála. Oči se jí zaleskly nadšením a touhou.

„Vážně?“

„Ano, slíbil mi to.“

Samozřejmě jsem nechtěl, aby se Ricky oženil. Patřil přece mně. Budeme chodit na ryby a hrát baseball, bude mi vyprávět zážitky z války. Bude to můj starší bratr, žádný něčí manžel.

„Je to ten nejsladší miláček,“ zasnila se a vzhlédla k obloze.

Rickyho bych nazval různě, ale nikdy bych o něm neřekl, že je sladký. Zase jsem se však nedozvěděl, co jí na něm tak učarovalo.

„Nikomu to neříkej, Luku,“ nabádala mě a najednou zvážněla. „Zůstane to naším tajemstvím.“

Tajemství je moje specialita, chtělo se mi uštěpačně podotknout. „Žádný strach,“ oznámil jsem, „dokážu držet jazyk za zuby.“

„Umíš číst a psát, Luku?“

„To se ví. A ty?“

„Umím to docela dobře.“

„Ale nechodíš do školy.“

„Chodila jsem až do čtvrté třídy, ale máma pak měla děti jedno za druhým, tak jsem musela přestat se školou. Napsala jsem Rickymu dopis a vylíčila mu všechny podrobnosti o našem dítěti. Nemáš jeho adresu?“

Pochyboval jsem, zda Ricky touží obdržet její dopis, a na chvíli jsem chtěl ze sebe dělat hloupého. Nemohl jsem si však pomoct, měl jsem Libby rád. Byla do Rickyho tak zamilovaná, že mi připadalo zlomyslné nedat jí tu adresu.

„Jo, mám ji.“

„A máš taky obálku?“

„Jasně.“

„Můžeš mi ten dopis poslat? Prosím, Luku. Myslím, že Ricky nic o našem děťátku netuší.“

Něco mi našeptávalo, abych se z toho vyšaškoval. Byla to přece jejich soukromá záležitost. „Tak já to tedy pošlu,“ souhlasil jsem.

„Jé, díky, Luku,“ jásala, až se zajíkala. Prudce mě objala kolem krku. „Zítra ti ten dopis dám,“ ujišťovala mne. „A skutečně slibuješ, že ho pošleš?“

„Slibuju.“ Vzpomněl jsem si na pana Thorntona na poště a představoval jsem si, jak se bude divit, až uvidí, že Libby Latcherová píše Rickymu do Koreje. Uvidím zítra. Možná že o to požádám moji mámu.

Ženy přenesly Latcherových benjamínka na zadní verandu a babička ho tam houpala, dokud neusnul. Máma si povídala s paní Latcherovou, jak ten maličký musí být unavený z toho nepřetržitého křiku, protože když už konečně usne, spí, jako když ho do vody hodí. Za chvíli mě ty řeči o dítěti přestaly bavit.

Máma mě vzbudila hned za svítání a místo toho, aby mne vyháněla z postele se slovy: vítej do nového dne na naší farmě, se posadila k mému polštáři a oznámila mi novinu. „Luku, zítra odjíždíme. Dnes budu celý den balit. Táta ti pomůže natřít čelní stranu domu, tak raději vyskoč a běž se připravit.“

„Prší venku?“ zeptal jsem se a sedl si na posteli. „Ne. Je zamračeno, ale můžete natírat.“

„Proč odjíždíme už zítra?“

„Už je čas odjet.“

„Kdy se vrátíme?“

„Nevím. Běž se nasnídat. Čeká nás perný den.“

Začal jsem malovat dům už před sedmou hodinou; slunce se právě přehouplo přes řadu stromů na východě. Tráva byla mokrá, dům také, ale neměl jsem na vybranou. Už dlouho jsem neviděl ta prkna suchá jako dřív, kdy se mi natíralo hladce. Táta mi přišel pomoct a společně jsme přesunuli lešení tak, aby dosáhl na vyšší místa. Pak nás zmerčil pan Latcher a chvíli se díval, jak natíráme, než se sám nabídl: „Rád bych vám pomohl.“

„To nemusíte,“ ozval se otec z výšky osmi stop.

„Rád bych si trochu zasloužil náš pobyt,“ vysvětlil. Neměl co jiného na práci.

