Mississippské poviedky

John Grisham

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Povídky

Vo svojej prvej zbierke poviedok sa John Grisham vracia do fiktívneho okresu Ford, kde sa odohrávali aj jeho romány Kedy zabiť, Sudca či Zoznam. Stretneme sa v nich s množstvom zaujímavých postáv. Traja mladí vidiečania putujú do veľkého mesta so šľachetným úmyslom darovať krv vážne zranenému kamarátovi. Cestou však neobídu ani jeden obchod s pivom a napokon podľahnú pokušeniu prvý raz v živote navštíviť striptízový klub... Invalidná Inez Graneyová a jej synovia Leon a Butch sa vydávajú na cestu naprieč Mississippi, aby vo väznici Parchman navštívili najmladšieho Raymonda, odsúdeného na smrť... Bezvýznamný malomestský právnik Mack Stafford, ktorý večne zápasí s nedostatkom peňazí, sa dočká telefonátu, o akom sníva už celé roky. Dostane nečakanú ponuku na mimosúdne vyrovnanie v dávno zabudnutom prípade a zrazu si uvedomí, že už nechce byť právnikom ani manželom a rozhodne sa konať.

John Grisham

Mississippské poviedky

IKAR

Venujem Bobbymu Moakovi

DARCOVIA

Kým sa zvesť o Baileyho úraze rozniesla po celom Box Hille, v mestečku už kolovalo niekoľko verzií nehody. Ktosi zo stavebnej firmy zavolal jeho matke, že sa zranil, keď sa na stavbe v centre Memphisu zrútila časť lešenia, momentálne ho operujú, jeho stav je stabilizovaný a lekári hovoria, že to prežije. Baileyho invalidnej matke, ktorá vážila vyše dvesto kíl a ľahko sa rozčúlila, zrejme niektoré fakty unikli, lebo spustila veľký krik a nie a nie prestať. Obtelefonovala priateľov a susedov, pričom niektoré podrobnosti tragickej správy pozmenila, iné zveličila. Keďže si zabudla zapísať telefónne číslo človeka zo stavebnej firmy, nemala komu zavolať, aby potvrdil, prípadne vyvrátil chýry šíriace sa mestečkom ako lavína.

Jeden z Baileyho spolupracovníkov, takisto chlapec z okresu Ford, volal priateľke do Box Hillu a jeho verzia bola trochu odlišná: Baileyho prešiel buldozér, čo stál pri lešení, a už je prakticky mŕtvy. Chirurgovia robia, čo môžu, ale vyzerá to s ním zle.

Potom volal človek z riaditeľstva memphiskej nemocnice a chcel hovoriť s Baileyho matkou. Oznámili mu, že Baileyho matka leží, je príliš rozrušená, nemôže s ním hovoriť, lebo nevládze prísť k telefónu. Suseda, ktorá zdvihla slúchadlo, chcela zistiť, čo sa vlastne stalo, ale veľa sa nedozvedela. Na stavbe sa čosi zrútilo, mladého muža asi zasypalo. Áno, je na operačnej sále a nemocnica potrebuje základné údaje o pacientovi.

V malom tehlovom domčeku Baileyho matky bolo rušno. Neskoro popoludní začali prichádzať priatelia, príbuzní a pastori z kostolíkov roztrúsených po Box Hille. Ženy sa zhromaždili v kuchyni a obývačke, kde ustavične vyzváňal telefón, a klebetili. Muži zostali vonku a fajčili. Objavili sa prvé pekáče s jedlom a koláčmi.

Návštevníci sa z nedostatku činnosti a informácií chytali každého, aj najmenšieho, faktu, ktorý po dôkladnej analýze posunuli buď ženám vnútri, alebo mužom pred domom. Má rozmliaždenú nohu, zrejme bude potrebná amputácia. Má vážne poškodený mozog. Bailey spadol aj s lešením z tretieho poschodia alebo zo siedmeho? Rozdrvilo mu hrudník. Niektoré fakty a teórie vznikali priamo na mieste. Padlo dokonca aj zopár otázok v súvislosti s pohrebom.

Devätnásťročný Bailey za celý svoj krátky život nemal toľko priateľov a obdivovateľov. Ako plynul čas, všetci ho čoraz väčšmi milovali. Bol to dobrý chlapec, slušne vychovaný, oveľa lepší ako jeho mizerný otec, ktorého už roky nikto nevidel.

Prišla Baileyho bývalá priateľka a hneď sa stala stredobodom pozornosti. Bola nešťastná a zdrvená, raz-dva sa rozplakala, najmä keď hovorila o svojom milovanom Baileym. Keď však správa o jej príchode prenikla až do spálne a Baileyho matka zistila, že tá malá pobehlica je v dome, dala ju okamžite vyhnať. Malá pobehlica sa ešte chvíľu zdržala vonku, fajčila a flirtovala s mužmi. Nakoniec odišla s prísľubom, že už aj ide do Memphisu za svojím Baileym.

Susedin bratanec býval v Memphise a napokon neochotne súhlasil, že zájde do nemocnice zistiť, čo sa deje. V prvom telefonáte potvrdil správu, že mladý muž má viaceré zranenia, práve ho operujú, ale jeho stav je stabilizovaný. Stratil veľa krvi. V druhom telefonáte bratanec uviedol niektoré fakty na pravú mieru. Hovoril so stavbyvedúcim a ten mu povedal, že Bailey sa zranil, keď buldozér narazil do lešenia, ktoré sa zrútilo a úbohého chlapca zrazilo do päťmetrovej jamy. Práve kládli tehly na päťposchodovej administratívnej budove v Memphise a Bailey robil murárskeho pomocníka. Nemocnica nedovolí žiadne návštevy ešte najmenej dvadsaťštyri hodín, ale potrebuje darcov krvi.

Murársky pomocník? Veď Baileyho matka sa chválila, že syna povýšili a teraz pracuje ako zástupca stavbyvedúceho. Vzhľadom na okolnosti však od nej nikto nežiadal vysvetlenie.

Po zotmení prikvitol muž v obleku a predstavil sa ako vyšetrovateľ. Zaviedli ho k Baileyho ujovi, matkinmu mladšiemu bratovi, ktorému medzi štyrmi očami odovzdal navštívenku istého právnika v Clantone. „Najlepší právnik v okrese,“ dodal. „Už na tom prípade pracujeme.“

Na uja to zapôsobilo a sľúbil, že ostatných právnikov „je to len banda naháňačov sanitiek“ a poisťovákov, ktorí by sa mohli ukázať, určite odmietne.

Potom sa začalo hovoriť o ceste do Memphisu. Hoci to autom netrvalo viac ako dve hodiny, všetci sa tvárili, akoby išlo o päťhodinovú cestu. Pre ľudí z Box Hillu ísť do veľkého mesta znamenalo cestovať hodinu do päťdesiattisícového Tupela. Memphis bol v inom štáte, v inom svete, okrem toho tam bola vysoká kriminalita. Počtom vrážd sa vyrovnal Detroitu. Videli to krviprelievanie každý večer v telke.

Baileyho matka na tom bola čoraz horšie, všetkým bolo jasné, že nie je schopná cestovať, nehovoriac o darovaní krvi. Jeho sestra žila v Clantone, ale nemohla odísť od detí. Na druhý deň bol piatok, bežný pracovný deň, a medzi ľuďmi prevládal názor, že taká cesta do Memphisu a späť plus darovanie krvi zaberie veľa času a ktovie, kedy by sa darcovia dostali späť do Box Hillu.

Ďalší telefonát z Memphisu priniesol správu, že chlapec je po operácii, ako-tak sa drží, ale ešte vždy súrne potrebuje krv. Kým správa prenikla k mužom postávajúcim na príjazdovej ceste, zdalo sa, že úbohý Bailey čo nevidieť zomrie, ak jeho blízki okamžite neprídu do Memphisu a nedajú si pustiť žilou.

Hrdina sa našiel rýchlo. Volal sa Wayne Agnor, údajne blízky kamarát Baileyho, ale od narodenia mu hovorili Aggie. Spolu s otcom vlastnil autodielňu, takže mal pružný pracovný čas a mohol ísť do Memphisu. Mal aj najnovší Dodge pikap a tvrdil, že Memphis pozná ako svoje topánky.

„Môžem odísť hneď,“ vyhlásil hrdo Aggie a domom sa rozniesla správa, že cesta sa predsa len uskutoční. Jedna zo žien všetkých uzemnila, keď im vysvetlila, že treba viacerých dobrovoľníkov, lebo v nemocnici zoberú každému necelého pol litra krvi. „Nemôžete darovať päť litrov,“ povedala. Málokto z prítomných v živote daroval krv a takmer všetkých desila predstava ihiel a hadičiek. V dome i na dvore zavládlo ticho. Ustarostení susedia, ktorým ešte pred chvíľkou ležal na srdci Baileyho osud, začali hľadať dvere.

„Aj ja pôjdem,“ oznámil napokon ďalší mladík a ostatní mu hneď blahoželali. Calvin Marr nemal problém s časom z iného dôvodu po prepustení z clantonskej továrne na obuv poberal príspevok v nezamestnanosti. Ihly mu tiež naháňali strach, ale príležitosť uvidieť prvý raz v živote Memphis bola príliš lákavá. Bude mu cťou darovať krv.

Aggie sa potešil, že nepôjde sám, a odvážne vyzval ostatných: „Pridá sa ešte niekto?“

Namiesto odpovede počul iba nezrozumiteľné mrmlanie. Muži sústredene hľadeli na svoje čižmy.

„Pôjdeme mojím autom. Benzín platím ja,“ pokračoval Aggie.

„Kedy odchádzame?“ chcel vedieť Calvin. „Hneď,“ odvetil Aggie. „Je to súrne.“

„Správne,“ prisvedčil ktosi.

„Pošlem Rogera,“ navrhol starší pán. Ostatní mlčali a tvárili sa dosť skepticky. Neprítomný Roger nemal prácu, lebo si žiadnu nevedel udržať. Nedokončil strednú školu, holdoval alkoholu a drogám. Ihiel sa rozhodne nebál.

Väčšina mužov nemala o transfúziách ani potuchy, ale nevedeli si predstaviť, že by niekto mohol byť odkázaný na Rogerovu krv. „Chcete Baileyho zabiť?“ zamrmlal jeden z nich.

„Roger to urobí,“ vyhlásil s hrdosťou jeho otec.

Otázka znela: je triezvy? V Box Hille sa často hovorilo o Rogerových zápasoch s démonmi. Vždy sa vedelo, či má, alebo nemá vypité.

„V poslednom čase je na tom dobre,“ pokračoval jeho otec, pravda, menej presvedčivo. Napokon však prevážila naliehavosť situácie a Aggie sa spýtal: „Kde je?“

„Doma.“

Samozrejme. Roger nikdy nevychádzal z domu. Kam by chodil?

Za niekoľko minút sa ženám podarilo naplniť škatuľu sendvičmi a iným jedlom. Vyobjímali Aggieho a Calvina a blahoželali im, akoby sa práve rozhodli ísť do vojny brániť vlasť. Keď odfrčali, aby zachránili Baileymu život, všetci stáli na príjazdovej ceste a kývali odvážnym mladým mužom na rozlúčku.

Roger čakal pri poštovej schránke, a keď pikap zastal, strčil hlavu do okna a spýtal sa: „Budeme tam cez noc?“

„To neplánujeme,“ odvetil Aggie.

„Fajn.“

Chvíľu sa dohadovali, no napokon bolo rozhodnuté, že štíhly Roger bude sedieť medzi Aggiem a Calvinom, ktorí boli mohutnejší ako on. Škatuľu s jedlom mu položili na kolená a len čo vyšli z Box Hillu, Roger si rozbalil sendvič s morčacím mäsom. Bol najstarší z trojice, keďže mal dvadsaťsedem rokov, ale čas k nemu nebol milosrdný. Prežil dva rozvody a množstvo neúspešných pokusov skoncovať so svojimi závislosťami. Bol chudý, večne podráždený, a keď dojedol prvý sendvič, pustil sa do ďalšieho. Stodvadsaťkilový Aggie aj stotridsaťkilový Calvin odmietli. Posledné dve hodiny vyjedali pekáče v dome Baileyho matky.

Spočiatku sa rozprávali o Baileym, ktorého Roger takmer nepoznal, ale Aggie a Calvin s ním chodili do školy. A keďže všetci traja boli slobodní, čoskoro opustili tému zraneného suseda a prešli na sex. Aggie mal priateľku a tvrdil, že si užíva všetky výhody ľúbostného vzťahu. Roger pretiahol všetko, čo neušlo na strom, a stále striehol na nové príležitosti. Dvadsaťjedenročný hanblivý Calvin bol ešte vždy panic, ale verejne sa k tomu nepriznával. Predstieral, že mal zopár dievčat, ale detaily si nechával pre seba. Klamal, aby nevypadol z hry. Všetci traja preháňali a vedeli o tom.

Keď prešli hranicu okresu Polk, Roger povedal: „Zastav mi pri Blue Dot, potrebujem ísť na vecko.“ Aggie zastal pred vidieckym obchodom a Roger vbehol dnu.

„Myslíš, že pije?“ spýtal sa Calvin, kým čakali v aute.

„Jeho tatko vraví, že nie.“

„Jeho tatko klame.“

Fakt je, že Roger o niekoľko minút vyšiel z obchodu s kartónom piva.

„Dokelu,“ ozval sa Aggie.

Keď sa všetci usadili, auto vyšlo z parkoviska a rútilo sa ďalej. Roger ponúkol plechovku piva Aggiemu. „Nie, vďaka, šoférujem.“

„Ty nevieš piť a šoférovať?“

„Dnes nie.“

„A čo ty?“ obrátil sa ku Calvinovi. „Nie, vďaka.“

„Čo je, ste na odvykačke či čo?“ spýtal sa Roger, otvoril plechovku a polovicu vypil.

„Myslel som, že si prestal,“ poznamenal Aggie.

„Prestal. Prestávať je ľahké. Robím to často.“

Calvin mal na kolenách škatuľu s jedlom a z nudy sa zahryzol do koláčika z ovsených vločiek. Roger vyprázdnil prvú plechovku, podal ju Calvinovi a požiadal ho: „Vyhoď to, dobre?“

Calvin stiahol okno a hodil plechovku dozadu na korbu pikapu. Kým okno zavrel, Roger už otváral ďalšiu. Aggie s Calvinom si vymenili nervózne pohľady.

„Môže sa darovať krv, keď máš vypité?“ spýtal sa Aggie.

„Že váhaš,“ odpovedal Roger. „Robil som to najmenej stokrát. A čo vy?“

Aggie a Calvin sa neochotne priznali, že ešte nikdy nedarovali krv, a inšpirovali tým Rogera k podrobnému opisu odberu. „Najprv si musíte ľahnúť, lebo väčšina ľudí odpadne. Tá sprostá ihla je taká veľká, že skoro každý omdlie, keď ju vidí. Potom vám gumenou páskou stiahnu biceps a sestra začne hľadať veľkú tučnú žilu. Najlepšie je pozerať sa inde. Deväť ráz z desiatich vám totiž vrazí ihlu do predlaktia, ale žilu netrafí bolí to ako sviňa a začne sa ospravedlňovať, kým vy potichu nadávate. Ak budete mať šťastie, na druhý raz už trafí a potom krv začne prúdiť do hadičky, ktorá vedie do malého vrecka. Všetko je priesvitné, takže vidíte svoju krv. Neverili by ste, aká je tmavá, skoro bordová. Trvá dosť dlho, kým natečie pol litra, a celý čas máte v ruke zapichnutú ihlu.“ Napil sa piva, spokojný s hrôzostrašným opisom procedúry, čo ich čaká.

Niekoľko kilometrov sa viezli mlčky.

Keď Calvin hodil dozadu druhú prázdnu plechovku, Roger si otvoril tretiu. „Pivo pomáha,“ povedal a zamliaskal. „Krv sa zriedi, potom to ide rýchlejšie.“

Jeho spoločníkom bolo jasné, že má v úmysle čím skôr zlikvidovať všetkých šesť pív. Aggie si povedal, že mu v tom treba zabrániť. O Rogerových pitkách už počul všeličo.

„Aj ja si dám jedno,“ ozval sa a Roger mu rýchlo podal plechovku.

„Ja tiež,“ pridal sa Calvin.

„Tak sa mi to páči,“ potešil sa Roger. „Nerád pijem sám. To robia len opilci.“

Aggie s Calvinom zodpovedne popíjali, zatiaľ čo Roger vyprázdnil plechovku na dva dúšky. Keď prvých šesť pív zmizlo, Roger vyhlásil: „Potrebujem ísť na vecko. Zastav mi hentam pri Cully’s Barbecue.“ Boli na okraji mestečka New Grove a Aggie začal rozmýšľať, ako dlho im potrvá cesta do Memphisu. Roger sa za obchodom vymočil, potom vbehol dnu a vzápätí vyšiel s dvoma kartónmi piva. Len čo sa ocitli na diaľnici, každý si otvoril plechovku.

„Boli ste už niekedy v striptízovom klube v Memphise?“ spýtal sa Roger.

„Nikdy som nebol v Memphise,“ priznal sa Calvin.

„Robíš si srandu?“

„Nie.“

„A čo ty?“

„Hej, bol som v takom klube,“ vyhlásil hrdo Aggie. „V ktorom?“

„Názov si nepamätám. Všetky sú rovnaké.“

„To si na omyle,“ opravil ho Roger a posilnil sa pivom. „V niektorých sú nádherné baby, čo majú perfektné postavy, ale inde sú len obyčajné kurvy z ulice, ktoré nevedia tancovať.“

Nasledovala dlhá debata o Rogerovej verzii histórie legalizovaného striptízu v Memphise. Za starých čias sa dievčatá mohli úplne vyzliecť, potom vyskočili na stôl, tancovali a zvíjali sa v rytme hlučnej hudby, zaliate kmitajúcim svetlom, za nadšeného potlesku prítomných mužov. Lenže neskôr sa zmenili zákony a dievčatá museli povinne nosiť tanga, hoci v niektorých kluboch to ignorovali. Tanec na stole vystriedal tanec v lone, čo viedlo k vzniku ďalších zákonov upravujúcich telesný kontakt s dievčatami. Keď Roger vyčerpal tému histórie, vychrlil názvy šiestich klubov, o ktorých tvrdil, že ich dobre pozná, a napokon ponúkol pôsobivý opis striptérok. Hovoril zasvätene a nevynechal žiadnu podrobnosť, takže keď dohovoril, tým dvom vyschlo v krku a museli si dať ďalšie pivo.

Neskúsený Calvin hltal každé Rogerovo slovo. Okrem toho rátal plechovky, ktoré do seba lial, a keď prišiel k číslu šesť zhruba o hodinu chcel niečo povedať. Namiesto toho však ďalej počúval svojho svetáckeho spoločníka, ktorý zjavne miloval pivo a dokázal ho piť, aj keď podrobne opisoval nahé dievčatá.

Napokon sa rozhovor vrátil k pôvodnej téme. Roger navrhol: „Keď budeme v nemocnici hotoví, môžeme zájsť do Desperada na drink a zopár tancov na stole, čo vy na to?“

Aggie držal volant pravou rukou a v ľavej mal pivo. Pozeral sa na cestu a nereagoval na Rogerov návrh. Jeho priateľka by spustila riadny krik a asi by mu niečo hodila na hlavu, keby sa dozvedela, že minul peniaze za zízanie na striptérky. Nervózny Calvin však súhlasil. „To znie dobre,“ povedal.

„Jasné,“ zamrmlal Aggie, ale iba preto, že musel.

V protismere sa blížilo auto a tesne predtým, ako prešlo okolo nich, pikap ľavým predným kolesom vošiel na žltú stredovú čiaru. Aggie ho rýchlo strhol späť a druhé auto uhlo nabok.

„Policajt!“ vykríkol Aggie. On aj Roger sa obzreli. Auto prudko zabrzdilo.

„Fakt,“ prisvedčil Roger. „Dupni na to!“

„Ide za nami,“ ozval sa v panike Calvin.

„Modré svetlá! Modré svetlá!“ zaškriekal Roger. „Doriti!“

Aggie inštinktívne zrýchlil a veľký Dodge prefrčal cez kopec. „Ste si istí, že to je dobrý nápad?“

„Choď, dofrasa!“ kričal Roger.

„Máme tu plno plechoviek s pivom,“ dodal Calvin.

„Ale ja nie som opitý,“ vyhlásil Aggie. „Útekom to iba zhoršíme.“

„Veď už utekáme,“ pripomenul mu Roger. „Teraz je najdôležitejšie nedať sa chytiť.“ Vzápätí vyzunkol ďalšie pivo, akoby malo byť jeho posledné.

Pikap sa rútil po diaľnici stotridsiatkou, potom stoštyridsiatkou. „Je za nami,“ skonštatoval Aggie pri pohľade do spätného zrkadla. „Vidím modré svetlá.“

Calvin stiahol okno a navrhol: „Poďme sa zbaviť piva.“

„Nie!“ zapišťal Roger. „Šibe ti? Nechytí nás. Pridaj, Aggie, pridaj!“

Pikap preletel cez ďalší kopec a takmer sa vzniesol do vzduchu. Potom vybral ostrú zákrutu a dostal mierny šmyk, ktorý Calvina inšpiroval k výkriku: „Veď sa zabijeme!“

„Ticho!“ vyštekol Roger. „Hľadaj príjazdovú cestu. Odbočíme.“

„Tu je schránka,“ povedal Aggie a pribrzdil. Policajné auto bolo blízko, ale momentálne ho nevideli. Aggie strhol volant doprava a vo svetle reflektorov zbadali neveľký vidiecky dom učupený pod mohutnými dubmi.

„Zhasni svetlá!“ prikázal Roger, akoby v takej situácii nebol prvýkrát. Aggie vypol motor, zhasol svetlá a pikap potichu zišiel na koniec príjazdovej cesty. Zastal vedľa pikapu značky Ford, ktorý patril istému pánu Bufordovi M. Gatesovi, Route 5, Owensville, Mississippi.

Policajné hliadkové auto prefrčalo po diaľnici. Modré svetlá svietili, ale sirénu ešte nezapli. Traja darcovia sa ešte dlho krčili na prednom sedadle, kým sa odvážili zdvihnúť hlavy.

V dome, pred ktorým stáli, bolo tma a ticho. Očividne ho nestrážili nijaké psy. Ani na verande sa nesvietilo.

„Dobrá práca,“ zašepkal Roger, keď opäť začali dýchať.

„Mali sme šťastie,“ odvetil potichu Aggie.

Pozorovali dom a sledovali diaľnicu. A po niekoľkých minútach úžasného ticha napokon usúdili, že naozaj mali šťastie.

„Ako dlho tu budeme čakať?“ spýtal sa Calvin.

„Nie dlho,“ odpovedal Aggie s pohľadom upretým na dom.

„Počujem auto,“ vydýchol Calvin a všetci traja sa prikrčili. O chvíľu prefrčalo po diaľnici vracajúce sa hliadkové auto s blikajúcimi modrými svetlami. „Ten sviniar nás hľadá,“ zamrmlal Roger.

„Samozrejme,“ prikývol Aggie.

Keď auto zmizlo v diaľke, v pikape sa pomaly zdvihli tri hlavy. „Musím si uľaviť,“ vyhlásil Roger.

„Tu nie,“ povedal Calvin.

„Otvor dvere,“ trval na svojom Roger.

„Nevydržíš chvíľu?“

„Nie.“

Calvin pomaly otvoril dvere, vystúpil a sledoval Rogera, ktorý sa po špičkách priblížil k autu pána Gatesa a začal močiť na pravé predné koleso.

Pani Gatesová mala na rozdiel od manžela ľahký spánok. Zdalo sa jej, že vonku niekoho počula, a keď sa úplne prebrala, bola si tým istá. Buford už hodinu chrápal, ale napokon sa jej ho podarilo zobudiť. Zašmátral pod posteľou a chytil do ruky brokovnicu.

Roger ešte stále močil, keď sa v kuchyni zasvietilo. Všetci traja to zbadali. „Rýchlo!“ zasyčal Aggie, schmatol kľúč a naštartoval. Calvin skočil na korbu a povzbudzoval ho: „Choď, choď!“ Aggie zaradil spiatočku a pohol sa. Roger si náhlivo natiahol nohavice a utekal k pikapu. Hodil sa na korbu medzi prázdne plechovky od piva a pevne sa držal, kým sa auto rútilo k diaľnici. Bolo pri poštovej schránke, keď sa na verande rozsvietilo svetlo. Vychádzalo na asfaltovú diaľnicu, keď sa otvorili dvere a vyšiel z nich starý muž. „Má pušku!“ zvolal Calvin.

„To nie je dobré,“ usúdil Aggie, preradil rýchlosť a pikap so škrípajúcimi pneumatikami vyletel na diaľnicu. Keď prešli zhruba poldruha kilometra, Aggie odbočil na úzku vidiecku cestu a zastavil. Všetci traja vystúpili, aby si ponaťahovali stuhnuté svaly. S nervóznym smiechom predstierali, že sa vôbec nebáli. Potom nahlas rozmýšľali, kde sa asi nachádza hliadkové auto. Vyčistili korbu a prázdne plechovky nahádzali do priekopy. Prešlo už desať minút, ale ich prenasledovateľ sa neukázal.

Nakoniec Aggie povedal: „Musíme sa dostať do Memphisu.“

Calvin, ktorého väčšmi zaujímal klub Desperado ako nemocnica, dodal: „Jasné. Už je dosť neskoro.“

Roger odrazu stuhol a oznámil: „Stratil som peňaženku.“

„Čože?“

„Stratil som peňaženku.“

„Kde?“

„Pri tom dome. Asi mi vypadla, keď som sa bol vyšťať.“

V Rogerovej peňaženke sa pravdepodobne nenachádzalo nič cenné žiadne peniaze, vodičský preukaz, kreditné karty či akékoľvek členské preukazy. Mohol tam mať nanajvýš starý kondóm. Aggie sa chcel spýtať, čo v nej má, ale rozmyslel si to, lebo vedel, že Roger bude tvrdiť, že v nej má kopu cenností.

„Musím sa po ňu vrátiť.“

„Naozaj musíš?“ spýtal sa Calvin.

„Mám tam prachy, vodičák, kreditky, všetko.“

„Lenže ten starký mal zbraň.“

„A keď vyjde slnko, nájde moju peňaženku, zavolá šerifovi a sme v keli. Rozmýšľaj trochu, dobre?“

„Ja som peňaženku nestratil.“

„Má pravdu,“ vložil sa do rozhovoru Aggie. „Musí sa po ňu vrátiť.“ Ostatným neuniklo, že použil tretiu osobu jednotného čísla, nie prvú osobu množného.

„Hádam sa nebojíš,“ obrátil sa Roger ku Calvinovi.

„Nebojím, lebo ja späť nepôjdem.“

„Myslím, že sa bojíš.“

„Stačilo,“ ozval sa Aggie. „Urobíme to takto: Počkáme, kým sa starký vráti do postele, potom zídeme k domu, ale nie príliš blízko, a zastavíme. Ty pohľadáš peňaženku a potom zdvihneme kotvy.“

„Stavím sa, že v tej peňaženke nič nie je,“ zašomral Calvin.

„A ja sa stavím, že je v nej viac peňazí ako v tvojej,“ odsekol Roger a zobral si z auta ďalšie pivo.

„Stačilo,“ zopakoval Aggie.

Stáli pri aute, popíjali pivo, pozorovali prázdnu diaľnicu a o pätnásť minút, ktoré im pripadali ako hodina, znova nastúpili. Rogera nechali vzadu na korbe. Zhruba pol kilometra od domu Aggie zastavil na odpočívadle. Vypol motor, aby počuli blížiace sa autá.

„Nemôžeš ísť trochu bližšie?“ spýtal sa Roger, ktorý už stál pri šoférových dverách.

„Je to len kúsok, tam za zákrutou,“ odvetil Aggie. „Keby som šiel bližšie, počul by nás.“

Trojica sa zahľadela na príjazdovú cestu ponorenú do tmy. Spoza mrakov sa občas vynoril polovičný mesiac, ale hneď zase zašiel. „Nemáš nejakú zbraň?“ spýtal sa Roger.

„Mám,“ odpovedal Aggie. „Ale tebe ju nedám. Pôjdeš potichu k domu a potom sa potichu vrátiš. Nie je to žiadna veda. Starký už určite spí ako zarezaný.“

„Nebojíš sa, však?“ ozval sa Calvin.

„Nie, dočerta.“ Nato Roger zmizol v tme. Aggie znova naštartoval a opatrne obrátil auto smerom k Memphisu. Potom znova vypol motor a so stiahnutými oknami čakali na Rogerov návrat.

„Vypil osem pív,“ začal Calvin. „Už je ako delo.“

„Roger znesie veľa.“

„Má tréning. Možno ho starký tentoraz chytí.“

„To by ma netrápilo, ale mohol by chytiť aj nás.“

„Kto ho vlastne zavolal, aby išiel s nami?“

„Čuš. Musíme počúvať, či niečo nejde.“

Roger pri schránke zišiel z diaľnice. Preskočil priekopu, prikrčil sa a cez fazuľové políčko sa blížil k domu. Ak starký ešte nespí, bude sledovať príjazdovú cestu, nie? Preto sa Roger rozhodol prísť k domu zozadu. Nikde sa nesvietilo. Všade vládlo úplné ticho. Roger sa zakrádal mokrou trávou v tieni obrovských dubov, až konečne zazrel Ford pikap. Nakrátko zastal za búdou na náradie, zatajil dych a zrazu mu zase bolo treba močiť. Nie, povedal si, to musí počkať. Bol na seba hrdý, lebo zatiaľ nenarobil nijaký hluk. Potom sa znova zľakol čo tu vlastne robí? Zhlboka sa nadýchol, zohol sa a pokračoval ďalej. Keď sa Ford ocitol medzi ním a domom, padol na kolená a začal sa plaziť.

Pohyboval sa pomaly a drobný štrk pod ním jemne vŕzgal. Zahrešil, keď natrafil na mláku pri pravom prednom kolese. Nahmatal svoju peňaženku a s úsmevom si ju zastrčil do zadného vrecka džínsov. Zastal, chvíľu zhlboka dýchal a vydal sa na spiatočnú cestu.

Pán Buford Gates v nočnom tichu počul všelijaké zvuky, niektoré boli skutočné, ale mnohé boli dielom fantázie. Okolo domu často obchádzali jelene a hľadali niečo pod zub. Možno aj teraz prišli, pomyslel si. Potom však počul niečo iné. Pomaly vyšiel zo skrýše na bočnej verande, zdvihol brokovnicu a dva razy vystrelil na mesiac. Len tak, bez dôvodu.

V tme to zaburácalo, akoby strieľal z húfnice, a ozvena výstrelov sa dlho niesla nočným vzduchom.

Na diaľnici sa ozvalo škrípanie pneumatík a Bufordovi sa zdalo, že tie isté zvuky počul približne pred dvadsiatimi minútami pri svojom dome.

Ešte sú tu, pomyslel si.

Pani Gatesová otvorila bočné dvere. „Buford!“

„Myslím, že sú stále tu,“ povedal a znova nabil svoj browning kalibru 16. „Videl si ich?“

„Možno.“

„Čo znamená ‚možno‘? Na čo teda strieľaš?“

„Choď dnu, dobre?“ Dvere sa zabuchli.

Roger sa so zatajeným dychom skrýval pod Fordom, pritláčal si ruky na slabiny a hrozne sa potil, lebo sa nevedel rozhodnúť, či sa má omotať okolo prevodovky, ktorú mal tesne nad sebou, alebo sa zahrabať do štrku. Zatiaľ sa ani nepohol. Od výstrelov mu ešte vždy hučalo v ušiach. Keď na diaľnici zaškrípali pneumatiky, preklial svojich zbabelých kamarátov. Bál sa aj dýchať.

Potom sa znova otvorili dvere a ženský hlas povedal: „Tu máš baterku. Možno uvidíš, na čo strieľaš.“

„Vráť sa dovnútra, a keď tam budeš, zavolaj šerifovi.“

Dvere buchli, ale žena neprestala rapotať. O minútu bola späť. „Volala som šerifovi. V kancelárii mi povedali, že Dudley hliadkuje niekde vonku.“

„Prines mi kľúče od auta,“ prikázal muž. „Poobzerám sa po diaľnici.“

„Nemôžeš šoférovať potme.“

„Prines mi tie kľúče!“

Dvere sa opäť zabuchli. Roger sa pokúsil plaziť dozadu, lenže štrk hrozne šramotil. Skúsil to teda dopredu, ale bez hluku to skrátka nešlo. Rozhodol sa počkať. Ak pikap naštartuje a cúvne, počká do poslednej chvíle, chytí sa predného nárazníka a nechá sa vliecť, kým nebude môcť uniknúť do tmy. Ak ho starký zbadá, chvíľu potrvá, kým zastaví, zoberie zbraň, vystúpi a začne ho naháňať. Roger medzitým ujde do lesa. Nebol to bohvieaký plán, ale mohol by vyjsť. Ešte vždy sa môže stať, že ho starký prejde autom, že ho bude vliecť po diaľnici alebo ho jednoducho zastrelí.

Buford zišiel z verandy a svietil okolo seba baterkou. Pani Gatesová zakričala: „Kľúče som ti schovala! V noci nesmieš šoférovať!“

To je ono, potešil sa Roger.

„Už aj mi prines kľúče!“

„Schovala som ich!“

Buford si čosi zamrmlal popod nos.

Dodge zatiaľ uháňal nocou, až kým Aggie trochu nespomalil. „Vieš, že sa musíme vrátiť.“

„Prečo?“

„Ak ho zastrelili, treba vysvetliť, čo sa stalo, a postarať sa o všetko.“

„Dúfam, že ho starký trafil, aspoň nebude rozprávať. A keď nebude rozprávať, nemôže nás udať. Poďme do Memphisu.“

„Nie.“ Aggie obrátil auto. Mlčky sa viezli, kým neprišli k vidieckej ceste, na ktorej predtým stáli. Usadili sa na kapote a uvažovali, čo ďalej. Zakrátko počuli sirénu a vzápätí sa na diaľnici mihli modré svetlá.

„Ak za ním pôjde aj sanitka, sme v peknej kaši,“ poznamenal Aggie.

„Aj Roger.“

Rogera pri zvuku sirény pochytila panika. Ako sa približoval, zrazu si uvedomil, že mu pomôže zakryť prípadný hluk, ktorý narobí pri úteku. Chytil do ruky kamienok a hodil ho smerom k domu. Pán Gates vyhŕkol: „Čo to bolo?“ a bežal späť k verande. Roger sa vysúkal spod auta a plazil sa ďalej po mokrej tráve cez mláku, ktorú tam sám zanechal, a keď už bol pri dube, na scénu vstúpil šerif Dudley. Prudko zabrzdil a vrútil sa na príjazdovú cestu, za ním zostal zvírený prach. Rozruch, ktorý spôsobil, Rogera zachránil. Pán a pani Gatesovci bežali šerifovi oproti a Roger sa rýchlo stiahol hlbšie do tmy. O pár sekúnd mal za sebou krovie, potom minul stodolu a stratil sa medzi fazuľou. Uplynulo pol hodiny.

„Myslím, že sa vrátime do domu a všetko im vysvetlíme. Aspoň sa dozvieme, či je Roger v poriadku,“ povedal Aggie.

„A neobvinia nás z odporu pri zatýkaní a možno aj z jazdy pod vplyvom alkoholu?“ spýtal sa Calvin.

„Čo teda navrhuješ?“

„Šerif už bude preč. Sanitka neprišla, takže Roger žije. Stavím sa, že sa niekde skrýva. Mali by sme prejsť okolo domu, pozrieť sa, čo sa tam deje, a ísť do Memphisu.“

„Za pokus to stojí.“

Rogera našli pri ceste, kríval a kráčal smerom k Memphisu. Padlo zopár ostrých slov a potom sa rozhodli pokračovať ďalej. Roger zaujal svoje miesto uprostred a Calvin pri dverách. Desať minút sa viezli mlčky. Všetci traja pozerali rovno pred seba a ticho zúrili.

Roger mal poškriabanú, skrvavenú tvár. Páchol potom a močom, celý bol zablatený. Po niekoľkých kilometroch Calvin otvoril okno, a keď prešli ďalších pár kilometrov, Roger sa spýtal: „Prečo už nezavrieš?“

„Lebo treba riadne vyvetrať,“ vysvetlil Calvin.

Zastali, aby si kúpili kartón piva na upokojenie nervov. Calvin sa posilnil a obrátil sa k Rogerovi: „Strieľal na teba?“

„Neviem,“ odvetil Roger. „Nevidel som ho.“

„Znelo to ako kanonáda.“

„Mali ste to počuť zblízka.“

Aggieho a Calvina to rozveselilo a začali sa smiať. Ich smiech bol nákazlivý a čoskoro sa k nim pridal aj Roger, ktorý sa už upokojil. Všetci traja sa rehotali na starkom s brokovnicou a jeho manželke, ktorá mu skryla kľúče a pravdepodobne tým Rogerovi zachránila život. A keď si spomenuli, ako sa šerifov pomocník Dudley prevážal po diaľnici sem a tam, pochytil ich ďalší záchvat smiechu.

Aggie stále išiel po bočných cestách, a keď jedna z nich neďaleko Memphisu križovala diaľnicu 78, vyšiel hore a zaradil sa medzi autá na štvorprúdovke.

„Kúsok odtiaľto je motorest pre nákladiaky,“ povedal Roger. „Potrebujem sa trochu umyť.“

V obchode si kúpil tričko s nápisom NASCAR a šiltovku, na pánskej toalete si dôkladne umyl ruky a tvár. Keď sa vrátil do auta, Aggie a Calvin ocenili zmenu jeho výzoru. Pokračovali v ceste. Bolo už skoro desať hodín.

Bilbordov postupne pribúdalo, boli čoraz väčšie a farebnejšie, a hoci už takmer hodinu nepadlo ani slovo o klube Desperado, všetci traja si naň spomenuli, keď uvideli vzrušujúcu mladú ženu v nadživotnej veľkosti, ktorá prakticky vypadávala zo skromného odevu. Volala sa Tiffany a so sladkým úsmevom hľadela na okoloidúce autá z obrovského reklamného bilbordu pánskeho klubu Desperado, kde vystupujú najzvodnejšie striptérky z celého Juhu. Aggie úctivo spomalil.

Mala nekonečne dlhé nohy a jej priesvitný miniatúrny kostým bol očividne ušitý tak, aby sa dal zhodiť v jedinom okamihu. Natupírované blond vlasy, plné červené pery a blčiace oči. Už len predstava, že tá krásavica pracuje kdesi neďaleko, že ju môžu vidieť naživo… skrátka, bolo toho na nich priveľa.

Dodge opäť nabral rýchlosť a vnútri sa rozhostilo ticho. Napokon sa ozval Aggie: „Asi by sme mali ísť do nemocnice. Bailey už môže byť mŕtvy.“

Bola to po niekoľkých hodinách prvá zmienka o Baileym.

„Nemocnica má otvorené celú noc,“ dôvodil Roger. „Nikdy nezatvára. Čo myslíte, že v noci všetko zamknú a idú domov?“ Calvin mu chcel prejaviť podporu a zarehotal sa ako kôň.

„Takže vy chcete ísť do Desperada?“ ubezpečoval sa Aggie.

„Prečo nie?“ odvetil Roger.

„Mohli by sme,“ dodal Calvin, napil sa piva a predstavil si Tiffany pri tanci.

„Zdržíme sa tam len hodinku a potom pôjdeme rýchlo do nemocnice,“ povedal Roger. Aj keď mal v sebe desať pív, rozprával ešte celkom zrozumiteľne.

Vyhadzovač pri dverách si ich podozrievavo obzeral. „Preukaz!“ vyštekol na Calvina, ktorý vyzeral na menej ako dvadsaťjeden rokov. Aggie vyzeral na svoj vek a Roger, hoci mal iba dvadsaťsedem, sa mohol pokojne vydávať za štyridsiatnika. „Z Mississippi?“ spýtal sa vyhadzovač s očividným odporom k obyvateľom susedného štátu.

„Hej,“ prikývol Roger.

„Vstupné je desať dolárov.“

„Len preto, že sme z Mississippi?“ ohradil sa Roger. „Nie, somár, každý platí vstupné. Ak sa vám to nepáči, naskočte na traktor a vráťte sa, odkiaľ ste prišli.“

„Ste taký milý ku všetkým hosťom?“ spýtal sa Aggie. „Hej.“

Odišli nabok, aby sa poradili, či zaplatia vstupné a zostanú. Roger povedal, že neďaleko je ďalší klub, ale aj tam budú žiadať vstupné. Kým sa pošepky rozprávali a uvažovali, Calvin sa snažil nazrieť dovnútra v nádeji, že uvidí Tiffany. Hlasoval za to, aby zostali, a ostatní sa k nemu pridali.

Len čo vošli dnu, dvaja zachmúrení vyhadzovači si ich nedôverčivo premerali a napokon trojicu odviedli do hlavnej sály s okrúhlym javiskom v strede. V tej chvíli sa na ňom zvíjali dve mladé ženy, jedna biela, druhá čierna, obe nahé.

Calvin pri pohľade na ne stuhol a okamžite zabudol na desaťdolárové vstupné.

Posadili ich k stolu necelých šesť metrov od javiska. Klub bol zaplnený iba spolovice, väčšinu hostí tvorili mladí robotníci. Neboli jediní chlapci z vidieka, ktorí sa prišli zabaviť do mesta. Ich čašníčka mala na sebe iba tanga, a keď sa úsečne spýtala: „Čo to bude? Tri drinky sú minimum,“ Calvin skoro odpadol. Ešte nikdy nevidel toľko zakázaného ovocia naraz.

„Tri drinky?“ zopakoval Roger a snažil sa hľadieť čašníčke do očí.

„Správne,“ odsekla.

„Koľko tu stojí pivo?“

„Päť dolárov.“

„A musíme si objednať tri?“

„Každý po tri. Také sú predpisy. Ak sa vám niečo nepáči, vybavte si to s vyhadzovačmi.“ Kývla k dverám, ale oni nevedeli odtrhnúť oči od jej poprsia.

Objednali si teda po tri pivá a rozhliadli sa okolo seba. Na javisku sa zvíjali štyri tanečnice. Burácajúca hudba otriasala stenami. Čašníčky sa rýchlo prepletali medzi stolmi, akoby sa chceli vyhnúť mužským dotykom. Mnohí hostia boli opití a hluční a čoskoro sa začalo tancovať na stole. Čašníčka vyliezla na stôl, dala sa do tanca a skupina kamionistov jej strkala peniaze za tanga. Zakrátko sa jej okolo pása ježili samé zelené bankovky.

Priniesli im deväť vysokých pohárov piva, ktoré bolo také svetlé, že vyzeralo ako citronáda riedená vodou. „Bude to štyridsaťpäť dolárov,“ povedala čašníčka. Nasledovalo horúčkovité, nervózne hľadanie po vreckách a peňaženkách. Nakoniec sa im podarilo dať príslušnú sumu dokopy.

„Robíte tu aj tance v lone?“ spýtal sa Roger.

„Kedy ako.“

„On to ešte nezažil,“ povedal Roger a kývol na Calvina, ktorému stislo srdce.

„Dvadsať dolárov,“ oznámila čašníčka.

Roger našiel dvadsaťdolárovku a čoskoro už na Calvinovi sedela Amber. Pri svojej úctyhodnej váhe mal dosť miesta pre celú tanečnú skupinu. Kým hudba dunela, Amber sa krútila a nadhadzovala, Calvin zatvoril oči a rozmýšľal, ako asi vyzerá ozajstná láska.

„Pošúchaj jej nohy,“ zavelil skúsený Roger.

„Nesmie sa ma dotýkať,“ upozornila ho prísne Amber, pevne usadená medzi Calvinovými mohutnými stehnami. Akísi chrapúni pri susednom stole ich pobavene pozorovali a začali Amber povzbudzovať rôznymi obscénnymi výkrikmi.

Ako dlho to potrvá? spytoval sa v duchu Calvin. Na širokom, plochom čele sa mu perlil pot.

Zrazu sa Amber k nemu obrátila čelom a Calvin najmenej minútu držal v lone peknú, zvíjajúcu sa nahú ženu. Tá skúsenosť mu zmenila život. Calvin vedel, že už nikdy nebude taký, ako predtým.

Žiaľ, skladba sa skončila, Amber z neho zoskočila a bežala skontrolovať svoje stoly.

„Neskôr sa s ňou môžeš stretnúť,“ povedal Roger. „Medzi štyrmi očami.“

„A to už ako?“ spýtal sa Aggie.

„Vzadu sú izby, kde sa s dievčatami môžeš stretnúť, keď sa im skončí práca.“

„Klameš.“

Calvin stratil reč a bezmocne pozoroval Amber, ako pobehuje medzi stolmi a prijíma objednávky. Sluch mu však neprestal slúžiť, a tak počul, čo Roger povedal. Amber môže byť jeho, mohli by sa stretnúť celkom sami v nejakej úžasnej zadnej izbe.

Popíjali vodnaté pivo a sledovali prichádzajúcich hostí. Okolo jedenástej už bolo v podniku plno a na javisku aj medzi stolmi sa objavilo viac tanečníc a striptérok. Calvina zožierala žiarlivosť, keď videl, že Amber tancuje v lone iného muža iba pár krokov od neho. S istou hrdosťou si však všimol, že sa k nemu otočila tvárou len na niekoľko sekúnd. Keby mal dosť peňazí, s radosťou by jej ich zastrčil za tanga a dal by sa obšťastňovať tancom v lone hoci aj celú noc.

Lenže čoskoro im práve peniaze, či skôr ich nedostatok, začali robiť problémy. Počas prestávky medzi skladbami a striptérkami sa nezamestnaný Calvin priznal: „Neviem, ako dlho tu ešte vydržím. To pivo je dosť drahé.“

Ich poháre boli skoro prázdne a z pozorovania čašníčok zistili, že prázdne poháre na stoloch nezostávajú dlho. Od hostí sa očakávalo, že budú veľa piť, dávať štedré prepitné a obhadzovať dievčatá peniazmi, aby im zatancovali. Memphiský striptérsky biznis bol nepochybne ziskový.

„Nejaké peniaze ešte mám,“ povedal Aggie.

„A ja mám kreditky,“ pochválil sa Roger. „Objednajte ďalšiu rundu, kým si odskočím.“ Vstal, prvý raz za celý večer sa trochu zatackal a vzápätí zmizol v dyme a dave. Calvin privolal Amber a objednal pivo. Usmiala sa a súhlasne žmurkla. Calvin však väčšmi ako po zafarbenej vode, ktorú pili, túžil po ďalšom fyzickom kontakte s ňou, ale márne. V tej chvíli si zaumienil, že zdvojnásobí svoje úsilie pri hľadaní práce, bude šetriť a stane sa pravidelným návštevníkom Desperada. Prvý raz vo svojom mladom živote mal pred sebou konkrétny cieľ.

Aggie sa uprene pozeral na dlážku pod Rogerovou stoličkou. „Ten somár zase stratil peňaženku,“ povedal a zdvihol ošúchanú plátennú peňaženku.

„Myslíš, že má nejaké kreditky?“ spýtal sa Calvin.

„Nie.“

„Pozrime sa.“ Rozhliadol sa, a keď mal istotu, že Roger nie je nablízku, otvoril peňaženku. Bola v nej neplatná zákaznícka karta z obchodu s potravinami a hotová zbierka navštíveniek dve od právnikov, dve od úradníkov, čo poskytujú kaucie, jedna z odvykacej kliniky a jedna od Rogerovho kurátora. A úhľadne poskladaná dvadsaťdolárová bankovka. „Prekvapenie,“ utrúsil Aggie. „Žiadne kreditky ani vodičák.“

„A kvôli tomu ho skoro zastrelili,“ pripomenul Calvin.

„Je to debil,“ usúdil Aggie a položil peňaženku na Rogerovu stoličku.

Pivo im priniesli vo chvíli, keď sa Roger vrátil a objavil svoju peňaženku. Horko-ťažko naškriabali štyridsaťpäť dolárov a tri doláre na prepitné. „Môžeme zaplatiť za tanec kreditkou?“ zakričal Roger na Amber.

„Nie, iba v hotovosti,“ odpovedala.

„Akú kreditku máš?“ chcel vedieť Aggie.

„Akú chceš,“ znela veľkopanská odpoveď.

Calvin, ešte vždy celý rozpálený, pozoroval svoju milovanú Amber, ako sa prepletá pomedzi ľudí. Aggie sa tiež pozeral na dievčatá, ale sledoval aj čas. Nemal ani potuchy, ako dlho trvá odber krvi. Blížila sa polnoc. A hoci sa tomu bránil, musel myslieť na priateľku a na cirkus, ktorý ho čaká, ak sa dozvie o jeho malom dobrodružstve.

Rogera začala zmáhať pijatika. Oči mu klipkali, hlava padala. „Pite!“ vyzýval svojich spoločníkov, ale jazyk sa mu plietol a vyzeral, že dlho nevydrží. V prestávke medzi pesničkami sa Calvin rozprával s chlapmi pri vedľajšom stole a dozvedel sa, že legendárna striptérka Tiffany vo štvrtok v noci nepracuje.

Keď dopili, Aggie vyhlásil: „Odchádzam. Idete so mnou?“

Roger sa neudržal na nohách, a tak ho prakticky odvliekli od stola. Už sa blížili k dverám, keď okolo nich preplávala Amber a spýtala sa Calvina: „Ty ma opúšťaš?“

Prikývol, lebo nebol schopný slova. „Vráť sa ešte, dobre?“ zahrkútala Amber. „Páčiš sa mi.“ Jeden z vyhadzovačov schmatol Rogera a vysotil ho von. „O koľkej zatvárate?“ zaujímal sa Calvin. „O tretej,“ odvetil vyhadzovač a ukázal na Rogera. „Ale tohto sem už nevoďte.“

„Ozaj, neviete, kde je tu nemocnica?“ spýtal sa Aggie. „Ktorá?“

Aggie pozrel na Calvina a Calvin na Aggieho. Bolo jasné, že nemajú ani potuchy.

Vyhadzovač netrpezlivo čakal a potom povedal: „V tomto meste je desať nemocníc. Tak ktorá?“

„Uhm, najbližšia.“

„To je Luteránska. Poznáte mesto?“

„Jasné.“

„To určite. Choďte po Lamar Avenue na Parkway, potom na Poplar Avenue. Je to hneď za Východnou strednou školou.“

„Vďaka.“

Vyhadzovač im zakýval a zmizol vnútri. Aggie s Calvinom dovliekli Rogera k autu, hodili ho dnu a ďalšiu polhodinu blúdili po centre Memphisu, márne hľadajúc Luteránsku nemocnicu.

„Vieš určite, že je to tá správna nemocnica?“ spytoval sa stále dookola Calvin.

A Aggie odpovedal: „Áno.“

„Jasné.“

„Možno.“

„Samozrejme.“

V jednej chvíli však Aggie zastal a išiel sa spýtať na cestu taxikára, ktorý podriemkaval za volantom. „Tu žiadna Luteránska nemocnica nie je,“ vyhlásil. „Máme tu Baptistickú, Metodistickú, Ústrednú, Milosrdných a ešte zopár, ale Luteránsku nie.“

„Viem, je tu desať nemocníc.“

„Presne sedem. Odkiaľ ste?“

„Z Mississippi. Poviete nám, kde je najbližšia nemocnica?“

„Milosrdných je kúsok odtiaľto, musíte ísť po Union Avenue.“

„Vďaka.“

Našli Nemocnicu milosrdných a Rogera nechali v aute. Bol v bezvedomí. Nemocnica milosrdných bola mestská nemocnica, cieľová zastávka obetí nočných zločinov, domáceho násilia, policajných prestreliek, účtovania gangov, predávkovania drogami a autohavárií spôsobených jazdou pod vplyvom alkoholu. Všetky obete boli čiernej pleti. Pred vchodom na pohotovosť sa to len tak hmýrilo sanitkami a policajnými autami. Po chodbách pripomínajúcich katakomby blúdili zúfalé rodiny obetí. Budovou sa ozýval krik a plač. Aggie s Calvinom prešli celé kilometre, kým našli informácie. Nakoniec ich objavili kdesi v kúte, akoby ich zámerne skryli. Za pultom sedela mladá Mexičanka, hlučne žula žuvačku a čítala časopis.

„Prijímate tu aj belochov?“ začal prívetivo Aggie.

„Koho hľadáte?“ odvetila chladne.

„Prišli sme darovať krv.“

„Transfúzna stanica je na konci chodby,“ ukázala dievčina. „Majú otvorené?“

„Pochybujem. Komu chcete darovať krv?“

„Uhm, Baileymu,“ povedal Aggie a pozrel na Calvina. „Krstné meno?“ Začala ťukať na klávesnici a dívala sa na monitor.

Aggie s Calvinom sa na seba mračili. „Myslel som, že Bailey je jeho krstné meno,“ utrúsil Calvin. „A ja že priezvisko. Nevolali ho Buck?“

„Hej, ale jeho mama je Caldwellová.“

„Koľkokrát bola vydatá?“

Dievčina sledovala slovný pingpong s otvorenými ústami. Aggie sa na ňu pozrel a povedal: „Máte tu niekoho s priezviskom Bailey?“

Vyťukala meno, počkala a potom oznámila: „Pána Jeroma Baileyho, vek štyridsaťosem rokov, černoch, strelné zranenie.“

„Viac ich nie je?“

„Nie.“

„A čo niekto s krstným menom Bailey?“

„Nezadávame ich podľa krstných mien.“

„Prečo?“

Prestrelka, pri ktorej si gangy vybavovali účty, sa začala pred hodinou v severnej časti Memphisu. Z neznámeho dôvodu pokračovala práve na nemocničnom parkovisku. Streľba prebrala polomŕtveho Rogera k životu. Trvalo asi dve sekundy, kým mu došlo, čo sa deje, ale vzápätí to zistil, lebo naňho ktosi zase strieľal. Opatrne zdvihol hlavu, a keď pozrel von oknom, zrazu si uvedomil, že nevie, kde je. Všade stáli autá, neďaleko bol vchod do garáže, naokolo samé budovy a v diaľke blikali červené a modré svetlá.

Ďalšie výstrely ho prinútili rýchlo sa prikrčiť, stratil rovnováhu a rozpleštil sa na dlážke. Rýchlo začal hľadať pod sedadlom čokoľvek, čo by sa podobalo na zbraň. Aggie, ako každý chlapec v okrese Ford, by sa určite nevydal na cestu neozbrojený. Roger si bol istý, že má zbraň. Pod sedadlom šoféra našiel automatickú pištoľ kalibru 9 mm Husk so zásobníkom na dvanásť nábojov. Bola nabitá. Chytil ju do ruky, pohladkal, pobozkal hlaveň a chytro stiahol okno na strane spolujazdca. Počul zlostné hlasy a uvidel auto, ktoré celkom určite patrilo gangstrom, pohybujúce sa po parkovisku.

Roger dva razy vystrelil, nič netrafil, ale podarilo sa mu zmeniť streleckú stratégiu gangu. Aggieho Dodge sa ocitol v paľbe guliek z útočnej pušky. Zadné okno sa rozbilo na márne kúsky, ktoré zasypali kabínu a zachytili sa Rogerovi v dlhých vlasoch. Hodil sa na dlážku a pokúšal sa uniknúť do bezpečia. Vykĺzol z dverí na šoférovej strane, zohol sa a začal kľučkovať medzi neosvetlenými zaparkovanými autami. Za ním sa ozvali nahnevané hlasy a vzápätí aj výstrel. Roger bežal ďalej, aj keď ho hrozne boleli stehnové a lýtkové svaly.

Nepodarilo sa mu vybrať uličku medzi dvoma autami a hlavou narazil do starého Cadillaca. Sadol si na asfalt, počúval, dychčal, nadával, ale nekrvácal. Pomaly zdvihol hlavu. Nikto ho neprenasledoval, no aj tak sa rozhodol neriskovať. Utekal ďalej, až sa konečne ocitol na ulici. Keďže sa blížilo auto, schoval pištoľ do vrecka.