„Tak dobře. Luku, přines tu další štětku.“

Běžel jsem do kůlny s radostí, že jsme zase sehnali pomoc zdarma. Pan Latcher natíral s takovým úsilím, jako kdyby chtěl dokázat, že je nejlepší.

Kolem nás se seskupil dav čumilů. Napočítal jsem za sebou pod lešením sedm Latcherů, což byly všechny děti kromě Libby a mimina; seděly na zemi a pozorovaly nás s prázdným výrazem v očích.

Uvědomil jsem si, že čekají na snídani. Nevšímal jsem si jich a věnoval se své práci.

Ukázalo se, že nám práce nejde moc od ruky. Nejdříve mě vyrušil Pappy. Ohlásil, že se chystá jet zkontrolovat vodu do zátoky. Odpověděl jsem, že teď opravdu musím natírat. Můj otec však houkl: „Jen jed, Luku!“, což změnilo moje mínění.

Vyrazili jsme na traktoru od domu a projížděli zaplavenými poli, dokud se nám přední kola neztratila pod vodou. Když už jsme nemohli jet dál, vypnul děda motor. Dlouho jsme jen tak seděli, obklopeni bavlníky s nasáklými tobolkami, které jsme tak těžce vypěstovali.

„Zítra odjedete,“ vypravil ze sebe konečně.

„Ano, dědo.“

„Ale brzy se zase vrátíte.“

„Ano, dědo.“ Moje máma, nikoliv Pappy, rozhodne o tom, kdy zase přijedeme. A pokud Pappy doufal, že se jednou vrátíme na tahle umrněná políčka na rodinnou farmu a znovu zasijeme, tak se mýlil. Bylo mi ho líto a už teď jsem věděl, že se mi po něm bude stýskat.

„Přemýšlel jsem ještě trochu o Hankovi a o Kovbojovi,“ prohodil a nepřestal upírat oči na hladinu vody před traktorem. „Necháme to tak, jak jsme se dohodli. Stejně z toho nemůže vzejít nic dobrého, i kdybychom to někomu řekli. Vezmeme si tohle tajemství do hrobu.“ Nabídl mi svou pravou ruku, abychom ta slova stvrdili. „Ujednáno?“ zeptal se.

„Ujednáno,“ opakoval jsem po něm a stiskl jeho drsnou, mozolnatou ruku.

„Nezapomeň tam nahoře na svýho dědu, slyšíš?“

„Nezapomenu.“

Nastartoval, zařadil zpátečku a couval traktorem bažinou. Když jsem se vrátil před dům, držel mou štětku v ruce Percy, zabraný do práce. Beze slova mi ji podal a šel si sednout pod strom. Natíral jsem asi deset minut, když se na zápraží objevila babička a zavolala: „Luku, pojď sem. Musím ti něco ukázat.“

Vedla mě kolem domu směrem k silu. Vyhýbali jsme se všudypřítomným loužím a blátu; vodu už dělilo od stodoly pouhých třicet stop. Babička se chtěla jen tak projít a popovídat si, ale zarazilo nás bláto a voda všude kolem. Posadili jsme se na okraj plošiny přívěsu.

„Co mi chceš ukázat?“ nevydržel jsem to, když jsme dlouho nepromluvili ani slovo.

„Ale, nic. Chtěla jsem s tebou pobýt pár minut o samotě. Zítra nás opustíš. Snažila jsem se vzpomenout si, jestli jsi někdy spal mimo náš dům.“

„Nemůžu si vzpomenout, ale asi ne,“ řekl jsem. Věděl jsem, že jsem se narodil v ložnici, kde teď spali moji rodiče. Vím také, že se mě první dotkly právě babiččiny ruce. To ona mi pomohla na svět a starala se o mou mámu. Ne, nikdy jsem neopustil tenhle dům, ani na jedinou noc.

„Budete se mít dobře tam na Severu,“ ujišťovala mě, ale její hlas nezněl moc přesvědčivě. „Spousta lidí odsud tam odjíždí za prací. Vždycky se jim tam daří, a přitom se často vracívají domů. Přijedete za námi, ani se nenaděješ.“

Miloval jsem svou babičku tak vroucně, jak jen dítě může milovat svého blízkého člověka, jenže jsem někde v nitru cítil, že už nikdy nebudu bydlet v jejím domě a pracovat na jejím poli.