Aj Rogerovi bolo jasné, že táto časť mesta je vojnová zóna. Na všetkých oknách boli hrubé mreže. Ploty z drôteného pletiva boli zakončené kotúčmi žiletkového drôtu. Bočné uličky zahalené tmou vyzerali nebezpečne. A Roger sa pýtal sám seba: Čo tu, dopekla, robím? Iba zbraň ho zachránila pred úplnou panikou. Kráčal po chodníku a zvažoval, čo ďalej. Nakoniec sa rozhodol, že najlepšie urobí, keď sa vráti do auta a počká na kamarátov. Streľba utíchla. Možno už sú na mieste policajti, pomyslel si. Vtom za sebou počul hlasy. Obzrel sa a uvidel skupinu mladých černochov, ktorá ho dobiehala. Roger pridal do kroku. Kúsok od neho dopadol kameň. Mladíci za ním čosi vykrikovali. Nenápadne vybral pištoľ z vrecka, položil prst na spúšť a išiel ešte rýchlejšie. Pred sebou uvidel svetlá, a keď zahol za roh, vošiel na malé parkovisko pred obchodom s celonočnou prevádzkou.

Rovno pred vchodom parkovalo jediné auto, pri ktorom na seba ziapali beloch s beloškou. Keď sa objavil Roger, muž zasadil žene do tváre pravý hák. Plesknutie vyvolalo v Rogerovi nevoľnosť. Prudko zastal na mieste a pomaly sa mu začalo rozjasňovať v hlave zatemnenej pivom.

Žena zniesla úder hrdinsky a opätovala ho, pričom použila neuveriteľnú kombináciu hmatov. Jedným chlapovi rozťala peru a druhým mu takmer rozmliaždila semenníky. Zakvičal ako popálené zviera a zosypal sa na zem. Žena pozrela na Rogera, ktorý práve urobil krok dopredu, všimla si zbraň aj skupinu mladíkov vychádzajúcu z tmavej uličky. Ak sa aj v blízkom okolí vyskytoval nejaký triezvy beloch, určite nevytiahol päty z domu.

„Máte problém?“ spýtala sa.

„Zdá sa, že áno. A vy?“

„Už som sa cítila bezpečnejšie. Máte vodičák?“

„Jasné,“ odpovedal Roger a automaticky chcel siahnuť po svojej peňaženke.

„Poďme.“ Žena nastúpila do auta a Roger si sadol vedľa nej za volant. Prudko vyštartoval a vzápätí sa už rútili po Poplar Avenue na západ.

„Kto bol ten chlap?“ spýtal sa Roger.

„Môj díler.“

„Díler?“

„Hej.“

„Necháme ho tam ležať?“

„Čo keby ste odložili pištoľ?“ navrhla žena a Roger si uvedomil, že v ľavej ruke ešte vždy zviera zbraň. Položil ju na sedadlo medzi nich. Žena ju okamžite schmatla a namierila naňho. „Čušte a choďte.“

Polícia už bola preč, keď sa Aggie s Calvinom vrátili k autu. Vyvaľovali oči na zničený pikap a nadávali, až kým si nevšimli, že Roger zmizol. „Zobral mi pištoľ,“ skonštatoval Aggie, keď pozrel pod sedadlo.

„Somár sprostý,“ opakoval Calvin. „Dúfam, že je mŕtvy.“

Zmietli zo sedadla črepiny a pohli sa v snahe čím skôr vypadnúť z centra Memphisu. Chvíľu uvažovali, či by nemali pohľadať Rogera, ale mali ho po krk. Mexičanka z informácií im prezradila, ako sa dostanú do Ústrednej nemocnice, kde by mohli nájsť Baileyho.

V Ústrednej nemocnici im vysvetlili, že transfúzna stanica je zatvorená, otvorí sa až ráno o ôsmej a v žiadnom prípade neprijíma krv od darcov pod vplyvom alkoholu. Ani v tejto nemocnici nemali pacienta s krstným menom či priezviskom Bailey. Vtom sa z ničoho nič objavil príslušník nemocničnej ochranky a požiadal ich, aby odišli. Ochotne súhlasili a muž ich odprevadil k východu. Keď sa lúčili, Calvin sa spýtal: „Neviete, kde by sa dala predať krv?“

„Na Watkinsovej, nie je to ďaleko.“

„Majú otvorené?“

„Určite.“

„Ako sa tam dostaneme?“

Muž im ukázal cestu a dodal: „Dávajte si pozor. Chodia tam feťáci, keď potrebujú prachy. Dosť drsné miesto.“

Aggie to našiel na prvý pokus, a keď zastali, obaja dúfali, že bude zatvorené. Nebolo. V neveľkej čakárni bol rad plastových stoličiek a kopa porozhadzovaných časopisov. Pod stolíkom v kúte ležal feťák skrútený do klbka a očividne mlel z posledného.

Za pultom stál chlap v chirurgickom úbore, ktorý na nich vyštekol: „Čo chcete?“

Aggie si odkašlal, ešte raz pozrel na feťáka v kúte, a odpovedal: „Vy tu kupujete krv?“

„Áno, ale prijímame ju aj bezplatne.“

„Za koľko?“

„Päťdesiat dolárov za pol litra.“

Pre Calvina, ktorému vo vrecku zostalo len šesť dolárov a dvadsaťpäť centov, tá suma predstavovala vstupné do klubu, tri vodou riedené pivá a ďalší nezabudnuteľný tanec s Amber. Pre Aggieho, ktorý mal osemnásť dolárov a žiadne kreditky, znamenala krátku návštevu striptízového klubu a dosť benzínu na cestu domov. Obidvaja zabudli na nešťastného Baileyho.

Dostali formuláre. Kým ich vyplňovali, chlapík za pultom sa spýtal: „Aký typ krvi máte?“

Obidvaja sa zatvárili nechápavo.

„Aký typ krvi máte?“ zopakoval.

„Červenú,“ odpovedal Aggie a Calvin sa hlučne rozosmial. Muž sa ani len neusmial. „Pili ste?“

„Dali sme si zopár pív,“ priznal sa Aggie. „Ale nebudeme vám účtovať prirážku za alkohol,“ dodal rýchlo Calvin, načo obaja vybuchli smiechom.

„Akú veľkosť ihly si želáte?“ spýtal sa muž. Po tejto otázke ich humor prešiel.

Podpismi potvrdili, že netrpia alergiou ani žiadnou chorobou.

„Kto ide prvý?“ A keď sa nepohli, chlapík povedal: „Pán Agnor, poďte so mnou.“ Aggie ho nasledoval do veľkej miestnosti s dvoma lôžkami napravo a tromi naľavo. Na prvom sprava ležala beloška s veľkým poprsím v teplákoch a turistických topánkach. Z ľavej ruky jej viedla hadička do priesvitného plastového vrecka, ktoré bolo spolovice naplnené tmavočervenou tekutinou. Aggie pozrel na hadičku, na vrecko, a potom na ruku ženy, v ktorej bola zabodnutá ihla. Vzápätí omdlel a zvalil sa ako klát.

Calvin sedel na plastovej stoličke v čakárni, nervózne listoval v časopise a jedným okom sledoval umierajúceho feťáka, keď počul hluk z vedľajšej miestnosti, ale nepripisoval mu nijaký význam.

Studená voda a čpavok Aggieho prebrali a dokonca bol schopný ľahnúť si na jedno z lôžok. Drobná Aziatka s rúškom na ústach mu začala lámanou angličtinou vysvetľovať, že sa nemá čoho báť. „Zatvoriť oči,“ opakovala viac ráz.

„Myslím, že nepotrebujem tých päťdesiat dolárov,“ zanariekal Aggie a vzápätí sa mu zakrútila hlava. Žena mu zjavne nerozumela. Keď vedľa neho položila podnos s potrebnými nástrojmi, pozrel sa a prišlo mu zle.

„Zatvoriť oči, prosím,“ povedala, kým mu čistila ľavé predlaktie. Z pachu liehu sa mu zdvihol žalúdok.

„Nechajte si tie peniaze,“ zamrmlal. Žena mu zakryla oči čiernym chráničom a Aggie sa ocitol v úplnej tme.

Chlapík z príjmu sa vrátil do čakárne a Calvin vyskočil zo stoličky. „Poďte so mnou,“ vyzval ho muž a Calvin poslúchol. Keď vstúpil do veľkej miestnosti a uvidel na jednej strane ženu v teplákoch a na druhej Aggieho s čiernou maskou na tvári, aj on sa zosypal a dopadol takmer presne na to isté miesto ako predtým jeho kamarát.

„Odkiaľ sú tí ožrani?“ spýtala sa žena v teplákoch.

„Z Mississippi,“ odvetil muž a trpezlivo čakal, kedy sa Calvin preberie. Aj tentoraz pomohla studená voda a čpavok. Aggie mohol iba počúvať.

Napokon sa podarilo odobrať každému skoro pol litra vzácnej tekutiny. Dostali spolu sto dolárov. Bolo o päť minút štvrť na tri, keď prestrelkou poznačený Dodge vošiel na parkovisko pred klubom Desperado a dvaja mladíci sa ponáhľali dnu na poslednú hodinu divokej zábavy. Ľahší o takmer pol litra krvi, no so zvýšenou hladinou testosterónu zaplatili vstupné. Snažili sa nájsť klamárskeho vyhadzovača, ktorý ich poslal do Luteránskej nemocnice, ale nebol tam. Sála sa vyprázdnila, dievčatá očividne zmáhala únava. Na javisku vystupovala starnúca striptérka.

Zaviedli ich k stolu kúsok od toho, kde sedeli predtým, a zakrátko sa objavila Amber so slovami: „Čo to bude, chlapci? Tri drinky sú minimum.“

„Vrátili sme sa,“ vyhlásil hrdo Calvin.

„Super. Tak čo si dáte?“

„Pivo.“

„Hneď to bude,“ povedala a odišla. „Myslím, že si nás nepamätá,“ poznamenal sklamaný Calvin.

„Polož na stôl dvadsiatku a hneď si spomenie,“ povedal Aggie. „Dúfam, že nemieniš vyhadzovať peniaze za tanec v lone.“

„Možno.“

„Si rovnako sprostý ako Roger.“

„Nikto nie je taký sprostý. Ktovie, kde je.“

„Pláva v rieke s podrezaným krkom.“

„Čo povie jeho tatko?“

„Mal by povedať: Ten chlapec bol vždy sprostý. Ako mám vedieť, čo povie? Záleží na tom?“

Na opačnom konci sály statočne popíjali muži v tmavých oblekoch, úradnícke typy. Jeden z nich objal čašníčku okolo pása a ona sa rýchlo odtiahla. Vzápätí sa objavil vyhadzovač a prísnym tónom upozornil nespratníka: „Nedotýkať sa dievčat!“ Chlapíci v oblekoch sa rozrehotali. Všetko sa im zdalo smiešne.

Keď im Amber priniesla šesť pív, Calvin sa nezdržal a vyhŕkol: „Nedáme si tanec v lone?“

Zamračila sa a odpovedala: „Možno neskôr. Som dosť uťahaná.“ A už jej nebolo.

„Snaží sa ti ušetriť peniaze,“ povedal Aggie. Lenže Calvin bol zdrvený. Celé hodiny znova a znova prežíval tú krátku chvíľu, keď mu Amber sedela v lone a veselo sa zvíjala v rytme hudby. Vnímal jej váhu, dotýkal sa jej, dokonca cítil aj jej lacný parfum.

Na javisko vyšla mľandravá tučná mladá žena a pokúšala sa o tanec. Čoskoro na sebe nemala ani nitku, ale nevzbudila takmer nijakú pozornosť. „Nočná zmena,“ poznamenal Aggie. Calvin si ju nevšímal. Sledoval Amber, ako sa prepletá medzi stolmi. Pohybovala sa viditeľne pomalšie. Schyľovalo sa k záverečnej.

Na Calvinovo veľké rozčarovanie jeden z úradníckych typov zlákal Amber na tanec v lone. Vzchopila sa a zakrátko išla naplno, zatiaľ čo muži okolo stola trúsili všelijaké poznámky na jej adresu. Čoskoro ju obklopila skupina zízajúcich opilcov. Ten, ktorý si ju objednal, sa zjavne prestal ovládať. Porušil všetky klubové predpisy, nehovoriac o nariadení memphiskej mestskej rady, a chytil ju oboma rukami za prsia. To bola veľká chyba.

V zlomku sekundy sa udialo viac vecí naraz. Blysol fotoaparát a vzápätí ktosi zakričal: „Mravnostná polícia, ste zatknutý!“ Amber rýchlo zoskočila z muža a zvrieskla čosi o jeho špinavých rukách. Vyhadzovači nespúšťali z úradníckych typov oči a okamžite pribehli k stolu. Za nimi sa rútili dvaja policajti v civile. Jeden mal v ruke fotoaparát a druhý ustavične opakoval: „Mravnostná polícia, mravnostná polícia!“

Ktosi zreval: „Policajti!“ Nasledovalo strkanie a sácanie, padali škaredé nadávky. Hudba prestala hrať. Ľudia sa stiahli do kúta. Spočiatku bola situácia pod kontrolou, kým sa Amber nepotkla o stoličku a nespadla. Nato začala afektované, hystericky nariekať a Calvin jej utekal na pomoc. Pri tej príležitosti silno udrel chlapíka, ktorý ju ohmatával, a rozbil mu ústa. V tej chvíli sa najmenej jedenásť dospelých mužov, väčšinou opitých, začalo oháňať päsťami na všetky strany. Vyhadzovač udrel Calvina, čo priviedlo do bitky aj Aggieho. Úradnícke typy sa bili hlava-nehlava so všetkými, s vyhadzovačmi, s policajtmi aj s ostatnými hosťami. Ktosi hodil pohár piva, ktorý pristál pri stole motorkárov v strednom veku. Tí do tej chvíle iba povzbudzovali bitkárov. Rozbitý pohár ich naštval. Svorne vyrazili do útoku. Pred klubom stáli dvaja uniformovaní policajti a trpezlivo čakali, kedy bude treba odniesť obete zásahu kolegov z mravnostného. Keď počuli hluk, rýchlo vošli dnu. Len čo pochopili, že v sále sa rozpútala bitka podobajúca sa skôr na pouličné nepokoje, vytiahli obušky a začali sa obzerať po vhodnej hlave. Aggie im prišiel do rany prvý, a kým ležal na dlážke, policajti ho zmlátili do bezvedomia. Okrem skla padlo za obeť aj niekoľko stolov a stoličiek. Dvaja motorkári schmatli stoličky za nohy a zaútočili na vyhadzovačov. Bitka pokračovala a na dlážke ležalo čoraz viac tiel. Zranených pribúdalo, až kým sa policajtom a vyhadzovačom nepodarilo spacifikovať úradnícke typy, motorkárov, chlapcov z okresu Ford a ďalších, ktorí sa zapojili len tak pre zábavu. Všade bola krv na dlážke, na košeliach a sakách, ale najmä na tvárach a rukách.

Dorazili ďalší policajti, potom sanitky. Aggie bol v bezvedomí a rýchlo strácal krv, ktorej mal už aj tak menej. Ošetrovatelia sa zhrozili a okamžite Aggieho naložili do sanitky, ktorá ho odviezla do Nemocnice milosrdných. Aj jeden z úradníckych typov dostal obuškom a tiež nejavil známky života. Toho naložili do druhej sanitky. Calvinovi spútali ruky a dostrkali ho na zadné sedadlo policajného auta, kde už sedel zúrivý muž v sivom obleku a bielej košeli nasiaknutej krvou.

Calvinovi opuchlo pravé oko, ale ľavým ešte zazrel na parkovisku Aggieho opustený pikap.

O päť hodín mu v okresnom väzení konečne dovolili zatelefonovať matke do Box Hillu na účet volaného. Bez dlhých rečí oznámil, že je vo väzení, lebo ho obvinili z útoku na policajta, za čo podľa spoluväzňov môže dostať až desať rokov, a že Aggie leží v Nemocnici milosrdných s rozbitou hlavou. O Rogerovi nič nevie, dodal. O Baileym nepadlo ani slovo.

Telefonát vzbudil v mestečku veľký rozruch a zhruba o hodinu zamierilo do Memphisu auto plné priateľov, aby zhodnotili škody. Dozvedeli sa, že Aggie operáciu prežil, že mu museli z mozgu odstrániť krvnú zrazeninu a že aj jeho obvinili z útoku na policajta. Lekár rodine oznámil, že si v nemocnici poleží najmenej týždeň. Rodina však nemala zdravotné poistenie. Pikap zhabala polícia a šance, že by ho získali späť, boli mizivé.

Calvinova rodina sa dozvedela, že ho prepustia, ak zloží kauciu 50 000 dolárov, čo bola nereálna suma, akú si ani nevedeli predstaviť. V prípade, že sa im nepodarí dať dokopy dosť peňazí na právnika z Memphisu, bude ho zastupovať verejný obhajca. V piatok podvečer konečne dovolili Calvinovmu strýkovi, aby sa s ním porozprával vo väzenskej hovorni. Calvin mal na sebe oranžovú kombinézu a oranžové gumové šľapky a vyzeral otrasne. Tvár mal opuchnutú a plnú modrín, pravé oko ešte vždy privreté. Mal strach, bol v depresii a veľa toho nenahovoril.

Roger sa neozýval.

Po dvoch dňoch v nemocnici sa Baileyho stav výrazne zlepšil. Pravú nohu mal iba zlomenú, nie rozmliaždenú, okrem toho mal zopár drobných rezných poranení, podliatin a boľavý hrudník. Zamestnávateľ mu vybavil sanitku, a tak Bailey v sobotu napoludnie opustil Metodistickú nemocnicu a dal sa odviezť rovno do matkinho domu v Box Hille, kde ho vítali ako vojnového zajatca. Prešlo niekoľko hodín, kým sa dozvedel o snahe svojich priateľov darovať mu krv.

O osem dní sa vrátil domov Aggie. Jeho lekár predpovedal, že sa úplne uzdraví, ale chce to čas. Jeho právnikovi sa podarilo zmierniť obvinenie na obyčajný útok. Vzhľadom na zranenia, ktoré mu spôsobili policajti, sa to všetkým zdalo fér. Jeho priateľka sa zastavila, ale iba preto, aby sa s ním rozišla. Historka o ceste do Memphisu a o bitke v striptízovom klube by ich nikdy neprestala prenasledovať a ona s tým nechcela mať nič spoločné. Okrem toho sa povrávalo, že Aggie má predsa len poškodený mozog, a tak si vyhliadla iného.

O tri mesiace sa vrátil aj Calvin. Jeho právnik dosiahol zmenu obvinenia z trestného činu na priestupok pod podmienkou, že strávi tri mesiace v nápravnom zariadení okresu Shelby. Calvinovi sa to veľmi nepáčilo, ale ani predstava súdneho procesu v Memphise a konfrontácie s memphiskou políciou nebola lákavá. Keby ho uznali za vinného, strávil by za mrežami celé roky.

V dňoch, ktoré nasledovali po týchto vzrušujúcich udalostiach, sa na prekvapenie všetkých v centre Memphisu nenašla skrvavená mŕtvola Roger Tuckera. Nenašiel sa ani živý, niežeby po ňom niekto intenzívne pátral. Mesiac po ceste do Memphisu zavolal otcovi z telefónneho automatu pri Denveri. Povedal, že cestuje stopom po krajine, je sám a užíva si to. O dva mesiace ho zatkli za krádež v obchode v Spokane a odkrútil si šesťdesiat dní v mestskom väzení.

Kým sa Roger vrátil domov, ubehol skoro celý rok.

POSLEDNÁ NÁVŠTEVA

Pán McBride mal čalúnnickú dielňu v bývalej ľadovni na Lee Street, blízko námestia v strede Clantonu. Na prevážanie pohoviek a kresiel používal bielu dodávku značky Ford s veľkým nápisom Čalúnnictvo McBride, pod ktorým bolo uvedené aj telefónne číslo a adresa na Lee Street. Dodávka bola vždy čistučká a nikdy nešla prirýchlo. V Clantone ju vídali často a pána McBridea poznali skoro všetci, lebo bol jediný čalúnnik v meste. Svoju dodávku požičiaval iba výnimočne, aj keď záujemcov bolo viac než dosť. Zvyčajne sa zdvorilo vyhovoril: „Nemôžem, mám nejaké dodávky.“

Leonovi Graneymu však povedal áno. Viedli ho k tomu dva dôvody. Po prvé, išlo o mimoriadne okolnosti a po druhé, Leonov šéf v továrni na svietidlá bol McBrideov bratanec z druhého kolena. Keďže v malých mestách sú príbuzenské vzťahy veľmi dôležité, v stredu koncom júla prišiel Leon Graney do čalúnnictva presne podľa dohovoru o štvrtej popoludní.

Väčšina obyvateľov okresu Ford počúvala rádio a všetci vedeli, že rodina Graneyovcov prežíva ťažké chvíle.

Pán McBride odprevadil Leona k dodávke, podal mu kľúč a povedal: „Dávaj si pozor, dobre?“

Leon si zobral kľúč a odvetil: „Som vám zaviazaný.“

„Nádrž je plná. Mala by ti stačiť na cestu tam a späť.“

„Koľko som dlžný?“

Pán McBride pokrútil hlavou a odpľul si do štrku. „Nič. Ide to na môj účet. Stačí, keď mi ho vrátiš s plnou nádržou.“

„Cítil by som sa lepšie, keby som vám mohol zaplatiť,“ bránil sa Leon.

„Netreba.“

„Tak vám teda ďakujem.“

„Potrebujem ho zajtra napoludnie.“

„Bude tu. Môžem tu nechať svoje auto?“ Leon kývol na starý japonský pikap, ktorý stál medzi dvoma autami na parkovisku.

„Pravdaže.“

Leon otvoril dvere a nastúpil do dodávky. Naštartoval, posunul si sedadlo a napravil zrkadlá. Pán McBride pristúpil k šoférovým dverám, zapálil si cigaretu bez filtra a zahľadel sa na Leona. „Vieš, niektorým ľuďom sa to nepáči,“ poznamenal.

„Ďakujem, pán McBride, ale väčšine ľudí je to jedno,“ povedal Leon. Nemal náladu na nezáväzné reči.

„Ja si myslím, že to nie je správne.“

„Vďaka. Vrátim sa ešte pred poludním,“ odpovedal potichu Leon, zacúval a vyšiel na ulicu. Pohodlne sa usadil, vyskúšal brzdy a pomaly pridával plyn, aby zistil výkon motora. O dvadsať minút už bol ďaleko za hranicami Clantonu v kopcoch na severe okresu Ford. Za Pleasant Ridgeom sa cesta zmenila na štrkovú, domy boli menšie a ďalej od seba. Leon odbočil na krátku príjazdovú cestu k domu pripomínajúcemu škatuľu s dverami obrastenými burinou a strechou z asfaltových škridiel, ktoré bolo treba vymeniť. Bol to jeho domov, miesto, kde vyrastal spolu s bratmi, jediný pevný bod v ich smutných a chaotických životoch. Od bočných dverí viedla šikmá drevená plošina, aby jeho matka Inez Graneyová, odkázaná na invalidný vozík, mohla pohodlne prichádzať a odchádzať.

Keď vypol motor, dvere sa otvorili a Inez pomaly zišla na plošinu. Za ňou kráčal jej prostredný syn Butch, ktorý ešte vždy býval s matkou, lebo nikdy nebýval inde, aspoň nie na slobode. Šestnásť zo svojich štyridsiatich šiestich rokov strávil za mrežami a tak aj vyzeral dlhé vlasy zviazané do chvosta, náušnice, brada a fúzy, mocné bicepsy a hotová galéria lacných tetovaní, ktoré mu väzenský umelec urobil za cigarety. Napriek temnej minulosti Butch narábal s vozíkom aj s matkou veľmi opatrne a starostlivo, a kým schádzali dolu, nežne sa jej prihováral.

Leon ich pozoroval a čakal, potom prešiel dozadu a otvoril na dodávke dvojité dvere. Spolu s Butchom ohľaduplne zdvihli vozík s matkou a naložili ho dovnútra. Butch ju dotlačil až k sieťke medzi nákladným priestorom a kabínou s dvoma sedadlami. Leon zaistil vozík popruhmi, ktoré ktosi nechal v McBrideovej dodávke, a keď bola Inez bezpečne pripútaná, jej synovia si posadali dopredu. Vydali sa na cestu. O niekoľko minút už uháňali po asfaltke. Čakala ich dlhá noc.

Sedemdesiatdvaročná Inez mala troch synov a najmenej štyri vnúčatá, osamelá stará žena sa nepamätala, kedy sa na ňu naposledy usmialo šťastie. Hoci sa takmer tridsať rokov považovala za slobodnú, v skutočnosti nebola oficiálne rozvedená s tým mizerným chlapom, ktorý ju v sedemnástich znásilnil, v osemnástich sa s ňou oženil, splodil troch synov a potom, chvalabohu, zdúchol. Keď sa občas modlila, nikdy nezabudla na úprimnú prosbu, aby Ernie zostal čo najďalej od nej, nech si trčí tam, kam ho jeho biedny život zavial, pravda, ak už neskončil bolestnou smrťou, čo bol jej sen, ale s tým sa Bohu nezdôverila, neodvážila sa. Ernie mohol za všetko za jej podlomené zdravie a chudobu, za život na okraji spoločnosti, za izoláciu, nedostatok priateľov, dokonca aj za pohŕdanie jej rodiny. Najväčšmi mu však zazlievala, že sa tak ohavne správal k svojim synom. Keď od nich odišiel, aspoň sa skončili večné bitky.

Keď prišli na diaľnicu, všetci traja dostali chuť na cigaretu. „Myslíš, že McBrideovi bude prekážať, ak si zapálime?“ spýtal sa Butch. Pri svojich troch škatuľkách denne si zapaľoval jednu od druhej.

„Niekto tu fajčil,“ usúdila Inez. „Smrdí to tu ako v dechtovej jame. Zapol si klimatizáciu, Leon?“

„Áno, ale keď sú okná otvorené, necítiť to.“

Nakoniec si bez ohľadu na McBridea a jeho názor na fajčenie v dodávke zapálili všetci traja. Cez otvorené okná prenikal dovnútra teplý vietor. Keď sa raz dostal dnu, nemal kadiaľ vyjsť von, a tak sa sústredil v prednej časti a obklopil trojicu Graneyovcov, ktorí náruživo fajčili a nič iné nevnímali. Butch s Leonom občas odklepli popol z okna, Inez decentne použila dlaň ľavej ruky.

„Koľko si McBride zapýtal?“ chcel vedieť Butch.

Leon pokrútil hlavou. „Nič. Dokonca natankoval plnú nádrž. Povedal, že s tým nesúhlasí. Vraj sa to viacerým ľuďom nepáči.“

„Tomu neverím.“

„Ani ja.“

Keď dofajčili, zatvorili okná a zapli klimatizáciu. Chvíľu trvalo, kým horúčava poľavila, všetci sa potili.

„Je ti dobre?“ spýtal sa Leon, obzrel sa a usmial sa na matku.

„Ďakujem, ujde to. Funguje tá klimatizácia?“

„Hej, už sa začína ochladzovať.“

„Ja nič necítim.“

„Nechceš sa niekde zastaviť na kolu?“

„Nie. Poďme ďalej.“

„Dal by som si pivo,“ ozval sa Butch a Leon, akoby to čakal, okamžite pokrútil hlavou a Inez rázne vyhlásila: „Nie.“

„Žiadne pitie nebude,“ dodala, a tým celú vec uzavrela. Keď ju Ernie pred rokmi opustil, zobral si iba svoju brokovnicu, nejaké oblečenie a všetky tajné zásoby alkoholu. Keď mal vypité, správal sa násilnícky a jeho synovia mali dodnes jazvy na tele i na duši. Najstarší Leon trpel viac ako jeho mladší bratia a odmalička si spájal alkohol s otcovými krutosťami. Nikdy nepil, hoci časom si osvojil iné zlozvyky. Butch na rozdiel od neho pil už ako tínedžer, hoci nikdy nepodľahol pokušeniu priniesť alkohol domov. Najmladší Raymond si zobral príklad skôr z Butcha ako z Leona.

Leon sa v snahe zmeniť nepríjemnú tému spýtal matky, ako sa má jej priateľka, stará dievka, ktorá už roky zomierala na rakovinu. Inez ožila ako vždy, keď prišla reč na choroby a liečenie či susedov, alebo jej vlastných. Klimatizácia konečne ochladila vzduch v aute a dusno začalo ustupovať. Keď sa Butch prestal potiť, vylovil z vrecka ďalšiu cigaretu, zapálil si a pootvoril okno. Teplota vnútri opäť stúpla. O chvíľku fajčili všetci traja a postupne sťahovali okná nižšie a nižšie, až sa v zadymenom horúcom vzduchu takmer nedalo dýchať.

Keď dofajčili, Inez povedala: „Pred dvoma hodinami volal Raymond.“

Nikoho to neprekvapilo. Raymond telefonoval na účet volaného denne a nielen matke. Leonovi zvonil telefón tak často, že ho jeho (tretia) manželka odmietla dvíhať. Viacerí v meste neboli ochotní prijať hovor na svoj účet.

„Čo vravel?“ spýtal sa Leon, ale iba preto, že musel zareagovať. Vedel, čo Raymond povedal, možno nie slovo od slova, ale predstavu mal.

„Vraj to vyzerá dobre. Povedal, že bude musieť prepustiť svojich právnikov a najať si iných. Poznáš Raymonda. Hovorí právnikom, čo majú robiť, a oni sa idú potrhať.“

Butch pozrel na Leona a Leon jeho pohľad opätoval. Mlčky, slová boli zbytočné.

„Hovoril, že jeho nový tím je z právnickej firmy v Chicagu, kde robí tisíc právnikov. Viete si to predstaviť? Tisíc právnikov pracuje pre Raymonda. A on im prikazuje, čo majú robiť.“

Šofér so spolujazdcom si opäť vymenili pohľady. Inez mala šedý zákal, takže dobre nevidela. Keby zbadala pohľady svojich synov, nebola by nadšená.

„A ešte vravel, že práve objavili nejaké nové dôkazy, ktoré sa mali predložiť pri procese, ale nestalo sa tak, lebo ich policajti a prokurátor zatušovali. Raymond si je istý, že s novými dôkazmi dosiahne obnovenie procesu u nás v Clantone, aj keď nevie, či to chce práve tam, možno požiada o zmenu miesta. Podľa neho by sa mal proces konať niekde v okolí Delty, kde je viac čiernych porotcov, a čierni vraj majú väčšie pochopenie pre prípady, ako je tento. Čo si o tom myslíš, Leon?“

„V Delte je naozaj viac černochov,“ utrúsil stručne Leon. Butch čosi zamrmlal, ale nebolo mu rozumieť.

„Vraj v okrese Ford neverí nikomu, hlavne právnikom a sudcom. Boh vie, že nám nikdy nedali vydýchnuť.“

Leon s Butchom mlčky prikývli. Obaja mali do činenia so zákonom v okrese Ford. Butch častejšie ako Leon. A hoci sa obaja priznali k svojim zločinom a uzavreli dohodu o vine a treste, vždy boli presvedčení, že ich prenasledujú, lebo sú Graneyovci.

„Neviem, či zvládnem ďalší proces,“ vzdychla si Inez.

Leon chcel povedať, že Raymondove šance na nový proces sú prakticky nulové a že o ňom rozpráva viac než desať rokov. Butch mal na jazyku zhruba to isté, ale pravdepodobne by ešte dodal, že má plné zuby Raymondových väzenských táranín o právnikoch, procesoch a nových dôkazoch a že je najvyšší čas, aby mladý prestal hádzať vinu na ostatných a postavil sa k celej veci ako chlap.

Nepovedali však ani slovo.

„Vraj ste mu neposlali gážu za posledný mesiac,“ pokračovala Inez. „Je to pravda?“

Ešte desať kilometrov sa viezli mlčky.

„Hej, počujete ma?“ ozvala sa Inez. „Raymond tvrdí, že ste mu neposlali gážu za jún a už je júl. Zabudli ste?“

Leon odpovedal prvý. „Zabudli? Ako môžeme zabudnúť? Veď o inom nehovorí. Každý deň od neho dostávam list, niekedy aj dva, niežeby som ich všetky čítal, ale v každom je zmienka o gáži. Vďaka za gážu. Nezabudni na gážu, Leon, spolieham sa na teba, brat môj. Potrebujem peniaze pre právnikov, veď vieš, akí sú nenásytní. Tento mesiac mi neprišla gáža, braček.“

„A čo je to vlastne gáža?“ spýtal sa podráždene Butch. „Podľa slovníka pevný, pravidelný plat,“ odpovedal Leon. „Skrátka prachy, je tak?“

„Áno.“

„Tak prečo rovno nepovie, aby sme mu poslali prachy? Prečo používa učené slová?“

„To sme už prebrali stokrát,“ ozvala sa Inez.

„Ty si mu poslal slovník,“ pripomenul Butchovi Leon.

„Pred desiatimi rokmi. Prosil ma.“

„Zdá sa, že ho ešte má a stále v ňom hľadá slová, ktoré sme v živote nepočuli.“

„Zaujímalo by ma, či mu rozumejú jeho právnici,“ povedal Butch.

„Chcete sa vykrútiť,“ obvinila ich Inez. „Prečo ste mu neposlali gážu za minulý mesiac?“

„Myslel som, že som ju poslal,“ zamrmlal nepresvedčivo Butch.

„Tomu neverím,“ odvetila Inez.

„Šek už je na ceste,“ ubezpečil ju Leon.

„Ani tomu neverím. Dohodli sme sa, že mu budeme posielať každý po sto dolárov mesačne. To je to najmenšie, čo preňho môžeme urobiť. Viem, nie je to ľahké, zvlášť pre mňa, lebo žijem iba z dôchodku. Ale vy dvaja máte prácu, tak sa môžete uskromniť a poslať mladšiemu bratovi po stovke, aby mal na slušné jedlo a na právnikov.“

„Musíme to zase rozoberať?“ spýtal sa Leon.

„Počúvam to každý deň,“ zašomral Butch. „Ak mi nevolá alebo nepíše Raymond, tak to počujem od mamy.“

„Sťažuješ sa? Máš problém s bývaním? Bývaš u mňa zadarmo a ešte sa sťažuješ?“

„Upokoj sa, mama,“ povedal zmierlivo Leon.

„Kto by sa o teba staral?“ bránil sa Butch.

„Prestaňte s tým. Už ma to nebaví.“

Všetci traja sa zhlboka nadýchli a siahli po cigarete. Dlho mlčky fajčili, ale potom Inez začala ďalšie kolo. „Ja som nevynechala ani mesiac. Dovoľte, aby som vám pripomenula, že som nevynechala ani vtedy, keď ste vy dvaja sedeli v Parchmane.“

Leon zavrčal, udrel rukou do volantu a zlostne vyhŕkol: „To bolo pred dvadsiatimi šiestimi rokmi, mama. Prečo to teraz vyťahuješ? Odvtedy, ako ma podmienečne prepustili, nedostal som ani len pokutu za rýchlosť.“ Butch mal pestrejšiu kriminálnu minulosť ako Leon, a keďže bol v podmienke, radšej mlčal.

„Ani jeden mesiac som nevynechala.“

„No tak, mama!“

„A niekedy to boli dve stovky mesačne, lebo ste sedeli dvaja. Chvalabohu, že nezavreli všetkých troch. Veď by mi nezostalo ani na slanú vodu.“

„Myslel som, že právnici pracujú zadarmo,“ ozval sa Butch v snahe odviesť pozornosť na niekoho mimo rodiny.

„Áno,“ povedal Leon. „Volá sa to práca pro bono a každý právnik musí niečo odrobiť. Pokiaľ viem, veľké firmy v prípadoch ako tento nečakajú, že dostanú zaplatené.“

„Tak načo sú Raymondovi tri stovky mesačne, keď právnikom neplatí?“

„To sme už prebrali,“ ozvala sa Inez.

„Určite minie kopu peňazí za perá, papier, obálky a poštovné,“ usúdil Leon. „Vraj denne napíše desať listov. To je viac ako stovka mesačne len za ne.“

„Okrem toho napísal osem románov,“ dodal rýchlo Butch. „Alebo deväť? Neviem si spomenúť, mama.“

„Deväť.“

„Deväť románov, niekoľko básnických zbierok, množstvo poviedok, stovky pesničiek. Vieš si predstaviť, koľko papiera spotrebuje?“

„Posmievaš sa Raymondovi?“ spýtala sa Inez.

„Nikdy.“

„Jednu poviedku predsa predal.“

„Jasné. Ako sa volal ten časopis? Autotuning? Zaplatili mu štyridsať dolárov za poviedku o chlapíkovi, ktorý ukradol tisíc puklíc. Hovorí sa, že človek píše o tom, čo najlepšie pozná.“

„Koľko poviedok si predal ty?“ spýtala sa Inez.

„Ani jednu, lebo som žiadnu nenapísal, a žiadnu som nenapísal preto, lebo viem, že na to nemám bunky. Keby si môj braček konečne uvedomil, že nemá žiadne umelecké nadanie, ušetril by kopu peňazí a stovky ľudí by sa nemuseli otravovať s jeho nezmyslami.“

„To je od teba kruté.“

„Nie, mama, je to pravda. Keby si k nemu bola úprimná od začiatku, možno by už prestal písať. Ale nie, ty si čítala jeho knihy, básne aj poviedky a hovorila si, že sú úžasné. Preto písal stále viac, používal dlhšie slová, dlhšie vety, dlhšie odseky a došlo to tak ďaleko, že skoro ničomu nerozumieme.“

„Takže je to moja vina?“

„Nie úplne, to nie.“

„Píše, lebo mu to robí dobre.“

„To poznám. Ale písanie nepomáha.“

„On hovorí, že pomáha.“

„Tie knihy sú písané rukou, alebo na stroji?“ prerušil ich Leon.

„Na stroji,“ odpovedal Butch. „Kto mu ich prepisuje?“

„Platí jednému chlapíkovi z právnickej knižnice,“ povedala Inez. „Dolár za stranu a jedna kniha mala vyše osemsto strán. Prečítala som ju celú.“

„Rozumela si všetkým slovám?“ zaujímal sa Butch.

„Skoro všetkým. Slovník mi pomohol. Panebože, neviem kam na tie slová chodí.“

„Raymond posiela tie knihy do New Yorku, aby mu ich vydali, však?“ spýtal sa Leon.

„Áno, ale vždy mu ich vrátia,“ odvetila Inez. „Asi ani oni nerozumejú všetkým slovám.“

„Človek by povedal, že ľudia v New Yorku tomu budú rozumieť.“

„Nikto nerozumie tomu, čo píše,“ vyhlásil Butch. „V tom je hlavný problém Raymonda spisovateľa, básnika, politického väzňa, pesničkára a právnika. Nikto so zdravým rozumom totiž nemôže vedieť, čo sa Raymond snaží povedať, keď píše.“

„Ak som to správne pochopil,“ pokračoval Leon, „Raymond míňa peniaze na svoju literárnu kariéru. Papier, poštovné, prepisovanie na stroji, kopírovanie a tak ďalej. Mám pravdu, mama?“

„Asi áno.“

„Okrem toho pochybujem, že zo svojej gáže platil právnikom.“

„Aj ja,“ pripojil sa Butch. „A nezabúdaj na jeho muzikantskú kariéru. Kupuje si gitarové struny a noty. Navyše dnes si väzni smú požičiavať pásky. Tak sa z Raymonda stal bluesový spevák. Počúval B. B. Kinga a Muddyho Watersa a, ako sám tvrdí, teraz zabáva svojich kolegov v celách smrti nočnými bluesovými koncertmi.“

„Viem, písal mi o tom.“

„Vždy mal dobrý hlas,“ poznamenala Inez.

„V živote som ho nepočul spievať,“ povedal Leon.

„Ani ja,“ dodal Butch.

Práve išli po ceste okolo Oxfordu, dve hodiny od väznice Parchman. Dodávke pána McBridea zrejme najlepšie vyhovovala deväťdesiatka, pri vyššej rýchlosti sa predné kolesá začali triasť. Oni však nemali naponáhlo. Na západ od Oxfordu kopce ustúpili rovine, blížili sa k Delte. Inez spoznala biely vidiecky kostolík pri cintoríne a napadlo jej, že sa vôbec nezmenil za tie roky, čo tadiaľto cestuje do štátneho väzenia. V duchu sa pýtala, koľko žien z okresu Ford meralo tú cestu rovnako často ako ona, ale poznala odpoveď. Tradíciu začal Leon pred mnohými rokmi, dostal tridsať mesiacov, v tých časoch ho smela navštevovať prvú nedeľu v mesiaci. Niekedy ju odviezol Butch, inokedy zaplatila susedovi, ale nikdy nevymeškala ani jednu návštevu a nikdy nezabudla na karamelky s arašidovým maslom a zubnú pastu. Šesť mesiacov po tom, ako Leona prepustili na podmienku, ju viezol na návštevu Butcha. Neskôr chodila za Butchom aj Raymondom, ale do rôznych väzníc s rôznymi predpismi.

Potom Raymond zabil šerifovho pomocníka a zatvorili ho do cely smrti, kde platili osobitné predpisy.

Časom si človek zvykne aj na nepríjemné veci a Inez Graneyová sa na každú návštevu tešila. Všetci v okrese chlapcov odsudzovali, ale matka ich nikdy neopustila. Bola pri nich, keď sa narodili, aj keď ich bili. Pretrpela s nimi všetky súdy a každému, kto bol ochotný počúvať, hovorila, že sú to dobrí chlapci, ibaže ich týral muž, za ktorého sa vydala. Za všetko môže ona. Keby sa bola vydala za slušného človeka, jej deti mohli viesť normálny život.

„Myslíte, že tam bude aj tá ženská?“ spýtal sa Leon.

„Panebože, panebože,“ zavzdychala Inez.

„Prečo by nebola? Určite sa tam bude motať,“ odvetil Butch.

„Panebože, panebože.“

Tá ženská, čiže Tallulah, im vstúpila do života pred niekoľkými rokmi a podarilo sa jej zhoršiť už aj tak dosť zlú situáciu. S Raymondom sa skontaktovala cez skupinu odporcov trestu smrti a vzápätí od neho dostala rozvláčny list, v ktorom tvrdil, že je nevinný, sťažoval sa na zlé zaobchádzanie a nevynechal ani zvyčajné táraniny o svojej sľubnej spisovateľskej a hudobníckej kariére. Poslal jej zopár ľúbostných sonetov a ona sa doňho zbláznila. Stretli sa v návštevnej miestnosti, a hoci ich oddeľovalo hrubé sklo, zaľúbili sa do seba. Raymond zaspieval niekoľko bluesových melódií a Tallulah z neho bola hotová. Hovorili o svadbe, ale museli počkať na popravu Tallulinho súčasného manžela v štáte Georgia. Po krátkom období smútku odcestovala do Parchmanu, kde sa konal čudesný obrad, ktorý však nebol právoplatný podľa nijakých občianskych či náboženských zákonov. Tak či onak, Raymond, inšpirovaný láskou, písal ešte viac listov ako predtým. Svojich blízkych upozornil, že Tallulah by rada navštívila okres Ford a stretla sa s novou rodinou. Skutočne prišla, ale keď ju odmietli uznať za svoju, navštívila Ford County Times, podelila sa s redaktormi o svoje myšlienky a postrehy týkajúce sa smutného údelu úbohého Raymonda Graneyho a vyhlásila, že nové dôkazy ho určite oslobodia od najvyššieho trestu. Okrem toho oznámila, že s Raymondom čaká dieťa, plod manželských návštev, ktoré dnes povoľujú odsúdencom na smrť.

Tallulin príbeh sa ocitol na titulnej stránke aj s fotografiou, ale redaktor si najprv múdro overil fakty v Parchmane. Manželské návštevy tam neboli dovolené, najmä nie pre väzňov v celách smrti. Neexistoval ani oficiálny záznam o uzavretí manželstva. Tallulah napriek tomu bojovala za Raymonda ako levica a osobne odviezla zopár jeho objemných rukopisov do New Yorku, kde ich krátkozrakí vydavatelia opäť odmietli. Postupom času sa vytratila, ale Inez, Leon a Butch stále tŕpli, že sa niekde narodí ďalší Graney. Napriek predpisom o manželských návštevách totiž poznali Raymonda. Vždy sa vedel vynájsť.

O dva roky Raymond informoval rodinu, že sa rozvádza a potrebuje päťsto dolárov, aby všetko prebehlo podľa zákona. Odštartoval tým ďalšie nepríjemné obdobie plné hádok a nadávok, peniaze napokon dostal, až keď nie prvý raz pohrozil samovraždou. Zakrátko prišla od Raymonda skvelá správa, že sa s Tallulou zmierili. Peniaze nevrátil, hoci ho o to matka aj bratia výslovne žiadali. Raymond odmietol s odôvodnením, že jeho nový tím právnikov potrebuje peniaze na znalcov a vyšetrovateľov.

Leona a Butcha najviac rozčuľovalo, že ich brat sa správa, akoby mu rodina bola dlžná peniaze, lebo ho všetci prenasledujú. Hneď na začiatku Raymondovi pripomenuli, že im neposielal peniaze, keď oni sedeli a on nie. Aj to spôsobilo škaredú roztržku medzi bratmi, ktorú napokon musela urovnať Inez.

Teraz sedela nehybne na vozíku a na kolenách mala veľkú plátennú tašku. Prestala myslieť na tú ženskú, otvorila tašku a vybrala z nej posledný list od Raymonda v obyčajnej bielej obálke na dvoch hárkoch žltkastého papiera.

Milá matka,

Začína byť čoraz jasnejšie a badateľnejšie že ťažkopádne a neohrabané, áno priam letargické machinácie nášho nespravodlivého a nečestného, áno skorumpovaného súdneho systému nevyhnutne a neodvolateľné spočinuli svojimi hnusnými odpornými očami práve na mne.

Inez sa zhlboka nadýchla a prečítala vetu ešte raz. Väčšina slov jej bola povedomá. Po rokoch čítania listov so slovníkom v ruke žasla, ako sa jej rozšírila slovná zásoba.

Butch sa obzrel, zbadal list, pokrútil hlavou, ale nič nepovedal.

Úmysel štátu Mississippi pustiť žilou Raymondovi T. Graneymu bude opäť zmarený a prekazený a odsúdený na úplnú degradáciu. Lebo som si zadovážil služby mladého právnika s mimoriadnymi schopnosťami, tohto výnimočného advokáta som si sám vybral z nespočetných šíkov pravotárov, ktorí mi doslova padajú k nohám.

Nasledovala ďalšia prestávka, Inez mala čo robiť, aby rozumela slovám svojho syna.

Zaiste nikoho neprekvapí, že právnik oplývajúci takými superlatívnymi a áno jedinečnými danosťami a dispozíciami nemôže pracovať a efektívne obhajovať moju osobu bez náležitej kompenzácie.

„Čo znamená kompenzácia?“ zdvihla hlavu Inez. „Vyhláskuj nám to,“ povedal Butch.

Pomaly slovo vyhláskovala a všetci traja sa zamysleli. Jazykové cvičenia sa stali rovnakou súčasťou ich života ako rozhovory o počasí.

„Prečítaj nám celú vetu,“ vyzval matku Butch, a keď poslúchla, okamžite vyhŕkol: „Peniaze.“ Leon súhlasne prikývol. Raymondove záhadné slová mali často niečo spoločné s peniazmi.

„Budem hádať. Má nového právnika a potrebuje viac peňazí, aby mu mohol zaplatiť.“

Inez si ho nevšímala a čítala ďalej.

S veľkou neistotou a váhaním sa na Teba obraciam so zúfalou prosbou a dôrazne Ťa žiadam, aby si mi poskytla celkom rozumnú sumu 1 500 dolárov, ktorá bude promptne použitá na moju obhajobu a nepochybne ma vymania oslobodí a zachráni mi kožu. No tak, mama, teraz je čas, aby sa rodina chytila za ruky a metaforicky obkolesila vozy. Tvoju neochotu áno dokonca odpor budem považovať za perniciózne zanedbávanie.

„Čo je perniciózny?“

„Hláskuj,“ povedal Leon. Dlho si lámali hlavu, ale napokon dospeli k smutnému záveru, že netušia, čo to slovo znamená.

Posledná poznámka predtým, ako sa pustím do naliehavejšej korešpondencie Butch a Leon zanedbali moju gážu. Ich najnovšia perfídnosť sa týka mesiaca jún a už je polovica júla. Prosím Ťa, aby si tých dvoch zadubencov trýznila, štvala, otravovala, podpichovala a sužovala dovtedy, kým nesplnia svoje záväzky a neprispejú na moju obhajobu.

S láskou ako vždy Tvoj najmilší a najobľúbenejší syn Raymond.

Každý list pre väzňa v cele smrti prešiel kontrolou a odchádzajúce listy tiež. Inez často ľutovala nešťastníka, ktorý musel čítať Raymondove výlevy. Sama z nich bola unavená, lebo vyžadovali istú námahu. Vždy sa bála sa, že jej unikne niečo dôležité. Listy ju vyčerpávali. Texty pesničiek uspávali. Z románov mala migrénu. Veršom nerozumela.

Dvakrát týždenne mu so železnou pravidelnosťou odpovedala, lebo keby svojho najmladšieho nebodaj zanedbala, hrozilo jej, že dostane štvorstránkový, možno päťstránkový list plný ostrých slov, aké sa v slovníkoch zvyčajne nenachádzajú. A ak náhodou meškala so šekom, čakali ju nepríjemné telefonáty na účet volaného.

Raymond sa učil najlepšie, aj keď ani jeden z jej synov nedokončil strednú školu. Leon bol lepší športovec, Butch lepší hudobník, ale malý Raymond mal najlepšiu hlavu. Dostal sa až do druhého ročníka na strednej, keď ho chytili s ukradnutou motorkou a strávil šesťdesiat dní v nápravnom zariadení pre mladistvých. Mal šestnásť, o päť rokov menej ako Butch a o desať menej ako Leon, ktorí už získali povesť šikovných zlodejov áut. Raymond vstúpil do rodinného podniku a školu pustil z hlavy.

„Koľko chce tentoraz?“ spýtal sa Butch.

„Tisícpäťsto pre nového právnika. Sťažuje sa, že ste mu neposlali gážu za minulý mesiac.“

„Kašli na to, mama,“ povedal zostra Leon a všetci sa nadlho odmlčali.

Keď odhalili prvú krádež auta, Leon si ju odsedel v Parchmane. Po prepustení sa druhý raz oženil a podarilo sa mu viesť bezúhonný život. Butch a Raymond o taký život nestáli, naopak, rozšírili svoje aktivity. Kšeftovali s kradnutými zbraňami a spotrebičmi, zapojili sa do obchodu s marihuanou, pašovali alkohol a, samozrejme, kradli autá a predávali ich priekupníkom na severe Mississippi. Butch nakoniec doplatil na krádež kamióna, ktorý mal byť plný televízorov, ale namiesto toho viezol drôtené pletivo. Televízory majú na čiernom trhu lepší odbyt. S pletivom to bolo horšie. Šerif mu urobil raziu v skrýši a našiel ukradnuté pletivo. Butch sa dohodol s prokurátorom na osemnástich mesiacoch v Parchmane. Vtedy sedel prvý raz. Raymond sa obvineniu vyhol a veselo kradol ďalej. Držal sa svojej prvej lásky osobných áut a pikapov a darilo sa mu dobre, hoci všetky peniaze minul na pijatiku, hazardné hry a neuveriteľné množstvo dievčat.

Chlapcov Graneyovcov mal od začiatku na muške nepríjemný pomocník šerifa Coy Childers. Coy ich upodozrieval z každého priestupku a zločinu, ktorý sa stal v okrese Ford. Pozoroval ich, sledoval, vyhrážal sa im, prenasledoval ich a raz za čas ich zatkol, či na to mal, alebo nemal dôvod. Coy všetkých troch bil, keď sa ocitli v útrobách okresného väzenia. Sťažovali sa šerifovi, Coyovmu nadriadenému, ale kto počúva kriminálnikov? Graneyovci boli známa firma.

Raymond z pomsty ukradol Coyovi hliadkové auto a predal ho priekupníkovi v Memphise. Policajnú vysielačku si nechal a poslal ju Coyovi poštou. Raymonda zatkli a zrejme by nebol unikol bitke, nebyť právnika, ktorého mu určil súd. Nenašli sa žiadne dôkazy, ktoré by ho spájali s týmto zločinom, iba dôvodné podozrenie. O dva mesiace Raymonda prepustili. Coy kúpil svojej manželke nový Chevrolet Impala. Raymond ho ukradol z parkoviska pred kostolom počas večernej bohoslužby a hneď ho aj predal do Tupela. Vtedy už Coy otvorene vyhlasoval, že Raymonda Graneyho zabije.

Očití svedkovia vraždy sa nenašli, aspoň nie takí, ktorí by mohli vypovedať. Stala sa v piatok neskoro večer na štrkovej ceste neďaleko prívesu, v ktorom býval Raymond so svojou najnovšou priateľkou. Podľa teórie obžaloby Coy zaparkoval auto a potichu sa blížil k prívesu, zrejme chcel Raymonda prekvapiť, možno aj zatknúť. Na svitaní Coya našli poľovníci. Ktosi mu dva razy strelil do čela z výkonnej pušky, ležal v priehlbine na ceste a okolo tela sa nahromadilo veľké množstvo krvi. Dvaja porotcovia začali vracať, keď im ukázali fotografie z miesta činu.

Raymond a jeho dievča tvrdili, že boli celú noc v bare, ale museli tam byť sami, lebo sa nenašiel nikto, kto by im potvrdil alibi. Balistická analýza priviedla vyšetrovateľov k ukradnutej puške, ktorú predával jeden z Raymondových dlhoročných spoločníkov z podsvetia, a hoci nebolo možné dokázať, že Raymond pušku niekedy vlastnil, ukradol alebo si ju požičal, podozrenie stačilo. Prokurátor presvedčil porotu, že Raymond mal motív nenávidel Coya, bol viac ráz trestaný aj príležitosť Coyovu mŕtvolu našli neďaleko jeho prívesu a široko-ďaleko neboli nijakí susedia a prostriedky. Údajnú vražednú zbraň so zariadením na nočné videnie ukazovali v súdnej sieni, aj keď nikto nedokázal, že zariadenie bolo v čase vraždy namontované na puške.

Raymond mal mizerné alibi. Jeho priateľka bola tiež recidivistka a ako svedkyňa nestála za nič. Raymondov obhajca určený súdom predvolal troch ľudí, ktorí mali dosvedčiť, že počuli Coya, keď sa Raymondovi vyhrážal zabitím. Všetci traja však zaváhali, keď sa ocitli na lavici svedkov a zazeral na nich šerif a najmenej desať jeho pomocníkov. Nebola to dobrá stratégia. Ak si Raymond myslel, že ho Coy prišiel zabiť, konal v sebaobrane? Priznal sa Raymond k zločinu? Nie. Trval na tom, že o ničom nevie a že tancoval v bare, zatiaľ čo sa niekto iný postaral o Coya.

Napriek silnému tlaku verejnosti, ktorá pre Raymonda žiadala trest, porota sa radila až dva dni, kým ho uznala za vinného.

O rok neskôr federáli rozbili gang obchodníkov s metamfetamínom a okrem iného vyšlo najavo, že Coy Childers s nimi úzko spolupracoval. V susednom okrese Marshall sa stali dve veľmi podobné vraždy, čo vážne poškodilo Coyovu hviezdnu reputáciu medzi miestnymi obyvateľmi. Šírili sa špekulácie, kto ho v skutočnosti zabil, no Raymond bol ešte vždy hlavný podozrivý.

Trest smrti jednohlasne potvrdil aj najvyšší súd štátu Mississippi. Každé ďalšie odvolanie viedlo k potvrdeniu rozsudku a teraz, po jedenástich rokoch, sa prípad chýlil ku koncu.

Na západ od Batesvillu vrchy konečne ustúpili rovine a diaľnica viedla ďalej cez bavlníkové a sójové polia. Farmári na traktoroch značky John Deere sa po nej premávali, akoby patrila im a nie autám. Graneyovci nemali naponáhlo. Prešli okolo stroja na čistenie surovej bavlny, minuli opustené drevené domčeky aj nové široké prívesy so satelitnými anténami, pred ktorými stáli nákladiaky, občas zazreli pekný dom postavený ďalej od cesty, aby majiteľov nerušil hluk áut. Pri meste Marks Leon odbočil na juh a čoskoro sa ocitli uprostred Delty.

„Myslím, že tam bude aj Charlene,“ ozvala sa Inez.

„Určite,“ prisvedčil Leon.

„To si nedá ujsť,“ dodal Butch.