Chvíli jsme hovořili o Rickym a pak o Latcherových. Položila mi ruku kolem ramen a přivinula si mne k sobě, než mě přiměla, abych jí opakovaně slíbil, že jí budu psát. Také jsem jí musel slíbit, že budu pilně studovat, poslouchat oba rodiče, chodit do kostela a učit se ze svého Písma svatého, a přitom budu dbát na to, jak se vyjadřuji, abych nemluvil jako nějaký Yankee.

Když ze mě vytáhla všechny sliby, cítil jsem se naprosto vyčerpaný. Kráčeli jsme zpátky k domu a přeskakovali kaluže.

Dopoledne pokročilo. Horda Latcherových se po snídani rozptýlila, ale už se zase scházela k obědu. Všichni pozorovali mého a svého tátu, jak se předhánějí, kdo rychleji dokončí svou stranu čelní zdi.

Nakrmili jsme je na zadní verandě. Když dojedli, vzala si mě Libby stranou a předala mi dopis pro Rickyho. Podařilo se mi sebrat jednoduchou bílou obálku ze zásoby, kterou jsme uchovávali vzadu na konci kuchyňského stolu. Nadepsal jsem na ni Rickyho adresu, neboť dostane psaní prostřednictvím vojenské pošty v San Diegu, a ještě mi chybělo nalepit na ni známku. Libby to docela uchvátilo. Opatrně vložila dovnitř svůj dopis a dvakrát olízla známku.

„Děkuji ti, Luku,“ vyhrkla a políbila mě na čelo.

Schoval jsem obálku pod košili, aby ji nikdo nezahlédl. Rozhodl jsem se, že se o ní zmíním mámě, ale zatím jsem nenašel vhodnou příležitost.

Jedna událost střídala druhou. Máma s babičkou strávily odpoledne praním a žehlením oblečení, které si vezmeme s sebou. Můj otec s panem Latcherem natírali, dokud nevypotřebovali veškerou barvu. Přál jsem si na chvíli zvolnit a odpočinout si, ale celý den probíhal v hektickém spěchu.

Prožili jsme další tichou večeři, při níž si všichni dělali starosti s cestou na Sever, ale každý se bál něčeho jiného. Bylo mi tak smutno, že mě přešla i chuť k jídlu.

„Tohle je prozatím tvoje poslední večeře s námi, Luku,“ poznamenal Pappy. Nevím, proč tu větu pronesl, protože určitě nemohla ničemu pomoct.

„Říká se, že strava tam na Severu nestojí za nic,“ prohodila babička, která se snažila zlehčit situaci. Její slova však také vyzněla naprázdno.

Na to, abychom poseděli na verandě, už bylo moc velké chladno. Shromáždili jsme se v obývacím pokoji a snažili se klábosit jako obvykle. Ale žádné téma se nám najednou nehodilo. Bavit se o kostele nám přišlo nudné. A baseballová sezona skončila. Všichni jsme se vyhýbali hovoru o Rickym. Ani o počasí jsme dnes nedokázali mluvit přirozeně.

Nakonec jsme to vzdali a šli spát. Máma mne přitiskla k sobě a políbila mě na dobrou noc. Stejně to učinila babička. Pappy se u mne zastavil a prohodil pár slov, což nikdy předtím neudělal.

Když jsem osaměl, pomodlil jsem se. Pak jsem zíral do potemnělého stropu a zkoušel uvěřit tomu, že spím na farmě naposledy.

36

V roce 1944 byl můj otec v Itálii zraněn. Na místě se o něj postarali, pak ležel jako pacient na lodi, než ho poslali do Bostonu, kde strávil nějakou dobu na rehabilitačním cvičení. Když přijel na autobusové nádraží v Memphisu, držel v každé ruce jeden americký vlněný bágl s výstrojí, nacpaný oblečením a několika suvenýry. O dva měsíce později si vzal mou mámu. Za deset měsíců jsem přišel na svět já.

Ještě nikdy jsem americký vlněný bágl neviděl. Co jsem věděl, od války je nikdo nepoužíval. Když jsem ráno vešel do obývacího pokoje, stály tam oba zpola naplněné oblečením a máma k nim snášela další věci, které se musely zabalit. Na gauči byly připravené její šaty, deky a nějaké košile, které včera vyžehlila. Vyptával jsem se jí na ty vlněné bágly a ona mi odpověděla, že ležely osm let v kůlně, uložené na prknech pod střechou.

„A teď se honem nasnídej,“ popoháněla mě, zatímco skládala ručník.

Babička nám snesla a přichystala k poslední snídani všechno, co dům dal. Vajíčka, klobásy, šunku, kukuřičnou krupici, opečené brambory, pečená rajčata i vdolky. „Pojedete autobusem dlouho,“ upozorňovala nás.

„Jak dlouho?“ vyzvídal jsem. Seděl jsem u stolu a čekal na svůj první hrnek kávy. Muži se pohybovali někde venku.

„Tvůj otec říkal, že asi osmnáct hodin. Bůh ví, kdy se zase pořádně najíte.“ Opatrně přede mne postavila hrnek s kávou a políbila mě na čelo. Pro babičku bylo jediné pořádné jídlo jen to, které sama připravila, doma a ze surovin, jež pocházely výhradně z její farmy.

Muži už byli najedení. Babička se posadila vedle mne se svou kávou a dívala se, jak jsem se pustil do dobrot, které nám předestřela. Zase mi začala připomínat, co jsme si slíbili – abych jí psal, poslouchal rodiče, četl Bibli, modlil se, pilně se učil a dbal na svou řeč, kterou jsem si měl uchovat. Byla to vyloženě naučená litanie rozkazů. Žvýkal jsem svá sousta a v příhodných okamžicích souhlasně kýval.

Vysvětlovala mi, že moje máma bude potřebovat pomoct, až se narodí můj nový sourozenec. Jistě tam nahoře ve Flintu budou i jiní Arkansasané, dobré baptistické duše, na které se budeme moci spolehnout, ale měl jsem jí pomáhat s domácími pracemi.

„Jaké práce máš na mysli, babi?“ zajímal jsem se s plnou pusou. Měl jsem za to, že domácí práce se vážou jen k farmě. Myslel jsem si, že se jich tímhle odjezdem zbavím.

„Zkrátka všechny domácí práce,“ vyjádřila se najednou velmi všeobecně. Babička nikdy nestrávila ani jedinou noc ve městě. Neměla ani ponětí, kde budeme bydlet, i když my také ne. „Prostě buď jí ochotně k ruce, až se narodí to malé,“ dodala.

„A co když bude ječet jako to mimino Latcherových?“ optal jsem se.

„Ale nebude. Takhle uřvané dítě jsem ještě neviděla.“

Máma prošla kolem nás s hromádkou složeného oblečení. Nohy se jí jen kmitaly. O tomhle dnu snila celá léta. Pappy, babička a možná i můj otec si mysleli, že odjíždíme jen na dočasné období. Pro mou mámu znamenal odjezd naší rodiny životní zlom. Dneškem se měl změnit nejen její osud, ale především můj. Ujišťovala mě už od raného dětství, že ze mne nebude farmář, takže co se odjezdu týkalo, byli jsme spojenci.

Pappy zabrousil do kuchyně a nalil si další hrnek kávy. Sedl si na svou židli na konci stolu, vedle babičky, a pozoroval mě při jídle. Nepotrpěl si na pozdravy, natož aby zvládl loučení. Čím méně toho řekl, tím se cítil lépe.

Když jsem se nacpal až k prasknutí, vyšel jsem s Pappym na zápraží. Můj otec nakládal bágly do dodávky. Měl na sobě naškrobené khaki pracovní kalhoty a naškrobenou košili, žádné montérky. Máma si oblékla hezké nedělní šaty. Nechtěli jsme vypadat jako utečenci z arkansaských bavlníkových polí.

Pappy mě vedl po předním dvoře až tam, kde bývala druhá meta, tam jsme se otočili a podívali se na dům. V jasném ranním slunci celý svítil. „Dobrá práce, Luku,“ pochválil mě. „Vyznamenal ses.“

„Tolik jsem si přál, abychom to dokončili,“ opáčil jsem. Na vzdálenějším konci, na rohu, kde začal malovat Trot, zůstala nenatřená část. U posledních čtyř galonů jsme sice šetřili barvou, co jsme mohli, ale stejně nám na kousek zdi nezbyla.