Charlene bola vdova po Coyovi, trpiteľka, a manželovo mučeníctvo prijala s nezvyčajným nadšením. Za posledné roky sa stala členkou všetkých skupín obetí, ktoré sa jej podarilo nájsť. Vyhrážala sa súdom miestnym novinám a každému, kto sa odvážil spochybniť Coyovu bezúhonnosť. Šéfredaktorovi písala dlhočizné listy a žiadala urýchlenie výkonu spravodlivosti pre Raymonda Graneyho. Nevynechala ani jedno súdne pojednávanie, dokonca merala cestu až do New Orleansu, keď sa prípad dostal na Federálny odvolací súd piateho obvodu.

„Dlho sa modlila za tento deň,“ poznamenal Leon.

„Nech sa len pekne modlí ďalej, lebo Raymond vraví, že sa to nestane,“ povedala Inez. „Dušoval sa, že jeho právnici sú oveľa lepší ako štátni a stále podávajú žiadosti.“

Leon pozrel na Butcha, ktorý jeho pohľad opätoval, a potom sa zahľadel na bavlníkové polia. Prešli cez dediny Vance, Tutweiler a Rome. Slnko konečne zapadlo, no so súmrakom sa vyrojili mušky, ktoré sa lepili na kapotu a predné sklo. Trojica mlčky fajčila pri otvorených oknách. Blízkosť Parchmanu na Graneyovcov vždy pôsobila stiesňujúco Butch s Leonom na to mali dosť dôvodov a Inez vtedy myslela na to, že ako matka zlyhala.

Parchman bolo nielen neslávne známe väzenie, ale aj plantáž, rozprestierajúca sa na sedemtisíc tristo hektároch úrodnej čiernozeme, kde celé desaťročia pestovali bavlnu, až kým nezasiahli federálne súdy a nezrušili otroctvo. Iný federálny súd v inom procese skoncoval so segregáciou. Nasledujúce súdne spory síce viedli k zlepšeniu životných podmienok na plantáží, ale násilia bolo viac ako predtým.

Tridsať mesiacov v Parchmane stačilo, aby Leon opustil cestu zločinu, väzenie teda splnilo svoj účel. Butch sa po prvom pobyte za mrežami presvedčil, že prežije aj ďalšie, a žiadne auto ani nákladiak v okrese Ford pred ním neboli v bezpečí.

Na rovnej diaľnici nebolo veľa áut. Keď dodávka minula zelený ukazovateľ s nápisom Parchman, vonku sa zotmelo. Pred sebou uvideli svetlá, ruch, dialo sa tam čosi nezvyčajné. Napravo stála biela kamenná brána väznice a oproti nej, na druhej strane cesty, vypukol hotový cirkus. Odporcovia trestu smrti sa činili. Niektorí kľačali v kruhu a modlili sa. Iní pochodovali s ručne maľovanými transparentmi na podporu Raya Grayneyho. Jedna skupina spievala duchovnú pieseň, druhá kľačala okolo kňaza so sviečkami v rukách. Obďaleč stál menší hlúčik ľudí, ktorí skandovali heslá za trest smrti a urážali Graneyho prívržencov. Uniformovaní pomocníci šerifa udržiavali poriadok. Televízne štáby všetko nakrúcali.

Leon zastal pri strážnej búdke plnej väzenských dozorcov a nervóznych ochrankárov. Jeden dozorca podišiel k autu a povedal: „Vaše meno.“

„Graney. Sme rodina pána Raymonda Grayneyho Leon, Butch a naša matka Inez.“

Chlap si nič nezapísal, cúvol, vyhŕkol: „Počkajte,“ a odišiel. Traja dozorcovia sa postavili pred dodávku pri zátarase na príjazdovej ceste.

„Išiel po Fitcha,“ ozval sa Butch. „Chceš sa staviť?“

„Nie,“ odvetil Leon.

Fitch bol zástupca riaditeľa, dlhoročný zamestnanec väznice, ktorého z ubíjajúcej rutiny vytrhol iba občasný útek alebo poprava. Prechádzal sa po Parchmane v kovbojských čižmách a klobúku, s veľkou pištoľou na opasku, akoby mu väzenie patrilo. Fitch prežil najmenej desať riaditeľov a rovnaký počet súdnych sporov. Keď sa priblížil k dodávke, povedal nahlas: „Čo to vidím? Graneyovci sa vracajú tam, kam patria. Prišli ste opravovať nábytok, chlapci? Potrebujeme prečalúniť staré elektrické kreslo.“ Zasmial sa na vlastnom vtipe a za jeho chrbtom sa tiež ozval smiech.

„Dobrý večer, pán Fitch,“ pozdravil Leon. „Je tu s nami aj matka.“

„Dobrý večer, pani Graneyová.“ Fitch nazrel do dodávky. Inez mu neodpovedala.

„Kde ste splašili tú dodávku?“ spýtal sa.

„Požičali sme si ju,“ odvetil Leon. Butch hľadel uprene pred seba.

„Že vraj požičali! Kedy ste si vy dvaja niečo požičali? Pán McBride už určite hľadá svoju dodávku. Nemám mu zavolať?“

„Poslúžte si, Fitch,“ odsekol Leon.

„Pre vás som pán Fitch.“

„Ako poviete.“

Fitch si odpľul. Kývol hlavou, akoby všetko ležalo iba na jeho pleciach. „Cestu poznáte. Boh vie, že ste tu boli dosť dlho. Choďte za tým autom na kontrolné stanovište. Tam vás prezrú.“ Zamával na dozorcov pri zátarase, aby ich pustili dovnútra. Chvíľu išli za neoznačeným autom, v ktorom sedeli ozbrojení muži. Prechádzali okolo väzenských blokov za plotmi z drôteného pletiva zakončenými kotúčmi žiletkového drôtu.

Butch sa zahľadel na blok, v ktorom strávil niekoľko rokov. Na osvetlenej ploche, volali ju „ihrisko“, videl spotených chlapov hrať basketbal, pri ktorom sa vždy schyľovalo k bitke. Pokojnejší väzni posedávali na piknikových stoloch, čakali na večierku o desiatej a na zmiernenie horúčavy, keďže klimatizácia v blokoch občas fungovala, ale nikdy nie v júli.

Leon sa pozrel na svoj blok, ale iba nakrátko. Po toľkých rokoch sa už aj citové jazvy z telesného týrania zahojili. Osemdesiat percent väzňov tvorili černosi a Parchman bol jedným z mála miest v Mississippi, kde pravidlá neurčovali bieli.

Najprísnejšie strážený blok bol v jednopodlažnej budove s rovnou strechou ako z päťdesiatych rokov z červených tehál, pripomínajúcej základnú školu. Aj túto budovu obklopoval plot z drôteného pletiva zakončený kotúčmi žiletkového drôtu a sledovali ju strážcovia na vežiach, hoci dnes boli všetci v uniformách bdelí a nesmierne vzrušení. Leon zaparkoval, kde mu kázali, a potom ho aj s Butchom dôkladne prezrela celá jednotka vážne sa tváriacich väzenských dozorcov. Inez odviezli na iné miesto, kde ju prehľadali dve ženy. Odviedli ich dovnútra, prešli viacerými masívnymi dverami, okolo ďalších dozorcov, až sa napokon ocitli v malej miestnosti, ktorú nepoznali. Návštevná miestnosť bola inde. Dvaja väzenskí dozorcovia zostali s nimi. Pohovka, dve skladacie stoličky, niekoľko prastarých registračiek, vyzeralo to tam ako v kancelárii bezvýznamného úradníka, ktorého na noc niekam vyhnali.

Dozorcovia vážili každý najmenej stodvadsať kíl a oholené hlavy im takmer splývali s mohutnými krkmi. Po piatich minútach toho mal Butch dosť. Pristúpil k nim a smelo sa spýtal: „Čo tu vlastne robíte vy dvaja?“

„Plníme rozkazy,“ odvetil jeden.

„Čie rozkazy?“

„Riaditeľove.“

„Uvedomujete si, ako hlúpo vyzeráte? Prišli sme sem ako rodina odsúdeného muža a chceme s naším bratom stráviť pár minút v tejto zasranej kutici bez okien, kde sú len jedny dvere a steny z betónových kvádrov, a vy nás tu strážite, ako keby sme boli neviem ako nebezpeční. Nevidíte, že je to sprostosť?“

Chlapi sa nafúkli. Tváre im nebezpečne očerveneli. Keby bol Butch väzeň, dostal by riadnu bitku, ale nebol. Bol plnoprávny občan a bývalý väzeň, ktorý nenávidel všetkých policajtov, šerifov, dozorcov, agentov aj ochrankárov. Každého muža v uniforme považoval za nepriateľa.

„Sadnite si, pane,“ vyzval ho jeden.

„Pre prípad, že vám to nedošlo, túto miestnosť môžete strážiť aj z druhej strany dverí. Prisahám. Neklamem. Možno vás kreténov nevyškolili, ale keby ste teraz vyšli von a zaparkovali svoje tučné rite na chodbe, všetko by bolo v poriadku a my by sme mali trochu súkromia. Mohli by sme sa pokojne porozprávať s bratom a nemuseli by sme sa báť, že nás počúvajú nejakí šašovia.“

„Vykašlite sa na to, dobre?“

„No tak, choďte von, zatvorte dvere, a potom si ich strážte, koľko chcete. Viem, že to dokážete. Viem, že nás ustrážite.“

Muži sa, samozrejme, ani nepohli a Butch si nakoniec sadol na skladaciu stoličku pri matkinom vozíku. Po tridsaťminútovom čakaní, ktoré sa im zdalo nekonečné, vošiel riaditeľ so svojou družinou a predstavil sa. „Poprava je naplánovaná na minútu po polnoci,“ vyhlásil oficiálnym tónom, ako keby viedol pracovnú poradu. „Povedali nám, že nemáme čakať telefonát z úradu guvernéra.“ V jeho hlase nebolo ani stopy po súcite.

Inez si rukami zakryla tvár a začala ticho plakať.

Riaditeľ pokračoval: „Právnici ešte vybavujú posledné žiadosti, ako je zvykom, ale naši právnici hovoria, že udelenie milosti nepripadá do úvahy.“

Leon s Butchom hľadeli na dlážku.

„V takýchto prípadoch sú predpisy menej prísne. Môžete tu zostať, ako dlho chcete, Raymonda privedieme o chvíľu. Mrzí ma, že sa to takto skončilo. Ak pre vás môžem niečo urobiť, dajte mi vedieť.“

„Nech tí dvaja vypadnú,“ povedal Butch a ukázal na dozorcov. „Chceme mať trochu súkromia.“

Riaditeľ zaváhal, rozhliadol sa a potom odvetil: „To nie je problém.“ Odišiel a dozorcovia s ním. O ďalších pätnásť minút sa dvere znova otvorili, vošiel Raymond so širokým úsmevom na tvári a hneď sa hrnul k matke. Dlho ju objímal, uronil zopár slz a vzápätí vystískal bratov. Ubezpečil ich, že veci sa pohli k lepšiemu. Pritiahli si stoličky k pohovke a sadli si, Raymond pevne držal matku za ruky.

„Dávame im zabrať,“ povedal so sebaistým úsmevom. „Moji právnici práve teraz podávajú žiadosti o habeas corpus a sú presvedčení, že Najvyšší súd Spojených štátov do hodiny schváli certiorari.“

„Čo to znamená?“ spýtala sa Inez.

„Že Najvyšší súd znova prerokuje prípad, a to znamená automatický odklad. Možno sa dočkám nového procesu v okrese Ford, aj keď neviem, či to chcem práve tam.“

Mal na sebe bielu väzenskú rovnošatu a lacné gumené sandále naboso. Veľmi pribral. Líca sa mu zaokrúhlili a okolo drieku sa mu vytvorila pneumatika. Nevideli ho šesť týždňov, preto si to hneď všimli. Ako vždy omieľal veci, ktorým nerozumeli a neverili, aspoň pokiaľ išlo o Leona a Butcha. Raymond mal odjakživa bujnú fantáziu, podrezaný jazyk a vrodenú neschopnosť hovoriť pravdu.

Klamať vedel ako málokto.

„V tejto chvíli pre mňa robí dvadsať právnikov,“ vyhlásil. „Štát s nimi nemôže držať krok.“

„Kedy dostaneš správu zo súdu?“ zaujímala sa Inez.

„Každú chvíľu. Federálni sudcovia v Jacksone, New Orleanse a vo Washingtone sú pripravení nakopať prokuratúru do zadku.“

Keďže posledných jedenásť rokov to bol Raymond, koho prokuratúra kopala do zadku, bolo ťažké uveriť, že sa mu podarilo dosiahnuť taký zásadný obrat. Leon s Butchom vážne prikyvovali, akoby mu naleteli a uverili, že sa nakoniec nestane to, čo sa má stať. Celé roky vedeli, že ich mladší brat napadol Coya a ukradnutou puškou mu prakticky odstrelil hlavu. Raymond sa raz, keď už niekoľko rokov sedel v cele smrti, zdôveril Butchovi, vraj bol vtedy taký sfetovaný, že si z toho veľa nepamätá.

„Okrem toho máme zopár vplyvných právnikov v Tacksone, ktorí vyvíjajú nátlak na guvernéra. Pre prípad, že z toho Najvyšší súd vycúva,“ dodal Raymond.

Všetci traja prikývli, ale nepripomenuli mu slová riaditeľa väznice.

„Dostala si môj posledný list, mama? Ten o novom právnikovi?“

„Pravdaže. Čítala som ho cestou sem.“

„Chcem si ho najať, len čo dostaneme príkaz na začatie nového procesu. Je z Mobile a je to fakt gauner. Ale o ňom sa porozprávame neskôr.“

„Ako chceš, synček.“

„Vďaka. Pozri, mama, viem, že je to ťažké, ale musíš mi veriť a mojim právnikom tiež. Už rok vediem svoju obhajobu, sekírujem právnikov, lebo to treba. Všetko dobre dopadne, mama. Ver mi.“

„Verím ti.“

Raymond vyskočil na rovné nohy, zdvihol ruky do výšky a so zatvorenými očami sa začal naťahovať. „Vravel som vám, že som sa dal na jogu?“

Prikývli. Jeho listy boli plné podrobností o najnovšej záľube. Rodina za tie roky pretrpela Raymondove nadšené výlevy o konvertovaní na budhizmus, na islam aj na hinduizmus. Neskôr objavil meditáciu, kung-fu, aerobik, vzpieranie, pôst a okrem toho sa pokúšal o kariéru básnika, románopisca, speváka a hudobníka. Všetko podrobne opísal vo svojich listoch domov.

Rodine však bolo jasné, že sa momentálne nepostí ani necvičí aerobik. Raymond bol taký tučný, že sa skoro nezmestil do nohavíc.

„Priniesla si mi čokoládové rezy?“ spýtal sa matky. Miloval čokoládové rezy s pekanovými orechmi.

„Nie, zlatko. Prepáč, ale bola som príliš rozčúlená.“

„Vždy mi nosíš čokoládové rezy.“

„Prepáč.“

Typický Raymond. V posledných chvíľach života hrešil matku pre nič.

„Ale nabudúce nezabudni.“

„Nezabudnem, zlatko.“

„A ešte niečo. O chvíľu tu bude Tallulah. Rada by sa s vami zoznámila, lebo ste ju doteraz odmietali. Patrí do rodiny a nezáleží na tom, čo si myslíte. V tejto nešťastnej chvíli vás žiadam, aby ste ju prijali a boli k nej milí.“

Leon s Butchom zo seba nedokázali vytisnúť ani slovo, ale Inez odpovedala: „Áno, zlatko.“

„Až stadeto vypadnem, odsťahujeme sa na Havaj a budeme mať desať detí. V Mississippi po tom všetkom nezostanem ani náhodou. Takže odteraz Tallulah patrí do rodiny.“

Leon prvý raz pozrel na hodinky. Ešte dve hodiny. Butch myslel na iné. V duchu riešil zaujímavú dilemu, či by nemal Raymonda zaškrtiť, predtým ako ho zabije štát.

Raymond zrazu povedal: „Počúvajte, musím sa stretnúť s právnikmi. Vrátim sa o pol hodiny.“ Prešiel k dverám, otvoril ich a nastavil ruky, aby mu mohli nasadiť putá. Dvere sa zavreli a Inez povedala: „Vyzerá to dobre.“

„Myslím, že by sme mali počúvať, čo hovorí riaditeľ,“ upozornil ju ohľaduplne Leon.

„Raymond klame sám seba,“ dodal Butch. Ich matka sa opäť rozplakala.

Väzenský kaplán bol katolík. Rodine sa predstavil ako otec Leland. Ponúkli mu stoličku.

„Je mi to veľmi ľúto,“ povedal vážnym tónom. „Toto je najťažšia časť mojej práce.“

V okrese Ford bolo katolíkov ako šafranu a Graneyovci žiadneho nepoznali. Nedôverčivo si obzerali jeho biely kolárik.

„Skúšal som s Raymondom hovoriť,“ pokračoval otec Leland. „Lenže on nemá o kresťanskú vieru záujem. Vraj nebol v kostole od útleho detstva.“

„Mala som ho brávať častejšie,“ zanariekala Inez.

„Dokonca tvrdil, že je ateista.“

„Bože dobrý!“

Graneyovci, samozrejme, vedeli už dlhšie, že Raymond odmietol všetky náboženstvá a vyhlásil, že Boh neexistuje. Aj o tom sa dočítali vo viacerých dlhých listoch.

„Nie sme nábožensky založení,“ pripustil Leon.

„Budem sa za vás modliť.“

„Raymond ukradol manželke šerifovho pomocníka auto z parkoviska pred kostolom,“ ozval sa Butch. „Povedal vám to?“

„Nie. V poslednom čase sme sa veľa rozprávali, počul som od neho veľa historiek, ale túto nie.“

„Ďakujeme vám, otče, že ste boli k nášmu Raymondovi milý,“ povedala Inez.

„Zostanem s ním až do konca.“

„Takže to naozaj urobia?“

„Iba zázrak to môže zastaviť.“

„Bože, pomôž nám,“ zavzdychala Inez.

„Modlime sa,“ vyzval ich otec Leland. Zatvoril oči, zopäl ruky a začal: „Nebeský otče, prosíme ťa, zhliadni na nás v tejto hodine, zošli nám Ducha Svätého, aby tu zavládol pokoj. Daj silu a múdrosť právnikom a sudcom, ktorí v tejto chvíli svedomito pracujú. Daj odvahu Raymondovi, keď sa bude pripravovať…“ Otec Leland sa nakrátko odmlčal a pootvoril ľavé oko. Graneyovci naňho civeli ako na dvojhlavé teľa. Kaplán rýchlo zavrel oko a dokončil modlitbu: „A ešte, Otče, buď milosrdný a odpusť úradníkom a obyvateľom Mississippi, lebo nevedia, čo činia. Amen.“

Nato sa rozlúčil a o niekoľko minút sa vrátil Raymond s gitarou. Sadol si na pohovku a zabrnkal zopár akordov. Zatvoril oči, chvíľku si hmkal a vzápätí začal spievať:

Mám na teba kopu času, bejbi.

Mám čas ísť hneď za tebou.

Mám čas ostať celé veky,

ale nemám kedy randiť so smrťou.

„To je moja obľúbená,“ povedal. „Od Mudcata Maloneho.“

Mám čas na tvoj úsmev, bejbi.

Mám čas stierať slzu za slzou.

Mám čas objímať ťa, bejbi,

ale nemám kedy randiť so smrťou.

Pesnička sa nepodobala na žiadnu z tých, ktoré už počuli. Butch kedysi hrával na bendžo v bluegrassovej kapele, ale prestal s tým. Nemal hlas a Raymond túto rodinnú črtu zdedil tiež. Afektovaným hrdelným hlasom napodobňoval čierneho speváka blues, ale v jeho podaní to vyznelo ako nárek raneného zvieraťa.

Mám čas byť ti ockom, bejbi.

Mám čas byť ti frajerom.

Mám čas milovať ťa, bejbi,

ale nemám kedy randiť so smrťou.

Keď dospieval, neprestal vybrnkávať melódiu, čo sa mu celkom darilo. Butch si však pomyslel, že jeho hra ani po jedenástich rokoch cvičenia v base za veľa nestojí.

„To je krása,“ vzdychla si Inez.

„Vďaka, mama. A táto je od Little Bennieho Burka, možno najlepšia zo všetkých. Vedeli ste, že je z Indianoly?“ Nevedeli. Ako väčšina bielych vrchárov nemali ani poňatia o blues a bolo im to jedno.

Raymond opäť bolestne skrivil tvár a udrel do strún.

Pobalil som sa v pondelok.

Rozlúčil som sa v utorok.

V stredu sme sa ešte videli,

vo štvrtok už jej nebolo.

V piatok ráno ma vyplatili,

chlap vravel, že som ó ká.

Povedal som mu, nech sa strčí,

lebo dnes v noci odchádzam.

Leon pozrel na hodinky. Do polnoci zostávalo niečo vyše hodiny. Nebol si istý, či vydrží tak dlho počúvať blues, no nakoniec rezignoval. Aj Butcha spev znervózňoval, ale podarilo sa mu predstierať, že sa so zatvorenými očami oddal hudbe.

Už sa mi nechce bavlnu česať.

Už sa mi nechce kocky hrať.

Už sa mi nechce robotovať.

Už sa mi nechce usmievať.

Už sa mi nechce biedu trieť.

Už sa mi nechce zápasiť stále.

Všetko som hodil za hlavu,

lebo dnes v noci odchádzam.

Potom Raymondovi vypadol text, ale hmkal ďalej. Keď konečne prestal, zostal sedieť so zatvorenými očami, akoby ho hudba preniesla do iného, oveľa lepšieho sveta.

„Koľko je hodín, braček?“ obrátil sa na Leona.

„Bude jedenásť.“

„Musím skontrolovať právnikov. Každú chvíľu čakajú rozhodnutie súdu.“

Odložil gitaru do kúta, zaklopal na dvere a vyšiel von. Dozorcovia mu nasadili putá a odviedli ho preč. Zakrátko prišla kuchynská čata s ozbrojenou eskortou. Náhlivo rozložili skladací stolík a nakládli naň kopy jedla. Miestnosť naplnili lákavé vône. Leon s Butchom už od hladu omdlievali. Naposledy jedli napoludnie. Inez bola príliš nešťastná, aby myslela na jedlo, aj keď si ho dôkladne poobzerala. Uprostred stola trónil vyprážaný sumec s hranolčekmi, kukuričné žemle a kapustový šalát. Napravo mamutí cheeseburger s ďalšou porciou hranolčekov a vyprážané kolieska cibule. Naľavo obrovská pizza s feferónkami a bublajúcim horúcim syrom. Pred sumcom ležal veľký kus citrónového koláča a vedľa tanierik s čokoládovou tortou. Na kraj stola položili misku vanilkovej zmrzliny.

Kým traja Graneyovci zízali na jedlo, jeden zo strážcov poznamenal: „Na poslednú večeru dostane, čo chce.“

„Božemôj, božemôj!“ zanariekala Inez a pustila sa do plaču.

Keď zostali sami, Leon s Butchom sa usilovali nevšímať si jedlo, ktoré mali na dosah ruky, ale vôňa bola príliš lákavá. Sumec obalený v cestíčku a vypražený na kukuričnom oleji. Vyprážané kolieska cibule. Feferónky. Miestnosť naplnili neodolateľné, navzájom sa bijúce vône.

Bolo tam dosť jedla pre štyroch.

O štvrť na dvanásť sa Raymond vrátil. Šomral na dozorcov a sťažoval sa na právnikov. Keď zbadal jedlo, zabudol na problémy aj na rodinu a sadol si k stolu. Rukami si napchal plné ústa hranolčekov a cibule a začal rozprávať. „Piaty obvodný súd nás práve odmietol. Naša žiadosť o habeas corpus bola bezchybná, sám som ju písal. Teraz sme na ceste do Washingtonu na Najvyšší súd. Mám tam celú právnickú firmu, čo za mňa bojuje. Vyzerá to dobre.“ Inez sedela so sklonenou hlavou a občas si utrela slzu. Leon a Butch pozorne počúvali a sústredene študovali dlážku.

„Tallulah sa neukázala?“ spýtal sa Raymond a napil sa čaju. „Nie,“ pokrútil hlavou Leon.

„Potvora. Ide jej len o autorské práva na môj životopis. Ale toho sa nedočká. Všetky práva odkážem vám. Čo vy na to?“

„Fajn,“ zašemotil Leon.

„Super,“ povedal Butch.

Posledná kapitola Raymondovho života sa práve chýlila ku koncu. Svoju autobiografiu už napísal mala dvesto strán a všetci americkí vydavatelia ju odmietli.

Napchával sa ďalej, bolo mu jedno, čo si dáva do úst, bez ladu a skladu miešal rybu s hamburgerom a pizzou. Vidličkou a prstami blúdil po stole, napichoval, naberal a len čo prehltol jedno sústo, hádzal si do úst ďalšie. Vyhladovaná divá sviňa pri koryte by nenarobila toľko hluku. Inez si nikdy nepotrpela na decentné stolovanie a jej chlapci si osvojili iba samé zlozvyky. Raymondove spôsoby navyše poznačil jedenásťročný pobyt vo väzení.

Leonova tretia manželka však bola slušne vychovaná. Po desiatich minútach sa nezdržal a vyštekol: „Musíš tak hrozne mliaskať?“

„Dokelu, veď robíš väčší rámus ako kôň, keď žerie ovos,“ pridal sa Butch.

Raymond stuhol, zazrel na bratov a chvíľu nebolo jasné, akým smerom sa situácia zvrtne. Mohla vypuknúť tradičná graneyovská hádka prešpikovaná šťavnatými nadávkami a osobnými urážkami. Za posledné roky sa v návštevnej miestnosti strhla nejedna škaredá potýčka. Raymond sa však rozhodol pre miernejší variant.

„Toto je moja posledná večera,“ povedal. „A vlastná rodina do mňa skáče.“

„Ja nie,“ ozvala sa Inez.

„Vďaka, mama.“

Leon zdvihol ruky, akoby sa vzdával, a ospravedlnil sa. „Prepáč. Všetci sme trochu podráždení.“

„Podráždení?“ zopakoval Raymond. „Vy ste podráždení?“

„Mrzí ma to, Ray.“

„Aj mňa,“ dodal Butch, ale iba preto, že sa to od neho očakávalo.

„Dáš si kukuričnú žemľu?“ spýtal sa Raymond.

Pred niekoľkými minútami vyzerala posledná večera veľmi lákavo. Ale po Raymondovom útoku zostala na stole iba kopa zvyškov. Butch mal napriek tomu chuť na hranolčeky a kukuričné žemle, no zdalo sa mu nevhodné ujedať bratovi z posledného jedla. „Nie, ďakujem,“ povedal.

Raymond nabral dych a znova sa vrhol na jedlo, aj keď trochu zmiernil tempo. Zlikvidoval citrónový koláč aj čokoládovú tortu so zmrzlinou, odgrgol si, zasmial sa na tom a vyhlásil: „Toto nebolo moje posledné jedlo. Spoľahnite sa.“

Ktosi zaklopal na dvere, vošiel dozorca a povedal: „Je tu pán Tanner.“

„Nech ide ďalej,“ odvetil Raymond. „To je šéf mojich právnikov,“ vysvetlil hrdo rodine.

Pán Tanner bol drobný plešivejúci mladý muž v obnosenej tmavomodrej bunde, starých bavlnených nohaviciach a ešte starších teniskách. Nemal ani kravatu. V ruke držal hrubý spis. S bledou, prepadnutou tvárou vyzeral, že by si potreboval oddýchnuť. Raymond ho predstavil rodine, ale pán Tanner očividne nemal záujem zoznámiť sa s novými ľuďmi.

„Najvyšší súd práve zamietol našu žiadosť,“ oznámil Raymondovi vážnym tónom.

Raymond sťažka preglgol a v miestnosti sa rozhostilo ticho.

„Čo guvernér?“ spýtal sa Leon. „A všetci tí právnici, o ktorých si hovoril?“

Tanner pozrel na Raymonda a ten povedal: „Vyhodil som ich.“

„A čo právnici vo Washingtone?“ chcel vedieť Butch. „Aj tých som vyhodil.“

„A tá veľká firma v Chicagu?“ zaujímal sa Leon.

„Aj tých som vyhodil.“

Tanner sa pozeral z jedného Graneyho na druhého.

„Nezdá sa mi, že teraz je vhodný čas na vyhadzovanie právnikov,“ poznamenal Leon.

„Akých právnikov?“ nechápal Tanner. „Veď na tomto prípade pracujem iba ja.“

„Aj vy ste skončili,“ povedal Raymond a logol si čaju, pričom mu z pohára vyšplechlo na stenu. „Nech sa páči, zabite ma!“ zvrieskol. „Už je mi to jedno.“

Nikto ani nedýchal, kým sa neotvorili dvere. Do miestnosti opäť vošiel riaditeľ so svojou suitou. „Je čas, Raymond,“ povedal trochu netrpezlivo. „Odvolania zamietli a guvernér išiel spať.“

Všetci stíchli, keď si uvedomili, že sa blíži koniec. Inez plakala. Leon tupo civel na stenu s fľakom od čaju. Butch smutne hľadel na posledné dve kukuričné žemle, čo zostali na tanieri. Tanner vyzeral, že čoskoro omdlie.

Raymond si odkašlal. „Chcem sa stretnúť s tým katolíkom. Mali by sme sa pomodliť.“

„Pošlem ho sem,“ odpovedal riaditeľ. „Ešte chvíľu môžete byť s rodinou, potom musíte ísť.“

Riaditeľ s asistentmi odišiel. Tanner sa ponáhľal za nimi.

Raymond zvesil plecia a zbledol. Všetok vzdor a predstieraná odvaha sa stratili. Pomaly podišiel k matke, padol na kolená a položil jej hlavu do lona. Inez ho hladkala, utierala si slzy a vzdychala: „Božemôj, božemôj.“

„Je mi to ľúto, mama,“ zamumlal Raymond. „Naozaj ľúto.“

Chvíľu plakali a Leon s Butchom mlčky stáli vedľa nich. Do miestnosti vošiel otec Leland a Raymond sa postavil. Mal uslzené, začervenané oči a tichý, slabý hlas. „Takže je koniec,“ povedal. Kaplán smutne prikývol a potľapkal ho po pleci. „Budem s vami v izolačnej miestnosti, Raymond. Môžeme sa spolu pomodliť, ak chcete.“

„To nie je zlý nápad.“

Znova sa otvorili dvere. Riaditeľ sa vrátil a oslovil Graneyovcov aj otca Lelanda. „Počúvajte ma,“ začal. „Toto je moja štvrtá poprava, takže už všeličo viem. Predovšetkým, nie je dobré, aby matka bola svedkom popravy. Preto vám radím, pani Graneyová, aby ste zostali v tejto miestnosti, kým nebude po všetkom. Máme tu ošetrovateľku, ktorá s vami bude a môže vám dať sedatívum, čo by som rozhodne odporúčal. Prosím.“ Pozrel prosebne na Leona a Butcha. Pochopili.

„Chcem s ním byť až do konca,“ povedala Inez a vzápätí zakvílila tak bolestne, že aj riaditeľovi naskočili zimomriavky.

Butch k nej pristúpil a pohladkal ju po pleci.

„Mala by si tu zostať, mama,“ ozval sa Leon. Inez znova zakvílila.

„Zostane,“ obrátil sa Leon k riaditeľovi. „Len jej dajte tú tabletku.“

Raymond bratov vyobjímal a prvý raz v živote im povedal, že ich má rád, čo ani v takej strašnej chvíli preňho nebolo ľahké. Potom pobozkal mamu na obe líca a rozlúčil sa.

„Buď chlap,“ precedil Butch pomedzi zaťaté zuby so slzami v očiach a naposledy sa objali.

Keď ho odviedli, prišla ošetrovateľka. Podala Inez tabletku a pohár vody. Netrvalo dlho a Inez nevedela o svete. Ošetrovateľka si k nej sadla a Leonovi a Butchovi povedala: „Je mi to veľmi ľúto.“

O štvrť na jednu sa otvorili dvere a dozorca ich vyzval: „Poďte so mnou.“ Bratov viedli po chodbe plnej dozorcov, úradníkov a zvedavcov, ktorým sa podarilo dostať dnu. Keď vyšli na dvor, ovalil ich horúci vzduch. Rýchlo si zapálili a kráčali ďalej k západnému krídlu bloku, okolo pootváraných zamrežovaných okien. Keď sa blížili k popravčej miestnosti, počuli, ako ostatní odsúdenci búchajú na dvere, vykrikujú a robia čo najväčší hluk na rozlúčku s jedným z nich.

Butch a Leon zúrivo fajčili a mali chuť zakričať niečo, čím by väzňov povzbudili. Ale napokon nepovedali ani slovo. Zahli za roh a uvideli malú budovu z červených tehál, pred ktorou sa motali dozorcovia a iní ľudia. Pred vchodom stála sanitka. Bočnými dverami ich zaviedli do preplnenej miestnosti pre svedkov, kde zbadali tváre, ktoré čakali, ale nechceli vidieť. Šerif Walls tam bol preto, lebo mu to prikazoval zákon. Prokurátor prišiel dobrovoľne. Charlene, trpiaca vdova po Coyovi, sedela vedľa šerifa s dvoma tučnými dievčatami, zrejme dcérami. Časť vyhradená obetiam bola oddelená stenou z plexiskla, takže mohli na rodinu odsúdenca zazerať, ale nemohli ju častovať nadávkami. Butch a Leon si sadli na plastové stoličky. Za nimi sa postupne usádzali cudzí ľudia, a keď všetci zaujali svoje miesta, dvere sa zavreli. V preplnenej miestnosti sa nedalo dýchať.

Bratia neprítomne hľadeli do prázdna. Okná pred nimi boli zastreté čiernymi závesmi, aby nemohli sledovať desivé prípravy na druhej strane. Bolo počuť iba zvuky. Zrazu ktosi prudko rozhrnul závesy a všetci sa pozerali do neveľkej popravčej miestnosti s čerstvo namaľovanou betónovou dlážkou. V strede bola plynová komora, osemuholníkový strieborný valec s okienkami, aby svedkovia videli, čo sa deje vnútri.

V komore sedel Raymond, pripútaný k stoličke, a na hlave mal akúsi ohavnú konštrukciu, ktorá ho nútila pozerať sa dopredu a nie na svedkov. V tej chvíli sa zdalo, že sa pozerá hore, lebo sa mu prihováral riaditeľ. Prítomní boli aj väzenský právnik, niekoľko dozorcov a, samozrejme, kat a jeho pomocník. Všetci mali plné ruky práce a tvárili sa, akoby ich celý rituál otravoval. Okrem riaditeľa a právnika tam všetci boli dobrovoľne.

V miestnosti pre svedkov visel na klinci malý reproduktor, cez ktorý mohli počuť posledné zvuky.

Právnik pristúpil k dverám komory a začal: „Raymond, podľa zákona som povinný prečítať vám príkaz na popravu.“ Z papiera, ktorý držal v ruke, čítal: „Vzhľadom na to, že vás Obvodný súd v okrese Ford uznal za vinného a odsúdil vás na trest smrti, týmto vás odsudzujeme na smrť plynom v plynovej komore Mississippského štátneho väzenia v Parchmane. Nech je Boh milostivý k vašej duši.“ Potom odstúpil nabok a na telefóne, čo visel na stene, zdvihol slúchadlo. Započúval sa a potom povedal: „Zamietnutie platí.“

Riaditeľ sa spýtal: „Existuje nejaký dôvod, pre ktorý by sa poprava nemala vykonať?“

„Nie,“ odvetil právnik.

„Chcete ešte niečo povedať, Raymond?“

Raymondov hlas takmer nebolo počuť, ale v úplnom tichu ho napokon všetci počuli: „Ľutujem, čo som urobil. Prosím rodinu Coya Childersa o odpustenie. Boh mi už odpustil. Poďme, nech už je koniec.“

V popravčej miestnosti zostal iba riaditeľ s právnikom, ktorý stál čo najďalej od Raymonda. Kat pristúpil a zavrel úzke dvierka plynovej komory. Jeho pomocník skontroloval, či sú dobre utesnené. Keď bola komora pripravená, rýchlo sa rozhliadli po miestnosti. Nijaké problémy sa nevyskytli. Kat vošiel do vedľajšej miestnosti, kde mal uložené chemikálie.

Kat napojil plastový kanister s kyselinou sírovou na hadičku, ktorá viedla do nádoby pod popravnou komorou, rovno pod kreslo s pripútaným Raymondom. Kat potiahol za páku, ktorá uvoľnila kanister. Ozvalo sa kliknutie, väčšina divákov sa strhla a Raymond tiež. Rukami pevne zvieral operadla kresla. Chrbát mu úplne stuhol. Prešli sekundy, kým sa kyselina sírová zmiešala s pripravenými guľkami kyanidu a začal sa tvoriť smrtiaci plyn. Keď Raymond konečne vydýchol, lebo už nevládal zadržiavať dych, vdýchol do seba čo najviac jedovatého plynu, aby všetko urýchlil. Jeho telo okamžite zareagovalo a začalo sa prudko mykať. Plecia mu zatislo dozadu. Brada a čelo zápasili s koženým chráničom. Rukami a nohami mu trhalo, zatiaľ čo plyn stúpal vyššie a postupne hustol.

Raymondovo telo vzdorovalo asi minútu, potom sa ujal vlády kyanid. Kŕče pomaly ustali. Hlava znehybnela. Ruky prestali zvierať operadla. Dýchanie sa spomalilo a napokon ustalo. Ešte zopár myknutí, mimovoľný kŕč hrudných svalov, chvenie rúk, a konečne bolo po všetkom.

O 00:31 ho oficiálne vyhlásili za mŕtveho. Čierne závesy opäť zatiahli a svedkovia náhlivo opustili miestnosť. Butch a Leon sa vonku opreli o roh budovy z červených tehál a zapálili si.

V popravčej miestnosti otvorili ventil nad komorou a plyn vypustili do vzduchu nad väznicou. O pätnásť minút dozorcovia v rukaviciach uvoľnili Raymondovi putá a vyvliekli ho z komory. Oblečenie rozrezali na kusy a spálili. Studenou vodou z hadice telo umyli, osušili kuchynskými utierkami, obliekli do bielej väzenskej rovnošaty a uložili do lacnej truhly zo smrekového dreva.

Leon s Butchom zatiaľ sedeli pri matke a čakali na riaditeľa. Inez bola ešte vždy pod vplyvom sedatíva, ale jasne si uvedomovala, čo sa odohralo v posledných minútach. S hlavou v dlaniach tichučko plakala a občas čosi zamrmlala. Vošiel dozorca a pýtal si kľúče od dodávky pána McBridea. Čas sa vliekol.

Riaditeľ za nimi prišiel rovno z tlačovej konferencie. Vyjadril rodine sústrasť, dokonca sa zatváril smutne a súcitne, a potom požiadal Leona, aby podpísal akési formuláre. Vysvetlil príbuzným, že na Raymondovom väzenskom účte zostalo skoro tisíc dolárov, šek im v priebehu budúceho týždňa príde poštou. Potom povedal, že truhlu a Raymondove osobné veci gitaru, oblečenie, knihy, listy, právnické materiály a rukopisy v štyroch škatuliach naložili do dodávky. Teraz môžu odísť.

Truhlu odsunuli nabok, aby mohli naložiť Inez aj s vozíkom, a keď sa jej dotkla, znova sa srdcervúco rozplakala. Leon s Butchom preložili škatule, zaistili vozík a vrátili truhlu na miesto. Keď boli hotoví, nasledovali auto plné dozorcov k bráne, a keď vyšli na diaľnicu, uvideli posledných protestujúcich. Televízne štáby už boli preč. Bratia si zapálili, ale Inez bola príliš rozrušená, aby fajčila. Mlčky uháňali pomedzi bavlníkové a sójové polia. Pri meste Marks Leon zbadal predajňu s celonočnou prevádzkou. Butchovi kúpil kolu a sebe a matke veľkú kávu.

Keď mali rovinu Delty za chrbtom a uvideli okolo seba kopce, začalo sa im lepšie dýchať.

„Čo povedal?“ spýtala sa Inez.

„Ospravedlnil sa,“ odvetil Butch. „A poprosil Charlene o odpustenie.“

„Takže sa prišla pozrieť?“

„Hej. Hádam si si nemyslela, že si to nechá ujsť.“

„Mala som tam byť.“

„Nie, mama,“ pokrútil hlavou Leon. „Môžeš byť rada, že si popravu nevidela. Zapamätáš si Raymonda, ako ťa posledný raz objal a pekne sa rozlúčil. Naozaj si o nič neprišla.“

„Bolo to hnusné,“ ozval sa Butch.

„Aj tak som tam mala byť.“

V Batesville natrafili na bufet s nepretržitou prevádzkou. „Potrebujem ísť na toaletu,“ povedala Inez. O štvrť na štyri ráno nebolo v podniku ani živej duše. Butch dotlačil matkin vozíku k stolu a všetci mlčky jedli. Dodávka s Raymondovou truhlou stála pár metrov od nich.

Inez zjedla iba trochu, potom ju prešla chuť. Butch s Leonom sa napchávali, ako keby týždeň nejedli.

O piatej prekročili hranice okresu Ford, cesty boli ešte vždy prázdne a ponorené do tmy. Odviezli sa do Pleasant Ridgeu, pred malým letničiarskym kostolom zaparkovali a čakali. Vo chvíli, keď sa ukázali prvé slnečné lúče, počuli, že kdesi v diaľke štartuje motor.

„Počkaj tu,“ povedal Leon bratovi, vystúpil z dodávky a odišiel. Za kostolíkom bol cintorín a na jeho konci stálo rýpadlo, ktoré práve začalo hĺbiť jamu. Stroj patril bratancovmu šéfovi. O pol siedmej vyšli z kostola muži a zamierili k hrobu. Leon sa vrátil k dodávke a po prašnej ceste prešiel až k čakajúcemu nečinnému rýpadlu. Muži vytiahli truhlu z dodávky. Butch a Leon opatrne zložili matku aj s vozíkom na zem a spoločne nasledovali nosičov.

Truhlu spustili do hrobu na lanách, a keď dosiahla dno jamy, laná zase vytiahli. Kazateľ prečítal niekoľko veršov z Písma a odriekal modlitbu. Leon a Butch hodili na truhlu zopár lopát hliny a poďakovali mužom za pomoc.

Keď odchádzali, rýpadlo sa znova dalo do práce.

Dom bol prázdny nečakali ich súcitní susedia ani smútiaci príbuzní. Vyložili Inez a odviezli ju rovno do jej izby. Čoskoro zaspala. Škatule odniesli do kôlne, kde ich obsah časom vybledne ako spomienky na Raymonda.

Bolo rozhodnuté, že Butch ostane doma, postará sa o matku a odoženie prípadných reportérov. Za posledný týždeň mali veľa telefonátov, bolo takmer isté, že príde niekto s kamerou. Butch pracoval na píle a jeho šéf mal pochopenie.

Leon sa odviezol do Clantonu a na kraji mesta ešte natankoval plnú nádrž. Presne o ôsmej vošiel na parkovisko pred čalúnnictvom pána McBridea a vrátil dodávku. Zamestnanec ho informoval, že pán McBride ešte neprišiel, možno je v kaviarni, zvyčajne nechodieva do práce pred deviatou. Leon mu odovzdal kľúče od dodávky, poďakoval sa a odišiel.

Na svojom aute sa odviezol do továrne na svietidlá a o pol deviatej, ako vždy, prešiel cez vrátnicu.

ODLOŽENÉ SPISY

Po sedemnástich rokoch úmornej právnickej praxe, ktorá sa nevedno prečo postupne scvrkla na bankroty a rozvody, ešte vždy žasol, ako jediný telefonát všetko zmenil. Mack Stafford, právnik ustavične zaneprázdnený riešením problémov druhých ľudí, často telefonoval a prijímal hovory, niekedy ho žiadali, aby začal alebo zastavil rozvodové konanie, inokedy musel telefonicky oznámiť rozhodnutie súdu o zverení dieťaťa do starostlivosti, zavše bol nútený povedať poctivým ľuďom, že im dlžníci nezaplatia. Väčšinou to boli nepríjemné rozhovory. Nikdy by mu nenapadlo, že jeden telefonát tak rýchlo povedie k jeho rozvodu a bankrotu.

Stalo sa to cez obedňajšiu prestávku v jeden pochmúrny deň začiatkom februára, a keďže bolo pravé poludnie, slúchadlo zdvihol Mack, lebo sekretárka Freda si odbehla kúpiť sendvič a jeho malá firma nezamestnávala viac ľudí. Mack ostal v kancelárii strážiť telefón. Sám, čo bolo s ohľadom na ďalší vývoj situácie veľmi dôležité. Ak by sa totiž ohlásila Freda, nasledovali by otázky, veľa otázok. Vlastne by sa dokopy nič nestalo, keby Freda sedela na svojom mieste pri dverách s nápisom Právnická kancelária Jacob McKinley Stafford, s. r. o.

Po treťom zazvonení Mack schmatol slúchadlo a vyštekol: „Právnická kancelária.“ Denne prijímal zhruba päťdesiat hovorov, väčšinou volali rozvadení manželia a netrpezliví veritelia, a tak si už dávno osvojil zvyk meniť hlas a nepredstavovať sa, ak bol nútený brať telefonáty, ktoré neprešli cez Fredin filter. Neznášal telefón, ale prinášal mu prácu, ktorú potreboval. Ako každý právnik v Clantone a bolo ich tam neúrekom nevedel, či mu práve tento hovor neprinesie vytúžený veľký prípad za tučný honorár a možno aj únik z toho všetkého. Mack o takom telefonáte sníval dlhšie, ako bol ochotný pripustiť.

V ten mrazivý zimný deň s prísľubom snehovej nádielky sa mu sen konečne splnil.

Mužský hlas so severským prízvukom povedal: „Prosím si pána Macka Stafforda.“

Keďže hlas znel príliš uhladene a zjavne volal zďaleka, Mack odpovedal: „Pri telefóne.“

„Ste advokát Mack Stafford?“

„Správne. Kto volá?“

„Marty Rosenberg z firmy Durban & Lang v New Yorku.“

„Z New York City?“ spýtal sa pre istotu Mack. Samozrejme, že z New York City. Hoci sa vo svojej praxi k veľkomestu ani len nepriblížil, firmu Durban & Lang poznal. Každý právnik v Amerike o nej aspoň počul.

„Áno. Smiem vás volať Mack?“ Muž hovoril rýchlo, ale zdvorilo a Mack si zrazu predstavil pána Rosenberga v honosnej kancelárii so stenami ovešanými vzácnymi obrazmi, kde okolo neho pobehujú spoločníci a sekretárky a starajú sa, aby mu nič nechýbalo. Napriek tomu bol priateľský. Macka sa zmocnila neistota, keď sa rozhliadol po svojej maličkej kancelárii, a rozmýšľal, či ho pán Rosenberg teraz nebude považovať za malomestského chudáka, keď dvíha vlastný telefón.

„Jasné. A ja vás budem volať Marty.“

„Skvelé.“

„Prepáčte, Marty, ale zdvihol som telefón, lebo sekretárka práve odišla na obed.“ Pre Macka bolo dôležité objasniť situáciu a dať tomu chlapíkovi najavo, že je ozajstný právnik s ozajstnou sekretárkou.

„Aha, zabudol som, že ste o hodinu pozadu,“ poznamenal Marty s jemným náznakom pohŕdania, akoby chcel dať najavo, že ich delí viac ako len šesťdesiat minút.

„Čo pre vás môžem urobiť?“ Mack sa ujal vedenia rozhovoru. Dosť bolo nezáväzných rečí. Obaja sú zaneprázdnení a dôležití ľudia. Mozog mu pracoval na plné obrátky, ako sa snažil rozpomenúť na prípad, spis či inú právnickú záležitosť, ktorá mohla vzbudiť záujem takej veľkej a prestížnej firmy.

„Zastupujeme švajčiarsku spoločnosť, ktorá nedávno odkúpila väčšinový podiel v juhokórejskej skupine Tinzo. Poznáte Tinzo?“

„Samozrejme,“ odpovedal pohotovo Mack a súčasne pátral v pamäti. Názov mu čosi hovoril, len ešte nevedel čo.

„Podľa starých záznamov skupiny Tinzo ste kedysi zastupovali drevorubačov, ktorí tvrdili, že sa zranili pri práci s chybnými pílami vyrobenými vo filipínskej divízii Tinza.“

Aha! Teraz bol Mack v obraze. Už si spomenul, aj keď nie na všetky podrobnosti. Išlo o staré, takmer zabudnuté prípady, lebo robil, čo mohol, aby na ne zabudol.

„Hrozné zranenia,“ povedal. Hrozné možno boli, ale nie natoľko vážne, aby Mack podal žalobu. Pred rokmi sa tými prípadmi zaoberal, ale potom stratil záujem, lebo sa z nich nedalo vytĺcť rýchle mimosúdne vyrovnanie. Jeho teória o zodpovednosti výrobcu bola prinajmenšom vratká. Reťazové píly Tinzo totiž mali dobrú povesť, pokiaľ išlo o bezpečnosť. No predovšetkým, prípadný spor by bol zložitý, nákladný a pravdepodobne by vyústil do súdnych procesov pred porotou, ktorým sa Mack dosiaľ úspešne vyhýbal. Podávanie žiadostí o rozvod či osobný bankrot, občasné spísanie poslednej vôle či vlastníckej listiny bolo oveľa pohodlnejšie. Nevynášalo to veľa, ale on, podobne ako väčšina clantonských právnikov, z toho dokázal vyžiť a nemusel riskovať.

„Ale nemáme tu žiadne záznamy o podaných žalobách,“ pokračoval Marty.

„Zatiaľ,“ povedal Mack.

„Koľko prípadov máte, Mack?“

„Štyri,“ odvetil, hoci si tým nebol istý.

„Áno, to sedí. Máme tu štyri listy, ktoré ste pred časom poslali vedeniu spoločnosti. No odvtedy sa tá vec nepohla ďalej.“

„Prípady sú stále aktívne,“ zaklamal Mack. Isteže, spisy boli ešte vždy otvorené, ale už roky sa ich nedotkol. Volal ich „ryby“. Čím dlhšie ležali na polici, tým väčšmi zapáchali. „U nás je zvykom držať spisy otvorené šesť rokov,“ vyhlásil, akoby sa chystal už zajtra vyraziť do útoku a začať množstvo sporov.

„Musím povedať, že je to dosť nezvyčajné,“ poznamenal Marty. „Za posledné štyri roky v spisoch nič nepribudlo.“

V snahe odviesť pozornosť od vlastného otáľania sa Mack rozhodol prejsť rovno k veci: „O čo tu vlastne ide, Marty?“

„Nuž, náš švajčiarsky klient chce mať čistý stôl a čím skôr sa zbaviť prípadnej zodpovednosti. Sú to Európania, nechápu náš systém odškodňovania. Pravdupovediac, desí ich.“

„To verím,“ povedal Mack, akoby bežne vymáhal veľké sumy peňazí od chybujúcich spoločností.

„Chcú to skrátka uzavrieť a poverili ma, aby som preskúmal možnosť mimosúdneho vyrovnania.“

Mack vyskočil na rovné nohy, slúchadlo mal zakliesnené medzi plecom a bradou, srdce mu bilo ako splašené, keď sa pokúšal vyloviť „ryby“ z kopy harabúrd na skrini a vyhľadať mená klientov, ktorých pred rokmi zmrzačili nedbanlivo navrhnuté a vyrobené reťazové píly značky Tinzo. Čo to vravel? Vyrovnanie? Akože bohatí dajú peniaze chudobným? Mack neveril vlastným ušiam.

„Ste tam, Mack?“ spýtal sa Marty.

„Áno, práve listujem v spise. Už to mám. Reťazové píly boli všetky rovnaké, išlo o šesťdesiatcentimetrový model 58X s prezývkou Lazercut, určený profesionálom, ktorý mal z nejakého dôvodu chybný a nebezpečný kryt reťaze.“

„Správne, Mack. Nevolám preto, aby som sa s vami dohadoval, či išlo o chybné výrobky, o tom rozhodujú súdy. Hovorím o vyrovnaní, Mack. Sledujete ma?“

Že či, takmer vyhŕkol Mack. „Isteže, veľmi rád sa s vami porozprávam o vyrovnaní. Zrejme máte na mysli niečo konkrétne. Počúvam.“ Zase si sadol, náhlivo listoval v spise, snažil sa nájsť dátumy a dúfal, že ešte nevypršala šesťročná lehota.

„Áno, Mack, chcem vám ponúknuť peniaze, ale vopred vás upozorňujem, že môj klient trvá na tom, že nemám vyjednávať. Ak sa dohodneme rýchlo a v tichosti, vypíšeme príslušné šeky. Ale ak sa začnete handrkovať, peniaze nebudú. Je to jasné, Mack?“

Samozrejme. Jasné ako facka. Pán Marty Rosenberg vo svojej elegantnej kancelárii vysoko nad Manhattanom nemal ani potuchy, ako rýchlo, ticho a lacno môžu zmiznúť Mackove páchnuce „ryby“. Mack bol ochotný zobrať akúkoľvek sumu. Jeho ťažko zranení klienti mu už dávno prestali vyvolávať. „Súhlasím,“ povedal.

Marty prehodil rýchlosť a hovoril ešte vecnejším tónom: „Vyrátali sme si, že obhajoba tých prípadov na federálnom súde by stála približne stotisíc dolárov za predpokladu, že by sa spojili a konal by sa iba jeden proces. Samozrejme, to je len odhad, lebo žaloby neboli podané a, medzi nami, súd neprichádza do úvahy, keďže tie spisy sú príliš tenké. Pripočítajme k tomu ďalších stotisíc za úrazy, ktoré, mimochodom, nie sú zdokumentované, ale pokiaľ vieme, išlo o nejaké odrezané prsty a ruky. Každému zranenému vyplatíme po stotisíc, čo je spolu s nákladmi na obhajobu pol milióna dolárov.“

Mackovi padla sánka a takmer zhltol slúchadlo. Podľa bežnej právnickej praxe bol pripravený žiadať trojnásobok akejkoľvek sumy, ktorú Marty vysloví, ale teraz úplne stratil reč.

Marty pokračoval: „Peniaze budú vyplatené v tajnosti, bez priznania viny. Ponuka platí tridsať dní, teda do desiateho marca.“

Aj ponuka na desaťtisíc za prípad by mu vyrazila dych, bola by to obrovská výhra. Mack zalapal po vzduchu a snažil sa sformulovať vhodnú odpoveď.

Marty dodal: „Ešte raz, Mack, chceme si len urobiť poriadok v účtoch. Čo si o tom myslíte?“

Čo si myslím? zopakoval v duchu Mack. Môj podiel je štyridsať percent, sú to jednoduché počty. Minulý rok som mal hrubý príjem 95 000 a polovicu pohltili náklady Fredin plat a nájomné za kanceláriu takže mi pred zdanením zostalo 46 000, čo je o trochu menej ako manželkin plat zástupkyne riaditeľa Clantonskej strednej školy. V tejto chvíli myslím na veľa vecí, napríklad (1) Nie je to vtip? (2) Ktorý z mojich spolužiakov z právnickej fakulty je za tým? (3) Ak je to fakt, ako ochránim svoj úžasný honorár pred vlkmi? (4) Manželka s dcérami ho minú skôr ako za mesiac. (5) Freda bude žiadať prémie. (6) Ako mám teraz ísť za klientmi, ktorých som toľké roky zanedbával? A tak ďalej. Myslím si všeličo, pán Rosenberg.

„To je naozaj veľkorysé, Marty,“ vydal zo seba Mack. „Klienti sa určite potešia.“ Jeho mozog sa pomaly spamätával z prvého šoku.

„Dobre, takže dohodnuté?“

„Moment, najprv musím celú vec prerokovať s klientmi, a to môže zabrať niekoľko dní. Môžem vám zavolať o týždeň?“

„Samozrejme. Ale radi by sme tú záležitosť uzavreli, tak sa poponáhľajte. A, Mack, musím vás znova upozorniť na absolútnu diskrétnosť. Môžeme dohody o vyrovnaní považovať za prísne tajné?“

Za tie peniaze by Mack súhlasil s čímkoľvek. „Chápem,“ povedal. „Nikomu ani slovo.“ Myslel to smrteľne vážne. Už si začal robiť zoznam ľudí, ktorí sa nikdy nedozvedia o jeho výhre v lotérii.

„Super. Zavoláte mi teda o týždeň?“

„Spoľahnite sa, Marty. A, počúvajte, moja sekretárka je hrozne klebetná. Už mi sem radšej nevolajte. Budúci utorok sa vám ozvem. O koľkej?“

„Povedzme okolo jedenástej východného času?“

„Dohodnuté.“

Vymenili si telefónne čísla a adresy a rozlúčili sa. Rozhovor trval osem minút a štyridsať sekúnd.

Len čo Marty zložil, telefón znova zazvonil, ale Mack naň iba zízal. Nechcel pokúšať šťastie. Podišiel k veľkému oknu, na ktorom bolo namaľované jeho meno, a zahľadel sa na budovu okresného súdu na druhej strane ulice. Vedel, že v tej chvíli v sudcovej pracovni sedí jeden z jeho kolegov, napcháva sa sendvičmi a handrkuje sa o mizerných päťdesiat dolárov výživného alebo komu z manželov pripadne Honda a komu Toyota. Vedel, že ich tam je viac, lebo k nim často patril. Ďalší právnici študujú pozemkové knihy, záznamy o zadržanom majetku či staré zaprášené katastrálne mapy a vymieňajú si fúzaté vtipy a historky, ktoré počul najmenej stokrát. Zhruba pred dvoma rokmi ktosi zrátal, že v Clantone pôsobí päťdesiatjeden právnikov a prakticky všetci majú kancelárie na námestí, s výhľadom na budovu súdu. Jedávali v tých istých reštauráciách, stretávali sa v tých istých kaviarňach, pili v tých istých baroch, usilovali sa získať tých istých klientov a takmer všetci mali nejaké výhrady k profesii, ktorú si vybrali. Napodiv však desaťtisícové mestečko dokázalo uživiť všetkých päťdesiatjeden právnikov, hoci v skutočnosti ich potrebovalo necelú polovicu.

Mack mal zriedkakedy pocit, že ho niekto potrebuje. Isteže, manželka a dcéry ho potrebovali, ale často mu napadlo, či by im bez neho nebolo lepšie. Mesto by sa bez neho určite zaobišlo. Už dávno si uvedomoval, že keby náhle zavrel firmu, málokto by si to všimol. O klientov by sa postarali kolegovia, ktorí by sa potešili, že majú o jedného konkurenta menej. Ani na súde by nikomu nechýbal. Dlho bol z toho smutný. No najväčšmi ho trápila budúcnosť. Predstava, že sa ako šesťdesiatročný zobudí a pôjde do kancelárie nepochybne tej istej a bude spisovať žiadosti o rozvod či vyhlásenie bankrotu pre ľudí, ktorí ledva naškriabali dosť peňazí, aby mu zaplatili, tá predstava mu deň čo deň kazila náladu. Mack bol skrátka nešťastný človek.

Túžil vypadnúť. A chcel to urobiť, kým je ešte mladý.

Po chodníku prešiel právnik Wilkins, ani sa nepozrel do Mackovho okna. Wilkins bol somár, ktorý mal kanceláriu o štyri vchody ďalej. Pred rokmi, keď popíjal s kolegami, medzi ktorými bol aj Wilkins, Mack priveľa rozprával a pochválil sa svojím skvelým plánom na súdny spor s výrobcom reťazových píl. Pravda, z plánu nič nebolo, a keď sa Mackovi nepodarilo presvedčiť ani jedného zo schopnejších procesných právnikov v okolí, aby sa prípadu ujal, odložené spisy začali smrdieť. Wilkins sa vyžíval v tom, že pred ostatnými trúsil poznámky, ako napríklad: „Hej, Mack, ako pokračuje kauza reťazové píly?“ Alebo: „Hej, Mack, už si uzavrel tie prípady s reťazovými pílami?“ No časom aj Wilkins zabudol.

Hej, Wilkins, pozri sa na to vyrovnanie, starký! Pol milióna dolárov a z toho dvestotisíc pôjde do môjho vrecka. Možno aj viac. Hej, Wilkins, toľko si nezarobil ani za päť rokov!

Mack vedel, že Wilkins sa to nikdy nedozvie. Nikto sa to nedozvie, čo Mackovi vyhovovalo.

Freda sa mala čoskoro vrátiť. Mack sa ponáhľal k svojmu stolu, vyťukal newyorské číslo, pýtal si k telefónu Martyho Rosenberga, a keď sa ohlásila jeho sekretárka, Mack zložil a spokojne sa usmial. Pozrel sa, čo ho čaká popoludní. Samé nudné prípady. O pol tretej nový rozvod, o pol piatej už rozbehnutý. Okrem toho mal zoznam pätnástich telefonátov, ktoré treba vybaviť. Ani na jeden sa netešil. Smradľavé spisy sa povaľovali na skrini. Schmatol kabát a zadnými dverami sa vykradol von.

Jeho malé béemvéčko malo najazdených stopäťdesiattisíc kilometrov, o päť mesiacov mu vyprší leasingová zmluva a Mack si už teraz lámal hlavu, čo ďalej. Od právnikov sa očakáva, že bez ohľadu na finančnú situáciu budú jazdiť na nápadných autách, preto navštívil zopár obchodov, ale tajne, aby sa nikto nič nedozvedel. Manželka mu aj tak ofrfle, čo vyberie, a Mack nebol na hádku pripravený.

Jeho obľúbená pivná cesta sa začala v Parkerovom vidieckom obchode pätnásť kilometrov južne od mesta, kde ho nikto nepoznal. Kúpil si kartón šiestich jasnozelených fliaš z dovozu, kvalitné pitie na oslavu výnimočného dňa, a po úzkych vedľajších cestách pokračoval ďalej na juh, až kým nezostal na ceste sám. Počúval Jimmyho Buffetta, ktorý spieval o plavbe po mori, pití rumu a o živote, o akom Mack už dlho sníval. V lete pred prvým ročníkom práva strávil dva týždne potápaním na Bahamách. Bola to jeho prvá cesta do zahraničia a Mack túžil zopakovať si ju. V posledných rokoch, keďže ho práca ubíjala a ani v manželstve nebol spokojný, počúval Jimmyho Buffetta čoraz častejšie. Vedel si predstaviť život na jachte. Bol pripravený.

Zaparkoval pri jazere Chatuľla, najväčšej vodnej ploche v širokom okolí, motor a kúrenie zapnuté, okno pootvorené. Popíjal pivo a hľadel na jazero, na ktorom sa v lete preháňali člny s vodnými lyžiarmi a malé katamarany, ale teraz vo februári tam nebolo ani živej duše.

Stále mu znel v ušiach Martyho hlas. Vedel by zopakovať ich rozhovor od slova do slova. Mack sa chvíľu rozprával sám so sebou a potom spieval s Buffettom.

Konečne prišla jeho chvíľa, príležitosť, aká sa zrejme už nikdy nenaskytne. Mack napokon presvedčil sám seba, že sa mu to nesnívalo a že peniaze skutočne ležia na stole. Všetko si zrátal a znova prerátal.

Začalo slabo snežiť, vločky sa však roztopili, skôr ako dopadli na zem. Mesto by potešilo aj zopár centimetrov. Mack vedel, že deti v škole teraz stoja pri oknách v nádeji, že ich pošlú domov. Manželka mu zrejme volala do kancelárie, aby vyzdvihol dievčatá. Freda ho určite hľadá. Po treťom pive zaspal.

Schôdzku o pol tretej zmeškal, ale bolo mu to jedno. Zmeškal aj tú o pol piatej. Jedno pivo si nechal na spiatočnú cestu a o štvrť na šesť vošiel zadnými dverami do svojej kancelárie, kde sa ocitol tvárou v tvár veľmi rozčúlenej sekretárke.

„Kde ste boli?“ spýtala sa Freda.

„Bol som sa previezť,“ odpovedal, vyzliekol si kabát a zavesil ho v chodbe. Nasledovala ho do kancelárie s rukami vbok, presne ako jeho manželka. „Zmeškali ste dve schôdzky s Maddenovcami a s Garnerovcami vôbec sa im to nepáčilo. Fuj, smrdíte ako pivovar.“

„Pivo sa vyrába v pivovaroch, nie?“

„Asi. Práve ste prišli o tisíc dolárov.“

„No a čo?“ Klesol na stoličku a zhodil zopár spisov zo stola.

„No a čo? Tie peniaze potrebujeme. Nie ste na tom tak dobre, aby ste mohli kašľať na klientov. Minulý mesiac sme len tak-tak zaplatili nájomné a tento mesiac je ešte horší.“ Hovorila rýchlo, vysokým prenikavým hlasom, akoby sa v nej zlosť zbierala už celé hodiny. „Na stole mám kopu účtov a na konte ani cent. A tá druhá banka by rada videla nejaký pohyb na účte, ktorý ste si u nich z neznámeho dôvodu otvorili.“

„Ako dlho tu pracujete, Freda?“

„Päť rokov.“

„To je dosť dlho. Zbaľte si veci a vypadnite. Už aj.“ Freda zhíkla a rukami si zakryla otvorené ústa. Napokon sa zmohla na otázku: „Dávate mi výpoveď?“

„Nie. Znižujem náklady. Šetrím.“

Rýchlo sa vzchopila a nervózne sa zasmiala. „Kto bude obsluhovať telefón, písať na stroji, platiť účty, triediť spisy, zabávať klientov a starať sa, aby ste nemali problémy?“

„Nikto.“

„Ste opitý.“

„Nie dosť.“

„Bezo mňa si neporadíte.“

„Odíďte, prosím. Nemám chuť sa hádať.“

„Prídete o všetko,“ zavrčala.

„Už sa stalo.“

„Myslím, že ste sa zbláznili.“

„Aj to. Prosím.“

Odbehla a Mack si vyložil nohy na stôl. Freda vpredu asi desať minút dupotala a trieskala zásuvkami, potom zakričala: „Ste obyčajný sviniar, viete o tom?“

„Jasné. Zbohom.“

Predné dvere buchli a všade zavládlo ticho. Práve urobil prvý krok.

O hodinu opustil kanceláriu. Vonku sa zotmelo, bolo chladno a prestalo snežiť. Mack bol smädný, ešte sa mu nechcelo ísť domov, ale nechcel, aby ho videli v jednom z troch clantonských barov.

Motel Riviéra stál na východ od mesta pri diaľnici do Memphisu. Budova z päťdesiatych rokov s malými izbami, ktoré sa prenajímali aj na hodinu, kaviarnička a neveľká hala. Mack sa usadil pri bare a objednal si čapované pivo. Jukebox vyhrával country, v televízii dávali univerzitný basketbal a okolo nej posedávali nemajetní cestovatelia a otrávení miestni chlapi všetci mali vyše päťdesiat rokov. Mack nikoho z nich nepoznal okrem barmana, ktorého meno mu vyšumelo z hlavy. Nebol v Riviére pravidelným hosťom.

Vypýtal si cigaru, zapálil si, popíjal pivo, po chvíli vytiahol malý zápisník a začal si robiť poznámky. Jeho firma bola zaregistrovaná ako spoločnosť s ručením obmedzeným, aby pred manželkou utajil svoju finančnú situáciu. On bol jediný majiteľ firmy, s ktorou súvisela väčšina jeho dlhov: 25 000 dolárov za úver spred šiestich rokov, ktorý sa nezmenšil, dve firemné kreditky používané na drobné výdavky mali tiež stanovený limit 10 000 dolárov a horko-ťažko sa držali nad hladinou, a zvyčajné dlhy za zariadenie kancelárie. Najväčší záväzok firmy predstavovala hypotéka na dom, v ktorom sídlila. Mack ho kúpil pred ôsmimi rokmi napriek manželkiným hlasným protestom. Mesačne splácal 1 400 dolárov a situáciu mu neuľahčovala ani skutočnosť, že na poschodí zostali prázdne miestnosti. Mack si bol istý, že ich niekomu prenajme, keď dom kupoval.

V ten nádherný zamračený deň začiatkom februára Mack už dva mesiace meškal so splátkami.

Objednal si ďalšie pivo a pokračoval v smutnej štatistike. Môže vyhlásiť bankrot, odovzdať spisy priateľovi právnikovi a bez rozpakov odísť ako slobodný muž, lebo on, Mack Stafford, nezostane v meste tak dlho, aby si naňho ľudia ukazovali prstom.

S firmou to bude ľahké. S manželstvom nie.

Do desiatej pil a potom sa odviezol domov. Vošiel na príjazdovú cestu ku skromnému domu v starej časti Clantonu, vypol motor, zhasol svetlá a zahľadel sa na vysvietené okná obývačky. Manželka ho čakala.

Dom odkúpili od jej starej matky krátko po svadbe, čiže pred pätnástimi rokmi. Odvtedy Lisa túžila po niečom väčšom. Jej sestra sa vydala za lekára a bývala v peknom dome blízko vidieckeho klubu, kde bývali všetci miestni lekári, bankári a niektorí právnici. Žilo sa tam lepšie, domy boli nové, pri každom bol bazén a kúsok od nich tenisové kurty a golfové ihrisko. Mack stále počúval, že po spoločenskom rebríčku stúpajú príliš pomaly. Stúpajú? Podľa neho skôr klesali. Čím dlhšie bývali v starkinom dome, tým menší sa im zdal.

Lisina rodina už niekoľko generácií vlastnila jedinú clantonskú betonáreň, a hoci vďaka tomu stále patrila k mestskej smotánke, jej bankové účty to nijako nepocítili. „Rodinné peniaze“ znamenali vysoké postavenie v spoločnosti, ale so skutočnými peniazmi nemali nič spoločné. Vydať sa za právnika v tom čase vyzeralo ako správny krok, ale po pätnástich rokoch o tom Lisa dosť pochybovala a Mack to vedel. Na verande sa rozsvietilo.

Ak ich čaká zvyčajná hádka, dievčatá Helen a Margo si ju nedajú ujsť. Ich matka už zrejme niekoľko hodín telefonuje na všetky strany a zúrivo rozhadzuje veci po dome, pričom nezabúda dcéram vysvetliť, kto je v práve a kto nie. Obe tínedžerky sa očividne podali na matku. Mack ich ľúbil, ale pri treťom pive na brehu jazera dospel k záveru, že bez nich môže žiť.

Dvere sa otvorili a Lisa vyšla von. Prekrížila si ruky na prsiach a uprela na roztraseného Macka zlovestný pohľad. On jej pohľad opätoval, vystúpil z auta a tresol dverami. „Kde si bol?“ vyštekla Lisa.

„V kancelárii,“ odsekol Mack. Opatrne vykročil k domu a dával si pozor, aby sa nezatackal. V ústach mal niekoľko mentolových žuvačiek, aj keď mu bolo jasné, že nikoho neoblafne. Príjazdová cesta mierne stúpala k domu.

„Kde si bol?“ zopakovala zvýšeným hlasom Lisa.

„Tichšie, susedia.“ Nezbadal ľad medzi svojím a jej autom, a keď ho objavil, veci sa mu vymkli spod kontroly. Pošmykol sa, vykríkol a buchol hlavou do zadného nárazníka jej auta. Na chvíľu sa mu zatmelo pred očami. Keď sa prebral, počul rozčúlené ženské hlasy. Jeden z nich povedal: „Je opitý.“

Vďaka, Lisa.

Poranil si hlavu a všetko videl rozmazane. Skláňala sa nad ním a trúsila poznámky: „Panebože, veď krváca!“

„Váš otec je opitý ako čík!“ a „Zavolajte záchranku!“

Našťastie znova stratil vedomie, a keď sa mu vrátil sluch, situáciu mal pevne v rukách pán Browning z vedľajšieho domu. „Pozor na ľad, Lisa. Podajte mi tú deku. Je tu veľa krvi.“

„Ožral sa,“ vyhlásila Lisa, ktorá vždy hľadala nejakého spojenca. „Asi nič necíti,“ dodal pán Browning. S Mackom sa neznášali.

Mack bol dosť grogy, ale dokázal by niečo povedať, rozhodol sa však, že zavrie oči a nech sa oňho starajú druhí. Zakrátko počul húkať sanitku.

V nemocnici sa mu celkom páčilo. Lieky mu robili dobre, sestričky ho považovali za fešáka a navyše nemusel ísť do kancelárie. Mal šesť stehov a škaredú modrinu na čele, ale Lisa, ktorá práve s niekým telefonovala a myslela si, že zaspal, tvrdila, že nedošlo k „ďalšiemu poškodeniu mozgu“. Len čo lekári potvrdili, že zranenia sú iba povrchové, začala sa nemocnici vyhýbať a nepúšťala za ním ani dievčatá. Mack sa nikam neponáhľal a ona netúžila po jeho návrate domov. Na tretí deň ho však prepustili. Keď si balil veci a lúčil sa so sestričkami, vošla do izby Lisa a zavrela dvere. Sadla si na jedinú stoličku, prekrížila si ruky a nohy, akoby sa mienila zdržať dlhšie, a Mack sa natiahol na posteľ. Posledná dávka Percocetu ešte účinkovala, cítil sa ľahký ako pierko.

„Vyhodil si Fredu,“ precedila pomedzi zaťaté zuby a zdvihla obočie.

„Áno.“

„Prečo?“

„Lebo som ju už nemohol počúvať. Prečo ťa to zaujíma? Neznášaš Fredu.“

„Čo bude s kanceláriou?“

„Konečne tam bude ticho. Freda nie je prvá sekretárka, ktorú som vyhodil. O nič nejde.“

Lisa si začala nakrúcať vlasy na prst. To znamenalo, že sa chystá povedať niečo dôležité.

„Zajtra o piatej ideme k doktorke Juanite,“ oznámila. Dohodnuté. Akákoľvek debata bola vylúčená.

Doktorka Juanita bola jedna z troch manželských poradcov v Clantone. Mack všetkých poznal, prichádzal s nimi do styku pri rozvodových konaniach. Poznal ich aj osobne, lebo Lisa ho k nim dovliekla. Potreboval to. Ona, samozrejme, nie. Doktorka bola vždy na strane žien, preto si ju vybrala.

„Ako sa majú dievčatá?“ spýtal sa. Vedel, že odpoveď bude nepríjemná, ale keby sa nespýtal, posťažovala by sa doktorke Juanite: „Ani sa nespýtal, ako sa majú dcéry.“

„Cítia sa ponížené. Ich otec príde v noci domov opitý, spadne na príjazdovej ceste, rozbije si hlavu a musia ho odviezť do nemocnice, kde zistia, že mal v krvi dvakrát toľko alkoholu, ako dovoľuje zákon. Všetci v meste to už vedia.“

„Ak to všetci vedia, tak preto, lebo si to všade roztrúbila. Prečo nevieš držať jazyk za zubami?“

Očervenela a oči jej horeli nenávisťou. „Ty, ty… si trápny. Si úbohý, trápny ožran, aby si vedel.“

„Nesúhlasím.“

„Koľko toho vypiješ?“

„Nie dosť.“

„Potrebuješ pomoc, Mack, myslím to vážne.“

„Má mi pomôcť doktorka Juanita?“

Lisa odrazu vyskočila na rovné nohy a rútila sa k dverám. „Nebudem sa s tebou hádať v nemocnici.“

„Chápem. Radšej sa budeš hádať doma pred dievčatami.“

Prudko otvorila dvere a povedala: „Zajtra o piatej. Radím ti, aby si prišiel.“

„Porozmýšľam o tom.“

„A dnes večer nechoď domov.“

Zabuchla dvere a Mack počul vzďaľujúce sa zlostné klopkanie jej podpätkov.

Prvý klient v Mackovej zamýšľanej skupinovej žalobe na výrobcu reťazových píl bol lesný robotník Odeli Grove. Päť rokov predtým sa jeho devätnásťročný syn potreboval rýchlo rozviesť a obrátil sa na Macka. Kým zastupoval chlapca, tiež lesného robotníka, dozvedel sa o Odellovom nepríjemnom incidente s nebezpečnou reťazovou pílou. Pri bežnej práci sa reťaz roztrhla, kryt odletel a Odeli prišiel o ľavé oko. Teraz si ho zakrýval čiernou páskou a vďaka nej Mack rýchlo identifikoval svojho dávno zabudnutého klienta, keď vošiel do bufetu pre šoférov nákladiakov pri mestečku Karraway. Bolo tesne po ôsmej ráno. Mack strávil noc na gauči v kancelárii, a keď dievčatá odišli do školy, vkradol sa do domu a zobral si nejaké oblečenie. V snahe zapadnúť medzi miestnych si obul čižmy a obliekol maskáče, ktoré nosieval na poľovačku. Čerstvú jazvu na čele mu zakrývala zelená lyžiarska čiapka, ale všetky modriny sa mu nepodarilo skryť. Ešte vždy užíval lieky proti bolesti, ktoré mu dodali odvahu absolvovať nepríjemné stretnutie. Nemal na výber.

Odeli s čiernou páskou na oku jedol lievance a hlučne debatoval o tri stoly ďalej, ale na Macka ani nepozrel. Podľa spisu sa prvý raz stretli pred štyrmi rokmi a desiatimi mesiacmi práve tu. Mack vtedy klienta ubezpečil, že môže výrobcu píly pokojne zažalovať. Naposledy sa skontaktovali zhruba pred dvoma rokmi, keď mu Odeli volal do kancelárie a zaujímal sa, ako pokračuje jeho prípad. Potom sa jeho spis premenil na nepekne zapáchajúcu „rybu“.

Mack si pri pulte vypil kávu, nazrel do novín a čakal, kedy prví zákazníci odídu do práce. Odeli a jeho dvaja spoločníci dojedli a išli zaplatiť k pokladnici. Mack nechal na pulte dolár za kávu a nasledoval ich von. Keď zamierili k nákladnému autu na drevo, sťažka preglgol a zvolal: „Odeli!“ Všetci traja zastali a Mack sa k nim ponáhľal, aby ich priateľsky pozdravil.

„Odeli, to som ja, Mack Stafford. Zastupoval som vášho syna Luka pri rozvode.“

„Právnik?“ spýtal sa pochybovačne Odeli a pozrel na Mackove čižmy, maskáče a lyžiarsku čiapku stiahnutú do čela.

„Jasné, z Clantonu. Máte chvíľku?“

„Čo…“

„Iba minútku. Potrebujem s vami niečo prebrať.“

Odeli pozrel na kamarátov a všetci traja pokrčili plecami. „Počkáme v aute,“ povedal jeden z nich.

Odeli mal mohutné plecia a hrudník, svalnaté predlaktia a zrobené ruky ako väčšina chlapov, ktorí v lese porážali stromy. V zdravom oku sa mu zračilo viac pohŕdania ako iným ľuďom v obidvoch.

„O čo ide?“ zavrčal a odpľul si. Z kútika úst mu trčalo špáradlo. Na ľavom líci mal jazvu, aj za tú vďačil spoločnosti Tinzo. Pri úraze prišiel o jedno oko a mesačnú mzdu.

„Končím s praxou,“ povedal Mack.

„Čo to znamená, dopekla?“

„Že zatváram kanceláriu. Myslím, že by som z vášho prípadu vedel vytĺcť nejaké peniaze.“

„To som už počul.“

„Tu je moja ponuka. Do dvoch týždňov vám zoženiem dvadsaťpäťtisíc v hotovosti, ale iba pod podmienkou, že všetko udržíte v tajnosti. Musíte mlčať ako hrob. Nikomu ani slovo.“

Pre muža, ktorý v živote nevidel ani päťtisíc v hotovosti, to bola lákavá vyhliadka. Odeli sa rozhliadol, aby sa ubezpečil, že sú sami. Zúrivo prežúval špáradlo, akoby mu pomáhalo rozmýšľať.

„Niečo tu smrdí,“ usúdil napokon.

„Nie je to nič zložité, Odeli. Ide o rýchle vyrovnanie, lebo spoločnosť, čo vyrobila reťazovú pílu, teraz odkúpila iná spoločnosť. To je bežné. Chceli by vybaviť všetky staré záležitosti.“

„Takže je to legálne?“ spýtal sa Odeli, akoby právnikovi nedôveroval.

„Samozrejme. Zaplatia vám, ale iba ak to udržíte v tajnosti. Okrem toho predstavte si, aké problémy by vás čakali, keby sa ľudia dozvedeli, že máte toľko peňazí.“

Odeli sa zahľadel na nákladiak, v ktorom sedeli jeho kamaráti. Spomenul si na manželku, na svokru, na syna, ktorého drogy dostali do väzenia, na druhého, nezamestnaného, a čoskoro si pospomínal na kopu ľudí, ktorí by mu od peňazí ochotne pomohli. Mack vedel, na čo myslí, a rýchlo dodal: „Ide o peniaze v hotovosti, Odeli. Z môjho vrecka do vášho a nikto sa nič nedozvie. Ani daňový úrad.“

„Viac sa nedá?“ spýtal sa Odeli.

Mack sa zamračil a odkopol kamienok. „Ani o dolár viac, Odeli. Ani o dolár. Buď zoberiete dvadsaťpäťtisíc, alebo nedostanete nič. Musíme sa poponáhľať. Peniaze vám prinesiem skôr ako o mesiac.“

„Čo mám urobiť?“

„Stretnime sa tu o týždeň v piatok o ôsmej. Budem potrebovať váš podpis, potom dostanem peniaze.“

„Koľko z toho kvapne vám?“

„To nie je dôležité. Chcete tie peniaze, či nie?“

„Za jedno oko je to dosť málo.“

„Máte pravdu, ale viac vám nedajú. Áno, alebo nie?“

Odeli si opäť odpľul a presunul špáradlo z jedného kútika do druhého. Nakoniec povedal: „Hádam hej.“

„Dobre. Budúci piatok, osem nula nula tu a príďte sám.“

Pri prvom stretnutí pred rokmi Odeli spomenul, že vie o ďalšom lesnom robotníkovi, ktorý pri práci s rovnakou pílou prišiel o ruku. Správa o druhom úraze Macka inšpirovala, začal snívať o veľkom útoku, o hromadnej žalobe desiatok, možno stoviek zmrzačených mužov. Už vtedy cítil, že peniaze sú na dosah ruky.

Druhú obeť napokon našiel uprostred lesa v susednom okrese Polk. Jerrol Baker mal tridsaťjeden rokov a prácu lesného robotníka musel opustiť, keďže prišiel o ruku. Namiesto toho si s bratancom vybudoval metamfetamínové laboratórium v prívese. Ako chemik zarábal oveľa viac peňazí než ako lesný robotník. Nová profesia však bola dosť nebezpečná a Jerrol iba o vlások unikol smrti, keď ich laboratórium vybuchlo a všetky prístroje, zariadenie, príves aj bratanec zhoreli do tla. Jerrola obvinili a poslali za mreže, odkiaľ napísal množstvo listov svojmu právnikovi, ktorý ho mal zastupovať v kauze píly Tinzo, no odpovede sa nedočkal. O niekoľko mesiacov ho podmienečne prepustili a povrávalo sa, že žije niekde v okolí. Mack sa s ním nerozprával najmenej dva roky.

Zdalo sa, že sa mu to už nepodarí. Dom Jerrolovej matky bol opustený. Sused na konci ulice bol veľmi neochotný, kým Mack nepovedal, že je Jerrolovi dlžný tristo dolárov a chce mu odovzdať šek. Jerrol pravdepodobne dlhoval peniaze väčšine matkiných susedov, a tak sa chlapík rozhovoril. Mack nevyzeral ako policajt z protidrogového, súdny zriadenec či sociálny kurátor. Sused ukázal za kopec a Mack pokračoval ďalej. Cestou ešte niekoľko ráz použil historku o vrátení dlžoby a napokon sa dostal hlboko do lesa. Okolo poludnia prišiel na koniec lesnej cesty, kde stál prastarý príves na škvarobetónových kockách, obrastený divým viničom. Mack s pištoľou kalibru .38 vo vrecku sa k nemu opatrne blížil. Dvere sa pomaly otvorili.

Na vratkú drevenú verandu vyšiel Jerrol a škaredo zazrel na Macka, ktorý okamžite zastal na mieste. Jerrol mal na sebe iba pestrú zbierku tetovaní z väzenia. Vlasy mal dlhé a mastné, vychudnuté telo pravdepodobne zdevastované metamfetamínom. Reťazová píla Tinzo ho pripravila o ľavú ruku, ale v pravej držal brokovnicu s odpílenou hlavňou. Mlčky na Macka kývol. S hlboko zasadenými očami vyzeral ako duch.

„Som Mack Stafford, právnik z Clantonu. A vy ste Jerrol Baker?“

Mack čakal výstrel z brokovnice, ale tá sa, našťastie, ani nepohla. Klient sa napodiv usmial, bezzubý úškrn však pôsobil desivejšie ako zbraň. „To teda som,“ zavrčal.

Rozprávali sa desať minút a s ohľadom na okolnosti to bol prekvapujúco pokojný rozhovor. Len čo Jerrolovi došlo, že dostane dvadsaťpäťtisíc dolárov, o ktorých sa nikto nedozvie, premenil sa na malého chlapca a dokonca pozval Macka dnu. Mack zdvorilo odmietol.

Kým sa uvelebili v kožených kreslách a zahľadeli sa na poradkyňu za stolom, doktorka Juanita už mala vo všetkom jasno a záujem iba predstierala. Mack sa chcel spýtať, koľko ráz sa tie dve vlastne rozprávali, ale radšej mlčal. Zaumienil si, že sa vyhne konfliktom.

Po úvodných poznámkach, ktoré mali za cieľ upokojiť manželskú dvojicu a vyvolať atmosféru vzájomnej dôvery, ich doktorka Juanita vyzvala, aby niečo povedali. Lisa teda spustila. Pätnásť minút v kuse sa sťažovala, aká je nešťastná, prázdna a frustrovaná, a nevyberanými slovami opisovala manželovu bezcitnosť a nedostatok ctižiadostivosti, nehovoriac o zhoršujúcej sa závislosti od alkoholu.

Mackovo čelo hralo všetkými farbami a ešte vždy mal obviazanú hlavu, takže skutočne vyzeral ako alkoholik. Zahryzol si do jazyka, počúval a usiloval sa tváriť smutne a skľúčene. Keď prišiel rad naňho, povedal zhruba to isté, ale na nikoho neútočil. Väčšinu ich problémov spôsobil on, preto je pripravený vziať vinu na seba.

Keď skončil, doktorka Juanita ich rozdelila. Lisa odišla do čakárne, prezerala si časopisy a chystala sa na ďalší útok. Mack zostal s poradkyňou sám. Keď túto tortúru podstupoval prvý raz, bol dosť nervózny. Ale teraz, po toľkých sedeniach, mu bolo všetko jedno. Nech povedal čokoľvek, ich manželstvo to nezachránilo, tak prečo by sa namáhal?

„Mám dojem, že vám na tomto manželstve už nezáleží,“ začala doktorka tichým múdrym hlasom, upierajúc naňho oči.

„Chcem to ukončiť, lebo to chce aj ona. Túži po lepšom živote, väčšom dome, úžasnejšom manželovi. Nie som pre ňu dosť dobrý.“

„Smejete sa spolu niekedy?“

„Len keď pozeráme niečo smiešne v televízii. Ja sa smejem, ona sa smeje, deti sa smejú.“

„A čo sex?“

„Nuž, obidvaja máme štyridsaťdva rokov a milujeme sa zhruba raz mesačne, čo je smutné, lebo to nikdy netrvá dlhšie než päť minút. Žiadna vášeň, žiadna romantika, len spôsob, ako sa zbaviť nervozity. Stal sa z toho stereotyp. Mám pocit, že jej to už nič nehovorí.“

Poradkyňa si čosi zapisovala, asi tak ako si Mack robil poznámky, hoci klient dokopy nič nepovedal, ale niečo napísať musel.

„Pijete veľa?“ spýtala sa.

„Nie toľko, koľko hovorí Lisa. Pochádza z rodiny abstinentov, takže tri pivá za večer považuje za ožranstvo.“

„Ale pijete priveľa.“

„Nedávno som prišiel večer domov, v ten deň snežilo, pošmykol som sa na ľade, udrel som si hlavu a teraz už celý Clanton vie, že som sa dotackal domov spitý, odpadol som na ceste, rozbil som si hlavu a odvtedy sa správam čudne. Lisa sa snaží získať spojencov. Všade rozpráva, aký som hrozný, lebo chce mať ľudí na svojej strane, keď podá žiadosť o rozvod. Má to premyslené. Nedá sa s tým nič robiť.“

„Vzdávate sa?“

„Kapitulujem. Úplne a bezpodmienečne.“

Nasledujúca nedeľa bola zhodou okolností druhá v mesiaci, deň, ktorý Mack úprimne neznášal. Členovia Lisinej rodiny, klanu Bunningovcov, sa povinne schádzali v dome jej rodičov na neskoré raňajky každú druhú nedeľu v mesiaci. Nijaké výhovorky sa neprijímali, iba ak bol niekto z rodiny mimo mesta, no aj v takom prípade sa na jeho neprítomnosť hľadelo s nevôľou a zvyčajne sa stal predmetom ohovárania, samozrejme, nie pred deťmi.

Mack s tmavomodrou modrinou a hrčou na čele neodolal pokušeniu rozlúčiť sa s nimi, ako sa patrí. Nešiel do kostola, ráno sa neosprchoval ani neoholil, natiahol si staré džínsy a špinavé tričko a kvôli dramatickému účinku si zložil obväz, aby Bunningovcom prešla chuť do jedla, keď uvidia jeho hrozivo vyzerajúce čerstvé stehy. Meškal niekoľko minút, ale nie príliš dlho, aby dospelým nedožičil radosť zo zlomyseľného ohovárania. Lisa si ho vôbec nevšímala, podobne ako ostatní. Ich dcéry sa zavreli v zimnej záhrade s bratancami a sesternicami, ktorí, samozrejme, počuli o škandále a chceli sa dozvedieť viac. V jednej chvíli, tesne predtým, ako si posadali k stolu, Lisa prešla okolo neho a utrúsila: „Prečo neodídeš?“ Mack jej na to ľahkým tónom odpovedal: „Lebo som hladný ako vlk a od druhej nedele minulého mesiaca som nejedol pripálené mäso.“

Boli tam všetci. Dokopy šestnásť ľudí. Keď Lisin otec, ešte vždy v bielej košeli a kravate z kostola, adresoval Všemohúcemu svoje zvyčajné posolstvo, pustili sa do jedla. Prešlo iba tridsať sekúnd a Lisin otec začal debatovať o cenách cementu. Ženy si vymieňali najnovšie klebety. Dvaja Mackovi synovci civeli na jeho jazvu a nemohli jesť. Lisina matka už nedokázala udržať jazyk na uzde. Využila chvíľku ticha a prenikavým hlasom povedala: „Mack, tvoja úbohá hlava vyzerá otrasne. Musí ťa to bolieť.“

Mack to čakal a pohotovo odpálil: „Nič necítim. Užívam skvelé lieky:“

„Čo sa ti stalo?“ Otázku vyslovil švagor, lekár a jediný človek pri stole, ktorý mal prístup k Mackovej zdravotnej dokumentácii. Určite ju poznal naspamäť a podrobil ošetrujúceho lekára, sestričky a zriadencov v nemocnici krížovému výsluchu, takže poznal Mackov zdravotný stav lepšie ako on sám.

Mack, ktorý plánoval ukončiť právnickú prax, ľutoval iba jedno že nezažaloval švagra za hrubé zanedbanie lekárskej starostlivosti. Iní to urobili a dostali slušné odškodné.

„Vypil som si,“ oznámil hrdo Mack. „Prišiel som neskoro domov, pošmykol som sa na ľade a udrel som si hlavu.“

Členovia rodiny vyznávajúcej úplnú abstinenciu zmeraveli.

Mack pokračoval: „Nehovorte mi, že ste o tom ešte nepočuli. Lisa to videla na vlastné oči. Všade o tom rozpráva.“

„Mack, prosím ťa,“ ozvala sa Lisa a položila vidličku. Všetky vidličky znehybneli, okrem Mackovej. Napichol na ňu kus gumenej kuraciny a vopchal si ho do úst.

„Prosím ťa čo?“ spýtal sa s plnými ústami. „Urobila si všetko, aby každý človek pri tomto stole poznal tvoju verziu toho, čo sa stalo.“ Rozprával, prežúval a namieril vidličku na manželku, ktorá sedela na druhom konci stola pri otcovi. „A pravdepodobne si im povedala aj o našej návšteve manželskej poradne, nemám pravdu?“

„Panebože!“ vzdychla Lisa.

„A že prespávam v kancelárii, to už tiež vedia, však? Nepustí ma domov, lebo by som sa mohol zase pošmyknúť a spadnúť. Alebo niečo iné. Mohol by som sa opiť a zbiť deti. Ktovie? Je tak, Lisa?“

„To už stačilo, Mack,“ povedal autoritatívne Lisin otec.

„Áno, pane. Prepáčte. To kurča je skoro surové. Kto dnes varil?“

Svokra sa naježila a ešte väčšmi sa narovnala. Zdvihla obočie. „Ja, Mack. Máš ešte nejaké sťažnosti na jedlo?“

„Sťažností by bolo, ale čo už, kašľať na to.“

„Pozor na jazyk, Mack,“ ozval sa svokor.

„Vidíte?“ pridala sa Lisa. „Začína mu preskakovať.“ Väčšina stolovníkov vážne prikývla. Mackova mladšia dcéra Helen sa ticho rozplakala.

„Rada to hovoríš, však?“ zakričal na ňu Mack. „To isté si povedala manželskej poradkyni. Povedala si to každému. Mack sa zdrbal a teraz mu šibe.“

„Mack, také reči nestrpím,“ povedal prísne Lisin otec. „Prosím, odíď od stola.“

„Prepáčte. Veľmi rád odídem.“ Vstal a odkopol svoju stoličku. „Všetkých isto poteší, že sa už nikdy nevrátim. Urobil som vám radosť, čo?“

Pri stole zavládlo ťaživé ticho. Keď vychádzal z dverí, počul, ako Lisa hovorí: „Je mi to ľúto.“

V pondelok prešiel cez námestie do veľkej rušnej kancelárie Harryho Rexa Vonnera, priateľa a nepochybne najobávanejšieho rozvodového právnika v okrese Ford. Harry Rex bol hlučný, žoviálny chlap, ktorý ustavične prežúval čierne cigary, vrčal na sekretárky aj na súdnych úradníkov, rozhodoval o termínoch pojednávaní, zastrašoval sudcov a naháňal hrôzu stránkam, ktoré pri rozvodoch stáli proti nemu. V jeho kancelárii panoval chaos, chodba bola zaprataná škatuľami so spismi, zo smetných košov vypadávali papiere, police sa prehýbali pod starými časopismi, pri strope sa držal modrastý dym z cigariet, na nábytku ležala hrubá vrstva prachu a pred vchodom vždy odovzdane čakali klienti. Pripomínalo to zoo. Nič sa nedialo načas. Vzadu stále ktosi kričal. Telefóny nepretržite vyzváňali. Kopírka bola vždy pokazená. A tak ďalej. Mack tam nebol prvý raz a zakaždým sa tam cítil dobre.

„Počul som, že ti zašibalo, chlapče,“ začal Harry Rex, keď sa stretli pri dverách. Veľká miestnosť bez okien bola situovaná v zadnej časti budovy, čo najďalej od čakajúcich klientov. Police s knihami, škatule, dôkazový materiál, fotografie a stohy svedeckých výpovedí, na stenách viseli lacné momentky Harryho Rexa s puškou v ruke stojaceho nad uloveným zvieraťom. Mack si nespomínal, kedy tu bol naposledy, ale nezbadal žiadne zmeny.

Harry Rex si sadol za masívny stôl zaprataný papiermi a Mack sa usadil na ošúchanej plátennej stoličke, ktorá sa pod ním nebezpečne kývala.

„Len som si udrel hlavu, to je všetko,“ povedal.

„Vyzeráš príšerne.“

„Vďaka.“

„Už podala žiadosť?“

„Nie. Práve som si to overil. Vraj ju bude zastupovať nejaká ženská z Tupela, lebo tu sa nedá nikomu veriť. Nebudem jej robiť problémy, Harry Rex. Môže si nechať všetko dievčatá, dom aj zariadenie. Chystám sa vyhlásiť bankrot, zavrieť firmu a odsťahovať sa.“

Harry Rex sústredene odrezal špičku na ďalšej čiernej cigare a strčil si ju do kútika úst. „Naozaj ti šibe, chlapče.“ Harry Rex mal päťdesiat rokov, ale vyzeral starší a múdrejší. Všetkých mladších od seba volal „chlapče“, čo bol z jeho strany prejav náklonnosti.

„Nazvime to kríza stredného veku. Mám štyridsaťdva rokov a už ma nebaví byť právnikom. V manželstve mi to neklape. Kariéra nestojí za nič. Je čas na zmenu, potrebujem nové obzory.“

„Pozri, chlapče, bol som trikrát ženatý. Nemusíš hneď utekať, keď sa chceš zbaviť manželky.“

„Neprišiel som si po radu, Harry Rex. Chcem, aby si ma zastupoval pri rozvode aj v konaní o bankrote. Papiere som ti už pripravil. Nech to tvoji poskokovia vybavia a postaraj sa, aby som bol chránený.“

„Kam pôjdeš?“

„Niekam veľmi ďaleko. Ešte neviem, ale ozvem sa ti, keď tam budem. Vrátim sa, ak bude treba. Ešte vždy som otec.“

Harry Rex sa oprel, vydýchol a rozhliadol sa po miestnosti zapratanej papiermi. Potom pozrel na telefón, na ktorom blikalo päť červených svetielok. „Môžem ísť s tebou?“ spýtal sa.

„Prepáč, ale musíš tu zostať a zastúpiť ma. Mám rozrobených jedenásť rozvodov, takmer všetky bezproblémové, osem bankrotov, jednu adopciu, dve dedičské konania, jednu autonehodu, jednu sťažnosť a dva podnikové spory. Spolu to bude asi dvadsaťpäťtisíc za šesť mesiacov. Bol by som rád, keby si tie prípady prevzal.“

„Sú to samé somariny.“

„Áno, presne tým som sa zaoberal posledných sedemnásť rokov. Hoď ich na krk niektorému mladému asistentovi a daj mu za to prémiu. Ver mi, je to celkom jednoduché.“

„Aké výživné si schopný platiť?“

„Maximálne tri tisícky mesačne, čo je oveľa viac ako im dávam teraz. Začni s dvoma a uvidíš, ako sa veci vyvinú. Nezmieriteľné rozdiely. Lisa môže podať žiadosť, ak chce. Deti dostane ona, ale vyhradzujem si právo stretnúť sa s nimi, vždy keď prídem do mesta. Pripadne jej dom, jedno auto, bankové účty, všetko. Bankrot sa jej netýka. Spoločný majetok v ňom nie je zahrnutý.“

„A čoho sa teda týka?“

„Právnickej kancelárie Jacob McKinley Stafford, s. r. o. Nech odpočíva v pokoji.“

Harry Rex prežúval cigaru a pozrel si žiadosť. Nebolo v nej nič zvláštne, zopár prečerpaných kreditných kariet, nízke príjmy, problém so splácaním hypotéky. „Nie je to nevyhnutné,“ poznamenal. „Všetko sa dá zvládnuť.“

„Papiere sú pripravené, Harry Rex. Moje rozhodnutie je definitívne. Odchádzam, jasné? Padám. Končím.“

„To je dosť odvážne.“

„Nie. Väčšina ľudí by povedala, že útek je prejav zbabelosti.“

„Ako to vidíš ty?“

„Kašlem na ľudí. Ak neodídem teraz, stvrdnem tu naveky. Je to moja jediná šanca.“

„Dobre, chlapče.“

Mack zavolal do New Yorku v utorok presne o ôsmej, týždeň po prvom telefonáte. Kým vyťukával číslo, usmieval sa a blahoželal si k všetkému, čo dosiahol za uplynulých sedem dní. Zatiaľ išlo všetko podľa plánu, nevyskytol sa nijaký problém, okrem jazvy na hlave, ale aj tú napokon využil. Mack si udrel hlavu, bol v nemocnici, nie div, že s a správa čudne.

„Prosím si pána Martyho Rosenberga,“ povedal a čakal, kým ho spoja s veľkým mužom. Nečakal dlho. Vymenili si zopár zdvorilostných fráz. Marty nemal naponáhlo, zdalo sa, že nikdy nepreruší prúd nezáväzných rečí. Mack sa zľakol, či sa niečo nezmenilo, či ho nečakajú zlé správy. Rozhodol sa prejsť rovno k veci.

„Ozaj, Marty, stretol som sa so všetkými štyrmi klientmi a zrejme vás neprekvapí, že sú ochotní prijať vašu ponuku. Takže za pol milióna tú záležitosť uzavrieme.“

„Áno, ale skutočne sme hovorili o pol milióne, Mack?“ spýtal sa, akoby si nebol istý.

Mack stuhol. „Určite, Marty,“ odpovedal a vzápätí sa silene zasmial, ako keby to považoval z: a žart. „Ponúkli ste stotisíc každému plus stotisíc na výdavky obhajoby.“

Ozval sa šuchot papiera. „Hm, moment, Mack. Hovoríme o prípadoch spoločnosti Tinzo, však?“

„Správne, Marty,“ prisvedčil Mack s nemalým strachom a frustráciou. Začínal si zúfať. Muž so šekovou knižkou zjavne nevedel, o čom je reč. Pred týždňom hovoril celkom vecne. A teraz uhýba. Nasledovalo vyhlásenie, ktoré ho ešte väčšmi vydesilo: „Obávam sa, že som si tie prípady zmýlil s inými.“

„To nemyslíte vážne!“ vyštekol Mack. Len pokojne, povedal si vzápätí.

„Skutočne sme ponúkli takú vysokú sumu?“ ozval sa Marty. Bolo jasné, že si prezerá nejaké papiere.

„Áno, dofrasa, a ja som vašu ponuku v dobrej viere tlmočil svojim klientom. Dohodli sme sa, Marty. Prišli ste s rozumnou ponukou a my sme ju prijali. Teraz z toho nemôžete vycúvať.“

„Zdalo sa mi to veľa, to je všetko. V poslednom čase mám plné ruky práce s podobnými prípadmi.“

Blahoželám, chcel povedať Mack. Máte kopu práce pre klientov, ktorí sú schopní zaplatiť, čo si zapýtate. Utrel si z čela pot a zrazu mal pocit, že mu všetko uniká pomedzi prsty. Len žiadnu paniku, vravel si v duchu. „Nie je to priveľa, Marty. Mali by ste vidieť Odella Grova s jedným okom, Jerrola Bakera bez ľavej ruky, Douga Jumpera s rozmliaždenou pravou rukou a Travisa Johnsona s pahýľmi namiesto prstov. Mali by ste sa s nimi porozprávať, Marty, a zistili by ste, ako biedne žijú, aké veľké škody narobili reťazové píly Tinzo, potom by ste určite súhlasili, že vaša ponuka na pol milióna nie je len rozumná, ale možno aj trochu nízka.“ Mack si vydýchol a takmer sa usmial, keď dohovoril. Celkom slušná záverečná reč. Možno mal predsa len tráviť viac času v súdnej sieni.

„Nemám čas na detaily ani na dohadovanie o zodpovednosti, Mark, ale…“

„Mack. Mack Stafford, advokát, Clanton, Mississippi.“

„Aha, správne, prepáčte.“ V New Yorku opäť zašuchotali papiere. V pozadí bolo počuť ľudí, ktorým pán Rosenberg dával pokyny. Potom jeho hlas zaznel jasnejšie: „Uvedomujete si, Mack, že spoločnosť Tinzo sa štyri razy súdila vo veci reťazovej píly a všetky procesy vyhrala? Nijaké odškodné nebolo.“

Mack to, samozrejme, nevedel, lebo na celú vec zabudol. V zúfalstve však povedal: „Áno, preštudoval som si tie procesy. Ale myslel som, že sa nebudete dohadovať o zodpovednosti, Marty.“

„Okej, máte pravdu. Pošlem vám papiere o vyrovnaní faxom.“

Mack sa zhlboka nadýchol.

„Kedy mi ich pošlete späť?“ zaujímal sa Marty.

„O dva dni.“

Chvíľu sa handrkovali o znení dokumentov a o rozdelení peňazí. Telefonovali spolu ešte dvadsať minút, ako sa na právnikov patrí.

Keď Mack konečne zložil, zatvoril oči, dal si nohy na stôl a oprel sa. Bol unavený, vyčerpaný, ešte vždy vystrašený, ale rýchlo sa spamätal. Usmial sa a začal si pohmkávať pesničku Jimmyho Buffetta.

Telefón ustavične vyzváňal.

Pravda bola taká, že sa mu nepodarilo nájsť ani Travisa Johnsona, ani Douga Jumpera. O Travisovi sa povrávalo, že jazdí s nákladiakom kdesi na západe, bola to práca, ktorú mohol vykonávať aj so siedmimi prstami namiesto desiatich. Travisova bývalá mala dom plný detí, na ktoré nedostávala alimenty. Po večeroch predávala v jednom clantonskom obchode a stratila s Mackom pár slov. Spomenula si na jeho sľuby, že pre nich získa peniaze, keď Travis prišiel o tri prsty. Podľa priateľov Travis pred rokom ušiel a nemal v úmysle vrátiť sa.

Doug Jumper vraj zomrel. V Tennessee ho zavreli za napadnutie a už tri roky ho nikto nevidel. Otca nepoznal. Matka sa kamsi odsťahovala. V okolí žilo ešte niekoľko príbuzných, ale tí nemali záujem hovoriť o Dougovi ani sa rozprávať s právnikom, hoci bol oblečený v maskáčoch alebo vyblednutých džínsoch, aby splynul s domorodcami. Nič nezabralo, ani zmienka o šeku pre Douga Jumpera. Po dvoch týždňoch bezvýsledného pátrania, keď tretí či štvrtý raz počul: „Ten už to má za sebou,“ sa Mack vzdal.

Získal právoplatné podpisy Odella Grova a Jerrola Bakera ten Jerrolov pripomínal úbohú čarbanicu a potom spáchal svoj prvý zločin. Formuláre o vyrovnaní od pána Martyho Rosenberga bolo treba notársky overiť, koniec koncov, tak sa to robilo vždy. Mack svoju notárku vyhodil a zohnať niekoho iného by bolo príliš zložité.

Za zamknutými dverami svojej kancelárie sfalšoval Fredin podpis a opatril listinu notárskou pečaťou s odtlačkom neplatnej pečiatky, ktorú mal zamknutú v skrinke. Najprv takto overil Odellov podpis, potom Jerrolov a s obdivom sa zahľadel na svoje dielo. Tento skutok plánoval už niekoľko dní a bol si istý, že ho nikdy nechytia. Boli to dokonalé falzifikáty, úpravy pečiatky boli takmer nebadateľné a v New Yorku ich aj tak nebudú podrobne skúmať. Pán Rosenberg a jeho poskokovia chcú čím skôr uzavrieť všetky spisy. Pozrú sa na Mackov umelecký výtvor, potvrdia ho a pošlú mu šek.

Ďalší zločin spáchal, keď sfalšoval podpisy Travisa Johnsona a Douga Jumpera. Mal na to plné právo, veď urobil, čo mohol, aby ich vypátral, a ak sa niekedy predsa len objavia, ochotne im vyplatí rovnakú čiastku ako Odellovi a Jerrolovi. Za predpokladu, že tu ešte bude, keď sa vrátia.

Mack však nemal v úmysle zdržať sa v Clantone.

Na druhý deň ráno poslal papiere poštou čím porušil federálny zákon, ale jemu to bolo jedno do New Yorku.

Potom podal žiadosť o vyhlásenie bankrotu a opäť porušil zákon, lebo do očakávaných príjmov pozabudol zahrnúť peniaze, ktoré mu vynesie jeho majstrovský kúsok s reťazovými pílami. Mohol sa brániť a asi by sa bránil, keby ho chytili, že peniaze ešte nedostal a tak ďalej, ale ani sám pred sebou to nedokázal obhájiť. Niežeby sa o to pokúšal. Tie peniaze totiž neprídu do Clantonu ani do štátu Mississippi.

Už dva týždne sa neholil a pri pohľade na prešedivenú bradu usúdil, že mu pristane. Prestal jesť a nosiť obleky a kravatu. Modriny aj jazva sa stratili. Keď sa objavil na ulici, čo nebolo často, ľudia si medzi sebou šepkali, že úbohý Mack prišiel o rozum. Správa o bankrote sa šírila po súdnej budove rýchlosťou blesku, a keď k nej pribudla správa, že Lisa požiadala o rozvod, právnici, úradníci a sekretárky o inom nehovorili. Mackova kancelária bola stále zatvorená. Na telefonáty nikto neodpovedal.

Peniaze odoslali telegraficky na nový bankový účet v Memphise. Mack si z neho vybral päťdesiattisíc v hotovosti, vyplatil Odella Grova aj Jerrola Bakera a mal z toho dobrý pocit. Určite si zaslúžili viac, aspoň podľa dávno zabudnutých zmlúv, ktoré im Mack strčil pod nos, keď si ho prvý raz najali. Ale Mack usúdil, že zmluvy treba prispôsobiť danej situácii, a mal na to niekoľko dôvodov. Po prvé, klienti boli veľmi spokojní. Po druhé, klienti by určite všetko rozhádzali, keby suma bola vyššia ako dvadsaťpäťtisíc, a preto, dôvodil Mack, si peniaze radšej nechá. Po tretie, dvadsaťpäťtisíc bola slušná čiastka za ich zranenia, najmä ak uvážil, že by nedostali ani dolár, keby Mack nevymyslel svoj geniálny plán, ako súdnou cestou vymámiť z výrobcu odškodné.

Štvrtý, piaty a šiesty dôvod sa niesli v podobnom duchu. Macka už nebavilo zdôvodňovať svoje skutky. Jednoducho podviedol klientov a uvedomoval si to.

Stal sa z neho podvodník. Sfalšoval dokumenty, zatajil peniaze, oklamal klientov. Keby sa nad svojím konaním zamyslel, cítil by sa hrozne. Lenže Mack bol taký nadšený blížiacim sa útekom, že sa občas pristihol, ako sa nahlas smeje. Zločiny sa stali a už sa neodstanú. Aj z toho mal radosť.

Odniesol Harrymu Rexovi šek na päťdesiattisíc dolárov na počiatočné výdavky s rozvodom a podpísal potrebné papiere, ktoré oprávňovali Harryho Rexa konať v jeho mene a dať do poriadku všetky jeho záležitosti. Zvyšok peňazí dal previesť na účet stredoamerickej banky.

Posledným krokom jeho perfektne naplánovanej a skvelo realizovanej rozlúčky bolo stretnutie s dcérami. Lisa po viacerých nepríjemných telefonátoch konečne dovolila Mackovi vstúpiť do domu, ale iba na hodinu vo štvrtok večer. Ona odíde a vráti sa presne o šesťdesiat minút.

Ktosi múdry raz rozhodol, že takéto stretnutia sú potrebné. Mack by sa mu bol najradšej vyhol, keďže nebol iba podvodník, ale aj zbabelec. Žiadne nepísané pravidlo súvisiace s ľudským správaním sa mu nezdalo dosť bezpečné. Mack však usúdil, že dievčatá by mali dostať príležitosť ventilovať svoje pocity, poplakať si, spýtať sa prečo. Jeho obavy boli zbytočné. Lisa ich vopred spracovala, takže sotva zvládli objatie. Sľúbil im, že sa uvidia čo najčastejšie, aj keď odchádza z mesta. Po tridsiatich dlhých a trápnych minútach Mack ešte raz postískal svoje stuhnuté dcéry a ponáhľal sa do auta. Keď vyštartoval, bol presvedčený, že všetky tri ženy si už plánujú nový život bez neho.

Keby sa bol zamyslel nad svojimi neúspechmi a nedostatkami, zrejme by prepadol melanchólii. Usilovne odháňal spomienky na časy, keď dievčatá boli malé a život krajší. Bol vôbec niekedy šťastný? Ťažko povedať.

Vrátil sa do kancelárie, ako vždy v posledných dňoch vošiel dnu zadnými dverami, a ešte raz sa po nej poprechádzal. Všetky neuzavreté spisy odniesol Harrymu Rexovi. Staré spálil. Právnické knihy, kancelárske vybavenie, nábytok a lacné obrazy buď daroval, alebo predal. Veci mal zbalené v jednom stredne veľkom kufri. Nijaké obleky, kravaty, košele, elegantné poltopánky tie daroval dobročinnému spolku. Mack mal v úmysle cestovať naľahko.

Autobusom odišiel do Memphisu, odtiaľ letel do Miami, pokračoval do Nassau, kde strávil jednu noc, a napokon odletel do Belize City. Hodinu čakal v rozpálenej letiskovej hale, popíjal pivo pri bare, počúval hlučných Kanaďanov, ktorí sa vzrušene rozprávali o rybačke, a sníval o budúcnosti. Nevedel, čo ho čaká, ale určite to bude lákavejšie ako spúšť, ktorú po sebe zanechal.

Peniaze mal uložené v Belize, v krajine, ktorá mala so Spojenými štátmi formálnu dohodu o vydávaní zločincov. Keby ho vystopovali, o čom Mack sebaisto pochyboval, presunul by sa ďalej do Panamy. Šance, že ho chytia, však boli podľa jeho názoru mizivé, a keby ho aj niekto začal hľadať v Clantone, Harry Rex by sa to dozvedel prvý.

Do Ambergris Cay letel staručkou dvadsaťštyrimiestnou Cessnou Caravan. Úzke sedadlá obsadili zväčša dobre živení Američania, ktorí sa do nich ledva zmestili, ale Mackovi to bolo jedno. Z výšky deväťsto metrov sa pozeral z okna na žiarivú akvamarínovú hladinu mora, na teplú slanú vodu, v ktorej sa bude čoskoro kúpať. Na ostrove ležiacom severne od hlavného mesta San Pedro si našiel izbu v malebnom pobrežnom hotelíku s názvom Rico’s Reef Resort. Každá izba bola samostatná chatka so slamenou strechou a vlastnou malou verandou. Na každej verande visela dlhá hojdacia sieť, takže bolo jasné, čomu tu dávajú prednosť. Zaplatil za týždeň, v hotovosti, kreditné karty už nechcel ani vidieť, a rýchlo sa prezliekol. Jeho nový pracovný odev pozostával z trička, starých džínsových šortiek a bejzbalovej čiapky. Všade chodil bosý. V najbližšej krčmičke si objednal rum a zoznámil sa s istým Cozom. Coz sedel pri barovom pulte z tíkového dreva a pôsobil dojmom, že sa odtiaľ tak skoro neodlepí. Dlhé sivé vlasy mal stiahnuté do chvosta, tvár opálenú dobronzova. Hovoril so slabým novoanglickým prízvukom, fajčil ako komín a pil tmavý rum. Zakrátko z neho vyšlo, že kedysi pracoval v istej bostonskej firme. Zvedavo sa vypytoval na Mackovu minulosť, ale ten bol príliš nervózny, aby o sebe niečo prezradil.

„Ako dlho sa tu chcete zdržať?“ spýtal sa Coz.

„Kým sa neopálim,“ odpovedal Mack.

„To môže trvať dosť dlho. Pozor na slnko, je nemilosrdné.“

Coz nešetril radami týkajúcimi sa života v Belize. Keď si uvedomil, že z Macka veľa nedostane, povedal: „Ste bystrý. Robíte dobre, že veľa nerozprávate. Je tu priveľa Američanov, ktorí pred niečím utekajú.“

Neskôr sa Mack uložil do hojdacej siete, hľadel na oceán, počúval šumenie príboja, popíjal rum s kolou a položil si otázku, či skutočne pred niečím uteká. Nikto naňho nevydal zatykač ani súdny príkaz, nijakí veritelia ho nenaháňali. Aspoň o žiadnych nevedel. Ani ich nečakal. Pokojne môže zajtra odísť domov, keď sa mu zachce, ale tá predstava sa mu nepáčila. Domov je preč. Domov je miesto, odkiaľ práve ušiel. Ešte vždy bol v miernom šoku, ale rum mu ho pomáhal zmierniť.

Prvý týždeň strávil buď v hojdacej sieti, alebo pri bazéne, kde sa opatrne opaľoval, a potom sa znova utiahol na verandu. Keď nespal, neopaľoval sa ani nesedel v bare, chodil na dlhé prechádzky po pláži. Spoločník by nebol od veci, vravel si. Rozprával sa s turistami z ostatných hotelov a rybárskych chát a napokon urobil šťastie s príjemnou mladou ženou z Detroitu. Občas sa aj nudil, ale nudiť sa v Belize bolo oveľa lepšie ako nudiť sa v Clantone.

Dvadsiateho piateho marca sa Mack zobudil zo zlého sna. Ten dátum si zapamätal, lebo v ten deň v Clantone opäť zasadal ekvitný súd a za normálnych okolností by Mack sedel v hlavnej súdnej sieni. Spolu s ďalšími dvadsiatimi právnikmi by sa ohlásil, keď vyvolajú jeho meno, a informoval by ctený súd, že pán a pani XY sú prítomní a pripravení vypočuť si rozsudok vo veci rozvodu. Na ten deň mal objednané najmenej tri dvojice. Žiaľ, ešte vždy si pamätal ich mená. Išlo to ako na bežiacom páse. Mack bol zle platený a nahraditeľný robotník.

Ležal nahý pod tenkou plachtou a zavrel oči. Nadýchol sa a zacítil vôňu súdnej siene, vôňu dubového dreva a kože. Počul hlasy ostatných právnikov, ktorí sa práve dôležito dohadovali o posledných detailoch. Videl sudcu vo vyšedivenom čiernom talári, ako sedí v mohutnom kresle a netrpezlivo čaká, kedy bude môcť podpísať papiere a rozlúčiť ďalšie manželstvo uzavreté pred Bohom.

Potom otvoril oči, zahľadel sa na lenivo sa krútiaci stropný ventilátor a počúval, ako hučí oceán. Macka Stafforda v tej chvíli zaliala vlna radosti zo slobody. Rýchlo si natiahol trenírky a rozbehol sa po pláži k mólu. Utekal až na koniec móla, ale nezastal. So smiechom sa vrhol do vĺn. Teplá voda ho vyniesla hore a Mack začal plávať.

KASÍNO

Najambicióznejším podnikateľom v Clantone bol obchodník s traktormi Bobby Carl Leach. Pri diaľnici za mestom vybudoval celé impérium, do ktorého patrila opravovňa bagrov a buldozérov, kolóna nákladiakov na prevážanie guľatiny, dve rybárske reštaurácie, motel, kus vyklčovaného lesa, kde šerif objavil pole marihuany, a niekoľko nehnuteľností, zväčša prázdnych budov roztrúsených po Clantone. Skoro všetky napokon zhoreli. Bobbyho Carla prenasledovali požiare a súdne spory. Na súde bol ako doma a rád sa chválil, koľko právnikov zamestnáva. Vzhľadom na pochybné obchody, rozvody, daňové kontroly, poisťovacie podvody a skutočnosť, že často iba o vlások unikol obvineniu, považovali Bobbyho Carla v miestnom združení právnikov za osobitný prípad. A hoci bol vždy jednou nohou v base, nikdy nečelil serióznej žalobe. Časom sa jeho schopnosť unikať pred zákonom stala súčasťou jeho povesti a Clantončania si s pôžitkom rozprávali a zveličovali historky o kšeftoch Bobbyho Carla.

Vozil sa na bordovom Cadillacu DeVille, ktorý bol vždy nový a nablýskaný. Raz do roka ho vymenil za najnovší model. Nikto si netrúfol jazdiť na rovnakom aute. Raz si zadovážil RollsRoyce, jediný v širokom okolí, ale chodil na ňom necelý rok. Keď pochopil, že ním na miestnych neurobí dojem, rýchlo sa ho zbavil. Nikto z nich nemal ani potuchy, kde ho vyrobili a koľko stál. Ani jeden automechanik by naň nepoložil ruku, niežeby na tom záležalo, aj tak by nevedel zohnať náhradné diely.

Bobby Carl nosil nebezpečne špicaté kovbojské čižmy, naškrobené biele košele a trojdielne tmavé obleky s vreckami plnými bankoviek. Svoje oblečenie rád zdobil zlatými doplnkami obrovskými hodinkami, mohutnými reťazami na krk, náramkami, prackami na opaskoch, sponami. Bobby Carl si totiž kupoval zlato podobne ako ženy topánky. Mal ho všade, v aute, v kancelárii, na aktovkách, pozlátené boli nože, rámy na obrazy, dokonca aj vodovodné batérie. Miloval aj diamanty. Daňový úrad nemal dosah na ľahko prenosné bohatstvo a Bobby Carl, prirodzene, všetko nakupoval na čiernom trhu.

Hoci bol na verejnosti neprehliadnuteľný, súkromie si prísne strážil. Býval v modernom dome v kopcoch za Clantonom, ktorý videlo iba zopár ľudí, čo viedlo ku klebetám, že ho využíva na rôzne ilegálne a nemravné aktivity. Neboli ďaleko od pravdy. Muž v jeho postavení, samozrejme, priťahoval ženy ľahších mravov a Bobby Carl mal ženy rád. S niekoľkými sa dokonca oženil, ale vždy to oľutoval. Aj pijatiku mal rád, no iba s mierou. S priateľmi sa zúčastňoval na divokých večierkoch, ale nikdy neprišiel neskoro do práce iba preto, že mal opicu. Peniaze boli preňho najdôležitejšie.

Každé ráno o piatej vrátane nedele sa previezol na bordovom Cadillacu okolo budovy okresného súdu v strede Clantonu. Obchody a kancelárie boli zatvorené, nikde sa nesvietilo, a to ho tešilo. Nech spia. Bankári, právnici, realitní agenti a obchodníci, ktorí o ňom šírili klebety a závideli mu jeho peniaze, o piatej ráno nikdy neboli v práci. Bobby Carl si vychutnával tmu, pokoj a neprítomnosť konkurentov. Po každodennej víťaznej jazde zamieril do svojej kancelárie, ktorá stála na mieste, kde predával traktory, a určite patrila k najväčším v okrese. Zaberala celé poschodie starej budovy z červených tehál, ktorú postavili ešte pred útokom na Pearl Harbor, a Bobby Carl mohol spoza dymových okien dozerať na svoje traktory a sledovať premávku na diaľnici.

Celkom sám a spokojný začínal deň kanvicou silnej kávy, pri ktorej čítal noviny. Odoberal všetky denníky vychádzajúce v Memphise, v Jacksone a v Tupele aj týždenníky z okolitých okresov. Nalieval sa kávou a čítal, v novinách však nehľadal správy, ale nové príležitosti. Budovy či poľnohospodársku pôdu na predaj, zhabané pozemky, prichádzajúce a odchádzajúce továrne, dražby, bankroty, likvidácie, ponuky, spájanie bánk, pripravované stavebné projekty financované miestnou samosprávou. Na stenách jeho kancelárie viseli katastrálne mapy a letecké fotografie miest a okresov. V počítači mal údaje o všetkých pozemkoch v okolí. Vedel, kto mešká s platbami dane z nehnuteľnosti, ako dlho a koľko dlhuje, a kým všetci ešte spali, všetky informácie si starostlivo ukladal.

Jeho najväčšou slabosťou, ktorá prekonala slabosť pre ženy a whisky, bol hazard. V Las Vegas bol známa firma, najmä v pokerových kluboch a medzi bookmakermi. Bežne prehrával veľké peniaze na psích dostihoch v západnom Memphise a raz takmer zbankrotoval počas výletnej plavby na Bermudy. A keď sa kasína celkom nečakane objavili aj v štáte Mississippi, na jeho impérium doľahli dlhy. Iba jedna miestna banka mu bola ochotná požičať, a keď bol nútený vyrovnať dlhy z kociek, musel v Memphise založiť pár kúskov zlata, aby mal na výplaty. Potom mu zhorela budova. Podarilo sa mu prinútiť poisťovňu, aby zaplatila, a načas zažehnal finančnú krízu.

Jediné kasíno v štáte postavili Indiáni z kmeňa Čoktó v okrese Neshoba, dve hodiny na juh od Clantonu. A práve tam hral Bobby Carl kocky posledný raz. Prišiel o veľa, domov sa vracal pod vplyvom alkoholu a zaprisahal sa, že už nikdy nebude hrať. Stačilo. Hazard je pre vydriduchov. Nečudo, že šikovní chlapci stále budujú nové kasína.

Bobby Carl sa považoval za dosť šikovného.

Veľmi rýchlo zistil, že ministerstvo vnútra eviduje 562 kmeňov pôvodných obyvateľov Ameriky po celej krajine, ale v štáte Mississippi iba Čoktóov. Kedysi na jeho území žilo zhruba devätnásť veľkých kmeňov, ale väčšinu v roku 1830 násilne vyhnali do Oklahomy. Zostalo iba tritisíc Čoktóov a tí teraz viedli prosperujúce kasína.

Potreboval nájsť konkurentov. A čoskoro vypátral, že kedysi dávno, pred príchodom bieleho muža, tvorili druhú najpočetnejšiu skupinu pôvodného obyvateľstva Jazúovia, ktorí obývali severnú časť štátu Mississippi vrátane dnešného okresu Ford. Bobby Carl zaplatil genealogickej firme pár dolárov za pochybný rodostrom, ktorý mal dokazovať, že prastarý otec jeho otca bol z jednej šestnástiny Jazú.

Podnikateľský plán pomaly nadobúdal konkrétnu podobu.

Päťdesiat kilometrov na západ od Clantonu, na hranici s okresom Polk, stál vidiecky obchod s potravinami, a ten patril mužovi tmavšej pleti s dlhými vrkočmi, ktorý mal na každom prste tyrkys. V okolí ho poznali ako náčelníka Larryho, lebo o sebe tvrdil, že je čistokrvný Indián a má na to aj papiere. Bol hrdý na to, že je Jazú, a aby ľudí presvedčil o svojej autentickosti, predával okrem vajec a vychladeného piva aj množstvo lacných indiánskych čačiek a suvenírov. Pri diaľnici postavil típí vyrobené v Číne a v klietke pri vchode spal starý čierny medveď. Keďže náčelníkov obchod bol široko-ďaleko jediný, miestni ho dosť často navštevovali a niekedy tam zablúdili aj turisti, aby natankovali benzín a vyfotografovali sa s ním.

Náčelník Larry bol svojím spôsobom aktivista. Málokedy sa usmieval a vzbudzoval dojem, že nesie na svojich pleciach celé bremeno utrpenia svojho zabudnutého ľudu. Písal nahnevané listy kongresmanom, guvernérom a iným byrokratom a ich odpovede mal vyvesené na stene za pokladnicou. Ľahko sa dal vyprovokovať, a vtedy spustil útočnú paľbu proti najnovším krivdám spáchaným na „jeho ľude“. Jeho obľúbenou témou bola história, celé hodiny dokázal rozprávať o tom, ako im ukradli „ich zem“. Väčšina miestnych vedela, že sa treba obmedziť na najnutnejšie poznámky, keď platia za tovar. No našli sa aj takí, ktorí si radi sadli na stoličku a nechali náčelníka rečniť.

Takmer dvadsať rokov neúnavne hľadal po okolí ďalších potomkov Jazúov. Tí, ktorým napísal, zväčša nemali ani potuchy o svojom indiánskom pôvode a nechceli s tým mať nič spoločné. Boli asimilovaní, dávno splynuli s miestnym obyvateľstvom a jeho verzia o zdedených génoch sa im nepáčila. Boli predsa bieli! Koniec koncov, žili v Mississippi, kde každá zmienka o nečistej krvi znamenala čosi oveľa horšie ako obcovanie ich predkov s domorodcami. Všetci, ktorí sa mu obťažovali odpovedať, tvrdili, že majú anglické korene. Dvaja sa mu vyhrážali súdom a jeden zabitím. Náčelník však pokračoval ďalej, a keď sa mu podarilo dať dokopy dvadsať zúfalcov, vyhlásil ich za národ Jazúov a obrátil sa na ministerstvo vnútra so žiadosťou o registráciu.

Prešli roky. V rezerváciách sa udomácnil hazard a indiánska pôda zrazu stúpla na cene.

Keď sa Bobby Carl rozhodol, že je sčasti Jazú, začal sa potichu angažovať. S pomocou poprednej právnickej firmy z Tupela vyvíjal nátlak na príslušné miesta vo Washingtone, až kým Jazúom nepriznali oficiálny štatút kmeňa. Nemali pôdu, ale tá podľa federálnych zákonov nebola podmienkou.

Bobby Carl pôdu mal. Šestnásť hektárov krovia a borovíc kúsok od diaľnice, pri ktorej stálo náčelníkovo típí.

Keď z Washingtonu prišla zakladacia listina, hrdí členovia nového kmeňa sa stretli v zadnej miestnosti náčelníkovho obchodu na oslavu. Pozvali svojho kongresmana, ale ten bol zaneprázdnený na Kapitole. Pozvali guvernéra, ktorý im neodpovedal. Pozvali ďalších štátnych úradníkov, no všetci mali dôležitejšie povinnosti. A pozvali miestnych politikov, lenže aj oni usilovne pracovali niekde inde. Prišiel iba bledý úrad nik z ministerstva vnútra, aby im odovzdal príslušné dokumenty. Jazúovia, zväčša rovnako bledí ako on, tú chvíľu prežívali s dojatím. Larryho jednohlasne zvolili za doživotného náčelníka. O plate nepadlo ani slovo. Veľa sa hovorilo o domove, o kuse pôdy, kde by si mohli postaviť nejaký úrad alebo ústredie ako symbol svojej identity.

Na druhý deň vošiel bordový Cadillac Bobbyho Carla na štrkom vysypané parkovisko pred obchodom náčelníka Larryho. Náčelníka nepoznal a do obchodu jakživ nevkročil. Všimol si falošné típí a opadávajúcu omietku, uškrnul sa pri pohľade na prastaré benzínové čerpadlá, chvíľku postál pri klietke s medveďom, aby sa presvedčil, či zviera žije, a napokon vošiel dnu, aby sa stretol so svojím pokrvným bratom.

Náčelník Larry, našťastie, nikdy nepočul o Bobbym Carlovi Leachovi. Inak by mu bol predal diétnu kolu a povedal zbohom. Keď vyšlo najavo, že zákazník nemá naponáhlo, prihovoril sa mu: „Bývate niekde nablízku?“

„Na opačnom konci okresu,“ odvetil Bobby Carl a dotkol sa oštepu, súčasti bojovníckej výzbroje Apačov, vystavenej na polici pri pulte. „Blahoželám k federálnej charte,“ dodal.

Náčelník sa okamžite nadul od pýchy a prvý raz sa usmial. „Ďakujem. Odkiaľ to viete? Písali o tom v novinách?“

„Nie. Počul som to. Som totiž sčasti Jazú.“

Náčelníkovi zmizol úsmev z tváre a čiernymi očami si premeral Bobbyho Carla. Nič mu neuniklo: drahý vlnený oblek s vestou, naškrobená biela košeľa, krikľavá kravata s tureckým vzorom, zlaté náramky, zlaté hodinky, zlaté manžetové gombíky, opasok so zlatou prackou ani kovbojské čižmy s ostrými špicami. Potom sa zahľadel na zafarbené vlasy s trvalou onduláciou, ktoré sa mu v pramienkoch krútili okolo uší. Oči mal zelenomodré, írske, uhýbavé. Náčelník by bol, pochopiteľne, dal prednosť niekomu, kto sa podobá naňho, kto má aspoň zopár indiánskych čŕt. Musel sa však uspokojiť s tým, čo bolo. V dnešnej dobe stačilo, že sa človek hlásil k Jazúom.

„Naozaj,“ pokračoval Bobby Carl a dotkol sa náprsného vrecka. „Mám na to doklady.“

Náčelník mávol rukou. „Netreba. Teší ma, pán…“

„Leach. Bobby Carl Leach.“

Pri sendviči mu Bobby Carl prezradil, že sa dobre pozná s náčelníkom kmeňa Čoktó, a navrhol, aby sa veľkí muži stretli. Náčelník Larry už dlho závidel Čoktóom ich postavenie a úsilie o zachovanie vlastnej identity. Čítal o ich prekvitajúcom podnikaní v kasínach, vďaka ktorému podporovali kmeňový život, budovali školy a kliniky a poskytovali mladým ľuďom štipendiá, aby mohli študovať na univerzitách. Ľudomil Bobby Carl sa chytil sociálneho programu Čoktóov, ktorí tak múdro využili slabosť bieleho muža pre hazard a pijatiku.

Nasledujúci deň sa spolu vybrali na obhliadku rezervácie Čoktóov. Bobby Carl šoféroval a ustavične rozprával, takže keď prišli do kasína, podarilo sa mu presvedčiť náčelníka Larryho, že aj oni, hrdí Jazúovia, môžu podnikať a rozvíjať sa ako mladý národ. Náčelník Čoktóov mal inú prácu, a tak sa ich ujal jeden z jeho podriadených, ktorý ich sprevádzal po kasíne a hoteli, po dvoch osemnásťjamkových golfových ihriskách, kongresovom centre a súkromnom letisku v odľahlom kúte prevažne poľnohospodárskeho okresu Neshoba.

„Bojí sa konkurencie,“ pošepol Bobby Carl náčelníkovi, keď ich sprievodca nejavil nijaké známky nadšenia.

Na spiatočnej ceste Bobby Carl vyrukoval so svojím návrhom. Daruje Jazúom šestnásť hektárov pôdy. Kmeň bude mať konečne svoj domov! A na pozemku postavia kasíno. Bobby Carl poznal architekta, staviteľa aj bankára, nehovoriac o miestnych politikoch, a bolo jasné, že projekt plánuje už dlhšie. Náčelník Larry bol príliš ohúrený a neskúsený, aby sa priveľa vypytoval. Budúcnosť bola zrazu plná prísľubov, ale nešlo o peniaze. Dôležitý bol rešpekt. Náčelník Larry sníval o domove pre svojich ľudí, o konkrétnom mieste, kde by jeho bratia a sestry mohli žiť, prosperovať a obnoviť odkaz predkov.

Aj Bobby Carl sníval, ale jeho sny nemali nič spoločné so slávou strateného kmeňa.

Ak sa dohodnú, pokračoval, získa v kasíne polovičný podiel a za to im daruje šestnásť hektárov, zabezpečí financovanie kasína a najme právnikov, aby všetko prebehlo bez problémov so zákonom. Keďže kasíno bude stáť na indiánskej pôde, nebude čo regulovať. Okres ani štát ich nemôžu zastaviť, o to sa už postarali súdne spory v minulosti.

Na sklonku náročného dňa si pokrvní bratia podali ruky a kolou si pripili na budúcnosť.

Len čo šestnásťhektárový pozemok zmenil majiteľa, prišli buldozéry a zbavili ho porastu, právnici vyštartovali, bankárovi konečne svitlo a o mesiac sa po Clantone rozletela strašná správa, že v okrese Ford bude stáť kasíno. Celé dni ju pretriasali v kaviarňach okolo námestia, v budove súdu aj v kanceláriách v strede mesta. So škandálom sa od začiatku spájalo meno Bobbyho Carla, čo správe dodávalo hrozivú hodnovernosť. Podobalo sa to naňho, bol to presne ten typ nemorálneho lukratívneho podnikania, do ktorého by sa s vervou pustil. Na verejnosti všetko poprel, ale v súkromí informáciu potvrdil a ochotne ju poskytol každému, o kom vedel, že ju bude šíriť ďalej.

Keď o dva mesiace začali betónovať základy, nikto z miestnych politikov nezobral do ruky lopatu, nikto nesľuboval nové pracovné príležitosti, nikto nepózoval pred kamerami. Zámerne sa z toho nerobila veľká udalosť a nebyť istého reportéra, ktorý dostal tip, začatie stavby by prešlo bez povšimnutia. V najbližšom vydaní Ford County Times však vyšla veľká fotografia nákladného auta s cementom, obklopeného robotníkmi. Titulok na prvej strane oznamoval: Budeme mať kasíno! V krátkom článku chýbali podrobnosti, lebo nikto nebol ochotný hovoriť. Náčelník Larry mal plné ruky práce v obchode a Bobby Carl Leach odišiel z mesta v naliehavej veci. Úrad pre indiánske záležitosti ministerstva vnútra nespolupracoval. Podľa nemenovaného zdroja sa kasíno malo otvoriť zhruba o desať mesiacov.

Keď článok a fotografia v novinách potvrdili pravdivosť správy, mesto sa vzbúrilo. Baptistickí kazatelia sa spojili a nasledujúcu nedeľu pred svojimi ovečkami svorne odsúdili hazardné hry a podobné neresti. Vyzvali ľudí, aby konali. Píšte listy! Telefonujte svojim zvoleným zástupcom! Strážte susedov, aby nepodľahli hriechu hazardu! Táto rakovina nesmie postihnúť naše spoločenstvo. Indiáni opäť zaútočili.

V ďalšom čísle Ford County Times zverejnili množstvo listov šéfredaktorovi a ani jeden nepodporoval myšlienku kasína. Satan sa blíži a všetci slušní ľudia sa musia spojiť, aby odvrátili jeho zlé úmysly. Keď sa ako vždy v pondelok ráno stretla Okresná rada starostov, museli schôdzu presunúť do hlavnej súdnej siene, aby sa tam zmestil aj rozhnevaný dav. Piati starostovia sa schovali za svojho právnika, ktorý sa ľuďom snažil vysvetliť, že okres nemôže zastaviť stavbu kasína. Ide o federálnu záležitosť. Jazúovia sú oficiálne uznaní. Vlastnia pôdu. Indiáni vybudovali kasína najmenej v dvadsiatich šiestich štátoch a miestni boli zvyčajne proti tomu. Skupiny znepokojených občanov sa súdili, ale všetky spory prehrali.

Je pravda, že za kasínom stojí Bobby Carl Leach? spýtal sa ktosi.

Právnik dva dni predtým popíjal s Bobbym Carlom. Nemohol však poprieť to, čo celé mesto tušilo. „Myslím, že áno,“ odvetil opatrne. „Ale nemáme právo na všetky informácie súvisiace s kasínom. Okrem toho, pán Leach je pôvodom Jazú.“

Miestnosťou otriasol výbuch smiechu, po ktorom nasledovalo zlostné bučanie a syčanie.

„Ten by sa vyhlásil aj za trpaslíka, keby na tom zarobil!“ zakričal ktosi. Jeho slová vyvolali ďalšiu vlnu smiechu a protestov.

Ešte hodinu vykrikovali, bučali a syčali, ale napokon všetci pochopili, že okres je v tejto veci bezmocný.

A tak to išlo stále dookola. Ďalšie listy šéfredaktorovi, ďalšie kázne, ďalšie telefonáty poslancom a zopár nových správ v novinách. Týždne a mesiace plynuli, opozícia strácala dych. Bobby Carl sa len zriedka ukázal v meste. Každé ráno o siedmej však bol na stavbe, kričal na stavbyvedúceho a vyhrážal sa, že niekoho prepustí z práce.

Kasíno Šťastný Jack dokončili rok po tom, ako Jazúovia dostali z Washingtonu zakladaciu chartu. Všetko v ňom bolo lacné. Herňu tvorili tri spojené kovové haly s falošnou fasádou z bielych tehál a množstvom neónov. K nej pristavili šesťpodlažný hotel s päťdesiatimi izbičkami, ktorý sa stal najvyššou budovou v okrese. Jedna noc v ňom stála 49,95 dolárov. V interiéri kasína prevládali motívy z divokého západu kovboji a Indiáni, vozy, strelci, saloony a típí. Na stenách viseli krikľavé obrazy s bojovými výjavmi, v ktorých Indiáni mali miernu prevahu, ak si to vôbec niekto všimol. Dlážky pokrýval tenký koberec s pestrofarebnými obrázkami koní a iného dobytka. Kasíno pôsobilo dojmom náhlivo postavenej kongresovej haly, ktorá mala čím skôr pritiahnuť hráčov. Bobby Carl bol hlavným projektantom. Personál absolvoval rýchle školenie. „Vytvorili sme sto nových pracovných miest,“ odpovedal Bobby Carl kritikom. Náčelník Larry, vyobliekaný v tradičnom odeve Jazúov podľa svojich predstáv, sa prechádzal po herni, zhováral sa s hosťami a robil, čo mohol, aby sa cítili ako na skutočnom indiánskom území. Pätnásť z dvadsiatich oficiálne uznaných Jazúov sa zamestnalo v kasíne. Dostali čelenky s perím a lukratívne miesta krupierov pri blackjacku.

Mali veľa plánov, chceli postaviť golfové ihrisko, kongresové centrum, krytý bazén a tak ďalej, ale najprv museli zarobiť. Potrebovali prilákať hráčov.

Otvárali bez fanfár. Bobby Carl vedel, že mnohých zvedavcov by odstrašili kamery, reportéri a priveľa pozornosti, a tak otvorili kasíno Šťastný Jack v úplnej tichosti. V novinách okolitých okresov vyšli inzeráty sľubujúce lepšie šance na výhru a „najväčšiu pokerovú herňu v Mississippi“. Bola to lož, ale nikto si netrúfol povedať to verejne. Spočiatku sa obchody veľmi nehýbali, miestni obyvatelia sa kasínu vyhýbali. Väčšina hostí prichádzala zo susedných okresov a iba máloktorý hráč prejavil záujem o nocľah. Vysoký hotel zíval prázdnotou a náčelník Larry sa nemal s kým rozprávať, keď sa prechádzal po kasíne.

Uplynul prvý týždeň a po Clantone sa rozletela správa, že kasíno má problémy. Experti v kaviarňach na námestí mali hlavné slovo. Tí odvážnejší sa priznali, že Šťastného Jacka navštívili, a s radosťou vyhlásili, že tam prakticky nikto nechodí. Kazatelia spoza pulpitov s uspokojením konštatovali, že satan utrpel porážku. Indiáni opäť raz prehrali.

Keď sa ani po dvoch týždňoch situácia nezmenila k lepšiemu, Bobby Carl usúdil, že je čas na malý podvod. Vybral si na to bývalú frajerku, ktorej neprekážalo, že jej fotka bude vo všetkých novinách, a nastavil automaty tak, aby s dolárovým žetónom vyhrala neuveriteľných 14 000 dolárov. Ďalšia nastrčená osoba, tentoraz z okresu Polk, vyhrala 8 000 na „najlepších automatoch mimo Las Vegas“. Šťastní výhercovia sa dali vyfotografovať, ako im náčelník Larry odovzdáva velikánske šeky, a Bobby Carl zaplatil celostránkové inzeráty v ôsmich týždenníkoch vrátane Ford County Times.

Vidina rýchleho zbohatnutia bola príliš lákavá. Počet návštevníkov sa zdvojnásobil a vzápätí strojnásobil. O šesť týždňov už Šťastný Jack nebol v strate. Hotel ponúkal v rámci víkendových balíčkov ubytovanie zadarmo a často nemal ani jednu voľnú izbu. Začali prichádzať hostia z iných štátov. Bilbordy po celom severnom Mississippi sľubovali sladký život v kasíne Šťastný Jack.

Stelle sa sladký život vyhol oblúkom. Mala štyridsaťosem rokov, dospelú dcéru a manžela, ktorého už neľúbila. Keď si Sidneyho brala, vedela, že je nudný, tichý, nepríliš pekný a chýba mu ctižiadostivosť, ale teraz, tesne pred päťdesiatkou, si nemohla spomenúť, čo ju na ňom vlastne priťahovalo. Zaľúbenosť a vášeň čoskoro vyprchali, a keď sa im narodila dcéra, milovali sa už len zo zvyku. Na oslave tridsiatych narodenín sa Stella zdôverila sestre, že nie je šťastná. Sestra bola rozvedená a chystala sa druhý raz vstúpiť do manželstva. Poradila Stelle, aby sa so Sidneym rozišla a našla si ozajstného chlapa, ktorý miluje život a podľa možnosti má aj dosť peňazí. Stella sa namiesto toho upla na dcéru a začala potajomky užívať antikoncepčné tabletky. Nepáčila sa jej predstava, že by porodila ďalšie dieťa so Sidneyho génmi.

Odvtedy ubehlo osemnásť rokov a dcéra odišla z domu. Sidney pribral, začal šedivieť, spohodlnel a bol čoraz nudnejší. Pracoval v stredne veľkej životnej poisťovni, bol spokojný a sníval o dôchodku nevedno prečo veril, že mu prinesie viac vzrušenia ako predchádzajúcich šesťdesiatpäť rokov života. Stella však vedela svoje. Vedela, že Sidney, či pracujúci, alebo dôchodca, bude stále rovnako neznesiteľný, jeho smiešne každodenné rituály sa nikdy nezmenia a napokon ju privedie do blázinca.

Zatúžila po slobode.

Vedela, že ju ešte vždy ľúbi, dokonca zbožňuje, ale nedokázala jeho city opätovať. Roky si nahovárala, že ich manželstvo je založené na láske, na dlhotrvajúcej, neromantickej, hlboko zakorenenej láske, ktorá prežije desaťročia. No napokon sa tej myšlienky vzdala.

Nechcela mu zlomiť srdce a dúfala, že to časom azda prekoná.

Zhodila desať kíl, začala si farbiť vlasy, používala viac mejkapu a dokonca sa zahrávala s myšlienkou nových pŕs. Sidney ju sledoval s pobavením. Jeho pekná žena zrazu omladla o desať rokov. Považoval sa za šťastného muža.

Šťastie sa však naňho prestalo usmievať, keď raz večer vošiel do poloprázdneho domu. Väčšina nábytku tam zostala, len manželka zmizla. Jej skrine boli prázdne. Zobrala si posteľnú bielizeň a niekoľko kuchynských spotrebičov, ale niečo mu nechala. Pravda bola taká, že Stella od Sidneyho nič nechcela iba rozvod.

Papiere ležali na kuchynskom stole spoločná žiadosť o rozvod na základe nezmieriteľných rozdielov. Pripravil ich právnik! Sidney to považoval za ranu pod pás. Pri čítaní mu vyhŕkli slzy a ešte usedavejšie sa rozplakal, keď si prečítal dvojstránkový list na rozlúčku. Zhruba týždeň sa dohadovali po telefóne. Sidney ju prosil, aby sa vrátila domov. Stella odmietla, je koniec, povedala, nech láskavo podpíše papiere a prestane fňukať.

Roky bývali na okraji mestečka Karraway, bolo to opustené smutné miesto, ale Sidney sa tam cítil dobre. Stella už mala všetkého dosť. Teraz žila v Clantone, v okresnom meste s vidieckym klubom a niekoľkými barmi. Prespávala v suterénnej izbe u priateľky a hľadala si prácu. Sidney sa ju pokúšal nájsť, ale Stella sa mu vyhýbala. Z Texasu sa ozvala ich dcéra a hneď sa pridala na matkinu stranu.

Tichý dom teraz pripomínal hrobku a Sidney tam nemohol vydržať. Zvyčajne počkal, kým sa zotmie, potom vyrazil do Clantonu, obišiel námestie, prevážal sa po uliciach a ustavične striehol, či niekde neobjaví svoju ženu v nádeji, že keď ona uvidí jeho, obmäkčí to jej kruté srdce a život bude zase taký, ako predtým. Keď ju nenašiel, pokračoval v ceste na vidiek.

Raz večer prechádzal okolo obchodu náčelníka Larryho a vzápätí odbočil na parkovisko pred kasínom Šťastný Jack. Možno bude tu, pomyslel si. Možno tak veľmi túži po svetlách reflektorov a rýchlom živote, že sa znížila aj k takému úbohému podniku. Bola to len myšlienka, zámienka, aby sa mohol pozrieť do kasína, o ktorom všetci rozprávali. Komu by napadlo, že v tom Bohom zabudnutom kúte okresu Ford bude stáť kasíno? Sidney sa prechádzal po koberci s obrázkami, prehodil pár slov s náčelníkom Larrym, pozeral sa, ako skupinka opitých somárov míňa výplatu pri stole s kockami, pohŕdavo sa uškŕňal nad trápnymi starcami, ktorí postupne hádzali svoje životné úspory do hracích automatov, a nakrátko sa započúval do otrasného spevu miestneho amatéra, ktorý na malom pódiu napodobňoval Hanka Williamsa. Na parkete pred ním sa potkýnalo a šuchtalo niekoľko pridobre živených dvojíc v strednom veku. Takto vyzerá ten slávny nočný život? Stellu nenašiel. Nebola pri bare, v kaviarni ani v pokerovej herni. Sidneymu trochu odľahlo, ale ešte vždy mal zlomené srdce.

Karty nehral už celé roky, ale pamätal si základné pravidlá hry dvadsaťjeden, ktorú ho kedysi naučil otec. Pol hodiny krúžil okolo blackjackových stolov, až sa napokon odhodlal, usadil sa pri päťdolárovom stole a rozmenil dvadsaťdolárovku. Za hodinu vyhral 85 dolárov. Na druhý deň si preštudoval pravidlá blackjacku základné možnosti, zdvojnásobenie stávky, rozdelenie hry, poistenie večer sa vrátil k tomu istému stolu a vyhral vyše 400 dolárov. Tretí večer po ďalšom usilovnom štúdiu hral tri hodiny, pil iba čiernu kávu a odchádzal s 1 750 dolármi vo vrecku. Hra sa mu zdala ľahká a jednoduchá. Existoval perfektný spôsob ako hrať proti krupierovi a pri dodržaní základnej stratégie mohol hráč vyhrať šesť hier z desiatich. A navyše, za blackjack sa vyplácala výhra v pomere dve ku jednej.

Prečo teda toľko ľudí prehráva? Sidney bol zhrozený nevedomosťou ostatných hráčov a nerozvážnosťou ich stávok. Nepretržité popíjanie iba zhoršovalo ich šance, ale mnohí obyvatelia štátu, kde sa konzumácia alkoholu ešte vždy považovala za veľký hriech, jednoducho nevedeli odolať zakázanému ovociu, ktoré Šťastný Jack tak štedro ponúkal.

Sidney študoval, hral, pil čiernu kávu, ktorú mu zadarmo nosili čašníčky, a zase hral. Nakúpil si knihy, svojpomocné videá a naučil sa rátať karty, čo bolo dosť ťažké, ale často to fungovalo, hoci takmer zo všetkých kasín takých hráčov vyhadzovali.

Najdôležitejšie bolo, že sa naučil sebadisciplíne, takže vedel prestať, keď prehrával, a meniť stávky, keď sa balíček kariet začal zmenšovať.

Už nechodieval do Clantonu hľadať svoju manželku, namiesto toho sa odviezol rovno do kasína Šťastný Jack, kde hodinu, najviac dve, hral a domov si odnášal najmenej tisícku. Čím častejšie vyhrával, tým väčšmi sa manažéri herne mračili. Mladí svalnatí muži v lacných oblekoch zrejme členovia ochranky ho začali pozornejšie sledovať. Sidney stále odolával ponúkam na „členstvo v klube“, vďaka ktorému pravidelní hostia dostávali rôzne zľavy či služby zadarmo. Odmietol sa zaregistrovať. Autor jeho najobľúbenejšej knihy Ako prekabátiť kasíno, bývalý hráč, teraz spisovateľ, radil prísne utajenie a prestrojenie. Nikdy nechoďte do kasína v tom istom oblečení, s rovnakými šperkmi, klobúkom, čiapkou, okuliarmi. Nikdy nehrajte pri jednom stole dlhšie ako hodinu. Nikdy neprezrádzajte svoje meno. Priveďte si kamaráta a poproste ho, aby vás volal Frank alebo Charlie. Občas urobte hlúpu stávku. Meňte nápoje, ale vyhýbajte sa alkoholu. Dôvod je prostý. Zákon totiž umožňuje každému kasínu v krajine požiadať hráča, aby odišiel. Ak vás upodozrievajú z rátania kariet či švindľovania alebo ak priveľa vyhrávate a majú toho po krk, môžu vás vyhodiť. Bez udania dôvodu. Častá zmena totožnosti vás chráni.

Šťastie v hre dávalo Sidneyho životu nový zmysel, ale uprostred noci sa ešte vždy budil a hľadal vedľa seba Stellu. Sudca už podpísal ich rozvod. Vedel, že sa nevráti, no napriek tomu ju hľadal a neprestal snívať o žene, ktorú bude vždy ľúbiť.

Stella na rozdiel od neho samotou netrpela. Správa o atraktívnej, čerstvo rozvedenej žene v meste sa rýchlo rozšírila a skôr ako sa nazdala, ocitla sa na večierku, kde sa zoznámila s neslávne známym Bobbym Carlom Leachom. Hoci bola o čosi staršia ako ženy, o ktoré sa zvyčajne zaujímal, zdala sa mu príťažlivá a sexi. Očaril ju zvyčajným prúdom komplimentov a tváril sa, že hltá každé jej slovo. Na druhý deň spolu večerali a hneď po dezerte išli do postele. Aj keď bol Bobby Carl hrubý a vulgárny, Stella to považovala za vzrušujúci zážitok. Bolo to úplne iné ako monotónne a chladné obcovanie so Sidneym.

Netrvalo dlho a Stella získala dobre platené miesto asistentky/sekretárky pána Leacha, čím sa zaradila do zástupu žien, ktoré dostávali mzdu za iné ako organizačné schopnosti. No ak od nej pán Leach čakal, že bude iba dvíhať telefóny a vyzliekať sa na povel, škaredo sa prerátal. Stella si jeho impérium prezrela a nenašla nič zaujímavé. Drevo, pôda, prenajímanie nehnuteľností, poľnohospodárske stroje a nízkorozpočtové motely boli pre ňu nudné ako Sidney, najmä v porovnaní s leskom kasína. Tam sa cítila ako ryba vo vode a čoskoro ovládla kanceláriu na poschodí nad hernou, po ktorej sa Bobby Carl každý večer prechádzal s pohárom džinu s tonikom, hľadel na zábery nespočetných bezpečnostných kamier a rátal peniaze. Stala sa z nej šéfka celého komplexu a začala plánovať rozšírenie jedálne a stavbu krytého bazéna. Mala veľa nápadov a Bobby Carl bol rád, že našiel spoločníčku do postele, ktorá sa s rovnakou vášňou venuje biznisu.

Len čo sa Sidneymu donieslo, že sa jeho milovaná Stella dala dokopy s tým gaunerom Leachom, upadol do ešte hlbšej depresie. Bolo mu z toho nanič. Najprv zvažoval vraždu, potom samovraždu. Sníval o spôsoboch, ako na ňu zapôsobiť a získať ju späť. Keď sa dopočul, že vedie kasíno, prestal tam chodiť. S hraním však neskončil. Naopak, začal tráviť víkendy v kasínach v okrese Tunica na rieke Mississippi. Raz vyhral za noc 14 000 dolárov v kasíne Čoktóov v okrese Neshoba a vedenie Kasína Grand v Biloxi ho požiadalo, aby opustil herňu, keď mal vo vrecku 38 000. Zobral si týždeň dovolenky a odcestoval do Vegas, kde hral každé štyri hodiny v inom kasíne a napokon odišiel z mesta so 60 000 dolármi. Dal výpoveď v práci, strávil dva týždne na Bahamách a vo všetkých kasínach vo Freeporte a Nassau zhrabol množstvo stodolárových žetónov. Kúpil si terénne auto, cestoval po krajine a hľadal indiánske rezervácie s kasínami. Všade sa potešili, keď ho videli odchádzať. Potom bol mesiac vo Vegas a študoval pri súkromnom stole najväčšieho učiteľa na svete, autora knihy Ako prekabátiť kasíno. Za školenie dal 50 000 dolárov, ale stálo to za to. Učiteľ ho presviedčal, že má talent, sebadisciplínu a nervy na to, aby hral blackjack profesionálne. Takú pochvalu od neho počul málokto.

Po štyroch mesiacoch sa kasíno Šťastný Jack stalo súčasťou života miestnych ľudí. Kritici stíchli a bolo jasné, že kasíno zostane. Konali sa tam schôdze občianskych združení, maturitné stretnutia, rozlúčky so slobodou, dokonca aj svadby. Náčelník Larry plánoval výstavbu ústredia Jazúov a tešil sa pri pohľade na svoj rozrastajúci sa kmeň. Ľudia, ktorí predtým rázne popierali indiánsky pôvod, o sebe teraz hrdo vyhlasovali, že sú čistokrvní Jazúovia. Väčšina hľadala zamestnanie, a keď Bobby Carl navrhol, aby sa delili o zisk v podobe mesačných platieb, jeho kmeň mal odrazu vyše sto členov.

Bobby Carl, samozrejme, neťahal za kratší koniec, ale ešte nepodľahol chamtivosti. Na Stellino naliehanie si dokonca zobral ďalší úver, aby mohol financovať výstavbu golfového ihriska a kongresového centra. Banka bola príjemne prekvapená tokom peňazí a ochotne mu úver poskytla. Kasíno Šťastný Jack malo šesť mesiacov po otvorení dlh vo výške 2 miliónov dolárov, ale nikoho to netrápilo.

Stella za dvadsaťšesť rokov so Sidneym nikdy nebola v zahraničí a ani Spojené štáty veľmi nepoznala. Jeho predstava o dovolenke spočívala v lacnom priváte na Floride, kde sa nikdy nezdržali dlhšie ako päť dní. Jej nový muž však miloval lode a výletné plavby, a preto prišla s myšlienkou valentínskej plavby po Karibiku pre desať šťastných párov. Zorganizovala súťaž, sfalšovala výsledky, vybrala niekoľko svojich nových priateliek a kamarátov Bobbyho Carla, a napokon zverejnila mená výhercov vo veľkom inzeráte v miestnych novinách. Bobby Carl, Stella, hŕstka vedúcich pracovníkov kasína (náčelník Larry, chvalabohu, odmietol) a desať šťastných párov v limuzínach opustili Clanton a zamierili na letisko v Memphise. Odleteli na Miami, kde so štyrmi tisíckami ďalších nastúpili na výletnú loď, ktorá sa s nimi plavila okolo ostrovov.

Len čo sa ocitli za hranicami, začala sa valentínska masakra. Sidney prišiel do kasína, kde bolo mimoriadne rušno Stella inzerovala rôzne romantické zľavy, ktoré prilákali veľa ľudí. Bol to Sidney, ale nepodobal sa na Sidneyho, ktorého v kasíne videli predtým. Dlhé zafarbené vlasy mu zakrývali uši. Mesiac sa neholil a bradu si zafarbil tou istou lacnou farbou, akú použil na vlasy. Na nose mal veľké okuliare v ráme z korytnačiny s tmavými sklami, takže mu nebolo vidieť do očí. Na sebe mal koženú motorkársku bundu a džínsy a šesť prstov mu zdobili prstene z rôznych kovov a kameňov. Väčšinu hlavy mu zakrývala čierna baretka, a aby sa chlapci hore pri monitoroch nenudili, na chrbte oboch rúk mal falošné obscénne tetovanie.

Tohto Sidneyho nikdy predtým nevideli.

Z dvadsiatich blackjackových stolov boli iba tri pripravené na vyššie stávky. Keďže minimálna stávka predstavovala sto dolárov, nebola pri nich tlačenica. Sidney si sadol k jednému z nich, hodil na stôl hrču bankoviek a povedal: „Päťtisíc v stodolárových žetónoch.“ Krupier s úsmevom prijal peniaze a rozložil ich po stole. Manažér herne stál za jeho chrbtom a všetko pozorne sledoval. Personál si vymieňal významné pohľady a chlapi pri monitoroch ožili. Pri stole sedeli ešte dvaja hráči, ale nič si nevšimli. Obaja pili a zostalo im už len zopár žetónov.

Sidney hral ako amatér a za dvadsať minút prehral dve tisícky. Manažér sa upokojil. „Máte našu klubovú kartu?“ spýtal sa.

„Nie,“ znela stručná odpoveď. A nesnažte sa mi ju ponúknuť.

Dvaja opilci odišli a Sidney rozšíril pole pôsobnosti. Hral na troch poliach, na každé stavil po 500 dolárov a zakrátko vyhral späť svoje dve tisícky a ešte štyriapoltisíca navyše. Manažér herne začal prešľapovať na mieste a snažil sa nezízať na Sidneyho. Krupier zamiešal karty a čašníčka priniesla pomarančový džús s vodkou, z ktorého si Sidney odpil iba občas. Teraz stavil na štyri polia po tisícke, ďalších pätnásť minút mal rovnaký počet bodov ako krupier, potom vyhral šesťkrát po sebe, čo mu vynieslo rovných 24 000. Keďže sa mu zle narábalo s kopou stodolárových žetónov, obrátil sa na krupiera „Vymeňte mi ich za tie purpurové.“ Ten mal k dispozícii iba dvadsať tisícdolárových žetónov. Prerušili teda hru a manažér poslal po peniaze. „Nedáte si večeru?“ spýtal sa nervózne krupier.

„Nie som hladný,“ odvetil Sidney. „Ale odskočím si na toaletu.“

Hra pokračovala a tentoraz Sidney stavil na štyri polia po dvetisíc. Pätnásť minút udržiaval rovnaký počet bodov ako krupier, potom pozrel na manažéra a spýtal sa: „Môžem dostať iného krupiera?“

„Samozrejme.“

„Dal by som prednosť žene.“

„Ako si želáte.“

K stolu prišla mladá Hispánka a zašemotila: „Zdá sa, že máte šťastie.“ Sidney neodpovedal. Opäť stavil na štyri polia a tri razy po sebe prehral, potom zvýšil stávky na tritisíc a štyrikrát vyhral.

Kasíno zatiaľ prišlo o vyše 60 000 dolárov. Doterajší rekord v blackjacku bolo 110 000 za noc. Vyhral istý lekár z Memphisu, ale na druhý deň prehral celú sumu a ešte oveľa viac. „Nech vyhrávajú,“ hovorieval Bobby Carl. „Aj tak sa nám všetko vráti.“

„Dal by som si zmrzlinu,“ povedal Sidney a manažér herne okamžite luskol prstami. „Akú si prosíte?“

„Pistáciovú.“

Zakrátko mu priniesli plastovú misku zmrzliny a lyžičku. Sidney dal čašníčke svoj posledný stodolárový žetón ako prepitné. Zjedol za lyžičku a stavil 5 000 na štyri polia. Dvadsaťtisícová stávka na jednu hru bola v kasíne dosť zriedkavá a správa sa hneď rozšírila po kasíne. Za Sidneym sa vytvoril hlúčik zvedavcov, ale on im nevenoval pozornosť. Vyhral sedem hier z desiatich a mal na konte 102 000. Kým krupier miešal karty, Sidney pomaly jedol zmrzlinu a upieral na ne oči.

Potom menil stávky od desať do dvadsaťtisíc na hru. A keď vyhral ďalších 80 000, pristúpil k nemu manažér a vyhlásil: „To by stačilo. Rátate karty.“

„Mýlite sa,“ odvetil pokojne Sidney.

„Nechajte ho,“ ozval sa ktosi, ale manažér si ho nevšímal.

Krupier sa do rozhovoru nezapojil. „Rátate karty,“ zopakoval manažér.

„Nie je to zakázané,“ odsekol Sidney.

„Nie, ale máme vlastné pravidlá.“

„Somarina,“ zavrčal Sidney a nabral si zmrzlinu.

„Tak dosť. Žiadam vás, aby ste odišli.“

„Fajn, ale chcem hotovosť.“

„Dáme vám šek.“

„To teda nie. Prišiel som sem s hotovosťou a s hotovosťou aj odídem.“

„Išli by ste láskavo so mnou, pane?“

„Kam?“

„Vybavíme to u pokladníka.“

„Super. Ale chcem hotovosť.“

Hlúčik zvedavcov sa díval, ako odchádzajú. V kancelárii pokladníka Sidney vyrukoval s falošným vodičským preukazom na meno Jack Ross, Dothan, Alabama. Pokladník s manažérom vyplnili povinný formulár pre daňový úrad a po búrlivej hádke si Sidney z kasína odnášal plátenný vak plný stodolárových bankoviek, spolu 184 000 dolárov.

Nasledujúci večer sa do kasína vrátil v tmavom obleku, bielej košeli a kravate, vyzeral ako niekto iný. Brada, dlhé vlasy, prstene, tetovanie, baretka a okuliare boli preč. Hlavu mal oholenú, pod nosom sa mu skveli sivé fúziky a na nose mal okuliare na čítanie v kovovom ráme. Vybral si iný stôl s iným krupierom. Manažér zo včerajška mal voľno. Sidney položil na stôl peniaze a pýtal si dvadsaťštyri tisícdolárových žetónov. Za tridsať minút vyhral dvanásť z pätnástich hier a požiadal o súkromný stôl. Manažér ho zaviedol do malej miestnosti pri pokerovej herni. Ochrankári na poschodí stáli v pozore a sledovali každý jeho pohyb.

„Prosím si desaťtisícové žetóny,“ vyhlásil Sidney. „A krupiera.“

Samozrejme. „Dáte si niečo?“

„Sprite a praclíky.“

Sidney vytiahol z vrecka peniaze a prerátal si žetóny, za ktoré mu ich vymenili. Bolo ich spolu dvadsať. Stavil na tri polia a o pätnásť minút mal pred sebou tridsaťdva žetónov. Za krupierom stál ďalší manažér s riaditeľom kasína a zachmúrene sledovali hru.

Sidney chrúmal praclíky, ako keby hral na dvojdolárových automatoch. V skutočnosti však stavil po desaťtisíc na štyri polia. Potom stávky zdvojnásobil a vzápätí opäť znížil na desaťtisíc. Keď sa balíček krupierových kariet stenčil, odrazu stavil po päťdesiattisíc na všetkých šesť polí. Krupier ukázal päťku, svoju najhoršiu kartu. Sidney pokojne rozdelil dve sedmičky a vzápätí zdvojnásobil na tvrdú desiatku. Krupier vyrukoval s dámou a potom pomaličky vytiahol ďalšiu kartu. Bola to deviatka, čo znamenalo, že súčet jeho kariet prekročil dvadsaťjeden. Sidney vyhral spolu 400 000 dolárov a prvý manažér takmer odpadol.

„Hádam by sme si mali dať pauzu,“ navrhol.

„Radšej dokončíme hru, potom si dáme pauzu,“ odvetil Sidney.

„Nie.“

„Chcete svoje peniaze späť, nie?“

Krupier zaváhal a vrhol zúfalý pohľad na riaditeľa. Kde je Bobby Carl, keď ho potrebujú?

„Tak dobre,“ prikývol s úsmevom Sidney. „Veď sú to len peniaze. Dočerta, ešte nikdy som neodchádzal z kasína s plnými vreckami.“

„Poviete nám, ako sa voláte?“

„Isteže. Sidney Lewis.“ Vytiahol peňaženku a hodil na stôl svoj vodičský preukaz. Bolo mu jedno, že poznajú jeho pravé meno. Nemal v úmysle vrátiť sa. Riaditeľ s manažérmi ho študovali, aby získali čas.

„Už ste tu niekedy boli?“ spýtal sa jeden z nich.

„Pred niekoľkými mesiacmi. Tak ideme hrať, alebo nie? Čo je toto za kasíno? Rozdajte karty.“

Riaditeľ mu neochotne vrátil vodičský preukaz a Sidney ho nechal ležať na stole pri kope žetónov. Riaditeľ pozrel na krupiera a pomaly prikývol. Sidney položil na každé zo šiestich polí jeden desaťtisícový žetón a vzápätí k nim pridal ešte po štyri. V hre bolo tristotisíc dolárov. Ak na polovici polí vyhrá, mal v úmysle pokračovať. Ak prehrá, skončí a odíde. Šesťstotisíc dolárov za dve noci bola celkom slušná suma a určite by uspokojila jeho nenávisť k Bobbymu Carlovi Leachovi.

Karty dopadli na stôl, krupier si vytiahol šestku. Sidney rozdelil dvoch dolníkov, čo bol riskantný krok, pred ktorým všetci znalci varujú, a vzápätí naznačil, že nebude ťahať ďalšie. Keď krupier otočil svoju kartu a ukázal deviatku, Sidney ani okom nemihol, ale manažéri zbledli. Nato krupier musel ťahať pätnástku a zjavne sa mu nechcelo. Napokon si vytiahol sedmičku a s počtom bodov dvadsaťdva prehral.

Riaditeľ okamžite priskočil k stolu a povedal: „Končíme. Rátate karty.“ Utrel si kropaje potu z čela.

„To nemyslíte vážne,“ ohradil sa Sidney. „Čo je toto za diera?“

„Skončili ste, kamarát,“ vyhlásil rázne riaditeľ a pozrel na dvoch svalnatých bodygardov, ktorí sa zrazu vynorili za Sidneym. Ten si pokojne strčil do úst ďalší praclík a hlučne ho schrúmal. Usmial sa na riaditeľa a manažérov a rozhodol sa im vyhovieť.

„Chcem hotovosť,“ povedal.

„To môže byť problém,“ znela odpoveď.

Odviedli Sidneyho do šéfovej kancelárie na poschodí a zavreli dvere. Nikto si nesadol.

„Žiadam hotovosť,“ trval na svojom Sidney.

„Dáme vám šek,“ odvetil šéf herne.

„Nemáte hotovosť, čo?“ podpichol ho Sidney. „Toto trápne kasíno nemá dosť peňazí na pokrytie svojich záväzkov.“

„Peniaze máme,“ vyhlásil nepresvedčivo riaditeľ. „Radi vám vypíšeme šek.“

Sidney zagánil na všetkých prítomných a povedal: „Ten šek bude nekrytý, však?“

„V žiadnom prípade, ale počkajte, prosím, sedemdesiatdva hodín, kým si ho dáte vyplatiť.“

„V ktorej banke?“

„Merchants v Clantone.“

Na druhý deň ráno o deviatej Sidney a jeho právnik vošli do Merchants Bank na clantonskom námestí a požiadali o stretnutie s prezidentom. Len čo sa ocitli v jeho kancelárii, Sidney vytiahol z vrecka o tri dni postdatovaný šek na 945 000 dolárov, ktorý mu vystavili v kasíne Šťastný Jack. Prezident ho preskúmal, utrel si čelo a preskakujúcim hlasom oznámil: „Ľutujem, ale tento šek nemôžeme vyplatiť.“

„Ani o tri dni?“ spýtal sa právnik.

„O tom silne pochybujem.“

„Hovorili ste s kasínom?“

„Áno, niekoľko ráz.“

O hodinu už bol Sidney s právnikom v budove okresného súdu a v kancelárii úradníka ekvitného súdu podal žiadosť o okamžité vydanie súdneho príkazu na zatvorenie kasína a vyplatenie dlhu. Ctihodný sudca Willis Bradshaw zvolal mimoriadne zasadnutie súdu na nasledujúci deň o deviatej.

Bobby Carl v Portoriku opustil loď a snažil sa chytiť najbližšie lietadlo do Memphisu. Neskoro večer pricestoval do okresu Ford a v prenajatom aute zamieril rovno do kasína, kde našiel zopár hráčov a ešte menej zamestnancov, ktorí nevedeli o tom, čo sa stalo včera. Riaditeľ dal výpoveď a vyparil sa. O jednom manažérovi, ktorý mal včera do činenia so Sidneym, sa povrávalo, že ušiel za hranice okresu. Bobby Carl sa vyhrážal, že vyhodí aj ostatných, okrem náčelníka Larryho, ten bol úplne zdrvený. O polnoci sa Bobby Carl stretol s prezidentom banky a tímom právnikov. Hladina nervozity prudko stúpala.

Stella zostala na výletnej lodi, ale nevedela sa zabávať. Uprostred chaotického telefonického rozhovoru totiž počula Bobbyho Carla zakričať: „Sidney Lewis! Kto je Sidney Lewis, dopekla?“

Nepovedala, že jedného Sidneyho Lewisa pozná, lebo neverila, že by jej bývalý manžel bol schopný zruinovať kasíno. Napriek tomu mala z toho všetkého nepríjemný pocit, a keď loď zakotvila v George Towne na Veľkom kajmaňom ostrove, zobrala si taxík a zamierila rovno na letisko.

Sudca Bradshaw privítal divákov v súdnej sieni. Poďakoval im, že prišli, a vyzval ich, aby prišli aj nabudúce. Potom sa spýtal, či sú právnici pripravení.

Neoholený, uštvaný, nevyspatý Bobby Carl sedel pri jednom stole s tromi právnikmi a s náčelníkom Larrym, ktorý jakživ nevstúpil do súdnej siene a bol z toho taký nervózny, že radšej zavrel oči. Vyzeral, akoby meditoval. Ani Bobby Carl, ktorý sa na súde cítil ako doma, nebol vo svojej koži. Banka, ktorá mu poskytla úver, totiž mala záložné právo na všetok jeho majetok a budúcnosť kasína aj ostatných podnikov bola vážne ohrozená.

Jeden z jeho právnikov rýchlo vstal a povedal: „Áno, vaša ctihodnosť, sme pripravení, ale upozorňujem na skutočnosť, že sme podali návrh na zrušenie tohto konania. Táto záležitosť patrí pred federálny, nie štátny súd.“

„Čítal som váš návrh,“ odvetil sudca Bradshaw a bolo vidieť, že sa mu nepáčil. „Vec spadá do mojej jurisdikcie.“

„V tom prípade sa ešte dnes obrátim na federálny súd,“ odsekol právnik.

„Nech sa páči, v tom vám nemôžem zabrániť.“

Sudca Bradshaw venoval väčšinu svojej profesionálnej kariéry urovnávaniu nepríjemných sporov medzi rozhnevanými manželmi a rokmi si vypestoval silný odpor k rozvodovým kauzám. Alkohol, drogy, nevera, hazardné hry stále prichádzal do styku s najväčšími neresťami. Prednášal v nedeľnej škole pri metodistickom kostole a prísne rozlišoval medzi dobrom a zlom. Hazardné hráčstvo považoval za mimoriadne odporné, a preto s radosťou prijal príležitosť urobiť niečo proti nemu.

Sidneyho právnik hlučne dokazoval, že kasíno nemá dostatočný kapitál a nedrží v pokladnici dosť peňazí v hotovosti, z čoho vyplýva, že ohrozuje aj ostatných hráčov. Vyhlásil, že o piatej popoludní podá na kasíno riadnu žalobu, ak nesplatí dlh jeho klientovi. Dovtedy by sa kasíno malo zatvoriť.

Sudca Bradshaw vyzeral, že je tej myšlienke naklonený.

A ľudia v obecenstve tiež. Medzi divákmi boli aj viacerí kazatelia a ich ovečky, registrovaní voliči, ktorí vždy podporovali sudcu Bradshawa a teraz s nadšením privítali možnosť zavrieť kasíno. Bol to zázrak, za aký sa modlili. A hoci v tichosti odsudzovali Sidneyho Lewisa za hriešne správanie, zároveň ho obdivovali za to, že zruinoval kasíno. Do toho, Sidney!

Počas pojednávania vysvitlo, že Šťastný Jack disponuje hotovosťou vo výške 400 000 dolárov a okrem toho má rezervný fond zaistený dlhopisom v hodnote 500 000 dolárov. Bobby Carl pri svedeckej výpovedi priznal, že kasíno za prvých sedem mesiacov malo priemerný mesačný zisk 80 000 a táto suma sa postupne zvyšovala.

Po úmornom päťhodinovom pojednávaní sudca Bradshaw rozhodol, že kasíno musí okamžite vyplatiť celú dlžnú sumu, čiže 945 000 dolárov, a kým tak neurobí, nesmie otvoriť svoje dvere verejnosti. Šerifovi prikázal zablokovať vstup od diaľnice a zatknúť každého, kto sa napriek tomu pokúsi vojsť do kasína. Právnici Bobbyho Carla uháňali na federálny súd do Oxfordu a podali žiadosť o znovuotvorenie kasína. Sidney dodržal sľub a podal žalobu na štátnom aj federálnom súde.

Nasledovali ďalšie súdne spory. Sidney zažaloval poisťovňu, ktorá vydala dlhopis, a vzápätí aj banku. V banke vypukla nervozita okolo dvojmiliónového úveru, ktorý poskytla kedysi sľubnému kasínu. Požiadala dlžníkov o okamžité vrátenie úveru a zažalovala kmeň Jazúov, náčelníka Larryho aj Bobbyho Carla Leacha. Tí zareagovali žalobou na banku, odvolávajúc sa na rôzne nekalé praktiky. Množstvo súdnych sporov priam zelektrizovalo miestnych právnikov a takmer všetci sa usilovali získať na nich svoj podiel.

Keď sa Bobby Carl dozvedel, že Sidney je Stellin bývalý manžel, s ktorým sa nedávno rozviedla, obvinil ju zo spolupáchateľstva a na hodinu ju vyhodil. Stella ho zažalovala. Dni plynuli, ale kasíno Šťastný Jack bolo stále zatvorené. Dvadsať zamestnancov sa súdilo o nevyplatené mzdy. Federálne finančné úrady rozoslali predvolania. Federálny sudca nechcel mať s tou nepríjemnou záležitosťou nič spoločné a neschválil znovuotvorenie kasína.

Po mesiaci právnického kľučkovania sa všetko upokojilo a zavládla realita. Budúcnosť kasína nevyzerala ružovo. Bobby Carl presvedčil náčelníka Larryho, že nemajú inú možnosť, ako podať žiadosť o vyhlásenie bankrotu, ktorý by ich ochránil. O dva dni urobil to isté sám za seba. Po dvoch desaťročiach pochybného podnikania na hranici zákona konečne skrachoval.

Sidney bol práve v Las Vegas, keď mu právnik oznámi skvelú novinu, že poisťovňa je ochotná pristúpiť na vyrovnanie v celej výške dlhopisu 500 000. Okrem toho zmrazené účty kasína nakrátko rozmrazia a na zvyšných 400 000 mu vypíšu šek. Sidney hneď skočil do auta a s veľkou slávou sa vrátil do okresu Ford ale až po tom, ako cestou navštívil tri indiánske kasína.

Najobľúbenejší podpaľači Bobbyho Carla boli istí manželia z Arkansasu. Keď sa skontaktovali, dostali peniaze, stavebné plány a kľúče. Nočných strážnikov prepustili. Hlavný prívod vody prerušili. V budove nebol kropiaci systém, lebo to predpisy nevyžadovali.

Kým o tretej ráno dorazili na miesto dobrovoľní hasiči zo Springdale, Šťastný Jack už bol v plameňoch. Kovové konštrukcie nevydržali a roztavili sa. Inšpektori mali neskôr podozrenie na podpaľačstvo, ale nenašli žiadne stopy po benzíne či iných horľavinách. Napokon dospeli k záveru, že príčinou požiaru bol únik plynu. Pri nasledujúcom súdnom spore vyšetrovatelia poisťovne predložili záznamy, podľa ktorých ktosi v kasíne doplnil zásobníky na plyn iba týždeň pred požiarom.

Náčelník Larry sa vrátil do svojho obchodu a upadol do hlbokej depresie. Jeho kmeň sa opäť stal obeťou chamtivého bieleho muža. Jazúovia sa rozutekali na všetky strany a viac ich nikto nevidel.

Sidney sa ešte nejaký čas zdržal v Karrawayi, ale potom už mal po krk pozornosti klebetníkov. Keďže v práci dal výpoveď a zruinoval kasíno, všetci o ňom hovorili ako o profesionálnom hráčovi, čo bola v Mississippi veľká vzácnosť. A hoci Sidney nezodpovedal profilu nezodpovedného darebáka, o jeho novom spôsobe života sa rozprávalo všade. Bol jediný človek v mestečku, o ktorom sa vedelo, že má milión dolárov, a to vyvolávalo problémy. Objavovali sa starí kamaráti. Slobodné ženy každého veku kuli plány, ako sa s ním zoznámiť. Všetky charitatívne organizácie mu napísali list a pýtali peniaze. Dcéra z Texasu oňho začala prejavovať záujem a ospravedlnila sa mu, že počas rozvodového konania nestála na jeho strane. Keď sa pred jeho domom objavila tabuľa s nápisom Na predaj, v mestečku Karraway sa o ničom inom nehovorilo. Podľa najnovších klebiet sa mal presťahovať do Las Vegas. Sidney vyčkával.

Celé hodiny hral poker online, a keď sa začal nudiť, sadol do auta a odviezol sa do niektorého kasína v Tunice alebo na pobreží Mexického zálivu. Častejšie vyhrával ako prehrával, ale stále sa snažil nevzbudiť priveľa pozornosti. Do dvoch kasín v Biloxi mal už niekoľko mesiacov zakázaný vstup. Zakaždým sa však vrátil do Karrawaya, hoci v skutočnosti chcel mestečko navždy opustiť.

Stále vyčkával.

Prvý krok urobila jeho dcéra. Raz večer mu zavolala a rozprávala asi hodinu, kým z nej nevyšlo, že Stella je osamelá, smutná a cnie sa jej za životom so Sidneym. Podľa dcéry Stella všetko trpko oľutovala a chcela by sa zmieriť s jediným mužom, ktorého kedy milovala. Sidney počúval dcéru a zrazu si uvedomil, že Stellu potrebuje, napriek všetkým výhradám. Zatiaľ jej však nič nesľúbil.

Obsah ďalšieho telefonátu bol konkrétnejší. Dcéra sa pokúšala sprostredkovať schôdzku svojich rodičov, malo to byť čosi ako prvý krok k normalizácii vzťahov. Dokonca sa ponúkla, že v prípade potreby pricestuje domov. Ide jej len o to, aby rodičia boli zase spolu. Zvláštne, pomyslel si Sidney, že jej to nenapadlo predtým, ako som zruinoval kasíno.

Po týždni tieňového boxovania sa Stella uňho zastavila na pohár čaju. Počas dlhého rozhovoru nabitého citmi sa priznala k všetkým hriechom a prosila Sidneyho o odpustenie. Potom odišla a na druhý deň sa vrátila. Tretí večer skončili v posteli a Sidney sa znova zaľúbil.

O manželstve nepadla ani zmienka. Naložili terénne auto a vybrali sa na Floridu. Pri Ocale mali Indiáni z kmeňa Seminola nové kasíno a Sidneyho už svrbeli prsty. Cítil, že bude mať šťastie.

MICHAELOVA IZBA

Tomu stretnutiu sa v meste s desaťtisíc obyvateľmi asi nedalo vyhnúť. Skôr či neskôr človek stretne všetkých vrátane tých, ktorých mená a tváre už dávno zabudol. Niektoré mená a tváre sa mu vryjú do pamäti navždy. Iné takmer okamžite pustí z hlavy, zväčša odôvodnene.

Pokiaľ išlo o Stanleyho Wada, stretnutie okrem iného zapríčinila manželkina dlhotrvajúca chrípka a potreba doplniť zásoby. Po dlhom dni v kancelárii zavolal domov, aby sa jej spýtal, ako sa má a čo bude s večerou. Manželka mu oznámila, že nemá chuť variť ani jesť, takže ak je hladný, nech sa zastaví v obchode. Kedy nebol večer hladný? Napokon sa dohodli, že kúpi mrazenú pizzu, jediné jedlo, ktoré bol Stanley schopný pripraviť, a napodiv jediné, na ktoré mala jeho žena predsa len chuť. S klobásou a syrom. Vojdi, prosím, cez kuchyňu a utíš psy, pokračovala. Možno zaspím na pohovke.

Najbližší obchod s potravinami bol Rite Price, starý diskont kúsok od námestia, so špinavými regálmi, nízkymi cenami a častými zľavami, ktoré zaručene prilákali sociálne slabších občanov. Ľudia z lepšej spoločnosti nakupovali v novom supermarkete Kroger na južnom predmestí, čo sa Stanleymu zdalo priďaleko. Koniec koncov, má kúpiť len mrazenú pizzu. Aký je v tom rozdiel? Nechce čerstvé biopotraviny. Je hladný, hľadá jedlo, ktoré nezaberie veľa času, a ponáhľa sa domov.

Nezobral si nákupný vozík ani košík a zamieril rovno ku skrinke s mrazenými jedlami, kde si vybral tridsaťpäťcentimetrový, zaručene čerstvý výtvor s talianskym názvom. Práve zatváral studené sklené dvierka, keď si všimol, že pri ňom niekto stojí. Ten niekto ho zbadal, išiel za ním a teraz mu prakticky dýchal na krk. Bol oveľa väčší ako Stanley. A v tej chvíli nemal záujem o mrazené jedlá. Stanley sa obrátil a uvidel nešťastnú tvár, ktorá mu bola povedomá. Muž mal okolo štyridsiatky, čiže zhruba o desať rokov menej ako Stanley, bol najmenej o desať centimetrov vyšší a oveľa mohutnejší. Stanley mal útlu, takmer krehkú postavu.

„Ste právnik Wade, však?“ ozval sa neznámy. Bolo to skôr obvinenie ako otázka. Ešte aj hlas bol Stanleymu povedomý nezvyčajne vysoký na takého obra, hlas vidiečana, ale nie úplného nevzdelanca. Určite ho už niekedy počul.

Stanley správne usúdil, že sa zrejme stretli pri nejakom súdnom spore, a dovtípil sa, že nestáli na jednej strane. Stretnúť sa zoči-voči s odporcami zo súdnej siene dlho po procese patrí k rizikám práce malomestských právnikov. Stanley bol v pokušení poprieť svoju totožnosť, ale neurobil to. „Správne,“ odpovedal, pevne zvierajúc pizzu. „A vy ste?“

Muž odrazu vykročil a jediným úderom šmaril právnika Wada na studené sklené dvierka, ktoré práve zatvoril. Pizza mu vypadla z rúk, a keď opäť nadobudol rovnováhu, obrátil sa a uvidel muža kráčať uličkou medzi regálmi. Ten potom zahol za roh smerom k cereáliám a káve. Stanley nabral dych, rozhliadol sa a chcel zakričať niečo provokatívne, ale napokon si to rozmyslel. Chvíľu stál a rozmýšľal o jedinom drsnom fyzickom kontakte, ktorý v dospelosti zažil. Nikdy sa nebil, nešportoval, nepil, nerobil výtržnosti. Kdeže. Stanley bol mysliteľ, učenec, tretí najlepší v ročníku na právnickej fakulte.

Bolo to napadnutie. Ten muž ho udrel v hneve. Nikto iný tam však nebol a Stanley sa múdro rozhodol na incident zabudnúť, alebo sa o to aspoň pokúsiť. Koniec koncov, pri rozdielnosti ich telesnej konštitúcie a zdatnosti to mohlo dopadnúť oveľa horšie.

Čo sa aj zakrátko stalo.

Nasledujúcich desať minút sa usiloval vzchopiť, prechádzal sa po obchode, pozeral sa za každý roh, čítal nálepky, očami skúmal vystavené mäso a ustavične striehol, či medzi kupujúcimi nezbadá útočníka. Keď sa presvedčil, že muž odišiel, ponáhľal sa k prvej otvorenej pokladnici, zaplatil za pizzu a opustil obchod. Cestou k autu sa stále obzeral na všetky strany, a až keď sedel v bezpečí svojho auta a naštartoval motor, pochopil, že ho čakajú ďalšie problémy.

Za Stanleyho Volvom zastal pikap a zablokoval mu cestu. Pred ním stála dodávka, takže dopredu ísť nemohol. Stanley sa nahneval. Vypol motor, prudko otvoril dvere a chcel vystúpiť, keď zbadal, že sa k nemu od pikapu blíži ten muž. A potom uvidel zbraň, veľkú čiernu pištoľ.

Stanley sa zmohol iba na: „Čo to má znamenať, dopekla?“ a vzápätí ho chlap udrel voľnou rukou do tváre, až ho pritislo na dvere auta. Chvíľu nič nevidel, ale vnímal, že ho ktosi schmatol, potom ho vliekol a hodil do pikapu na kĺzké koženkové sedadlo. Ruka, ktorá ho držala vzadu za krk, bola mohutná, silná, nebezpečná. Stanley mal tenký, slabý krk a v tej hroznej chvíli si nevedno prečo uvedomil, že ten chlap by mu ho pokojne zlomil jednou rukou.

Za volantom sedel iný muž, oveľa mladší, ešte len chlapec. Dvere sa zabuchli. Stanley mal hlavu skoro na dlážke a na šiji ho chladila oceľová hlaveň. „Ideme,“ zavelil chlap a pikap poskočil dopredu.

„Ani sa nepohnite a čušte, lebo vám vystrelím mozog z hlavy,“ prihovoril sa Stanleymu vysoký podráždený hlas.

„Dobre, dobre,“ vytisol zo seba Stanley. Ľavú ruku mal vykrútenú za chrbtom a chlap ňou na dôvažok ešte prudko mykol. Hrozne to bolelo. Bolesť trvala asi minútu a potom ho chlap náhle pustil. Zložil mu z hlavy pištoľ. „Sadnite si,“ povedal chlap a Stanley sa narovnal, potriasol hlavou, napravil si okuliare a snažil sa zaostriť. Boli na predmestí a mierili na západ. V aute zavládlo ticho. Naľavo sedel za volantom asi šestnásťročný drobný chlapec s dlhou ofinou a uhrovitou tvárou. V očiach sa mu zračilo prekvapenie a údiv. Stanley nachádzal v jeho mladosti a nevinnosti útechu hádam ho ten chlap nezastreli pred deckom! Napravo sedel chlap so zbraňou, ktorú mal momentálne položenú na mohutnom pravom kolene.

Ani za hranicami Clantonu nikto neprehovoril. Právnik Wade sa zhlboka nadýchol, trochu sa upokojil, utriedil si myšlienky a začal zvažovať možnosť, že sa stal obeťou únosu. Okej, Wade, čo si vykonal za dvadsaťtri rokov právnickej praxe, že si si zaslúžil toto? Koho si zažaloval? Koho vynechal z poslednej vôle? Žeby nepríjemný rozvod? Kto bol v súdnom spore na strane porazených?

Chlapec zišiel z diaľnice na vidiecku asfaltku a Stanley sa konečne spýtal: „Prepáčte, ale smiem sa spýtať, kam ideme?“

Mohutný chlap jeho otázku ignoroval a povedal: „Cranwell. Volám sa Jim Cranwell. A toto je môj syn Doyle.“

Takže o to ide! Stanley sťažka preglgol a prvý raz si všimol, že má vlhký golier. Mal na sebe tmavosivý oblek, bielu bavlnenú košeľu a nenápadnú bordovú kravatu a zrazu sa začal potiť. Srdce sa mu rozbúchalo ako zbíjačka. Cranwell verzus Trane, kauza spred ôsmich či deviatich rokov. Stanley vtedy obhajoval doktora Trana v nechutnom, diskutabilnom, emóciami nabitom a napokon úspešnom procese. Trpká porážka pre rodinu Cranwellovcov. Veľká výhra pre doktora Trana a jeho právnika, ale teraz sa už Stanley necítil ako víťaz.

Skutočnosť, že mu pán Cranwell prezradil svoje meno aj meno svojho syna, mohla znamenať iba jedno, aspoň podľa Stanleyho. Pán Cranwell nemá strach z odhalenia, lebo jeho obeť nikdy neprehovorí. Takže predsa len použije tú čiernu pištoľ. Stanleymu sa zdvihol žalúdok a chvíľu rozmýšľal, kam bude vracať. Napravo ani naľavo nie. Dopredu, medzi nohy. Zaťal zuby, rýchlo pregĺgal a nevoľnosť, našťastie, ustúpila.

„Pýtal som sa, kam ideme,“ ozval sa v snahe dať najavo aspoň slabý odpor. Jeho slová však zneli duto a drsne. V ústach mal ako na púšti.

„Radšej zmĺknite, dobre?“ riekol pán Cranwell. Stanley vzhľadom na okolnosti poslúchol. Pokračovali ďalej po ceste číslo 32, ktorá bola cez deň dosť rušná, ale za tmy úplne prázdna. Stanley tú oblasť dobre poznal. Dvadsaťpäť rokov žil v okrese Ford a ten nebol až taký rozľahlý. Dych a tep sa mu opäť spomalili, takže sa mohol sústrediť na detaily okolo seba. Poltónový pikap Ford z konca osemdesiatych rokov mal zvonku sivú metalízu a vnútri prevládala tmavomodrá farba. Štandardná prístrojová doska, nič zvláštne. Na tienidle na šoférovej strane boli za gumičkou zastrčené papiere a potvrdenky. Auto malo najazdených tristodesaťtisíc kilometrov, čo v tých končinách bolo bežné. Chlapec stále išiel osemdesiatkou. Z cesty číslo 32 odbočil na Wiser Lane, úzku asfaltku, ktorá sa hadila cez západnú časť okresu a na hranici okresu Polk prechádzala cez rieku Tallahatchie. Cesty sa zužovali, lesy hustli a Stanley mal čoraz menej možností.

Pozrel na pištoľ a spomenul si na svoju krátku kariéru zástupcu prokurátora pred mnohými rokmi, na prípady, keď brával do rúk vražednú zbraň, ukázal ju porotcom a dramaticky sa ňou oháňal, aby vzbudil strach a túžbu po pomste.

Bude sa konať proces, keď ho zavraždia? Bude sa niekto iný oháňať tou veľkou čiernou pištoľou odhadol ju na Magnum kalibru 44, tá by sa postarala, aby jeho mozog preletel aj cez štvrť hektárové pole v súdnej sieni, keď budú riešiť jeho brutálnu vraždu?

„Prečo niečo nepoviete?“ ozval sa Stanley, nepozerajúc na Cranwella. Čokoľvek bolo lepšie ako ticho. Ak aj má nejakú šancu na záchranu, pomôžu mu slová, jeho schopnosť argumentovať a prosiť.

„Váš klient doktor Trane odišiel z mesta, však?“ spýtal sa Cranwell.

Takže si nezmýlil kauzu, napadlo Stanleymu, ale nepotešilo ho to. „Áno, pred niekoľkými rokmi.“

„Kam?“

„Neviem.“

„Dostal sa do maléru, čo?“

„Áno, dá sa to tak povedať.“

„Veď som to práve povedal. O aký malér išlo?“

„Nespomínam si.“

„Darmo klamete, tým si nepomôžete, právnik Wade. Vy totiž veľmi dobre viete, čo sa stalo. Doktor Trane bol ožran a feťák, stále sa napchával liekmi proti bolesti. Nakoniec prišiel o licenciu, zdúchol z mesta a chcel sa schovať doma v Illinois.“

Hovoril to s úplnou samozrejmosťou, akoby išlo o verejné tajomstvo, o ktorom sa klebetí v miestnych kaviarňach a ktoré rozoberajú pri obede v záhradkárskych kluboch, hoci v skutočnosti Stanleyho firma celú záležitosť riešila diskrétne a v tichosti. Doteraz bol o tom presvedčený. Keď Stanley pochopil, že Tim Cranwell pozorne sledoval situáciu aj po procese, začal sa potiť, nervózne sa zahniezdil na sedadle a znova musel bojovať s náhlou nevoľnosťou.

„Myslím, že máte pravdu.“

„Rozprávali ste sa s ním odvtedy?“

„Nie. Sú to už roky.“

„Vraj zase niekam zmizol. Nepočuli ste o tom?“

„Nie,“ zaklamal Stanley. On a jeho spoločníci počuli rôzne chýry o podivnom zmiznutí doktora Trana. Keď ušiel do rodnej Peorie, znova získal licenciu a vrátil sa k lekárskej praxi, ale problémom sa nevyhol. Zhruba pred dvoma rokmi jeho vtedajšia manželka volala do Clantonu a vypytovala sa starých priateľov a známych, či ho nevideli.

Chlapec znova odbočil, tentoraz na neoznačenú cestu. Stanleymu napadlo, že tadiaľ možno niekedy prechádzal, ale odbočku nezbadal. Aj táto cesta bola vyasfaltovaná, ale taká úzka, že sa na ňu zmestilo iba jedno auto. Chlapec zatiaľ nepovedal ani slovo.

„Nikdy ho nenájdu,“ vyhlásil sebaisto Jim Cranwell.

Stanleymu sa krútila hlava. Ešte vždy videl všetko rozmazane. Žmurkal, šúchal si oči, zhlboka dýchal s otvorenými ústami a z posledných slov muža so zbraňou mal veľmi nepríjemný pocit. Hádam nechcel naznačiť, že vzali zákon do svojich rúk, vypátrali doktora Trana a zlikvidovali ho?

Stanley sa obával, že áno.

„Zastav pri Bakerovej bráne,“ prikázal Cranwell synovi. O sto metrov ďalej auto zastalo. Cranwell otvoril dvere, zamával pištoľou a povedal: „Vystúpte.“ Schmatol Stanleyho za zápästie, odviedol ho dopredu, oprel o kapotu a zasyčal: „Ani hnúť!“ Potom čosi pošepol synovi, ktorý si znova sadol za volant. Cranwell chytil Stanleyho a stiahol ho do plytkej priekopy pri ceste. Pikap odišiel. Zadné svetlá čoskoro zmizli za zákrutou.

Cranwell ukázal zbraňou na cestu a povedal: „Ideme.“

„Toto vám tak ľahko neprejde,“ varoval ho Stanley.

„Čušte a choďte.“ Vykročili po tmavej ceste plnej výmoľov. Stanley prvý, Cranwell päť krokov za ním. Bola jasná noc a polovičný mesiac svietil dosť silno na to, aby nezišli z cesty. Stanley sa pozeral napravo, naľavo aj dozadu v nádeji, že v diaľke zbadá svetlá osamelej farmy. Nikde nič.

„Ak sa pokúsite ujsť, je po vás,“ upozornil ho Cranwell. „Dajte si ruky von z vreciek.“

„Prečo? Myslíte, že mám zbraň?“

„Držte zobák a kráčajte.“

„Kam by som ušiel?“ spýtal sa Stanley. Cranwell sa naňho zrazu vrhol a jediným úderom ho zrazil na asfalt. Sadol si naňho, pritisol mu zozadu pištoľ k hlave a zavrčal:

„Vy ste veľký chytrák, Wade, čo? Chytráčili ste pri procese. A teraz tiež. Už ste sa taký narodili. Vaša mama bola chytráčka a som si istý, že aj vaše deti, obidve, sú také. Nemôžete si pomôcť, čo? Ale počúvajte ma dobre, vy chytrák, odteraz aspoň hodinu nebudete chytrák. Je vám to jasné, Wade?“

Stanley bol omráčený, zoslabnutý, ubolený a už si vôbec nebol istý, či sa mu podarí potlačiť vracanie. Keď neodpovedal, Cranwell ho chytil za golier a mykol ním, až sa Stanley ocitol na kolenách. „Chcete ešte niečo povedať, právnik Wade?“ Hlaveň pištole mal teraz v uchu.

„Nerobte to, človeče,“ povedal Stanley prosebným tónom a skoro sa rozplakal.

„Nie? A prečo?“ zasyčal Cranwell.

„Mám rodinu. Nerobte to, prosím.“

„Aj ja mám decká, Wade. Poznáte ich. Doyle šoféroval pikap a Michaela ste stretli pri procese, bol to ten malý chalan s poškodeným mozgom, ktorý nikdy nebude šoférovať, sám chodiť, jesť alebo cikať. Že prečo, právnik Wade? Na vine je váš milovaný klient doktor Trane, nech zhorí v pekle.“

„Je mi to ľúto. Naozaj, myslím to vážne. Len som si robil svoju prácu. Prosím!“

Cranwell pritlačil na hlaveň a Stanley mal hlavu naklonenú doľava. Potil sa, lapal dych a snažil sa povedať niečo, čím by si zachránil život.

Cranwell ho chytil za rednúce vlasy a prudko mykol rukou. „Máte odpornú prácu, Wade, lebo pri nej klamete, šikanujete, týrate, zametáte stopy a nemáte v sebe ani štipku súcitu s ľuďmi, ktorým niekto ublížil. Nenávidím vašu prácu, Wade, tak ako nenávidím vás.“

„Mrzí ma to. Prosím.“

Cranwell mu vytiahol hlaveň z ucha, namieril ju na cestu a kúsok od Stanleyho hlavy stlačil spúšť. Ani delo by v tom tichu nenarobilo taký hluk.

Stanley, hoci sa mu nič nestalo, zvrieskol od hrôzy a bolesti, zvalil sa a celkom ohlušený sa zvíjal na ceste. Prešlo niekoľko sekúnd, kým ozvenu výstrelu pohltili husté lesy. A o ďalších pár sekúnd Cranwell povedal: „Vstávaj, ty špina.“

Stanley si stále nebol istý, či ho nepostrelil, a len pomaly mu dochádzalo, čo sa stalo. Postavil sa, trochu sa zatackal, ešte vždy ohlušený a neschopný slova. Potom zbadal, že má mokré nohavice. V okamihu, keď si myslel, že zomiera, stratil kontrolu nad svojím mechúrom. Dotkol sa slabín, potom nôh.

„Pošťal si sa,“ skonštatoval Cranwell. Stanley ho sotva počul. Hrozne ho boleli uši, najmä to pravé. „Chudáčik, si celý mokrý. Náš Michael sa pomočuje päťkrát denne. Niekedy máme na plienky, niekedy nie. A teraz poďme.“

Cranwell ho surovo posotil dopredu, kam ukazovala hlaveň jeho pištole. Stanley sa potkol, skoro spadol, ale v poslednej chvíli sa udržal na nohách a urobil pár neistých krokov. Potom nabral rovnováhu a presvedčil sám seba, že ho strela naozaj netrafila.

„Ešte nie si pripravený umrieť,“ zavrčal Cranwell.

Vďaka Bohu, chcel povedať Stanley, ale zarazil sa, aby to Cranwell nepovažoval za ďalšiu chytrácku poznámku. Kráčajúc po ceste si sľúbil, že sa podobným poznámkam vyhne. Strčil si prst do pravého ucha v nádeji, že zastaví zvonenie. Mokré nohavice ho chladili.

Išli ešte asi desať minút, ale Stanley mal pocit, že absolvuje nekonečný pochod smrti. Za zákrutou uvidel v diaľke svetlá a malý dom. Pridal do kroku. Cranwell nebude mať odvahu znova vystreliť, vravel si, keď sú nablízku ľudia.

Malý tehlový dom stál asi sto metrov od cesty, viedla k nemu štrková cestička a pod prednými oknami rástli upravené kríky. Na dvore a na cestičke parkovali štyri autá, akoby susedia zašli na kus reči. Pred garážou stál Ford pikap, ktorý predtým šoféroval Doyle. Pod stromom fajčili dvaja muži.

„Tadiaľto,“ povedal Cranwell, ukázal pištoľou a posotil Stanleyho k domu. Prešli okolo fajčiarov. „Pozrite sa, čo mám,“ pochválil sa Cranwell. Muži mlčky vyfúkli dym.

„Pošťal sa,“ dodal. To sa im zdalo zábavné.

Prešli cez dvor okolo dverí a garáže, zahli za roh a vzápätí prišli k lacnému prístavku z preglejky, ktorý ktosi prilepil k domu. Vyzeral ako rakovinový nádor. Prístavok nebolo od cesty vidieť. Ledabolo zasadené okná, všetky rozvody sa ťahali po povrchu, tenké dvere, všetko svedčilo o narýchlo pristavanej izbe za čo najmenej peňazí.

Cranwell chytil Stanleyho za doráňaný krk a posotil ho k dverám. „Sem,“ povedal a opäť ukázal smer pištoľou. Jediná možná cesta bola po krátkej rampe pre invalidný vozík, rovnako vratkej ako celá stavba. Ktosi otvoril dvere. Čakali ich.

Pred ôsmimi rokmi, keď sa konal proces, mal Michael tri roky. Porote ho ukázali iba raz. Počas precítenej záverečnej reči jeho obhajcu sudca dovolil, aby Michaela priviezli do súdnej siene v špeciálnom kočíku. Mal na sebe pyžamo, veľký podbradník a bol bosý. Podlhovastá hlava mu ustavične padala nabok. Ústa mal otvorené, oči zavreté a celé znetvorené telíčko bolo schúlené do klbka. Chlapček mal vážne poškodený mozog, bol slepý a predpovedali mu len pár rokov života. Bol naňho žalostný pohľad, ale porotcovia s ním nakoniec nemali zľutovanie.

Stanley to vydržal spolu s ostatnými ľuďmi v súdnej sieni, a keď Michaela odviezli, vrátil sa k svojej práci. Bol presvedčený, že dieťa už nikdy neuvidí.

Mýlil sa. Teraz sa pozeral na Michaela, ktorý odvtedy trochu narástol, ale vyzeral ešte žalostnejšie ako predtým. Mal na sebe pyžamo, podbradník a bol bosý. Ústa mal otvorené a oči zatvorené. Vysoké ustupujúce čelo mu sčasti zakrývali husté čierne vlasy bez lesku. Z ľavej nosnej dierky mu trčala hadička, ktorá viedla kamsi na neviditeľné miesto. Ruky mal zohnuté a zápästia vykrútené nadol. Kolená mal pritiahnuté k hrudníku. Pri pohľade na jeho veľké brucho si Stanley okamžite vybavil fotografie hladujúcich afrických detí.

Michael ležal na vyradenej nemocničnej posteli pripútaný žltými popruhmi a pod hlavou mal niekoľko vankúšov. Pri nohách postele stála jeho vychudnutá, utrápená matka, na jej meno si Stanley nevedel spomenúť.

Pri výsluchu na lavici svedkov ju rozplakal.

Za čelom postele boli otvorené dvere do neveľkej kúpeľne a vedľa nich stála čierna kovová registračka s dvoma zásuvkami a množstvom škrabancov a preliačenín zrejme prešla viacerými blšími trhmi. Stena pri Michaelovej posteli bola bez okien, ale na ďalších dvoch boli po tri úzke okná. Izba bola najviac päť metrov dlhá a zhruba štyri metre široká. Dlážku pokrývalo lacné žlté linoleum.

„Tu si sadnite, právnik Wade,“ prikázal Cranwell a sotil svojho väzňa na skladaciu stoličku uprostred izby. Pištoľ kamsi zmizla. Fajčiari vošli dnu a zavreli za sebou dvere. Pristúpili k ďalším dvom mužom, ktorí stáli blízko pani Cranwellovej, iba pár krokov od Wada. Päť mohutných chlapov sa naňho mračilo a Stanleymu sa zdalo, že sú schopní všetkého. Kdesi za jeho chrbtom stál Doyle. A pani Cranwellová.

Javisko bolo pripravené.

Jim Cranwell podišiel k posteli, pobozkal Michaela na čelo a spýtal sa: „Spoznávate ho, právnik Wade?“

Stanley sa zmohol iba na prikývnutie.

„Má jedenásť rokov,“ pokračoval Jim, nežne sa dotýkajúc synovej ruky. „Stále je slepý a stále má poškodený mozog. Nevieme, čo všetko počuje a chápe, ale veľa toho nie je. Raz za týždeň sa usmeje, keď počuje mamin hlas, a niekedy sa usmeje, keď ho Doyle pošteklí. Inak veľmi nereaguje. Prekvapuje vás, že ešte žije, právnik Wade?“

Stanley civel na kartónové škatule pod Michaelovou posteľou, aby sa nemusel pozerať na chlapca. Naťahoval ľavé ucho, lebo na pravé stále nepočul. Výstrel ho ohlušil, a keby nemal väčšie problémy, možno by sa bál, že ohluchol. „Áno,“ odpovedal popravde.

„Myslel som si to,“ povedal Jim. Vysoký hlas mu klesol o jednu či dve oktávy. Upokojil sa. Bol doma, medzi svojimi. „Lebo pri procese ste porotcom tvrdili, že Michael sa nedožije ani ôsmich rokov. Jeden z tých vašich znalcov vravel, že je vylúčené, aby sa dožil desiatich. Vám predsa išlo o skrátenie jeho života a zníženie odškodného, však? Spomínate si na to, právnik Wade?“

„Áno.“

Jim sa prechádzal sem a tam popri Michaelovej posteli, prihováral sa Stanleymu a občas pozrel na štyroch mužov pri stene. „Michael má jedenásť rokov, takže ste nemali pravdu, právnik Wade.“

Nemalo zmysel hádať sa, len by tým zhoršil situáciu. „Áno.“

„Lož číslo jeden,“ vyhlásil Jim a zdvihol ukazováčik. Pristúpil k synovi a znova sa ho dotkol. „Väčšinu stravy dostáva cez hadičku. Je to špeciálny prípravok, stojí osem stovák mesačne. Becky sa občas podarí doňho vpraviť trochu pevnej stravy. Puding, zmrzlinu, ale nie veľa. Užíva kopu liekov proti záchvatom a infekciám a tak ďalej. Za lieky vydáme mesačne tisíc dolárov. Štyrikrát do roka ho musíme odviezť do Memphisu k špecialistom, neviem prečo, lebo aj tak nemôžu nič robiť, ale chodíme tam, lebo nás volajú. Každá cesta stojí tisícpäťsto dolárov. Za dva dni minie balík plienok, jeden stojí šesť dolárov, za mesiac je to stovka, nie veľa, ale nie vždy na ne máme, pre nás sú dosť drahé. Keď to všetko zrátame, za rok nás opatrovanie Michaela stojí tridsaťtisíc.“

Jim už zase chodil, predkladal svoj prípad a odvádzal skvelú prácu. Porotcovia, ktorých si sám vybral, boli na jeho strane. Spomínané sumy vyznievali mimo súdnej siene ešte desivejšie. „Ak ma pamäť neklame, váš znalec sa našim číslam vysmial a tvrdil, že starostlivosť o Michaela nemôže stáť viac ako desaťtisíc ročne. Aj na to si spomínate, právnik Wade?“

„Myslím, že áno.“

„Takže súhlasíte, že ste sa vtedy mýlili. Môžem vám ukázať potvrdenky.“

„Všetky sú tu,“ ozvala sa Becky a ukázala na čiernu registračku. Boli to jej prvé slová.

„Netreba, verím vám.“

Jim vystrel dva prsty. „Lož číslo dva. Ten istý znalec pod prísahou vypovedal, že ošetrovateľka na plný úväzok nebude potrebná. Vyznelo to tak, že malý Michael bude pár rokov polihovať na pohovke ako dáky zombie, potom umrie a všetko bude zase v poriadku. Nesúhlasil s tvrdením, že Michael bude potrebovať stálu starostlivosť. Becky, nechceš niečo povedať?“

Mala dlhé sivé vlasy zviazané do chvosta a smutné unavené oči. Ani sa nepokúšala zakryť tmavé kruhy pod nimi. Urobila krok k dverám pri posteli. Otvorila ich a vytiahla skladacie lôžko. „Tu spávam takmer každú noc. Nemôžem ho nechať samého kvôli záchvatom. Niekedy ma vystrieda Doyle, niekedy Jim, ale stále tu niekto musí byť. Záchvaty prichádzajú vždy v noci. Neviem prečo.“ Odložila lôžko a zavrela dvere. „Kŕmim ho štyrikrát denne, len po troškách. Najmenej päť ráz za deň sa pomočí a dva razy má stolicu. Nedá sa to predvídať. Zakaždým to príde v inom čase. Za jedenásť rokov žiadna pravidelnosť. Dvakrát denne ho kúpem. Čítam mu a rozprávam príbehy. Málokedy vychádzam z tejto izby, pán Wade. A keď tu náhodou nie som, cítim sa vinná, lebo by som tu mala byť. ‚Stála starostlivosť‘ ani zďaleka nevystihuje to, čo robím.“ Sadla si do starého kresla pri nohách Michaelovej postele a zahľadela sa na dlážku.

Jim nadviazal na manželku: „Náš znalec pri procese povedal, že Michael bude potrebovať ošetrovateľku na plný úväzok. Ale vy ste porotu presviedčali, že to je hlúposť. Táraniny, tak ste to nazvali. Vraj je to len ďalšia finta z našej strany, aby sme dostali viac peňazí. Urobili ste z nás bandu chamtivých sviniarov. Pamätáte sa na to, právnik Wade?“

Stanley prikývol. Nevybavoval si presné znenie, ale v zápale obhajoby to mohol povedať.

Tri prsty. „Lož číslo tri,“ oznámil Cranwell svojej porote, ktorú tvorili štyria rovnako mohutní muži s rovnakou farbou vlasov, oblečení v takých istých obnosených montérkach ako Jim. Očividne boli príbuzní.

Jim pokračoval: „Za minulý rok som zarobil štyridsaťtisíc dolárov, právnik Wade, a riadne som z nich zaplatil dane. Ja si nemôžem nič odpísať ako vy chytráci. Predtým, ako sa narodil Michael, Becky pracovala ako pomocná učiteľka v karrawayskej škole, ale teraz, pochopiteľne, pracovať nemôže. Nepýtajte sa, ako z toho vyžijeme, lebo to sám neviem.“ Kývol na štyroch mužov a povedal: „Pomáhajú nám priatelia a miestne kostoly. Od štátu Mississippi nedostávame nič. Nedáva to zmysel, však? Doktor Trane z toho vyviazol bez toho, aby zaplatil čo i len dolár. Jeho poisťovňa, obyčajná banda podvodníkov zo severu, tiež. Boháči urobia zle, ale vždy sa im to prepečie. Viete mi to vysvetliť, právnik Wade?“

Stanley mlčky pokrútil hlavou. Nič by nezískal, keby sa pokúsil argumentovať. Počúval, ale v duchu už rozmýšľal, čo bude, až ho opäť prinútia prosiť o život.

„Hovorme o ďalšej lži,“ povedal Cranwell. „Náš znalec vravel, že by sme si mohli najať ošetrovateľku na polovičný úväzok za tridsaťtisíc ročne to bola najnižšia suma. Tridsať ošetrovateľke, tridsať na ďalšie výdavky, to je šesťdesiattisíc ročne na dvadsať rokov. Jednoduché počty spolu jedna celá dva milióna. Lenže toho sa náš právnik zľakol, lebo žiadna porota v tomto okrese ešte nikomu nepriznala milión. Pred ôsmimi rokmi bola najvyššia odklepnutá suma okolo dvesto tisíc, a aj tú po odvolaní skresali, tak vravel náš právnik. Sviniari ako vy, pán Wade, poisťovne, s ktorými sa prostituujete, a politici, čo od nich dostávajú obrovské úplatky, tí všetci sa starajú, aby sme my chamtiví ľudkovia ani naši chamtiví právnici príliš nevyskakovali. Náš právnik nás upozornil, že pýtať milión dolárov je nebezpečné, lebo nikto v okrese Ford nemá milión, tak prečo by ho dali práve nám? Hovorili sme o tom pred procesom celé hodiny a nakoniec sme súhlasili s nižšou sumou. Deväťstotisíc, spomínate si, právnik Wade?“

Stanley prikývol. Naozaj si to pamätal.

Cranwell k nemu podišiel a namieril naňho prst. „A vy, sviniar hnusný, ste porote povedali, že sme nemali odvahu pýtať milión a že v skutočnosti chceme milión, lebo sa snažíme na našom chlapcovi zarobiť. Ako ste to povedali, pán Wade? Nepoužili ste slovo chamtivosť. Nenazvali ste nás chamtivcami. Čo to bolo, Becky?“

„Oportunisti.“

„To je ono. Ukázali ste na nás prstom, sedeli sme s právnikom iba pár metrov od vás a porotcov, a nazvali ste nás oportunistami. Ešte nikdy som nemal takú chuť niekoho udrieť.“ Nato Cranwell zdvihol ruku a vylepil Stanleymu facku, až mu odleteli okuliare.

„Sviňa!“ zavrčal.

„Prestaň, Jim,“ ozvala sa Becky.

V izbe zavládlo ticho, zatiaľ čo sa Stanley pokúšal zaostriť. Jeden z mužov mu neochotne podal okuliare. Náhly útok prekvapil všetkých vrátane Jima.

Jim sa vrátil k posteli, potľapkal Michaela po pleci, potom sa obrátil a zahľadel sa na Stanleyho. „Lož číslo štyri, právnik Wade, aj keď som si nie istý, či si pamätám všetky vaše lži. Čítal som súdne záznamy najmenej stokrát všetkých deväťsto strán a zakaždým som objavil ďalšiu. Napríklad, povedali ste porote, že nie je dobré priklepnúť ľuďom príliš veľké sumy, lebo tým stúpajú náklady na zdravotnú starostlivosť a poistenie, pamätáte si to, právnik Wade?“

Stanley pokrčil plecami. Krk a plecia ho boleli tak, že aj obyčajné pokrčenie plecami mu robilo ťažkosti. Tvár mal ako v ohni, v ušiach mu zvonilo, nohavice mal stále mokré a čosi mu hovorilo, že to je ešte len prvé, zahrievacie kolo.

Jim sa obrátil k štvorici mužov: „Pamätáš si to, Steve?“

„Hej,“ odvetil Steve.

„Steve je môj brat, Michaelov strýko. Počul každé slovo, čo padlo pri procese, právnik Wade, a naučil sa nenávidieť vás ako ja. Ale vráťme sa k lži. Ak porota schváli nízku alebo žiadnu sumu, tak by sme mali mať lacnejšiu zdravotnú starostlivosť a nižšie zdravotné poistky, je tak, právnik Wade? To bol váš skvelý argument. A porota to zhltla aj s navijakom. Nemohli predsa dovoliť, aby chamtiví právnici a ich chamtiví klienti zneužili náš systém a zbohatli. Nie, pane. Poisťovne treba chrániť.“ Jim pozrel na svoju porotu. „A teraz počúvajte. Vďaka právnikovi Wadovi doktor ani poisťovňa nemuseli zaplatiť ani cent. Koľkí z vás zbadali, že sa im znížili náklady na zdravotnú starostlivosť?“

Nikto sa neprihlásil.

„Mimochodom, právnik Wade, vedeli ste, že doktor Trane v čase procesu vlastnil štyri Mercedesy? Jeden pre seba, druhý pre manželku a dva pre deti. Vedeli ste to?“

„Nie.“

„Čo ste to za právnika? My sme to vedeli. Môj právnik sa poctivo pripravil a vedel o Tranovi všetko. Lenže s tým nemohol vyrukovať pred súdom. Priveľa predpisov. Štyri Mercedesy. Bohatý lekár si zrejme zaslúži toľko áut.“

Cranwell prešiel k registračke, otvoril hornú zásuvku a vytiahol z nej hrubý zväzok papierov v modrom plastovom obale. Stanley ho hneď spoznal, po jeho kancelárii sa povaľovali desiatky modrých obalov. Bol to prepis záznamu z procesu. Cranwell zrejme podplatil súdnu zapisovateľku, aby získal vlastnú kópiu záznamu z procesu proti doktorovi Tranovi za zanedbanie lekárskej starostlivosti.

„Spomínate si na porotcu číslo šesť, právnik Wade?“

„Nie.“

Cranwell obrátil niekoľko strán, na mnohých boli časti textu zvýraznené žltou alebo zelenou fixkou. „Hľadám výber poroty. V jednej chvíli sa môj právnik spýtal, či niekto z kandidátov na porotcov pracuje v poisťovni. Jedna dáma povedala áno a bola vylúčená. Istý pán Rupert nepovedal nič a vybrali ho do poroty. Pravda, už nepracoval v poisťovni, lebo po tridsiatich rokoch v poisťovni práve odišiel do dôchodku. Po procese a po odvolaní sme zistili, že pán Rupert pri rozhodovaní poroty patril k najväčším obhajcom doktora Trana. Priveľa rozprával. A rozzúril sa, keď niektorý z porotcov len spomenul, že Michael by mal dostať nejaké peniaze. Hovorí vám to niečo, právnik Wade?“

„Nie.“

„Určite?“ Cranwell odložil spis a podišiel bližšie k Stanleymu. „Ste si tým istý, právnik Wade?“

„Áno, som.“

„Ako to? Pán Rupert robil tridsať rokov zástupcu Southern Delta Mutual pre severné Mississippi. Vaša firma zastupovala veľa poisťovní vrátane tejto. A vy nám tu chcete nahovoriť, že ste pána Ruperta nepoznali?“ Ďalší krok. Ďalšia facka na obzore.

„Nepoznal.“

Znova vztýčené prsty. „Lož číslo päť,“ vyhlásil Cranwell smerom k porote. „Alebo šesť? Začínam strácať prehľad.“

Stanley sa pripravil na ďalší úder, ale tentoraz sa nedočkal. Cranwell sa vrátil k registračke a vybral z nej štyri modré obaly. „Takmer dvetisíc strán klamstiev, právnik Wade,“ povedal, keď ukladal obaly na seba. Stanley sa zhlboka nadýchol a vzápätí s úľavou vydýchol, lebo mu momentálne nič nehrozilo. Hľadel na linoleum a musel si priznať, že sa nechal chytiť do pasce, aká čakala na všetkých vzdelancov z horných vrstiev, ktorí presvedčili sami seba, že zvyšok obyvateľstva sú samí negramotní hlupáci. Cranwell bol rozhodne inteligentnejší a neporovnateľne lepšie pripravený ako väčšina miestnych právnikov.

A ani zďaleka neskončil. „Samozrejme, právnik Wade, ešte nebola reč o klamstvách doktora Trana. Asi mi poviete, že to je jeho problém, nie váš.“

„On vypovedal, nie ja,“ ponáhľal sa Stanley s odpoveďou.

Cranwell sa silene zasmial. „Pekný pokus. Bol to váš klient. Vy ste ho vyzvali, aby vypovedal, nie?“

„To sa od právnika očakáva.“

„Ďakujem. Takže od právnikov sa očakáva, že budú pomáhať pri príprave klamstiev.“ Nebola to otázka a Stanley sa nechcel hádať. Cranwell obrátil pár listov a povedal: „Tu je ukážka klamstiev doktora Trana, aspoň podľa vyjadrenia nášho znalca z odboru medicíny, slušného človeka, ktorý ešte vždy vykonáva prax, neprišiel o licenciu, nie je alkoholik ani narkoman a nevyhnali ho zo štátu. Spomínate si naňho, právnik Wade?“

„Áno.“

„Doktor Parkin, slušný človek. Zaútočili ste naňho ako besné zviera, rozniesli ste ho na kopytách, a keď ste si sadli, vyškierali ste sa ako chytrácky sviniar. Pamätáš, Becky?“

„Samozrejme,“ zareagovala Becky.

„Toto povedal doktor Parkin o vašom skvelom doktorovi Tranovi: že nesprávne diagnostikoval pôrodné bolesti, keď Becky prvý raz prišla do nemocnice, že ju nemal poslať domov, kde bola tri hodiny, predtým ako sa vrátila do nemocnice, zatiaľ čo doktor Trane išiel pokojne domov spať, že ju poslal domov údajne preto, lebo monitor plodu nič neukázal, ale v skutočnosti zle prečítal záznam, že keď sa Becky vrátila do nemocnice a doktor Trane sa konečne unúval prísť, naordinoval jej Pitocin, ale znova prehliadol záznam na monitore, ktorý jasne ukazoval zhoršenie Michaelovho stavu. Okrem toho si nevšimol, že Pitocin vyvoláva hyperstimuláciu a zvýšenú činnosť maternice, zbabral vákuovú extrakciu a nakoniec urobil cisársky rez s trojhodinovým oneskorením, čo spôsobilo, že nezabránil asfyxii a hypoxii, hoci stačilo zákrok urobiť včas a všetko by bolo v poriadku. Spomínate si na to, právnik Wade?“

„Áno, spomínam.“

„A pamätáte si, čo ste tvrdili porote vydávali ste to za fakty, lebo ako skvelý právnik ste vždy narábali iba s presnými faktami, že nič z toho nie je pravda a podľa vás doktor Trane konal v súlade s najvyššími normami svojej profesie, bla, bla, bla?“

„To bola otázka, pán Cranwell?“

„Nie. Ale teraz vám jednu položím. Povedali ste v záverečnej reči, že doktor Trane je jeden z najlepších lekárov, akých poznáte, ozajstná hviezda našej komunity, vodcovský typ, muž, ktorému by ste pokojne zverili svoju rodinu, veľký lekár, ktorého musia všetci slušní obyvatelia okresu Ford chrániť. Pamätáte sa na to, právnik Wade?“

„Prešlo už osem rokov. Neviem si spomenúť.“

„Fajn, pozrieme sa na stranu tisícpäťstosedemdesiatštyri, dobre?“ Cranwell zalistoval v modrom obale. „Osviežim vám pamäť, právnik Wade. Tu sú vaše brilantné slová, čítam si ich stále dookola. Nech teda prehovoria vaše lži.“ Strčil Stanleymu obal pod nos, ale právnik pokrútil hlavou a odvrátil zrak.

Možno bol na príčine nezvyčajný hluk, napäté dusno v izbe alebo pokazené spojenia v jeho mozgu, tak či onak, Michael náhle ožil. Začal ním lomcovať silný, prudký záchvat. Becky k nemu okamžite priskočila. Jim zabudol na právnika Wada a pristúpil k posteli, ktorá sa otriasala a hrozne vŕzgala. Doyle tiež pribehol k posteli a všetci traja sa venovali Michaelovi. Becky ho čičíkala a nežne mu držala zápästia. Jim mu dal do úst mäkký gumený chránič. Doyle utieral bratovi čelo mokrým uterákom a opakoval: „To nič, braček, to nič.“

Stanley sa prizeral, kým vládal, potom sa predklonil, chytil si hlavu do dlaní a zahľadel sa na dlážku. Štvorica mužov stála po jeho ľavici ako stráže s kamennými tvárami a Stanleymu napadlo, že to nie je prvý záchvat, ktorý vidia. V izbe sa oteplilo, začal sa potiť. Musel myslieť na svoju manželku. Uniesli ho pred dvoma hodinami, a tak uvažoval, čo asi robí. Možno zaspala na pohovke, kde už štvrtý deň bojovala s chrípkou oddychovaním, čerstvými šťavami a množstvom liekov. Možno si ešte neuvedomila, že jej muž už dve hodiny mešká na večeru. Ak nespí, zrejme mu už volala na mobil, lenže ten zostal v aktovke v aute. Mimo práce sa ho snažil ignorovať. Každý deň trávil pri telefóne celé hodiny, a keď odišiel z kancelárie, nechcel, aby ho ľudia otravovali. Ktovie, možno sa oňho dokonca bojí. Dvakrát do mesiaca chodieval s priateľmi do klubu na pohárik, ale to jej nikdy neprekážalo. Len čo deti odišli na vysokú, Stanley s manželkou sa rýchlo prestali riadiť hodinami. Hodinové meškanie (nikdy nie skorší príchod) bolo normálne.

Zatiaľ čo sa posteľ triasla a Cranwellovci upokojovali Michaela zmietaného kŕčmi, Stanley pochopil, že ho zrejme nikto nehľadá. Ale niekto mohol byť svedkom jeho únosu z parkoviska pred Rite Price, mohol zavolať na políciu a teraz sú všetci v pohotovosti. Je to možné, pripustil Stanley, ale v tej chvíli by ho nenašla ani tisícka policajtov so psami.

Rozmýšľal o svojej poslednej vôli. Vďaka jeho partnerovi bola riadne spísaná a aktualizovaná. Spomenul si na deti, ale rýchlo tú myšlienku zahnal. Myslel na svoj koniec a dúfal, že bude rýchly a bezbolestný. Odolal pokušeniu nahovárať si, že sa mu to sníva, lebo to bola zbytočná strata energie.

Posteľ sa prestala triasť. Jim a Doyle odstúpili nabok, ale Becky sa ešte vždy skláňala nad chlapcom, tichučko hmkala a utierala mu ústa.

„Narovnajte sa!“ vyštekol odrazu Jim. „Narovnajte sa a pozrite sa naňho!“

Stanley poslúchol. Jim otvoril spodnú zásuvku registračky a čosi tam hľadal. Becky si sadla do kresla, no jednu ruku mala stále položenú na Michaelovom chodidle.

Jim vybral ďalší dokument, zalistoval v ňom a povedal: „Posledná otázka pre vás, právnik Wade. Držím v ruke vaše podanie na Mississippský najvyšší súd, v ktorom bojujete ako lev za verdikt poroty v prospech doktora Trana. Neviem, čoho ste sa báli. Podľa nášho právnika totiž Najvyšší súd v deväťdesiatich percentách prípadov stojí na strane lekárov. Preto ste nám pred procesom neponúkli spravodlivé vyrovnanie, však? Nebáli ste sa, že prehraté, lebo Najvyšší súd by nepotvrdil rozsudok v prospech Michaela. Nakoniec by aj tak vyhral Trane a poisťovňa. Michael mal nárok na spravodlivé vyrovnanie, ale vy ste vedeli, že vás systém podrží. Na predposlednej strane ste napísali toto. Sú to vaše slová, právnik Wade, citujem: ‚Tento proces bol vedený spravodlivo, so zápalom a bez ústupkov na oboch stranách. Porotcovia boli bystrí, angažovaní, zvedaví a mali k dispozícii všetky informácie. K verdiktu dospeli po uvážlivom rozhodovaní. Tento verdikt je stelesnením spravodlivosti a náš systém naň môže byť hrdý.‘“

Cranwell šmaril spis do kúta. „A hádajte čo?“ spýtal sa. „Náš starý dobrý Najvyšší súd súhlasil. Chudáčik Michael nedostal nič. Nijakú náhradu. Nijaký trest pre doktora Trana. Skrátka nič.“

Pristúpil k posteli, chvíľu masíroval Michaela, potom sa zvrtol a zagánil na Stanleyho. „Záverečná otázka, právnik Wade. Mali by ste porozmýšľať, kým na ňu odpoviete, lebo vaša odpoveď môže byť dôležitá. Pozrite sa na tohto nešťastného chlapca, na dieťa, ktoré mohlo byť zdravé, a povedzte nám, právnik Wade, je to spravodlivosť, alebo len ďalšie víťazstvo v súdnej sieni? Lebo tie dve veci nemajú nič spoločné.“

Všetky oči sa upreli na Stanleyho. Sedel na stoličke so zvesenými plecami, ktoré ešte väčšmi zvýrazňovali jeho mizerné držanie tela, nohavice mal stále mokré, nohy v zablatených poltopánkach položené vedľa seba a hľadel na strapatú šticu čiernych vlasov nad nepekným čelom Michaela Cranwella. Arogancia, tvrdohlavosť a popieranie ho mohli stáť život, ale Stanley už ani nedúfal, že uvidí ďalší východ slnka. Jim mal pravdu. Tranova poisťovňa bola ochotná pristúpiť na veľkorysé mimosúdne vyrovnanie, ale Stanley Wade o tom nechcel ani počuť. Málokedy prehral súd pred porotou v okrese Ford. Mal povesť neohrozeného bojovníka, nie úbožiaka, ktorý kapituluje a prijme vyrovnanie. Okrem toho mu nahrával aj Najvyšší súd.

„Nemáme na vás celú noc,“ ozval sa Cranwell.

Nie? A prečo? pomyslel si Stanley. Prečo sa mám ponáhľať v ústrety vlastnej poprave? Zložil si okuliare a utrel si slzy. Neboli to slzy strachu, ale dôsledok priamej konfrontácie s obeťou. Koľko ich ešte je? Prečo si zvolil povolanie, pri ktorom podvádza ľudí, ako sú títo?

Rukávom si utrel nos, nasadil si okuliare a povedal: „Je mi to ľúto. Hrozne som sa zmýlil.“

„Ešte raz. Spravodlivosť, alebo víťazstvo?“ trval na svojom Cranwell.

„Nebolo to spravodlivé, pán Cranwell. Ospravedlňujem sa.“

Jim pedantne poukladal spisy do zásuviek a zatvoril ich. Kývol na štvoricu mužov, ktorí zamierili k dverám. V izbe bolo zrazu rušno. Jim čosi pošepol svojej žene. Doyle niečo povedal poslednému zo štyroch odchádzajúcich. Dvere sa otvorili a zatvorili. Jim schmatol Stanleyho za ruku, prudko ňou mykol a zavrčal: „Ideme.“ Vonku bolo tma. Prešli okolo štyroch mužov, ktorí niečo robili pri kôlni, a keď sa Stanley zahľadel na ich tiene, celkom jasne začul slovo „lopaty“.

„Nastúpte,“ zavelil Jim a sotil Stanleyho do toho istého pikapu. Opäť vytiahol pištoľ a zamával ňou právnikovi pred nosom. „Ak sa pohnete, strelím.“ Nato zabuchol dvere a povedal čosi ostatným chlapom. Bolo počuť, ako sa dohovárajú. Potom sa otvorili dvere na šoférovej strane a Jim aj s pištoľou nasadol. Namieril ju na Stanleyho a prikázal: „Ruky na kolená, a ak sa pohnete, vystrelím vám obličku. Budete mať dosť veľkú dieru aj na druhej strane. Rozumeli ste ma?“

„Áno,“ odvetil Stanley a zaryl si nechtami do kolien.

„Nepohnite rukami. Nechcem si zasviniť auto, jasné?“

„Dobre, dobre.“

Cúvali po štrkovej ceste, a keď sa začali vzďaľovať od domu, Stanley si všimol, že za nimi ide ďalšie auto. Cranwell už zrejme povedal všetko, čo chcel, lebo teraz zaryto mlčal. Rútili sa nocou, pri každej príležitosti menili cesty, raz išli po štrkovej, potom po asfaltke a naopak, chvíľu mierili na sever, potom na juh, východ a západ. Stanley sa nepozeral, ale vedel, že Jim drží v pravej ruke zbraň pripravenú vystreliť a šoféruje iba ľavou. Kŕčovito si zvieral kolená, len aby sa nebodaj nepohol. Aj tak ho už bolela ľavá oblička. Bol si istý, že dvere sú zamknuté, darmo by sa ich pokúšal nemotorne otvoriť. Okrem toho od strachu celkom zmeravel.

V pravom spätnom zrkadle zbadal svetlá auta, čo ich nasledovalo a zrejme viezlo popravčiu čatu s lopatami. V zákrutách a pod kopcami nakrátko zmizlo, ale vždy sa zase vynorilo z tmy.

„Kam ideme?“ osmelil sa napokon Stanley.

„Myslím, že vy idete do pekla.“

Odpoveď bola dosť zrozumiteľná a Stanley si lámal hlavu, čo ešte povedať. Odbočili na veľmi úzku štrkovú cestu a Stanley si pomyslel: Už sme na mieste. Po oboch stranách hustý les. Široko-ďaleko nijaký dom. Rýchla poprava, rýchly pohreb. Nikto sa nič nedozvie. Prešli cez potok a cesta sa rozšírila.

Povedz niečo, človeče. „Viem, že urobíte, čo máte v úmysle, pán Cranwell, ale je mi naozaj ľúto, že sa Michaelov prípad takto skončil,“ zašemotil, no vzápätí si uvedomil, že je ho slová nevyzneli príliš presvedčivo. Môže byť naplnený úprimnou ľútosťou, ale pre Cranwellovcov to nič neznamená. Ale zostávali mu už len slová. „Som ochotný uhradiť vám časť výdavkov.“

„Ponúkate mi peniaze?“

„Áno. Prečo nie? Nie som veľký boháč, ale darí sa mi dobre. Mohol by som Michaelovi zaplatiť ošetrovateľku.“

„Tak moment. Odveziem vás domov, živého a zdravého, a zajtra sa zastavím u vás kancelárii, aby sme prebrali váš náhly záujem o Michaela. Možno si dáme kávu, možno aj šišku. Ako starí kamoši. Ani slovo o tom, čo sa stalo dnes v noci. Vy spíšete dohodu, obaja ju podpíšeme, podáme si ruky, ja odídem a začnú mi chodiť šeky.“

Stanley sa nezmohol ani na slovo. Bola to príliš absurdná predstava.

„Ste nechutný, odporný červ, Wade. Teraz poviete hocičo, aby ste si zachránili kožu. Keby som za vami zajtra prišiel do kancelárie, čakali by ma tam policajti s putami. Radšej držte hubu, Wade, všetko len zhoršujete. Z vašich klamstiev je mi na vracanie.“

Čo zhoršuje? chcel sa spýtať Stanley, ale mlčal. Pozrel na pištoľ. Mierila naňho. Ktovie koľko obetí vidí vražednú zbraň v posledných hrozných sekundách pred smrťou.

Vtom vyšli na vŕšok a okolo nich ubudlo stromov a pribudlo svetiel. Bolo ich veľa, hotové more svetiel. Cesta sa končila pri diaľnici, a keď odbočili na juh, Stanley uvidel ukazovateľ štátnej cesty 374, kľukatej cesty, ktorá spájala Clanton s menším Karrawayom. O päť minút vošli do mesta a prekľučkovali do jeho južnej časti. Stanley sa opájal pohľadom na známe miesta napravo škola, naľavo kostol, lacné obchodné centrum, ktoré patrilo jeho klientovi. Stanley sa vrátil domov do Clantonu a bol šťastný. Zmätený, ale šťastný, že ešte žije.

Druhé auto za nimi do mesta nešlo.

V ulici za obchodom Rite Price Jim Cranwell zastal na parkovisku pred obchodom s nábytkom. Vypol svetlá, namieril na Stanleyho pištoľ a povedal: „Počúvajte ma, právnik Wade. Nezazlievam vám, čo sa stalo Michaelovi, ale zazlievam vám, čo sa stalo nám. Ste, skrátka, špina a nemáte ani potuchy, koľko trápenia ste zavinili.“

Okolo nich prešlo auto a Cranwell spustil ruku so zbraňou nižšie. „Môžete zavolať policajtov, dať ma zatknúť, zavrieť do basy a tak ďalej, aj keď som si nie istý, či by ste zohnali nejakých svedkov. Môžete vyvolať problémy, ale tí chlapi budú pripravení na všetko. Stačí jeden chybný krok a trpko to oľutujete.“

„Nič neurobím, sľubujem. Len ma pusťte von.“

„Vaše sľuby pre mňa nič neznamenajú. Choďte domov, Wade, a zajtra sa vráťte do kancelárie. Pohľadajte ďalších chudákov, ktorým by ste mohli zničiť život. My dvaja máme prímerie, ktoré platí do Michaelovej smrti.“

„A potom?“

Usmial sa a zamával zbraňou. „Choďte, Wade. Otvorte dvere, vystúpte a dajte nám pokoj.“

Stanley zaváhal iba nakrátko a čoskoro už odchádzal od pikapu. Zahol za roh, potme našiel chodník a vzápätí pred sebou uvidel nápis Rite Price. Chcel sa rozbehnúť, ale nepočul za sebou nijaké zvuky. Raz sa obzrel. Cranwell bol preč.

Keď sa náhlil k svojmu autu, začal rozmýšľať, čo doma povie žene. Tri hodiny meškania si žiadali nejakú historku.

A tá určite nebude pravdivá.

TICHÝ PRÍSTAV

Domov dôchodcov Tichý prístav stojí niekoľko kilometrov za hranicami mesta Clanton, kúsok od hlavnej cesty na sever, zastrčený v tienistom údolí, takže z okoloidúcich áut ho nevidieť. Domovy pri hlavných cestách sú dosť nebezpečné. Viem to, lebo som pracoval v Nebeskej bráne pri Vicksburgu, keď sa pán Albert Watson zatúlal na štvorprúdovú cestu, kde ho zrazil nákladiak s cisternou. Mal deväťdesiatštyri rokov a patril k mojim obľúbencom. Išiel som mu na pohreb. Nasledovali súdne spory, ale to už som bol preč. Starkí sa často zatúlajú. Niektorí sa snažia ujsť, ale nikdy sa im to nepodarí. Chápem, prečo to aspoň skúšajú.

Pri prvom pohľade na Tichý prístav vidím typickú stavbu zo šesťdesiatych rokov, zanedbanú budovu z červených tehál s viacerými krídlami, ktorá pôsobí dojmom trochu vylepšeného väzenia, kam ľudí posielajú, aby tam v tichosti dožili. Kedysi všetky nazývali domovy dôchodcov, ale teraz sú to penzióny alebo dedinky pre seniorov. „Mama býva v dedinke pre seniorov,“ znie civilizovanejšie ako: „Strčil som ju do domova dôchodcov.“ Mama je stále v tom istom zariadení, ale všetkým okrem nej to znie lepšie.

Volajte si ich, ako chcete, sú to depresívne zariadenia. Ale predstavujú moje pole pôsobnosti, moje poslanie, a vždy keď zbadám nový domov, som celý vzrušený prísľubom príležitostí.

Takže práve parkujem svoj staručký Volkswagen Chrobák na malom prázdnom priestranstve pred budovou. Napravím si okuliare v hrubom čiernom ráme z päťdesiatych rokov aj kravatu uviazanú na hrubý uzol sako nemám a vystupujem z auta. V hojdacích kreslách pred hlavným vchodom posedávajú moji noví priatelia a hľadia do prázdna. Usmejem sa, kývnem hlavou a pozdravím ich, ale iba niektorí sa zmôžu na odpoveď. Vnútri mi udrie do nosa známy pach dezinfekčného prostriedku, aký cítiť vo všetkých zariadeniach tohto druhu. Ohlasujem sa recepčnej, mohutnej mladej žene v uniforme ošetrovateľky. Sedí za pultom zahrabaná v papieroch a nevšíma si ma.

„Na desiatu mám dohodnutú schôdzku s miss Wilmou Drellovou,“ poviem nesmelo. V Clantone totiž oslovujú všetky ženy miss, slečna, bez ohľadu na vek. Je to prejav galantnosti a dobrej výchovy.

Pozrie na mňa a zjavne sa jej nepáči, čo vidí, lebo sa neusmeje. „Ako sa voláte?“ Ona je Trudy, aspoň podľa lacnej plastovej menovky, ktorú má pripnutú nad ľavým prsníkom úctyhodných rozmerov. Trudy by mohla byť prvá na mojej najnovšej čiernej listine.

„Gilbert Griffin,“ odpoviem zdvorilo. „Na desiatu.“

„Sadnite si,“ vyzve ma a kývne na rad plastových stoličiek v hale.

„Ďakujem.“ Sedím ako nervózny školáčik. Skúmavo si obzerám svoje staré biele tenisky a čierne ponožky. Mám na sebe polyesterové nohavice s pridlhým opaskom. Skrátka, vyzerám ako najbiednejší z biednych.

Trudy ďalej prekladá stohy dokumentov. Občas zazvoní telefón. S volajúcimi sa rozpráva zdvorilo. O desať minút do haly vpláva miss Wilma Drellová. Aj ona má na sebe bielu uniformu, biele pančuchy aj topánky s hrubými podrážkami, ktoré robia dosť veľký hluk, lebo Wilma je ešte mohutnejšia ako Trudy.

Celý vydesený vstávam a poviem: „Som Gilbert Griffin.“

„Wilma Drellová.“ Podáme si ruky, potom sa Wilma zvrtne a odchádza, pričom počuť, ako sa jej hrubé biele pančuchy trú o seba. Nasledujem ju ako vystrašené šteňa, a keď vchádzame do chodby, pozriem na Trudy a zachytím jej pohľad plný pohŕdania a odporu. V tej chvíli sa jej meno ocitá na prvom mieste.

Nepochybujem o tom, že Wilma bude druhá a časom možno postúpi vyššie.

Vstupujeme do maličkej kancelárie so svetlosivými stenami, lacným kovovým písacím stolom, lacnou drevenou skrinkou, na ktorej má vystavené fotografie svojich bucľatých detičiek a uštvaného manžela. Usadí sa za stolom v manažérskom kresle, akoby riadila obrovskú prosperujúcu firmu. Mne sa ujde rozkývaná stolička o tridsať centimetrov nižšia ako jej kreslo. Pozerám sa nahor. Ona hľadí dolu.

„Takže vy chcete u nás pracovať,“ začne a berie do ruky žiadosť, ktorú som poslal minulý týždeň.

„Áno.“ Inak by som tu nebol, nie?

„Ako pomocný opatrovateľ. Vidím, že ste už pracovali v podobných zariadeniach.“

„Správne.“ V žiadosti som uviedol tri. Z tých som odchádzal bez problémov. O zvyšných desiatich som sa nezmienil. Ak bude chcieť získať referencie, pôjde to hladko. Zvyčajne to vybavujú telefonicky. V domovoch dôchodcov nemajú strach, že zamestnajú zlodeja, pedofila alebo ľudí ako ja so zložitou minulosťou.

„Potrebujeme niekoho na nočné zmeny od deviatej večer do siedmej ráno na štyri dni v týždni. Budete sledovať chodby, kontrolovať pacientov a poskytovať im zvyčajné služby.“

„To je moja práca,“ prikyvujem. Poznám to dôverne. Treba ich vodiť na záchod, umývať dlážku, pomáhať pri kúpaní, prezliekať ich, čítať im, počúvať ich životné príbehy, písať za nich listy, kupovať narodeninové karty, byť v styku s príbuznými, robiť rozhodcu, keď sa povadia, vynášať a čistiť misy.

„Rád pracujete s ľuďmi?“ Vždy sa ma na to pýtajú. Hlúpa otázka. Akoby ľudia boli rovnakí. Ale pacienti bývajú milí. Na moju čiernu listinu sa dostávajú iba zamestnanci.

„Áno,“ odpoviem.

„Koľko máte rokov?“

„Tridsaťštyri.“ Nevie rátať, či čo? Dátum narodenia je v mojej žiadosti na treťom riadku. V skutočnosti sa chcela spýtať: „Prečo tridsaťštyriročný mladík stojí o takú mizernú prácu?“ Ale nikde nemajú odvahu povedať to nahlas.

„Platíme šesť dolárov na hodinu.“

Bolo to v inzeráte, ale ona sa tvári, akoby mi niečo darovala. Minimálna mzda je momentálne päť dolárov pätnásť centov. Spoločnosť, ktorej patrí Tichý prístav a skrýva sa za nič nehovoriacim názvom Skupina HVQH, je v skutočnosti neslávne známa pochybná firma z Floridy.

Skupina HVQH vlastní zhruba tridsať domovov dôchodcov v dvanástich štátoch a zaplietla sa do viacerých prípadov hrubého zaobchádzania s klientmi, mizernej starostlivosti, diskriminácie zamestnancov, nehovoriac o častých súdnych sporoch a daňových únikoch. Napriek tomu spoločnosť celkom slušne zarába.

„V poriadku.“ Naozaj to nie je také hrozné. Väčšina veľkých korporácií platí svojim poskokom minimálnu mzdu. A ja tu nie som kvôli peniazom, aspoň nie kvôli tým, ktoré mi ponúka HVQH.

Wilma stále číta moju žiadosť. „Máte maturitu. Nepokračovali ste v štúdiu?“

„Nemal som príležitosť.“

„Smola,“ súcitne pokrúti hlavou. „Ja som vyštudovala po večeroch,“ pochváli sa, a tým sa jednoznačne zaradí na druhé miesto v mojej čiernej listine. Časom určite postúpi vyššie. Vysokú školu som absolvoval po troch rokoch, ale všade čakajú debila, tak im to nehovorím. Len by mi to skomplikovalo situáciu. Magisterský diplom som získal za ďalšie dva roky.

„Nijaký záznam v registri trestov,“ predstiera obdiv.

„Ani len pokuta za rýchlu jazdu,“ poviem. Keby vedela. Pravda, nikdy ma neodsúdili, ale občas nechýbalo veľa.

„Nijaké súdne spory ani bankrot,“ pokračuje. Je to tam, čierne na bielom.

„Nikdy ma nežalovali,“ spresňujem. Bol som zapletený do viacerých súdnych sporov, ale nikdy nie ako obžalovaný.

„Ako dlho bývate v Clantone?“ Snaží sa naťahovať rozhovor, aby trval aspoň sedem minút. Obaja vieme, že ten džob dostanem, lebo inzerát bol v novinách už dva mesiace.

„Pár týždňov. Prisťahoval som sa z Tupela.“

„A čo vás sem priviedlo?“ Človek musí milovať Južanov. Bez okoľkov vám položia osobnú otázku. Moja odpoveď ju nezaujíma, ale je zvedavá, prečo sa niekto ako ja presťahuje z mesta do mesta a hľadá prácu za šesť dolárov na hodinu.

„Nešťastná láska,“ zaklamem. „Potreboval som zmeniť prostredie.“ Nešťastná láska vždy zaberie.

„To je mi ľúto,“ povie, ale v skutočnosti jej to je fuk.

Položí moju žiadosť na stôl. „Kedy môžete nastúpiť, pán Griffin?“

„Zajtra.“

„Dobre.“

Zvyčajne ma potrebujú hneď, takže okamžitý nástup nikoho neprekvapí. Nasledujúcich tridsať minút vyplňujem s Trudy dotazníky. Tvári sa dôležito a nenápadne dáva najavo, že má vyššie postavenie ako ja. Keď nasadnem do auta a odchádzam, pozriem na smutné okná Tichého prístavu a snažím sa odhadnúť, ako dlho tam budem pracovať. Zvyčajne sa zdržím zhruba štyri mesiace.

Môj dočasný domov v Clantone predstavuje dvojizbový byt v chátrajúcom dome neďaleko námestia. V inzeráte stálo, že je zariadený, ale pri prvej obhliadke som si všimol iba vojenskú posteľ v spálni, ružovú koženkovú sedačku v obývačke a jedálenský kút s okrúhlym stolom nie väčším ako veľká pizza. Ešte je tu piecka, ktorá nefunguje, a veľmi stará chladnička, čo melie z posledného. Za toto všetko som sľúbil, že domácej miss Ruby vysolím týždenne dvadsať dolárov na drevo. V pohode. Videl som aj horšie.

„A žiadne žúry,“ upozornila ma miss Ruby s úsmevom, keď sme si podali ruky. Ona ich určite zažila viac než dosť. Môže mať päťdesiat, ale aj osemdesiat rokov. Na tvári sa jej ani tak nepodpísal vek, ako skôr neviazaný život a neuveriteľné množstvo cigariet, čo vyfajčí. Zakrýva to vrstvami mejkapu, červeňou na líca, rúžom, maškarou, očnými linkami a každý deň na seba vyleje minimálne jeden flakón parfumu, čo v kombinácii s cigaretovým dymom vytvára arómu zaschnutého moču, aká sa dosť bežne vyskytuje v domovoch dôchodcov.

O bourbone nehovoriac. Len čo sme si podali ruky, miss Ruby navrhla: „Nevypijeme si?“ Boli sme v obývačke jej bytu na prízemí a skôr ako som stihol odpovedať, zamierila k barovej skrinke. Štedro naliala Jima Beama do dvoch pohárov, pridala sódu a štrngli sme si. „Najlepší spôsob, ako začať deň, je dať si drink,“ vyhlásila, keď sa napila. Bolo iba deväť hodín.

Vyšli sme na verandu a ona si hneď zapálila marlborku. Býva sama a rýchlo mi došlo, že je veľmi osamelá. Len sa chcela s niekým porozprávať. Málokedy pijem alkohol a bourbon už vôbec nie. Po niekoľkých dúškoch mi znecitlivel jazyk. Ak na ňu whisky nejako vplývala, rozhodne to nebolo vidieť, keď bez prestávky rapotala o ľuďoch z Clantonu, ktorých nikdy nespoznám. O pol hodiny zahrkala kockami ľadu v pohári. „Nedáme si ešte jedného Jima?“ Krátko nato som sa ospravedlnil a odišiel.

Sestra Nancy, príjemná staršia žena, ktorá tu pracuje už tridsať rokov, ma sprevádza po domove. V severnom krídle ideme od dverí k dverám, nazrieme do každej izby a pozdravíme obyvateľov. Vo väčšine izieb sú dvaja. Poznám tie tváre: na niektorých vidieť radosť, že spoznali niekoho nového, iné sú smutné a je im to jedno, zatrpknuté patria ľuďom pripraveným pretrpieť ďalší osamelý deň a nakoniec sú prázdne tváre tých, ktorí už tento svet opustili. V južnom krídle vidím tie isté tváre. Zadné krídlo je trochu iné. Vchádza sa doň cez bezpečnostné kovové dvere a sestra Nancy musí najprv naťukať štvorciferný kód na paneli, čo visí na stene, aby sme sa dostali dnu.

„Tu máme ťažšie prípady,“ hovorí potichu. „Zopár alzheimerov, niekoľko bláznov. Smutné.“ V každej z desiatich izieb je jeden pacient. Predstaví ma všetkým. Bez nehody. Idem za ňou do kuchyne, okolo maličkej lekárne a jedálne, kde všetci jedia a zabávajú sa. Tichý prístav je skrátka typický domov dôchodcov, celkom čistý a dobre fungujúci. Pacienti vyzerajú v rámci možností spokojní.

Neskôr sa musím pozrieť do súdneho archívu, či domov niekedy nezažalovali za hrubé zaobchádzanie alebo zanedbávanie. V Jacksone si zistím, či niekto nepodal písomnú sťažnosť. Mám toho veľa, čaká ma zvyčajné zhromažďovanie informácií.

Sme opäť vpredu pri pulte a sestra Nancy mi vysvetľuje pravidlá súvisiace s návštevami, keď sa z ničoho nič ozve silné zatrúbenie.

„Pozor,“ povie sestra. Zo severného krídla sa k nám rúti vozík. Sedí v ňom starec v pyžame, jednou rukou nás odháňa z cesty a druhou stíska balónik klaksónu na bicykel, ktorý má namontovaný nad pravým kolesom. Tlačí ho zjavne pomätený muž, nevyzerá na viac ako šesťdesiat, s veľkým pupkom, čo mu trčí spod trička, v špinavých bielych ponožkách bez topánok.

„Ticho, Walter!“ vyštekne sestra, keď nevšímavo prefrčia okolo nás do južného krídla. Ostatní pacienti sa utekajú schovať do svojich izieb.

„Walter miluje svoj vozík,“ dodá.

„Kto ho tlačil?“

„Donny Ray. Denne musia po chodbách prejsť pätnásť kilometrov. Minulý týždeň zrazili Pearl Dunavantovú, skoro jej zlomili nohu. Walter povedal, že zabudol trúbiť. Tej rodine sa to nepáčilo. Bol z toho hotový cirkus, ale Pearl si to užíva, má rada pozornosť.“

Znova sa ozve zatrúbenie, tí dvaja sa vracajú. Preletia okolo nás. Walter môže mať osemdesiatpäť, plus mínus rok (pri svojich skúsenostiach viem odhadnúť vek s maximálnou odchýlkou tri roky, miss Ruby tiež) a očividne sa veľmi dobre zabáva. Hlavu má predklonenú a oči prižmúrené, akoby sa rútili stopäťdesiatkilometrovou rýchlosťou. Donny Ray má v očiach divoký výraz, z čela mu kvapká pot, pod pazuchami má mokré škvrny. Ani jeden nás nepozdraví.

„Nemôžete im to zatrhnúť?“ pýtam sa.

„Pokúšali sme sa, ale Walterov vnuk je právnik a vyhrážal sa, že nás zažaluje. Donny Ray ho raz vyklopil, nič hrozné sa nestalo, ale myslíme si, že mal slabý otras mozgu. Rodine sme to radšej nepovedali. V každom prípade úraz nemal badateľné následky.“

Obchôdzku končíme presne o piatej, keď sestra Nancy odchádza z práce. Služba sa mi začne až o štyri hodiny, ale nemám kam ísť. Môj byt nepripadá do úvahy, lebo miss Ruby ma stále vyzerá, a keď ma vystriehne, očakáva, že si s ňou dám malého Jima na verande. Nezáleží na čase, vždy je pripravená vypiť si. A ja naozaj neznášam bourbon.

Tak sa v bielom kabátiku ponevieram po domove. Rozprávam sa s ľuďmi, pozdravím miss Wilmu Drellovú, ktorá má plné ruky práce. Zájdem do kuchyne a predstavím sa dvom černoškám, ktoré dosť mizerne varia. Kuchyňa nie je taká čistá, ako by som si predstavoval, v duchu si už robím poznámky. O šiestej sa obyvatelia začínajú pomaly schádzať na večeru. Niektorí chodia bez pomoci a sú na to patrične hrdí, ustavične pripomínajú ostatným, že sú zdravší ako oni. Prichádzajú medzi prvými, zdravia sa s priateľmi, pomáhajú vozičkárom a pobehujú medzi stolmi. Iní majú paličky a chodúľky, ale nechávajú ich v kúte pred dverami, aby ich ostatní nevideli. Personál im pomáha prejsť k stolom. Pridám sa a predstavím sa.

Tichý prístav má momentálne päťdesiatdva obyvateľov. Na večeru ich prišlo tridsaťosem, potom brat Don vstane, aby odriekal modlitbu. Všetci stíchnu. Bývalý kazateľ vraj trvá na tom, že pred každým jedlom povie modlitbu. Aj v deväťdesiatke má jasný a prekvapujúco silný hlas. Modlí sa dosť dlho a niektorí začnú nedočkavo štrngať príbormi. Jedlo im servírujú na plastových podnosoch, aké sme mali v školskej jedálni. Dnes majú pečené kuracie prsia bez kosti so zelenou fazuľkou, instantnú zemiakovú kašu a, samozrejme, ovocný rôsol, tentoraz červený. Zajtra bude žltý alebo zelený. Robia ho vo všetkých domovoch. Neviem prečo. Ako keby sme sa celý život vyhýbali trasľavému rôsolu, ale nakoniec nás neminie. Brat Don konečne zmĺkne a sadá si. Hostina sa môže začať.

Tým, ktorí nevládzu prísť, a obyvateľom zadného krídla jedlo rozvážajú na vozíkoch. Dobrovoľne sa hlásim do služby. Niektorým pacientom už zjavne nezostáva veľa času.

O dnešnú večernú zábavu sa postarajú malí skauti, prichádzajú presne o siedmej a rozdávajú hnedé vrecká, ktoré sami vyzdobili a naplnili keksami a čokoládovými koláčikmi. Potom sa zhromaždia pri klavíri, zanôtia Boh žehnaj Amerike a niekoľko táborových piesní. Osemroční chlapci zvyčajne neradi spievajú, a tak im pomáhajú ich vedúce. O pol ôsmej sa vystúpenie skončí a seniori sa pomaly vracajú do svojich izieb. Jedného tlačím na vozíku, potom pomáham pri upratovaní jedálne. Hodiny sa vlečú. Pridelili ma do južného krídla v jedenástich izbách sú po dvaja obyvatelia a v jednej iba jeden.

O deviatej sa roznášajú lieky, chvíľa, na ktorú sa všetci tešia. Väčšina z nás si robila posmech zo starých rodičov, keď prejavovali záujem o choroby, rôzne liečebné postupy, prognózy a lieky a ochotne o nich hovorili s každým, kto bol ochotný počúvať. Táto zvláštna potreba s vekom narastá a často býva zdrojom posmeškov, ktoré starí ľudia aj tak nepočujú. V domovoch je to ešte horšie, rodiny tam totiž odkladajú svojich starkých a tí strácajú poslucháčov. Preto využívajú každú príležitosť rozprávať o svojich neduhoch, vždy keď je nablízku niekto z personálu. A keď im večer prinesú lieky, všetci viditeľne ožívajú. Niektorí predstierajú nedôveru, neochotu či strach, ale napokon aj oni prehltnú tabletky a zapijú ich vodou. Každý dostáva malú pilulku na spanie. Aj ja som ju raz užil, ale nič som necítil. Okrem toho dostávajú aj iné lieky, lebo jedna tabletka by ich neuspokojila. Väčšinou ide o skutočné lieky, ale počas večerného rituálu starkí pohltajú aj neškodné placebo.

Potom domov stíchne a všetci sa ukladajú spať. O desiatej sa zhasnú svetlá. Teraz mám celé južné krídlo len pre seba. Jeden pomocný opatrovateľ je v severnom krídle a dvaja v zadnom so „smutnými prípadmi“. Po polnoci, keď už všetci vrátane personálu spia, začínam sliediť. Hľadám záznamy, zápisy, spisy, kľúče, čokoľvek. Bezpečnosť v týchto zariadeniach je na smiech. Počítačový systém nič zvláštne, ľahko sa doň nabúram. Vždy chodím do služby s malým fotoaparátom vo vrecku. Používam ho na dokumentovanie nedostatkov, ako sú špinavé záchody, nezamknuté lekárničky, zašpinená a nevypratá bielizeň, sfalšované zápisy, potraviny po záruke, zanedbaní pacienti a podobne. Je to dlhý a smutný zoznam a ja som stále v strehu.

Budova okresného súdu stojí uprostred pekne udržiavaného trávnika v strede clantonského námestia. Okolo nej sú fontány, prastaré duby, lavičky, vojnové pamätníky a dva altánky. Stojím pri jednom z nich a takmer počujem hlučnú oslavu Dňa nezávislosti či volebné prejavy rečníkov. Na žulovom podstavci stojí osamelý vojak Konfederácie, pozerá sa na sever, hľadajúc nepriateľov, v ruke drží pušku a pripomína nám slávnu prehratú vojnu.

Idem rovno do kancelárie ekvitného súdu, kde sú uložené všetky záznamy o pozemkoch, ako na každom okresnom súde v tomto štáte. Na podobné príležitosti si obliekam tmavomodré sako, kravatu, vyžehlené nohavice a poltopánky, takže vyzerám ako právnik z iného mesta, ktorý si prišiel niečo overiť. Právnici prichádzajú a odchádzajú. Netreba sa nikde zapísať. S nikým sa nerozprávam, len ak ma oslovia. Pozemková kniha je verejne prístupná a úradníci ľudí nesledujú, nemajú záujem. Pri prvej návšteve sa oboznamujem so systémom, aby som vedel nájsť, čo hľadám. Listy vlastníctva, prevody majetku, zástavné listiny, overené závety a ďalšie dokumenty, ktoré v blízkej budúcnosti musím prezrieť. Zoznam platiteľov dane z nehnuteľnosti je v kancelárii na konci chodby. Súdne podania a prípady evidujú v kancelárii na prízemí. O pár hodín už viem, kde čo je, aj keď som sa s nikým nerozprával. Som len ďalší cezpoľný právnik, ktorý si robí svoju prácu.

Na každej zastávke potrebujem predovšetkým nájsť človeka, ktorý tam pracuje už dlho a rád sa podelí o miestne klebety. Zvyčajne to býva zamestnanec kuchyne, často čiernej pleti, najčastejšie žena, a ak nájdem černošskú kuchárku, viem, že sa dostanem aj ku klebetám. Lichôtky nezaberajú, tieto ženy už z diaľky zacítia pretvárku. Nemôžete ich chváliť za varenie, lebo jedlo je mizerné a ony to vedia. Dajú im suroviny a povedia, ako ich majú pripraviť. Začínam tým, že sa každý deň zastavím v kuchyni, pozdravím, spýtam sa, ako sa majú a tak ďalej. Pre ne je nezvyčajné už to, že si ich všimol kolega, navyše biely, a dokonca je ochotný stráviť s nimi chvíľku na ich domácej pôde. Po troch dňoch so mnou šesťdesiatročná Rozelle začína flirtovať a ja s ňou tiež. Zdôveril som sa jej, že bývam sám, neviem variť a potrebujem zopár kalórií navyše. Zakrátko mi Rozelle presne o siedmej robí praženicu a každé ráno spolu pijeme kávu. Služba sa mi končí o siedmej ráno, ale zvyčajne sa ešte hodinu zdržím. V snahe vyhnúť sa miss Ruby prichádzam do práce oveľa skôr, a tak mám veľa nadpracovaných hodín. Keďže som nový, pridelili mi nočnú zmenu od 21.00 do 7.00 od piatku do pondelka, ale to nič.

S Rozelle sme sa rýchlo zhodli, že naša šéfka Wilma Drellová je hlúpa, lenivá a pomalá ako slimák a mali by ju vymeniť, čo sa pravdepodobne nestane, lebo nikto normálny by to miesto neprijal. Rozelle už zažila toľko šéfov, že si všetkých ani nepamätá. Sestra Nancy dostáva slušné známky. Trudy nie. Kým sa skončil môj prvý týždeň, zhodnotili sme s Rozelle všetkých zamestnancov.

Zábava sa začína, keď prejdeme na pacientov. „Viete, Rozelle,“ poviem, „každý večer dávam Lylovi Spurlockovi sanitní v kocke cukru. O čo ide?“

„Božíčku, zmiluj sa nad nami,“ povie s úsmevom a vycerí obrovské zuby. Rozhodí rukami, akože je prekvapená. Zagúľa očami, ako keby som otvoril plechovku plnú hmýriacich sa červov. „Ste vy ale zvedavý biely chlapec.“ Ale asi som udrel na citlivú strunu, vidím na nej, že mi chce všetko povedať.

„Nevedel som, že sa sanitra ešte používa.“

Rozelle pomaly otvára veľké balenie mrazených vaflí. „Pozrite, Gill, ten chlap nedal pokoj žiadnej žene, čo tu kedy bola. Zopár sa ich chytilo. Pred časom ho pristihli v posteli so sestričkou.“

„Lyla?“

„Božíčku, zmiluj sa nad nami! Ťažko by ste hľadali druhého. Nedá pokoj žiadnej žene, mladej ani starej. Obchytkával sestričky, pacientky, pomocníčky, dokonca aj dámy z kostolného zboru, čo sem chodia spievať vianočné koledy. Predtým ho zatvárali, keď boli návštevy, inak by naháňal aj malé dievčatá.

Raz prišiel snoriť až sem. Chytila som mäsiarsky nôž a zamávala mu pred nosom. Odvtedy mám pokoj.“

„Veď má osemdesiatštyri rokov.“

„Je trochu pomalší. Má cukrovku, odrezali mu nohu. Ale ruky mu nechali, a tak stále obchytkáva ženy. Mňa nie, ale sestričky sa mu radšej vyhýbajú.“

Predstava starého Lyla v posteli so sestrou ma uchvátila. „A naozaj ho prichytili so sestrou?“

„Naozaj. Nebola to žiadna mladica, to nie, ale aj tak bol od nej o tridsať rokov starší.“

„Kto ich našiel?“

„Poznáte Andyho?“

„Jasné.“

Rozhliadla sa okolo seba, kým začala rozprávať historku, ktorá sa zrejme stala legendou. „Andy vtedy robil v severnom krídle, teraz je v zadnom. Poznáte ten sklad na konci severného krídla?“

„Jasné.“ Nebola to pravda, ale chcel som počuť zvyšok. „Viete, kedysi tam bývala posteľ a Lyle s tou sestričkou neboli prví, čo ju využili.“

„Nehovorte.“

„Takveru. Neverili by ste, čo sa tu dialo, kým bol Lyle Spurlock ešte pri sile.“

„Andy ich teda prichytil v sklade?“

„Hej. Sestričku vyhodili. Lylovi pohrozili, že ho pošlú inde, ale vložila sa do toho jeho rodina, a tak ho tu nechali. Hrôza. Božíčku, zľutuj sa nad nami!“

„Odvtedy mu dávajú sanitru?“

„Mali s tým začať už dávno.“ Rozelle ukladala vafle na plech. Znova sa rozhliadla, akoby mala výčitky svedomia, ale nikto sa nepozeral. Druhá kuchárka Delores zápasila s mlynčekom na kávu a navyše bola dosť ďaleko od nás, nemohla nič počuť.

„Poznáte pána Luka Malona zo štrnástky?“

„Pravdaže, je v mojom krídle.“

Osemdesiatdeväťročný pán Malone bol upútaný na lôžko, takmer slepý a hluchý, a celé dni zízal na malý televízor zavesený na strope.

„On a jeho manželka mali štrnástku na dožitie. Pani zomrela vlani na rakovinu. Asi pred desiatimi rokmi sa zaplietla so starým Spurlockom.“

„Mali spolu pomer?“ Rozelle bola ochotná rozprávať, ale občas potrebovala povzbudiť.

„Neviem, ako to voláte vy, ale pravda je, že spolu spávali. Spurlock mal vtedy obidve nohy a bol rýchly. Len čo odviezli pána Malona dolu na bingo, Spurlock utekal do štrnástky. Stoličkou podložil kľučku a šuchol sa do postele k pani Malonovej.“

„Prichytili ich?“

„Keby len raz! Ale nebol to pán Malone. Ten by ich nechytil, ani keby bol s nimi v izbe. Nikdy sa to nedozvedel. Chudáčik.“

„To je hrozné.“

„Spurlock je už raz taký.“

Potom ma odohnala, že musí chystať raňajky.

Prešli dva dni. Večer dávam Lylovi Spurlockovi namiesto prášku na spanie placebo. O hodinu sa vraciam do jeho izby, presvedčím sa, že spolubývajúci tuho spí, a podám mu dva časopisy Playboy. V Tichom prístave nie sú také veci výslovne zakázané, ale Wilma Drellová sa postarala o to, aby zbavila obyvateľov všetkého pokušenia. V zariadení sa nepodáva alkohol. Hrajú sa tu karty a bingo, ale nijaké hazardné hry. Tých pár ešte žijúcich fajčiarov musí chodiť von. Akákoľvek pornografia je prakticky nemysliteľná.

„Nech to nikto nevidí,“ šepkám Lylovi. Ten schmatne časopisy ako vyhladovaný utečenec, ktorému dávajú jedlo.

„Vďaka,“ povie nadšene. Zapálim mu stolnú lampu pri posteli, potľapkám ho po pleci a zaželám príjemnú zábavu. Do toho, starký! Lyle Spurlock odteraz patrí k mojim obdivovateľom.

Môj spis o ňom je čoraz hrubší. V Tichom prístave žije jedenásť rokov. Po smrti jeho tretej manželky rodina zrejme usúdila, že sa o otca nemôže starať, a dala ho do domova. Podľa záznamov v knihe návštev na Lyla takmer zabudla. Za posledných šesť mesiacov sa tu dva razy zastavila jeho dcéra z Jacksonu. Je vydatá za dosť bohatého staviteľa obchodných centier. Pán Spurlock má ešte syna vo Fort Worthe, pracuje v nákladnej železničnej doprave a otca nenavštevuje. Podľa evidencie došlej pošty mu ani nepíše. Pán Spurlock skoro celý život viedol malú elektrikársku firmu v Clantone a nikdy nevlastnil veľký majetok. Lenže jeho tretia manželka, ktorá bola predtým tiež dvakrát vydatá, zdedila po otcovej smrti zomrel ako deväťdesiatosemročný dvestošesťdesiat hektárov pôdy v Tennessee. Jej poslednú vôľu súdne potvrdili pred desiatimi rokmi v okrese Polk, a keď uzavreli dedičské konanie, pozemky pripadli pánu Spurlockovi. Je dosť možné, že jeho dve ratolesti o tom nič nevedia.

Chvíľu to trvá, kým človek vydoluje z archívu také poklady. Niekedy nemám šťastie, ale keď natrafím na tajomstvo tohto druhu, začína to byť vzrušujúce.

Dnes večer mám voľno a miss Ruby trvá na tom, že spolu pôjdeme na cheeseburger. Chodí na Cadillacu z roku 1972, je hrozne dlhý, jasnočervený a zmestilo by sa doň aj osem pasažierov. Kým šoférujem, ona rozpráva, ukazuje, popíja whisky a v jednej ruke, ktorá jej visí z okna, drží zapálenú marlborku. Rozdiel medzi mojím Chrobákom a jej Cadillacom vo mne vzbudzuje dojem, že sedím za volantom autobusu. Mám čo robiť, aby som sa s ním vtesnal do uličky pred Sonic Driveln, modernou verziou klasického podniku, kde rátali iba s menšími vozidlami. Nakoniec sa mi to podarí. Objednávame si burgery, hranolčeky a kolu. Miss Ruby chce, aby sme sa najedli na mieste, a ja som rád, že ju môžem urobiť šťastnou.

Po množstve popoludňajších a raňajších drinkov už viem, že nemá deti. Opustilo ju niekoľko manželov. Zatiaľ nespomenula brata, sestru, bratanca či sesternicu, neter ani synovca. Je hrozne osamelá.

Od Rozelle sa dozvedám, že miss Ruby ešte pred dvadsiatimi rokmi viedla posledný bordel v okrese Ford. Rozelle sa zhrozila, keď zistila, kde bývam, ako keby môj byt obsadili zlí duchovia. „To nie je vhodné miesto pre bieleho chlapca,“ vyhlásila. Rozelle chodí do kostola najmenej štyrikrát za týždeň. „Mali by ste stade odísť,“ varovala ma. „V tých stenách prebýva satan.“

Nemyslím, že je to satan, ale tri hodiny po večeri už pomaly zaspávam, keď sa nado mnou začne triasť strop. Sprievodné pravidelné zvuky smerujú k vyvrcholeniu. Počujem hrmot, ako keď sa kovová posteľ posúva po dlážke. Nasleduje mocný vzdych hrdinského dobyvateľa. Potom ticho. Koniec dejstva.

O hodinu sa rachot opakuje a posteľ zase skacká po dlážke. Tentoraz je hrdina buď mohutnejší, alebo drsnejší, lebo robí väčší hluk. Ona, neviem kto, tiež vydáva hlasnejšie zvuky, a tak dosť dlho počúvam so zvedavosťou a narastajúcim vzrušením, ako tí dvaja odhadzujú všetky zábrany a kašlú na to, že ich niekto počúva. Na konci vykríknu a ja mám sto chutí zatlieskať. Upokoja sa. Aj ja. Spánok sa vracia.

Lenže o hodinu pracovitá dievčina na poschodí začína už tretie číslo tej noci. Je piatok a uvedomujem si, že je to môj prvý piatok v byte. Šéfka zistila, že mám priveľa nadčasov a prikázala mi dnes zostať doma. Túto chybu už viac nespravím. Teším sa, ako porozprávam Rozelle, že miss Ruby neprestala robiť bordelmamu, že svoj dom stále využíva na iné účely a že satan priam prekvitá.

V sobotu predpoludním v kaviarni na námestí kupujem pagáče s klobásou. Nesiem ich miss Ruby. Otvorí mi v župane, natupírované vlasy jej trčia na všetky strany, oči má červené a opuchnuté. Sadneme si v kuchyni. Miss Ruby uvarí príšernú kávu, lacnú žbrndu, ktorú kupuje vo veľkom, a ja opakovane odmietam Jima Beama.

„V noci tu bolo dosť hlučno,“ začnem.

„Vážne?“ Odhryzne si z pagáča.

„Kto býva v byte nado mnou?“

„Nikto.“

„Včera tam niekto bol. Tí dvaja sexovali a robili pritom strašný rámus.“

„Jáj, to bola Tammy. Jedno z mojich dievčat.“

„Koľko ich máte?“

„Nie veľa. Bývalo ich viac.“

„Počul som, že tu kedysi bol bordel.“

„Takveru,“ odpovie s hrdým úsmevom. „Pred pätnástimi-dvadsiatimi rokmi som mala dvanásť dievčat a starali sme sa o všetky veľké zvieratá v Clantone o politikov, o šerifa, o bankárov a právnikov. Na treťom poschodí hrali poker. Dievčatá pracovali v ostatných izbách. To boli dobré roky.“ Usmieva sa a spomína na lepšie časy.

„Ako často teraz Tammy pracuje?“

„Iba v piatok, občas v sobotu. Jej manžel je kamionista, cez víkendy nie je doma a ona si potrebuje privyrobiť.“

„Kto sú jej zákazníci?“

„Má ich len zopár. Je opatrná a prieberčivá. Máte záujem?“

„Nie. Len som zvedavý. Takže tu býva hlučno každý piatok a sobotu?“

„Hej.“

„To ste mi nepovedali, keď som si prenajímal byt.“

„Nepýtali ste sa. No tak, Gill, hádam to nebude také zlé. Ak chcete, prihovorím sa za vás u Tammy. Nemáte to ďaleko. Mohla by prísť k vám.“

„Koľko pýta?“

„Na cene sa dá dohodnúť. Vybavím vám zľavu.“

„Ešte si to rozmyslím:“

Na konci prvého mesiaca si ma Wilma Drellová zavolá do kancelárie na hodnotenie. Veľké firmy to robievajú, majú na to celé príručky, dodáva im to pocit, že sú skvele riadené. HVQH vyžaduje hodnotenie nových zamestnancov po tridsiatich, šesťdesiatich a deväťdesiatich dňoch, potom raz za šesť mesiacov. Väčšina domovov to má v príručke, ale zvyčajne sa s tým neobťažujú.

Odpovedám na bežné otázky typu, ako sa mám, čo si myslím o svojej práci, či vychádzam s ostatnými zamestnancami. Zatiaľ sa na mňa nikto nesťažoval. Chváli ma za ochotu zostávať v robote dlhšie. Musím uznať, že nie je taká hrozná, ako som si sprvu myslel. Nemýlim sa často, ale stáva sa to. Ešte je na mojej čiernej listine, ale až na treťom mieste. „Zdá sa, že pacienti si vás obľúbili,“ povie.

„Sú zlatí.“

„Prečo trávite toľko času v kuchyni a rozprávate sa s kuchárkami?“

„Je to proti predpisom?“

„To nie, ale je to dosť nezvyčajné.“

„Rád s tým prestanem, ak vám to prekáža.“ Nič také nemám v úmysle, nech si Drellová hovorí, čo chce.

„Nie, netreba. U pána Spurlocka sme našli pod matracom časopisy Playboy. Neviete, odkiaľ sa vzali?“

„Pýtali ste sa pána Spurlocka?“

„Áno, ale mlčí ako hrob.“

Vďaka, Lyle. „Nemám ani potuchy, odkiaľ ich má. Porušil tým predpisy?“

„Také svinstvo tu netrpíme. Určite s tým nemáte nič spoločné?“

„Podľa mňa, ak si pán Spurlock, ktorý má osemdesiatštyri rokov a poctivo platí za vaše služby, chce pozerať Playboya, mali by ste mu to dovoliť. Komu to ublíži?“

„Nepoznáte pána Spurlocka. Robíme, čo je v našich silách, aby sa priveľmi nevzrušil. Inak sú s ním problémy.“

„Má osemdesiatštyri.“

„Ako viete, že si tu všetko platí?“

„Povedal mi to.“

Obrátila stránku, akoby v mojom spise bolo ešte veľa zápisov. Napokon ho zavrela a povedala: „Zatiaľ je všetko v poriadku, Gill. S vašou prácou sme spokojní. Môžete odísť.“

Keď ma prepustila, išiel som rovno do kuchyne a porozprával Rozelle o najnovších udalostiach v dome miss Ruby.

Po šiestich týždňoch v Clantone som dokončil svoj prieskum. Prešiel som všetky verejne prístupné záznamy, preštudoval stovky starších čísel Ford County Times, ktoré sú tiež uložené v budove súdu. Nikto nepodal žalobu na Tichý prístav. Objavil som iba dve bezvýznamné sťažnosti, ktoré kancelária v Jacksone vybavila administratívnou cestou.

Len dvaja obyvatelia Tichého prístavu majú majetok, ktorý stojí za reč. Pán Jesse Plankmore vlastní stodvadsať hektárov lesa neďaleko Pidgeon Islandu v severovýchodnej časti okresu Ford. Lenže pán Plankmore už nevie, že niečo vlastní. Celé roky je mimo a čoskoro nás navždy opustí. Manželka mu zomrela pred jedenástimi rokmi a jej poslednú vôľu potvrdil miestny právnik. Čítal som ju dvakrát. Všetok svoj majetok odkázala pánu Plankmorovi a po jeho smrti má pripadnúť ich štyrom deťom. Predpokladám, že jeho posledná vôľa je rovnaká a originál leží v trezore toho právnika.

Ďalší vlastník je môj kamarát Lyle Spurlock. So svojimi dvestošesťdesiatimi hektármi pôdy patrí k najsľubnejším zo všetkých, ktorých som za posledné roky stretol. Nebyť Lyla, pomaly by som začal plánovať odchod.

Zistil som aj ďalšie veci, aj keď nie také dôležité. Miss Ruby má šesťdesiatosem rokov, je tri razy rozvedená, naposledy pred dvadsiatimi dvoma rokmi, bezdetná, trestný register má čistý a jej dom úradne ohodnotili na 52 000 dolárov. Pred dvadsiatimi rokmi, keď v ňom ešte fungoval bordel, mal dvojnásobnú cenu. V starých Ford County Times som sa dočítal, že policajti pred osemnástimi rokmi urobili v dome raziu, zatkli dve dievčatá a dvoch zákazníkov, z ktorých jeden bol štátny úradník z iného okresu. Nasledovali ďalšie historky. Potupený úradník zložil funkciu a spáchal samovraždu. Počestná väčšina sa vzbúrila a miss Ruby definitívne prišla o kšeft.

Okrem domu vlastní už len Cadillac z roku 1972. Minulý rok zaplatila dvadsaťdeväť dolárov za poznávacie značky.

Práve o Cadillacu rozmýšľam, keď sa vraciam z práce a nechám sa ňou prichytiť. „Dobré ráno, Gill,“ povie drsným, prefajčeným hlasom. „Čo poviete na jedného Jima?“ Stojí na úzkej verande v otrasnom ružovom pyžame a fialovom župane, na nohách má červené gumené šľapky a na hlave širokánsky čierny klobúk, ktorý vyzerá ako pánsky dáždnik. Inými slovami, je oblečená ako vždy.

Pozriem na hodinky, usmejem sa a odpoviem: „Dobre.“

Zmizne vnútri a vzápätí sa vráti s dvoma pohármi whisky so sódou. Z nahrubo narúžovaných úst jej trčí marlborka a pri reči poskakuje hore-dole. „Aká bola služba, Gill?“

„Normálna. A čo vy, oddýchli ste si?“

„Nespala som celú noc.“

„To je mi ľúto.“ Jasné, že bola v noci hore, keď celý deň prespí pozostatok jej bývalého života. Zvyčajne odoláva pokušeniu whisky do desiatej predpoludním, vtedy si ide ľahnúť a spí až do tmy.

Rozprávame sa o všeličom, počúvam ďalšie historky o ľuďoch, s ktorými sa nikdy nestretnem. Pohrávam sa s pohárom, ale bojím sa nevypiť skoro všetko. Miss Ruby už viac ráz zapochybovala o mojej mužnosti, keď som sa pokúsil švindľovať a nedopil som bourbon.

„Mimochodom, nepoznali ste istého pána Lyla Spurlocka?“ spýtam sa, keď zmĺkne.

Chvíľu trvá, kým si vybaví všetkých mužov, ktorých poznala, ale nakoniec si nespomenie. „Myslím, že nie. Prečo?“

„Je to jeden z mojich pacientov, môj obľúbenec, tak mi napadlo, že ho dnes večer vezmem do kina.“

„To je od vás milé.“

„V autokine dnes dávajú dva filmy.“

Takmer vyprskne whisky na dvor, potom sa rozosmeje, až stratí dych. Keď sa spamätá, povie: „Chcete zobrať starca na porno?“

„Jasné. Prečo nie?“

„To je sranda.“ Dobre sa zabáva a cerí na mňa žlté zuby. Odpije si z pohára, potiahne z cigarety a už je zase pokojná.

Podľa archívov Ford County Times, keď v roku 1980 premietali v autokine Daisy DriveIn pornofilm Hlboké hrdlo, spôsobilo to v Clantone veľký rozruch. Nasledovali protesty, pochody, nariadenia, žaloby útočiace na nariadenia, kázne a ďalšie kázne, prejavy politikov. Keď sa všetko upokojilo, autokino ešte vždy fungovalo a na základe Prvého dodatku k Ústave premietalo pornofilmy, kedy chcelo. Majiteľ napokon pristal na kompromis a súhlasil, že bude premietať nemravné filmy iba v stredu večer, keď sú ľudia v kostole. Ostatné dni boli venované tínedžerským hororom, ale majiteľ sľúbil, že zoženie aj nejaké disneyovky. Neskoro. Kresťania bojkotovali autokino Daisy tak dlho, až ho všetci začali považovať za vred na tele spoločnosti.

„Nemohol by som si požičať vaše auto?“ spýtam sa nesmelo.

„Načo?“

„Veď vidíte,“ kývnem na svoj Volkswagen. „Moje je príliš malé.“

„Prečo si nekúpite väčšie?“

Moje autíčko je malé, ale stále má väčšiu hodnotu ako jej koráb.

„Uvažujem o tom. Bude nám trochu tesno, ale to nič. Ak mi ho nepožičiate, pochopím to.“

„Moment.“ Zaštrngá ľadom v pohári. „Myslím, že si ešte trochu dám. A vy?“

„Nie, vďaka.“ Jazyk mám ako v ohni a zrazu sa mi chce spať. Idem si ľahnúť. Miss Ruby tiež. Osviežení dlhým spánkom sa za súmraku stretávame na verande a miss Ruby nadviaže na náš predpoludňajší rozhovor: „Myslím, že si dám trochu Jima. A vy?“

„Nie, vďaka. Pôjdem autom.“

Namieša si drink a vzápätí odchádzame. Hoci som ju na pánsku jazdu výslovne nepozval, uvedomil som si, že Cadillac bez nej neodíde, a tak som si povedal, nech to čert berie. Lyle Spurlock nebude proti. Keď sa vezieme mestom v aute, ktoré pripomína skôr koráb, miss Ruby vyjadrí nádej, že tie filmy nebudú príliš vulgárne, a zaklipká očami. Mám dojem, že miss Ruby pokojne znesie všetky obscénnosti, ktoré nám v autokine ponúknu.

Otváram okno, aby som aspoň sčasti zmiernil výpary, ktoré z nej vychádzajú. Na večerný výlet sa štedro navoňala. Zapaľuje si marlborku, ale neotvorí okno na svojej strane. V prvej chvíli mám strach, že podpáli výpary vznášajúce sa nad predným sedadlom a obidvaja zhoríme zaživa. Našťastie, nič sa nestane.

Cestou do Tichého prístavu zasypávam miss Ruby historkami, ktoré som počul v kuchyni o nepokojných rukách a očiach pána Lyla Spurlocka. Tvrdí, že pred rokmi počula o starcovi, ktorého prichytili v posteli so sestričkou, a očividne sa teší na stretnutie s ním. Hrkne si a vyhlási, že si možno pamätá Spurlocka ako zákazníka zo starých dobrých čias.

Druhú zmenu vedie sestra Angel, pobožná, prísna žena, ktorá momentálne obsadila druhé miesto na čiernej listine a možno bude prvá, ktorá mojou zásluhou poletí z domova. Okamžite mi oznámi, že nesúhlasí s mojím plánom zobrať Lyla do kina. (Okrem Lyla a miss Ruby nikto nevie, do ktorého kina sa chystáme.) Načo ja odseknem, že ma to nezaujíma, lebo miss Drellová, včelia kráľovná, môj nápad schválila, nie dobrovoľne, ale až potom, keď pán Spurlock a jeho dcéra (telefonicky) rozpútali hotové peklo a kráľovná to už nemohla počúvať.

„Mám to písomne,“ poviem. „Pozrite sa do spisu. Schválené W. Drellovou.“

Začne prehadzovať papiere, nezrozumiteľne mrmle a mračí sa, akoby na ňu práve zaútočila migréna. O niekoľko minút vychádzam s Lylom von. Má na sebe svoje najlepšie nohavice a jediné sako tmavomodré, obnosené a kríva veľmi odhodlane. Pred vchodom ho chytím za lakeť a poviem: „Počúvajte, pán Spurlock, máme spoločnosť.“

„Koho?“

„Hovorí si miss Ruby. Je to moja domáca. Požičal som si jej auto a ona sa pridala. Ospravedlňujem sa.“

„To nič.“

„Je milá. Bude sa vám páčiť.“

„Myslel som, že ideme na nemravné filmy.“

„Áno. Nebojte sa, miss Ruby to nevadí. Nie je to žiadna dáma, ak viete, čo tým myslím.“

Lyle pochopí. Zalesknú sa mu oči. Je mu to jasné. Zastaneme pri dverách spolujazdca, predstavím ich, a potom sa Lyle usadí vzadu. Ešte sme na parkovisku, keď sa miss Ruby obráti a povie: „Lyle, miláčik, nedáte si maličkého Jima Beama?“

Z veľkej červenej kabelky vyťahuje litrovú fľašu.

„Hádam nie,“ povie Lyle a mne odľahne. Jedna vec je zobrať Lyla na porno, ale keby som ho priviezol späť opitého, bol by som v peknej kaši.

Miss Ruby sa ku mne nakloní. „Je chutný.“

Frčíme ďalej. Čakám, kedy miss Ruby spomenie Sonic, a skutočne, o chvíľu povie: „Mám chuť na cheeseburger s hranolčekmi, Gill. Čo keby sme sa zastavili v Sonicu?“

Horko-ťažko vtesnám koráb do úzkej uličky pred Sonicom. Je tam plno, zákazníci v menších a modernejších autách na nás zízajú. Neviem, či sa zabávajú na širokánskom jasnočervenom Cadillacu, alebo na čudnej trojici vnútri. Niežeby mi na tom záležalo.

Už som to robil aj predtým, v iných domovoch. Jeden z najväčších darov, aký môžem dať svojim obľúbeným priateľom, je sloboda. Staré dámy som vozieval do kostolov, vidieckych klubov, na pohreby aj na svadby a, samozrejme, do nákupných centier. Starých pánov som vozieval na stretnutia Americkej ligy, na futbal, do barov, kostolov a kaviarní. Vždy sú až detinský vďační za tie malé výlety, za prosté prejavy láskavosti, ktorá ich vytiahne von z izieb. Žiaľ, výpravy do reálneho sveta vždy spôsobia nejaký problém. Ostatným zamestnancom, mojim cteným spolupracovníkom, totiž prekáža, že som ochotný venovať obyvateľom domova viac času, a ostatní obyvatelia zase žiarlia na šťastlivcov, ktorým sa podarí na pár hodín vypadnúť. Ale problémy ma netrápia.

Lyle vyhlasuje, že je plný, nečudo, keď sa napchal gumenou kuracinou a zeleným rôsolom. Objednávam si hotdog a nealkoholické pivo a o chvíľku sa vezieme ďalej. Miss Ruby sa kŕmi hranolčekmi a Lyle sa kdesi vzadu v útrobách obrovského auta kochá pohľadom z okna. Odrazu povie: „Mám chuť na pivo.“

Odbočím k obchodu. „Aké?“

„Schlitz,“ odpovie bez váhania.

Kúpim kartón šiestich plechoviek, podám mu ich a vyštartujem. Počujem, ako otvára uzáver a hlučne si odpije. „Nedáte si jedno, Gill?“ spýta sa.

„Nie, vďaka.“ Neznášam pach a chuť piva. Miss Ruby si vylepší kolu trochou whisky a spokojne popíja. Usmieva sa. Zrejme je rada, že má s kým piť.

V kine kupujem tri lístky po päť dolárov, moji spoločníci sa netvária, že by chceli prispieť, prejdem cez parkovisko na miesto v treťom rade, čo najďalej od ostatných áut. Okrem nášho ich tu narátam šesť. Film už beží. Zavesím reproduktor na okno a pridám zvuk, aby aj Lyle vzadu počul vzdychanie. Miss Ruby pomaly dojedá cheeseburger. Lyle sa presunie do stredu, aby sme mu nezacláňali.

Zápletka je dosť priehľadná. Podomový obchodník sa pokúša predávať vysávače. Človek by čakal, že bude slušne oblečený a príjemný. Tento je celý naolejovaný, potetovaný, má náušnice, tesnú hodvábnu košeľu a chlipný úškrn, ktorý by vydesil každú počestnú gazdinku. Pravda, v tomto filme sa počestné gazdinky nevyskytujú. Len čo slizký obchodník vojde do domu, ťahajúc za sebou vysávač, domáca pani sa naňho vrhne, obaja sa vyzlečú a začnú spolu laškovať. Manžel ich prichytí na pohovke a namiesto toho, aby z votrelca vymlátil dušu hadicou od vysávača, pridá sa k nim. Čoskoro je z toho rodinná zábava, do obývačky sa zbiehajú nahí ľudia. V tejto rodine sú deti rovnako staré ako rodičia, ale komu na tom záleží? Prichádzajú susedia a všetci spolu súložia spôsobmi a v polohách, o akých sa obyčajným smrteľníkom ani nesníva.

Zošuchnem sa nižšie, takže mi volant prekáža vo výhľade. Miss Ruby sa chichoce, vôbec sa necíti trápne, a Lyle vzadu otvára ďalšie pivo.

Akýsi somár v pikape dva rady za nami usilovne stláča klaksón, vždy keď vo filme príde vyvrcholenie. Okrem toho je v takmer prázdnom kine Daisy ticho.

Po druhej orgii sa začínam nudiť a ospravedlním sa, že musím ísť na toaletu. Prejdem cez parkovisko k ošarpanej nízkej budove, kde sa predáva občerstvenie a majú tam aj toalety. Premietacia kabína je v prístavku nad ňou. Autokino Daisy DriveIn rozhodne zažilo lepšie časy. Zaplatím za vedierko potuchnutého popcornu a pomaly sa vraciam k červenému Cadillacu. Ani raz mi nenapadne pozrieť na plátno.

Miss Ruby zmizla! Tesne po tom, ako si všimnem, že jej miesto je prázdne, počujem zozadu chichot. Svetlo, samozrejme, nesvieti. V aute je tma. Neobzriem sa. „Hej, vy dvaja, ste v poriadku?“ spýtam sa.

„Že či,“ ozve sa Lyle.

„Tu vzadu je ešte miesto,“ povie miss Ruby. O desať minút sa zase ospravedlním a idem na dlhú prechádzku. Za posledným radom prejdem dierou v plote a pokračujem po svahu k starému stromu, kde sa kopia prázdne plechovky od piva okolo rozbitého piknikového stola, ktoré po sebe zanechali tínedžeri buď príliš mladí, alebo chudobní, aby si kúpili lístky. Sadnem si na vratký stôl, odkiaľ mám výhľad na plátno. Narátam sedem áut a dva pikapy platiacich divákov. Ten, čo stojí najbližšie ku Cadillacu, ešte vždy v správnej chvíli zatrúbi. Auto miss Ruby sa leskne vo svetle z filmového plátna, a ak dobre vidím, nehýbe sa.

Služba sa mi začína o deviatej a ja nikdy nemeškám. Kráľovná Wilma Drellová písomne nariadila, že pán Spurlock sa musí vrátiť najneskôr do deviatej. Zostáva už len pol hodiny, a tak zamierim k autu, preruším to, čo sa odohráva na zadnom sedadle, ak sa tam niečo odohráva, a oznamujem, že je čas odísť.

„Ja zostanem tu,“ povie miss Ruby s chichotom. Trochu sa jej pletie jazyk, čo ma prekvapuje, lebo na ňu alkohol nepôsobí.

„Ste v poriadku, pán Spurlock?“ ubezpečujem sa a štartujem. „Že či.“

„Páčil sa vám film?“

Obidvaja sa začnú rehotať. Je mi jasné, že sú opití. Smejú sa celú cestu k domu miss Ruby, je to celkom zábavné. Zaželá nám dobrú noc a my nasadáme do môjho auta. „Tak čo, užili ste si?“ spýtam sa Lyla, keď pokračujeme v ceste do Tichého prístavu.

„Áno. Vďaka.“ Drží v ruke pivo myslím, že tretie a má privreté oči.

„Čo ste vy dvaja robili na zadnom sedadle?“

„Nič zvláštne.“

„Je milá, však?“

„Hej, ale nevonia dobre. Toľko parfumu. Nikdy by mi nenapadlo, že sa raz ocitnem na zadnom sedadle s Ruby Clementsovou.“

„Poznáte ju?“

„Dovtípil som sa, o koho ide. Žijem tu už dlho, synak, a nepamätám si veľa. Ale boli časy, keď každý v meste vedel, kto je miss Ruby. Jeden z jej manželov bol bratanec jednej z mojich manželiek. Áno, myslím, že to tak bolo. Je to už dávno.“

Človek skrátka musí milovať malé mestá.

O dva týždne ideme na ďalší výlet, tentoraz je naším cieľom bojisko z čias občianskej vojny pri Brice’s Crossroads asi hodinu cesty z Clantonu. Ako väčšina starých Južanov, aj pán Spurlock tvrdí, že jeho chrabrí predkovia bojovali za Konfederáciu. Ešte vždy sa hnevá pri zmienke o plánoch na obnovu („žiadna nebola“) a Yankeeoch („mizerní zbojníci“).

V utorok ráno ho vypýtam, vzápätí nasadáme do môjho auta, sledovaní prísnym, nesúhlasným pohľadom kráľovnej Wilmy, a opúšťame Tichý prístav. Cestou zastanem v obchode, kúpim dve veľké šálky kávy, zopár sendvičov, pitie a vyrážame do vojny.

V skutočnosti je mi občianska vojna ukradnutá a nechápem, prečo sa o ňu ľudia stále zaujímajú. My Južania sme vtedy prehrali na celej čiare. Treba sa s tým vyrovnať. Ale ak pán Spurlock túži na sklonku života snívať o sláve Konfederácie a o tom, čo mohlo byť, urobím preňho, čo sa dá. Za posledný mesiac som prečítal dvanásť kníh o vojne z clantonskej knižnice a ešte tri mám v byte u miss Ruby.

Lyle si niektoré údaje pamätá presne bitky, generálov, pohyby vojsk, ale iné mu vypadli. Snažím sa zaviesť rozhovor na svoju najnovšiu obľúbenú tému udržiavanie bojísk z občianskej vojny. Rozčuľujem sa, že zničili posvätné miesta, najmä vo Virgínii, kde Bull Run, Fredericksburg aj Winchester padli za obeť novej výstavbe. Lyle prízvukuje a potom zaspí.

V cieli si obzeráme pamätníky a významné miesta. Lyle je presvedčený, že jeho starý otec Joshua Spurlock bol zranený pri hrdinskom manévri počas bitky pri Brice’s Crossroads. Sadneme si na nízky kovový plot a obedujeme sendviče. Lyle hľadí do diaľky, akoby čakal, kedy sa ozve dupot koní a kanonáda. Rozpráva mi o svojom starom otcovi, ktorý zomrel približne deväťdesiatročný buď v roku 1932, alebo 1934. Keď bol Lyle malý, starý otec ho zabával historkami o zabíjaní Yankeeov, ktorí ho postrehli, a o bojoch po boku Nathana Bedforda Forresta, najväčšieho južanského veliteľa. „Boli spolu pri Shiloh,“ povedal. „Starý otec ma tam raz zobral.“

„Chceli by ste sa tam ešte raz pozrieť?“

Začne sa usmievať. Je mi jasné, že by rád znova navštívil slávne bojisko. „Splnil by sa mi sen,“ povie a v očiach sa mu zalesknú slzy.

„Môžem to zariadiť.“

„Chcel by som tam ísť v apríli, keď sa konala bitka, aby som videl Broskyňový sad, Krvavé jazero aj Sršnie hniezdo.“

„Máte moje slovo. Pôjdeme v apríli.“ Do apríla zostávalo ešte päť mesiacov a pochybujem, že v tom čase budem ešte zamestnaný v Tichom prístave. Ak aj nie, nič mi nezabráni navštíviť priateľa Lyla a zobrať ho na ďalší výlet.

Väčšinu spiatočnej cesty do Clantonu prespí. Keď sa preberie, vysvetľujem mu, že som členom skupiny, ktorá sa usiluje zachovať bojiská občianskej vojny v pôvodnom stave. Ide o čisto súkromnú iniciatívu bez štátnej podpory, preto je závislá od sponzorských darov. Keďže mám nízke zárobky, posielam im každoročne šek na malú sumu, ale strýko je na tom lepšie a na moju žiadosť posiela tučnejšie šeky. Lyla to zaujme.

„Môžete ich spomenúť v poslednej vôli,“ poviem.

Nijaká reakcia. Nič. Nechám to tak.

V Tichom prístave ho odprevadím do izby. Vyzlieka si sveter, vyzúva topánky a ďakuje mi za „nádherný deň“. Potľapkám ho po chrbte, ubezpečujem ho, že aj mne sa to páčilo, a keď zamierim k dverám, Lyle zrazu povie: „Ja nemám poslednú vôľu, Gill.“

Predstieram prekvapenie. Je až zarážajúce, koľko ľudí, najmä v domovoch dôchodcov, sa neobťažuje spísať poslednú vôľu. Tvárim sa ohromene a potom sklamane. „Porozprávame sa o tom neskôr, dobre? Viem, čo treba urobiť.“

„Dobre,“ povie. Očividne mu odľahlo.

Na druhý deň o pol šiestej ráno sú chodby prázdne, svetlá zhasnuté, všetci spia a ja sedím vpredu pri pulte a čítam o južnom ťažení generála Granta, keď ma náhle vyruší pani Daphne Groatová. Má osemdesiatšesť, trpí stareckou demenciou a je upútaná na lôžko v zadnom krídle. Nikdy sa nedozviem, ako sa jej podarilo dostať cez zamknuté bezpečnostné dvere.

„Poďte rýchlo!“ zasyčí na mňa bezzubo.

„Čo sa stalo?“ Vyskočím na rovné nohy.

„Harriet. Leží na zemi.“

Uháňam do zadného krídla, vyťukám kód, prejdem cez masívne dvere a bežím po chodbe do izby 158, kde miss Harriet Marklová býva už od svojej puberty. Zapálim svetlo a skutočne, Harriet je očividne v bezvedomí, okrem čiernych ponožiek na sebe nič nemá a leží v kaluži vlastných vývratkov, moču, krvi a výkalov. Od smradu sa mi podlomia kolená, a to som už zažil všeličo. Keďže som sa v takej situácii neocitol prvý raz, reagujem automaticky. Rýchlo vytiahnem aparát, urobím štyri snímky, zastrčím ho späť do vrecka a idem privolať pomoc. Daphne Groatová zatiaľ kamsi zmizla a ostatní spia.

Nenašiel som nikoho v službe. Pred osem a pol hodinami, keď sa nám začínala zmena, sa istá Rita zapísala pri pulte vpredu, kde som bol aj ja. Potom zamierila do zadného krídla. Slúžila sama, čo bolo proti predpisom, lebo v zadnom krídle vždy slúžia dvaja. Rita sa niekam vyparila. Utekám teda do severného krídla, chytím kolegu Garyho a ideme na to. Naťahujeme si gumené rukavice, sterilné rúška na tvár a čižmy, rýchlo dvíhame miss Harriet a ukladáme ju do postele. Dýcha, ale veľmi plytko, nad ľavým uchom má tržnú ranu. Gary ju umýva a ja sa pokúšam odpratať to svinstvo. Keď je v izbe ako-tak čisto, volám sanitku, až potom telefonujem sestre Angel a kráľovnej Wilme. Ostatní sa už zobudili a zhŕkli sa okolo nás.

Rita sa neukázala. Sme tu len dvaja Gary a ja na päťdesiatdva obyvateľov.

Obväzujeme jej ranu, oblečieme ju do čistého, a kým Gary stojí pri posteli, utekám po jej papiere. Harriet nedostala jesť od včerajšieho poludnia skoro osemnásť hodín a nedali jej ani lieky. Rýchlo všetko okopírujem, lebo viem, že o niekoľko hodín budú záznamy vyzerať inak. Poskladám kópie a schovám ich do vrecka.

Príde sanitka, Harriet naložia a odvezú preč. Sestra Angel a Wilma Drellová sa nervózne radia a listujú v záznamoch. Vraciam sa do južného krídla a ukladám papiere do zásuvky. O niekoľko hodín si ich odnesiem domov.

Na druhý deň príde muž v obleku z akejsi regionálnej kancelárie a chce ma vypočuť. Nie je právnik, tí sa ukážu neskôr, a nie je ani bohvieako inteligentný. Začne Garymu a mne vysvetľovať, čo sme podľa jeho mienky videli a robili. Necháme ho, nech sa vyrozpráva. Potom nás ubezpečuje, že Harriet dostala riadne najesť, o liekoch nehovoriac sú o tom záznamy a že Rita si išla von zapáliť, ale prišlo jej zle, takže na chvíľku odbehla domov, a keď sa vrátila, zistila, čo sa stalo.

Hrám hlupáka, to je moja špecialita. Gary tiež, preňho je to prirodzenejšie, okrem toho sa bojí o miesto. Ja nie. Idiot v obleku odchádza s pocitom, že v našom zapadákove opäť raz úspešne zahasil požiar, ktorý ohrozoval skupinu HVQH.

Miss Harriet zostane týždeň v nemocnici s prasknutou lebkou. Stratila veľa krvi a možno došlo aj k ďalšiemu poškodeniu mozgu, ale ako to zistia? Napriek všetkému by z toho mohol byť krásny prípad pre súd, keby ho dostal do rúk správny človek.

Vzhľadom na popularitu podobných prípadov a neskutočné množstvo supov, čo krúžia okolo domovov dôchodcov, viem, že treba konať rýchlo. Môj právnik je starý priateľ, volá sa Dexter Ridley a býva v Tupele. Občas sa naňho obrátim. Má okolo päťdesiatky, je dvakrát rozvedený a pred niekoľkými rokmi usúdil, že zo spisovania listín vlastníctva a bezproblémových rozvodov nevyžije. Dex postúpil vyššie a stal sa z neho advokát, ale do súdnej siene sa dostane málokedy. Jeho talent spočíva v tom, že podáva žaloby a dovtedy okolo nich robí dusno, kým druhá strana nepristane na mimosúdne vyrovnanie. Po celom severnom Mississippi sú roztrúsené bilbordy s jeho usmiatou tvárou.

Keď mám voľný deň, odveziem sa do Tupela a ukážem mu farebné fotky nahej krvácajúcej Harriet, kópie záznamov pomocnej opatrovateľky predtým a potom, ako ich upravili, a raz-dva sa dohodneme. Dex sa do toho oprie, skontaktuje sa s rodinou Harriet Marklovej a týždeň po incidente oznámi HVQH, že majú vážny problém. Mňa zatiaľ nespomenie, ani moje fotky a záznamy, to urobí, až keď bude musieť. Vzhľadom na informácie zvnútra sa prípad nepochybne rýchlo uzavrie mimosúdnym vyrovnaním a ja budem zase nezamestnaný.

Na príkaz zhora je Wilma Drellová ku mne zrazu veľmi milá. Zavolá si ma k sebe a oznámi mi, že moje pracovné výkony si zaslúžia vyššiu mzdu. Namiesto šiestich dolárov na hodinu dostanem sedem, ale nech to zostane medzi nami. Idem sa pretrhnúť od vďačnosti a šéfka si teraz myslí, že sme spojenci.

Neskôr v ten deň čítam pánu Spurlockovi článok o staviteľovi v Tennessee, ktorý chce pustiť buldozéry na opustené bojisko z občianskej vojny a postaviť tam ďalšie nákupné centrum a lacné domy. Miestni ľudia protestujú, ale staviteľ má peniaze a politikov na svojej strane. Lyle sa rozčúli a dlho sa rozprávame o možnostiach pomôcť tým dobrým. Poslednú vôľu nespomenie. Ešte nie je čas na ďalší krok.

Narodeniny sa v domovoch seniorov považujú za veľkú udalosť. Pochopiteľne. Treba oslavovať, kým sa dá. V jedálni sa vždy koná veľká oslava s tortou, sviečkami, zmrzlinou, fotkami a spevom. My, členovia personálu, robíme čo môžeme, aby sme vytvorili veselú atmosféru a natiahli oslavu aspoň na pol hodiny. V polovici prípadov sú prítomní aj rodinní príslušníci, vtedy je nálada lepšia. Ak príbuzní neprídu, nadrieme sa ako kone. Každé narodeniny môžu byť posledné, lenže to platí o všetkých ľuďoch, nie? Fakt je, že v domovoch je pravdepodobnosť vyššia.

Lyle Spurlock má druhého decembra osemdesiatpäť rokov. Z Jacksonu sa dosype jeho papuľnatá dcéra s dvoma deťmi a tromi vnúčatami. Ako zvyčajne spustí paľbu sťažností, požiadaviek a návrhov, aby svojho milovaného otca presvedčila, že ho ľúbi, a preto nám musí urobiť zo života peklo. Prinesú balóny a hlúpe čiapky, kokosovú tortu z obchodu (jeho obľúbenú) a množstvo lacných darčekov v krikľavých škatuliach ponožky, vreckovky a čokolády po záruke. Vnučka v kúte pustí magneťák s kazetou Hanka Williamsa (údajne obľúbeného speváka starého otca). Ďalšia zatiaľ vystavuje nástenku s čiernobielymi fotkami mladého Lyla v armáde, mladého Lyla kráčajúceho uličkou k oltáru (prvý raz), mladého Lyla v rôznych pózach spred niekoľkých desaťročí. Prítomní sú skoro všetci obyvatelia domova a väčšina zamestnancov vrátane kuchárky Rozelle, ale ja viem, že prišla na tortu, nie z lásky k oslávencovi. V jednej chvíli sa Wilma Drellová priblíži k Lylovi, ktorý už neužíva sanitru, a ten sa ju pokúsi chytiť za objemný zadok. Úspešne. Šéfka zhrozene zvrieskne a skoro všetci sa zasmejú, akoby to bola súčasť oslavy. Kráľovná sa na tom nezabáva. Lylova dcéra zareaguje prehnane, zaškrieka, plesne ho po ruke a vyhreší ho. Po chvíľke napätia Wilma zmizne a do večera ju nevidíme. Pochybujem, že si za posledné roky užila toľko zábavy.

Zhruba o hodinu oslava stráca tempo, väčšina obyvateľov podriemkava. Dcéra a jej potomstvo sa rýchlo pobalia a už ich niet. Vybozkávajú ho, vystískajú, ale… do Jacksonu je to dlhá cesta, ocko. Oslava Lylových osemdesiatych piatych narodenín sa končí. Odprevadím ho do izby, nesiem darčeky a rozprávam o Gettysburgu.

Tesne po večierke vkĺznem do jeho izby. Prinášam mu darček. Stačilo niekoľko hodín hľadania, zopár telefonátov správnym ľuďom a dozvedel som sa, že kapitán Joshua Spurlock skutočne existoval a spolu s Desiatym mississippským delostreleckým plukom bojoval v slávnej bitke pri Shiloh. Pochádzal z Ripley v Mississippi, čo je mesto neďaleko rodiska Lylovho otca. Fakty som si overil. V Nashville som objavil firmu, ktorá sa špecializuje na pravé aj falošné pamiatkové predmety z čias občianskej vojny, a zaplatil som za ich dielo osemdesiat dolárov. Lylovi odovzdávam zarámované čestné uznanie za statočnosť udelené kapitánovi Spurlockovi. Na pravej strane je vyobrazená vojnová zástava Konfederácie a na ľavej sa skvejú oficiálne insígnie Desiateho pluku. Nie je to nič iné ako pekný pokus o oživenie čohosi, čo nikdy neexistovalo, ale pre Lyla, posadnutého niekdajšou slávou, je to najúžasnejší zo všetkých darov. V očiach sa mu lesknú slzy. Starý pán je pripravený na cestu do neba. Ale nie tak rýchlo.

„To je krása,“ povie. „Nemám slov. Ďakujem.“

„Potešenie je na mojej strane, pán Spurlock. Bol to statočný vojak.“

„Áno, bol.“

Presne o polnoci je čas na môj druhý darček. Lylov spolubývajúci pán Hitchcock je od neho iba o rok starší, ale v oveľa horšom stave. Vraj žil zdravo, nikdy nepil alkohol, nefajčil a neholdoval ani iným nerestiam, a predsa je z neho chatrný starček. Lyle celý život naháňal ženy, kedysi fajčil ako komín a pil ako dúha. Po rokoch práce v domovoch som presvedčený, že za všetko môže DNA, určite aspoň spolovice.

Pri roznášaní liekov som dal pánu Hitchcockovi silnejší prášok na spanie, takže teraz spí ako zarezaný. Nebude nič počuť.

Miss Ruby, ktorá sa nepochybne vopred posilnila bourbonom, presne podľa mojich inštrukcií zaparkuje pri zadných dverách do kuchyne. S chichotom vystúpi z auta a v ruke drží pohár. Z druhých dverí sa vynorí Mandy, jedno z „lepších dievčat“ miss Ruby, ale teraz nie je čas na predstavovanie. „Ššš,“ zašepkám a obidve ma nasledujú do kuchyne a ďalej do jedálne, kde na chvíľku zastaneme.

Miss Ruby s hrdosťou povie: „Gill, to je Mandy.“

Podáme si ruky. „Teší ma.“

Mandy sa ani len neusmeje. Jej výraz hovorí jasne: Poďme, nech už to mám z krku. Má zhruba štyridsať rokov, je trochu bucľatá a napriek hrubej vrstve mejkapu na nej vidieť stopy neviazaného života. Ďalšia polhodina ma bude stáť dve stovky.

Svetlá v Tichom prístave sú stlmené, pozriem do južnej chodby, aby som mal istotu, že všetci spia. Potom sa spolu s Mandy ponáhľame do izby číslo 18, kde pán Hitchcock nevie o svete, ale pán Spurlock sa prechádza a čaká. Pozrie na ňu a ona naňho. „Všetko najlepšie,“ poviem rýchlo, zavriem dvere a idem preč.

Sedíme s miss Ruby v jedálni a popíjame. Fľašku si priniesla. Napijem sa z nej a musím priznať, že po troch mesiacoch začínam prichádzať bourbonu na chuť. „Mandy je zlatko,“ povie miss Ruby, celá šťastná, že sa jej zase podarilo dať dvoch ľudí dokopy.

„Milé dievča,“ zamrmlem roztržito.

„Začala pre mňa pracovať, keď ju vyhodili zo strednej. Bola z hroznej rodiny. Potom sa párkrát nešťastne vydala. Nikdy si nedala pauzu. Škoda, že pre ňu nemám viac roboty. V dnešnej dobe je to ťažké. Ženy sú také radodajné, že za to ani nepýtajú peniaze.“

Miss Ruby, ktorá bez výčitiek svedomia robila profesionálnu bordelmamu, sa sťažuje na ľahké mravy moderných žien. Chvíľu rozmýšľam, potom si odpijem z fľaše a nechám to tak.

„Koľko dievčat teraz máte?“

„Iba tri a všetky pracujú len občas. Kedysi som ich mala dvanásť a stále mali čo robiť.“

„To boli časy.“

„Takveru. Najlepšie roky môjho života. Myslíte, že by sa tu v Tichom prístave našlo viac zákazníkov? Viem, že v base majú jeden deň v týždni povolené súkromné návštevy. Nedalo by sa to aj tu? Mohla by som raz do týždňa priviesť zopár dievčat, som si istá, že by to nebola ťažká práca.“

„To je najhorší nápad, aký som počul za posledných päť rokov.“

Miss Ruby na mňa škaredo zazrie. „No dovoľte,“ zasyčí.

„Napite sa. V tomto domove žije pätnásť mužov, miss Ruby, ich priemerný vek je, povedzme, osemdesiat rokov. Piati sú upútaní na lôžko, trom už nefunguje mozog, traja nevedia vstať z vozíka, takže zostávajú štyria pohybliví. Stavím sa s vami, o čo chcete, že z tých štyroch je niečoho schopný iba Lyle Spurlock. Nemôžete predávať sex v domove dôchodcov.“

„Už som to robila. Nie je to moje prvé rodeo,“ vyhlási, začne sa rehotať a nakoniec ju premôže fajčiarsky kašeľ. Keď znova naberie dych, upokojí sa dúškom Jima Beama.

„Sex v starobinci,“ povie so smiechom. „Možno ma to čaká.“

Zahryznem si do jazyka.

Keď je po všetkom, rýchlo sa rozlúčime. Dívam sa za Cadillacom, kým neopustí parkovisko, a potom sa konečne uvoľním. Takéto rande som už raz sprostredkoval. Nie je to moje prvé rodeo.

Lyle spí ako bábätko, keď ho idem skontrolovať. Zuby si vyložil do pohára, ústa má vpadnuté, ale na perách mu hrá spokojný úsmev. Neviem, či sa pán Hitchcock za posledné tri hodiny pohol. Nikdy sa nedozvie, o čo prišiel. Idem skontrolovať ostatné izby, a keď všade zavládne ticho, usadím sa s časopismi vpredu pri pulte.

Dex vraví, že spoločnosť HVQH viac ráz spomenula možnosť mimosúdneho vyrovnania v prípade Harriet Marklovej. Naznačil im, že má dôverné informácie o sfalšovaných záznamoch, nehovoriac o ďalších dôkazoch. Dex vie, kedy utrúsiť poznámku tohto typu v telefonickom rozhovore s právnikmi, ktorí zastupujú podobné spoločnosti. HVQH sa chce vyhnúť publicite spojenej s nepríjemným procesom. Dex ich ubezpečuje, že ani netušia, aký nepríjemný by bol. A takto to ide ďalej, zvyčajný právnický pingpong. Pre mňa z toho vyplýva, že moje dni v domove sú zrátané. Ak moje miestoprísažné vyhlásenie, fotky a ukradnuté záznamy pomôžu urýchliť vyrovnanie, fajn. Rád vyrukujem s dôkazmi a pôjdem ďalej.

Skoro každý večer o ôsmej hrávam s pánom Spurlockom v jedálni dámu. Zvyčajne sme sami, len v pondelok sa v kúte stretáva krúžok pletenia a v utorok biblický krúžok. Občas tam zasadá pobočka Okresnej historickej spoločnosti, ktorá obsadí najviac štyri stoličky. Aj keď mám voľno, večer o ôsmej si idem zahrať dámu. Je to lepšie ako piť s miss Ruby a dusiť sa v dyme z jej cigariet.

Lyle vyhráva deväť z desiatich hier, niežeby na tom záležalo. Od stretnutia s Mandy ho hnevá ľavá ruka. Takmer si ju necíti a okrem toho častejšie hľadá slová. Mierne mu stúpol tlak krvi a bolieva ho hlava. Mám kľúče od lekárne, a tak mu nasadím Nafred na zriedenie krvi a Silerall pre pacientov po mŕtvici. Videl som veľa prípadov mŕtvice a som si istý, že moja diagnóza je správna. Je to len slabá mŕtvica, nikto iný si nič nevšimol. Pravda, nikoho to nezaujíma. Lyle má tuhý korienok, nesťažuje sa, neznáša lekárov a radšej by sa dal zastreliť, ako by mal zavolať dcére a fňukať, že sa necíti dobre.

„Hovorili ste, že nemáte spísanú poslednú vôľu,“ prehodím nezáväzne a uprene hľadím na šachovnicu. Desať metrov od nás hrajú karty štyri staré dámy a verte mi, nepočujú nás. Sotva počujú jedna druhú.

„Už som na to myslel,“ povie. Má unavené oči. Po narodeninovej oslave, rande s Mandy a po mŕtvici Lyle zostarol.

„O aký majetok ide?“ spýtam sa, akoby mi na tom vôbec nezáležalo.

„Len pozemky, to je zhruba všetko.“

„Koľko?“

„Dvestošesťdesiat hektárov pôdy v okrese Polk,“ odpovie s úsmevom a urobí dvojitý skok kameňom. „Poznáte ich cenu?“

„Nie, ale pôda je voľná.“

Zatiaľ som nedal pozemok ohodnotiť oficiálnemu znalcovi, ale podľa dvoch obchodníkov s nehnuteľnosťami má jeden hektár cenu 1 235 dolárov.

„Spomínali ste, že by ste chceli venovať nejaké peniaze na zachovanie bojísk z občianskej vojny.“

Presne to chce Lyle počuť. Rozžiari sa, usmeje sa na mňa a povie: „To je skvelý nápad. Áno, chcem.“ V tej chvíli zabudne na hru.

„Najsolídnejšia organizácia je vo Virgínii, volá sa Fond na obranu Konfederácie. Musíte byť opatrný. Tieto neziskovky často utratia polovicu peňazí za stavby pamätníkov na počesť vojsk Únie. To zrejme nechcete.“

„To teda nie!“

V očiach sa mu rozhorí plamienok a opäť raz je pripravený bojovať. „Za moje peniaze nie,“ dodáva.

„Rád vám poslúžim ako správca pozostalosti,“ navrhnem a potiahnem kameňom. „Čo to znamená?“

„Že vo svojej poslednej vôli určíte za dediča Fond na obranu Konfederácie a po vašej smrti sa peniaze uložia vo fonde, takže ja alebo ktokoľvek, koho si vyberiete, bude môcť dozerať na to, že vaše peniaze budú riadne vyúčtované.“

Usmieva sa. „To je ono, Gill. To je ono.“

„Je to najlepší spôsob…“

„Nemáte nič proti tomu, však? Budete mať všetko pod kontrolou, až zomriem.“

Stisnem mu pravú ruku, pevne sa mu zahľadím do očí a poviem: „Bude mi cťou, Lyle.“

Chvíľu hráme mlčky, potom sa spýtam: „A čo vaša rodina?“

„Čo je s ňou?“

„Čo odkážete dcére a synovi?“

Vydá zo seba čosi medzi vzdychom, zasyčaním a odfrknutím a na dôvažok zagúľa očami. Je mi jasné, že jeho milované deti nedostanú nič. V Mississippi a vo väčšine ďalších štátov je to úplne legálne. Keď spisujete závet, môžete z dedičstva vylúčiť všetkých okrem manžela alebo manželky. Niektorí ľudia sa pokúšajú aj o to.

„Syn sa mi neozval už päť rokov. Dcéra má viac peňazí ako ja. Nič. Nedostanú nič.“

„Vedia o tej pôde v okrese Polk?“

„Myslím, že nie.“

To je všetko, čo potrebujem vedieť.

O dva dni Tichým prístavom preletí správa: „Prídu sem právnici!“ Vďaka mne sa v domove pošuškáva o veľkom súdnom spore, v ktorom rodina miss Harriet Marklovej odhalí všetko svinstvo a zhrabne milióny. Sčasti je to pravda, ale Harriet Marklová o tom nič nevie. Už zase leží v posteli, vo veľmi čistej posteli, dostáva stravu a lieky, je pod stálym dohľadom a nič nevníma.

Jej právny zástupca, ctihodný Dexter Ridley z Tupela, prichádza raz popoludní aj s malou družinou, ktorú tvorí jeho verná sekretárka a dvaja koncipienti. Obaja majú na sebe tmavý oblek ako Dexter a prísne zazerajú, ako sa na správnych právnikov patrí. Je to pôsobivá skupinka, v Tichom prístave som ešte nevidel toľko vzrušenia. A ešte nikdy som nevidel domov taký vyupratovaný. Dokonca aj umelé kvety na pulte v hale vymenili za živé. Príkaz zhora.

Dexa a jeho tím privíta jeden z riaditeľov spoločnosti HVQH, ktorý je samý úsmev. Oficiálnym dôvodom návštevy je umožniť Dexovi prezrieť si, preskúmať, odfotografovať či odmerať všetko, čo uzná za vhodné, a snoriť po Tichom prístave. To je Dexova špecialita. Potrebuje sa „zoznámiť s domovom“, kým ho zažaluje. Tak či tak je to len divadielko. Dex vie, že nebude musieť podať žalobu, lebo celá vec sa vyrieši veľkorysým mimosúdnym vyrovnaním.

Aj keď sa mi služba začína až o deviatej večer, mocem sa po domove. Personál aj obyvatelia si už zvykli, že ma tam vidia skoro stále. Ako keby som nikdy neodchádzal. Ale odchádzam, môžete mi veriť.

Rozelle má plné ruky práce s večerou, nevarí, upozorňuje ma, iba pripravuje. Postávam v kuchyni, doberám si ju, klebetím, občas aj pomôžem. Je zvedavá, čo tu chcú právnici, a ja ako zvyčajne nič neviem, ale mám niekoľko teórií. Presne o šiestej sa obyvatelia domova začínajú trúsiť do jedálne, roznášam im taniere s vlažnou kašou. Dnes večer sa podáva žltý rôsol.

O pol siedmej začínam konať. Opúšťam jedáleň a idem do osemnástky. Pán Spurlock sedí na posteli a študuje svoju poslednú vôľu. Pán Hitchcock je na večeri, takže sa môžeme pokojne rozprávať.

„Máte nejaké otázky?“ spýtam sa. Dokument má iba tri strany, miestami je napísaný zrozumiteľným jazykom, miestami je plný právnických termínov, ktoré by porazili aj univerzitného profesora. Dex je génius, keď píše závety. Použije dosť zrozumiteľných slov, aby presvedčil osobu, ktorá to nakoniec podpíše, že síce nevie úplne presne, čo podpisuje, ale má pocit, že dokument je v poriadku.

„Myslím, že áno,“ odpovie neisto Lyle.

„Je tam veľa právnických výrazov,“ vysvetľujem ochotne. „Ale bez nich to nejde. Podstatné je, že odkazujete všetok svoj majetok Fondu na obranu Konfederácie a ja na to budem dozerať. Je to vaše želanie?“

„Áno, a ďakujem, Gill.“

„Bude mi cťou. Poďme.“

Neponáhľame sa Lyle sa po porážke pohybuje pomalšie a napokon dorazíme k pultu recepcie pri hlavnom vchode. Kráľovná Wilma, sestra Nancy aj recepčná Trudy pred dvoma hodinami odišli. Počas večere je tu pokoj. Dex so sekretárkou už čakajú. Koncipienti a zástupca spoločnosti HVQH sú preč. Navzájom sa predstavíme. Lyle si sadne, ja stojím vedľa neho. Dex povie hrubý obsah dokumentu. Lyle stráca záujem a Dex si to všimne.

„Je to vaše želanie, pán Spurlock?“ spýta sa starostlivo.

„Áno,“ odpovie Lyle a prikývne. Formality ho už nebavia.

Dex podá Lylovi pero, ukáže mu, kde sa má podpísať, potom pridá svoj podpis svedka a dá pokyn sekretárke, aby urobila to isté. Svojimi podpismi potvrdzujú, že Lyle má „jasnú myseľ a pamäť“.

Dex podpisuje potrebné vyhlásenie, sekretárka vyťahuje notársku pečať a pečiatku a listinu overí. Podobnú situáciu som zažil viac ráz a verte mi, tá žena overí hocičo. Strčte jej pod nos xeroxovú kópiu Magny Carty, prisahajte, že ide o originál, a ona ho pokojne overí.

Desať minút po tom, ako podpísal svoj závet, sedí Lyle Spurlock v jedálni a večeria.

O týždeň mi Dex volá, že sa má stretnúť s právnikmi spoločnosti a dohodnúť sa s nimi na vyrovnaní. Rozhodol sa, že im ukáže zväčšeniny mojich fotiek nahej Harriet Marklovej ležiacej v kaluži vlastných výkalov. Opíše aj sfalšované záznamy, ale nedá im kópie. To všetko nepochybne vyústi do vyrovnania, ale zároveň sa tým prezradí moja spoluúčasť na celom prípade. Pre spoločnosť sa zo mňa stane škodná, udavač, zradca, a hoci ma hneď nevyhodia Dex sa im bude vyhrážať zo skúsenosti viem, že prišiel čas pohnúť sa ďalej.

Spoločnosť s najväčšou pravdepodobnosťou prepustí kráľovnú Wilmu a možno aj sestru Angel. Nech je tak. Málokedy sa stalo, že som z projektu odchádzal sám.

Na druhý deň mi Dex dôverne oznamuje, že spoločnosť pristala na mimosúdne vyrovnanie vo výške 400 000 dolárov. Možno sa vám to zdá málo, keďže išlo o trestný čin, ale nie je to najhoršie. V takých prípadoch sa ťažko hľadajú dôkazy. Harriet Marklová nezarábala peniaze a nehrozila jej veľká finančná strata. Zo svojich peňazí neuvidí ani cent, ale stavím sa, o čo chcete, že jej príbuzní sa už o ne handrkujú. Moja odmena činí desať percent z celkovej sumy.

Ďalší deň prichádzajú dvaja muži v tmavých oblekoch a v Tichom prístave zavládne strach. V kancelárii kráľovnej Wilmy sa konajú dlhé porady. V domove panuje napätie. Milujem tieto situácie a väčšinu popoludnia sa skrývam v kuchyni pri Rozelle. Klebety nemajú konca. Väčšina, zdá sa, vzniká v kuchyni. Wilmu Drellovú napokon vyhodia a odvedú z domova. Sestru Angel tiež. Neskôr sa nám donesie správa, že ma hľadajú. Vykĺznem z bočných dverí a vyparím sa ako gáfor.

O týždeň sa tam vrátim, rozlúčim sa s Lylom Spurlockom a ďalšími priateľmi. Dokončím klebetenie s Rozelle, vystískam ju a sľúbim, že sa občas zastavím. Vrátim sa k miss Ruby, vyrovnám nájomné, pobalím sa a dám si s ňou posledný drink na verande. Lúčenie bude ťažké, ale robím to dosť často, zvykol som si.

Po štyroch mesiacoch teda opúšťam Clanton a cestou do Memphisu sa neviem zdržať samochvály. Toto bol jeden z mojich úspešnejších projektov. Odmena za Harriet mi vystačí na jeden dobrý rok. Pán Spurlock si neuvedomuje, že mi v skutočnosti odkázal celý svoj majetok. (Fond na obranu Konfederácie sa položil už pred rokmi.) Pred smrťou na závet zrejme ani nesiahne a ja ho budem navštevovať dosť často, aby som mal istotu, že zostane ležať v zásuvke. (Navštevujem aj iných, oveľa štedrejších priateľov.) Až zomrie, čo sa dozvieme okamžite, lebo Dexova sekretárka denne sleduje úmrtné oznámenia v novinách, prirúti sa jeho dcéra, nájde závet, rozzúri sa a najme si právnikov, ktorí napadnú platnosť Lylovej poslednej vôle. Budú ma obviňovať zo všetkých možných špatností, čo sa im nedá zazlievať.

V Mississippi sa pri napadnutí poslednej vôle koná proces pred porotou a ja sa nemienim producírovať pred dvanástimi priemernými občanmi a popierať, že som obalamutil starého muža, ktorý prežíva svoje posledné dni v domove dôchodcov. Ani náhodou. My totiž nikdy nechodíme k súdu. My, čiže Dex a ja, sa vždy dohodneme na mimosúdnom vyrovnaní. Rodina nám zvyčajne vyplatí zhruba štvrtinu hodnoty pozostalosti. Je to lacnejšie ako platiť právnikov a súdne trovy, nehovoriac o tom, že rodinní príslušníci nechcú, aby sa konal riadny proces, kde by vyšlo najavo, koľko času nestrávili so svojimi milovanými nebožtíkmi.

Po štyroch mesiacoch ťažkej práce som unavený. Deň dva sa zdržím v Memphise, kde mám základňu, potom chytím lietadlo do Miami. Na South Beach mám domček. Pár dní budem pracovať na svojom opálení a oddychovať a neskôr začnem uvažovať o ďalšom projekte.

ČUDNÝ CHLAPEC

Ako väčšina klebiet, ktoré sa šírili po Clantone, aj táto vznikla v holičstve, v kaviarni alebo v budove súdu a len čo prenikla do ulíc, nikto ju nemohol zastaviť. Najnovšia klebeta sa zvyčajne rozletela po námestí rýchlosťou blesku a často sa vrátila k pôvodcovi v natoľko zmenenej a skreslenej podobe, že ju ani nespoznal. Klebety sú skrátka také, ale občas, aspoň v Clantone, sa ukáže, že jedna z nich je pravdivá.

Do holičstva na severnej strane námestia, kde pán Felix Upchurch už takmer päťdesiat rokov strihal vlasy a rozdával rady, ju raz ráno priniesol muž, ktorý zvyčajne netáral do vetra. „Počul som, že najmladší chlapec Isaaca Keana sa vracia domov,“ povedal.

Holič prestal strihať, zákazníci prestali čítať noviny, fajčiť a rozoberať včerajší zápas Cardinals. Potom ktosi utrúsil: „Nie je to ten divný chlapec?“

Ticho. Vzápätí nožnice znova zacvakali, noviny zašuchotali, kde-tu sa ozvalo zakašľanie. Keď v holičstve prišla na pretras chúlostivá téma, v prvej chvíli boli všetci opatrní. Nikto sa nechcel unáhliť, aby ho neobvinili, že šíri klebety. Nikto nechcel správu potvrdiť ani vyvrátiť, lebo chybné fakty a mylné predpoklady môžu narobiť veľa škody, najmä v záležitostiach súvisiacich so sexom. Inde v meste Clantončania toľko neokoľkovali. Tak či onak, bolo jasné, že návrat najmladšieho Keanovho chlapca bude podrobený dôkladnej analýze zo všetkých strán, ale páni v holičstve ako vždy postupovali obozretne.

„Počul som, že nie je na dievčatá.“

„Počuli ste správne. Bratancova dcéra s ním chodila do školy a vravela, že bol vždy čudný, ozajstný teploš, a len čo mohol, vypadol do veľkého mesta. Myslím, že do San Francisca, ale necitujte ma.“

(„Necitujte ma“ bola obranná reakcia popierajúca pravdivosť všetkého, čo dotyčný povedal. Ostatní mohli informáciu pokojne šíriť ďalej, ale keby neskôr vysvitlo, že nebola pravdivá, pôvodca klebety za nič nemohol.)

„Koľko má rokov?“

Po chvíľke rátania zaznela odpoveď: „Tridsaťjeden alebo tridsaťdva.“

„Prečo sa sem vracia?“

„Nuž, neviem to určite, ale vraj je vážne chorý, melie z posledného a vo veľkom meste sa oňho nemá kto postarať.“

„Príde domov zomrieť?“

„Hovorí sa to.“

„Isaac by sa obrátil v hrobe.“

„Rodina mu roky posielala peniaze, aby sa držal čo najďalej od Clantonu.“

„Myslel som, že všetky Isaacove peniaze už minuli.“

Na chvíľu odbočili od hlavnej témy a venovali sa Isaacovým peniazom, pozostalosti, majetku, manželkám a deťom, príbuzným, záhadným okolnostiam jeho smrti a napokon sa zhodli, že Isaac umrel práve včas, lebo rodina, ktorá po ňom zostala, je obyčajná banda hlupákov.

„Čo má ten chlapec za chorobu?“

Rasco, jeden z najväčších klebetníkov, o ktorom všetci vedeli, že rád zveličuje, povedal: „Že vraj má tú chorobu teplých. Nedá sa to liečiť.“

Ozval sa štyridsiatnik Bickers, v to ráno najmladší zákazník. „Hádam nie je reč o aidse?“

„Vravia, že hej.“

„Chlapec má AIDS a vracia sa do Clantonu.“

„Tak som počul.“

„To nie je možné.“

O niekoľko minút klebetu potvrdili v kaviarni na východnej strane námestia, kde výrečná čašníčka Dell už roky servírovala raňajky. V kaviarni ako každé ráno sedeli policajti po službe, robotníci a zopár úradníkov. Jeden z nich povedal: „Hej, Dell, počula si, že sa najmladší Keane sťahuje domov?“

Dell si často z nudy vymýšľala neškodné klebety, ale zvyčajne mala dobre informované zdroje. „Už je tu,“ odvetila.

„A má AIDS?“

„Niečo má. Je celý bledý, vychudnutý a vyzerá ako duch.“

„Kedy si ho videla?“

„Nevidela. Gazdiná jeho tety mi rozprávala, čo sa stalo včera popoludní.“ Dell stála za pultom a čakala, kým jej kuchár podá taniere s hotovým jedlom. Všetci ju pozorne počúvali. „Ten chlapec je vážne chorý. Nedá sa to liečiť, nikto s tým nič neurobí. V San Franciscu sa oňho nemal kto starať, a tak prišiel zomrieť domov. Veľmi smutné.“

„Kde býva?“

„Nuž, vo veľkom dome bývať nebude, to je isté. Rodina dala hlavy dohromady a rozhodla, že tam nemôže zostať. To, čo má, je strašne nákazlivé a smrteľné, tak ho ubytovali v jednom z Isaacových starých domov v Lowtowne.“

„Býva s farebnými?“

„Tak som počula.“

Chvíľu o tom rozmýšľali, ale potom to začalo dávať zmysel. Predstava, že nejaký Keane žije v černošskej štvrti za štrekou, bola spočiatku neprijateľná, ale koniec koncov dosť logická, lebo človek chorý na AIDS nemá čo hľadať v belošskej časti mesta.

Dell pokračovala: „Bohvie, koľko chatrčí a domčekov v Lowtowne starý Keane kúpil alebo postavil. Myslím, že mu ich ešte zo desať patrí.“

„Nevieš, u koho bude bývať?“

„To je mi jedno. Len nech mi sem nechodí.“

„Ale choď, Dell. Čo by si spravila, keby teraz prišiel na raňajky?“

Utrela si ruky do kuchynskej utierky, uprene sa zahľadela na muža, ktorý jej položil zákernú otázku, bojovne vytrčila bradu a odpovedala: „Ja môžem odmietnuť obslúžiť, koho chcem. A ver mi, pri mojich zákazníkoch na to myslím dosť často. Ale ak sem príde, požiadam ho, aby odišiel. Nezabúdaj, že ten chlapec je infekčný, a nehovorím o obyčajnej nádche. Keby som ho obslúžila, nabudúce by jeden z vás mohol dostať jeho tanier alebo pohár. Rozmýšľajte trochu.“

Rozmýšľali dlho.

Nakoniec sa ktosi spýtal: „Koľko času mu zostáva?“

Táto otázka bola stredobodom pozornosti aj na druhej strane ulice na prvom poschodí súdnej budovy v kanceláriách ekvitného súdu, kde zamestnanci pili rannú kávu, jedli pečivo a klebetili. Myra, ktorá mala na starosti pozemkovú knihu, maturovala rok pred Adrianom Keanom. Samozrejme, už vtedy všetci vedeli, že je iný. Myra mala hlavné slovo.

Desať rokov po maturite bola Myra s manželom na dovolenke v Kalifornii a zavolala Adrianovi. Stretli sa a pri obede v rybárskej reštaurácii s výhľadom na pevnosť Alcatraz a Golden Gate Bridge spomínali na Clanton. Myra ubezpečila Adriana, že v ich rodnom meste sa nič nezmenilo. Adrian úplne otvorene hovoril o svojom spôsobe života. Bolo to v roku 1984, netajil svoju sexuálnu orientáciu, ale momentálne nemal trvalý vzťah. Bál sa AIDSu, choroby, o ktorej Myra vtedy počula prvý raz. V tom čase už miestnu komunitu gayov zachvátila