„Myslím, že to chtělo půl galonu navíc,“ odhadl Pappy. „Ano, to máš pravdu.“

„Nechám to ještě tuhle zimu domalovat,“ slíbil. „Díky, dědo.“

„Až přijedeš domů, bude to hotové.“

„To by se mi líbilo.“

Ubírali jsme se všichni k dodávce a každý z, nás ještě naposledy objal babičku. Na okamžik jsem se lekl, že mi ještě jednou zopakuje seznam slibů, ale měla příliš sevřené hrdlo. Nastoupili jsme do vozu – Pappy si sedl za volant, já doprostřed, máma k oknu a táta dozadu se zavazadly – a vycouvali jsme na cestu.

Když jsme vyjeli ze dvora, sedla si babička na schody na zápraží a utírala si slzy. Táta mi řekl, abych nebrečel, ale já to nedokázal. Sevřel jsem mámě ruku a odvrátil tvář.

V Black Oak jsme zastavili. Můj otec se chtěl kvůli něčemu stavit v konzumu. A já jsem se chtěl rozloučit s Pearl. Máma měla u sebe Libbyin dopis Rickymu, který šla hodit na poštu. Dlouze jsme to spolu probírali, protože měla stejný názor jako já, že se do toho nemáme plést. Pokud Libby chtěla Rickymu napsat dopis a sdělit mu tu novinu o jejich novorozeněti, nemohli jsme jí v tom bránit.

Pearl samozřejmě věděla, že odjíždíme. Objala mě kolem krku, až mě málem uškrtila, a pak mi podala sáček se sladkostmi. „Přijdou ti na cestě k chuti,“ řekla. Mrkl jsem se do něj a zahlédl zásobu čokolády i mátových a chroupavých bonbonů. Už teď jsem začal považovat tu cestu za úspěch. Vtom se objevil Pop, potřásl mi rukou jako dospělému a popřál mi hodně štěstí.

Běžel jsem zpátky k dodávce se svými bonbony a ukazoval je Pappymu, který se nehnul ze svého místa za volantem. Moji rodiče se také rychle vrátili. Neměli jsme náladu se nějak halasně loučit. Odjížděli jsme kvůli depresi z neúspěšné sklizně. Nijak zvlášť jsme netoužili po tom, aby se celé město dozvědělo, že utíkáme na Sever. Naštěstí bylo teprve dopoledne a ve městě byl ještě klid. Sledoval jsem po cestě do Jonesboro pole kolem silnice. Byla stejně zaplavená jako ta naše. V řadách mezi bavlníky stála hnědá břečka. Potůčky a prameny se vylily ze svých břehů.

Míjeli jsme cestu, kde jsme s Pappym hledali a potkali lidi z hor. Tady jsme se seznámili se Spruillovými a já poprvé spatřil Hanka, Tally a Trota. Kdyby tu stál nějaký jiný farmář dříve než my, nebo kdybychom přijeli později, byla by rodina Spruillových zpátky v Eureka Springs zase celá.

Po téhle silnici a ve stejné dodávce odjela uprostřed bouře v noci Tally s Kovbojem. Ujížděli za lepším životem na Sever stejně jako my. Jen se mi nechtělo věřit, že to udělala takovým způsobem.

Neviděl jsem nikoho, kdo by česal bavlnu, dokud jsme nedojeli do Nettletonu, městečka poblíž Jonesboro. Tady nestálo mezi bavlníky tolik vody a půda nebyla tak rozbahněná. Někteří Mexičané se skutečně tužili a česali jako diví.

Na kraji města nás zbrzdila hustší doprava. Narovnal jsem se na sedadle, abych dobře a daleko viděl: obchody, pěkné domy, naleštěná auta a chodce, které jsme míjeli. Nemohl jsem si vzpomenout, kdy jsem se naposledy podíval do Jonesboro. Když se farmářské dítko dostalo do většího města, obvykle o tom nepřetržitě hovořilo celý týden. Když ho však zavezli do Memphisu, mluvilo o tom i celý měsíc.

Pappy v hustém provozu viditelně znervózněl. Pevně sevřel volant, prudce šlapal na brzdu a mumlal si pod vousy. Zatočili jsme do nějaké ulice, u které jsme uviděli autobusové nádraží Greyhoundu, rušné místo, kde parkovaly nalevo za sebou tři nablýskané autobusy. Zastavili jsme u chodníku poblíž cedule Odjezdy a rychle jsme se vyložili. Pappy si na objímání moc nepotrpěl, proto jsme se rozloučili jedna dvě. Ale když se mne dotkl tváří, všiml jsem si, že se mu v očích leskly slzy. Z toho důvodu pospíchal zpátky do dodávky a překotně odjížděl. Mávali jsme mu, dokud se nám neztratil v dálce. Srdce mě bolelo, když jsem sledoval jeho starou dodávku, jak zatočila za roh a zmizela. Mířila zpátky na farmu, k zatopeným polím, k Latcherům, vstříc dlouhé zimě. Zároveň se mi však ulevilo, že se nevracím s ním.

Obrátili jsme se a kráčeli k nádraží. Naše dobrodružství teprve začínalo. Můj otec položil zavazadla u nějakých sedadel a šel se mnou k pokladně.

„Prosím tři jízdenky do St. Louis,“ požádal.

Zůstal jsem na něj zírat s otevřenou pusou. „St. Louis?“ opakoval jsem po něm.

Ušklíbl se, ale neřekl nic.

„Autobus odjíždí v poledne,“ odvětil pokladní.

Můj otec zaplatil jízdenky a šli jsme si sednout vedle mámy. „Mami, jedeme do St. Louis!“ volal jsem.

„To je jen zastávka, Luku,“ upřesnil můj otec. „Odtamtud pojedeme jiným autobusem do Chicaga, a pak do Flintu.“

„Myslíš, že uvidíme Stana Musiala?“

„O tom pochybuju.“

„Můžeme se podívat na Stadion sportovců?“

„Tentokrát ne. Možná příště.“

Za chvíli mě pustili, abych se prošel po rušném nádraží a prohlédl si okolí. Bylo tam malé bistro, kde dva vojáci popíjeli kávu. Vzpomněl jsem si na Rickyho a uvědomil jsem si, že nebudu doma, až se vrátí. Všiml jsem si jedné černé rodiny, kterých bylo v naší části Arkansasu skutečně jako šafránu. Tiskli k sobě svá zavazadla a vypadali stejně vyplašeně jako my. Zahlédl jsem ještě dvě farmářské rodiny, které také zběhly ze zaplavených polí.

Když jsem zase přiběhl k našim, drželi se za ruce a zaujatě spolu rozmlouvali. Zdálo se, že jsme čekali celou věčnost, než nás zavolali, abychom si nastoupili. Vlněné bágly zmizely mezi ostatními taškami v zavazadlovém prostoru dole v autobusu a my jsme nastoupili.

Sedl jsem si vedle mámy a táta si sedl hned za nás. Vybral jsem si místo u okénka a neodtrhl jsem od něj oči, o nic jsem nechtěl přijít, když jsme projížděli ulicemi v Jonesboro a pak se napojili na dálnici, zrychlili a zamířili na sever, stále ještě obklopeni po obou stranách silnice nekonečnými lány bavlníkových polí.

Když jsem konečně otočil hlavu od okénka, podíval jsem se na mámu. Seděla s hlavou položenou na opěrce sedadla. Měla zavřené oči a na tváři jí hrál úsměv.

JOHN GRISHAM

MALOVANÝ DŮM

Z anglického originálu A Painted House

vydaného nakladatelstvím Doubleday v New Yorku roku 2001

přeložila Ivana Sovišová.

Redigoval Lev Pavluch.

Ilustrace na obálce Jacek Kopalski.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Digitalized & Edit by:

dp © 2011 (1) INCOGNITO

Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub v Praze roku 2001 jako svou 1610. publikaci. Odpovědná redaktorka Eva Lapáčková. Technický redaktor David Dvořák. Počet stran 368.

Sazbu zhotovila Knižní sazba Hogen, s. r. o., Horní Jiřetín. Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica. Vydání první.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai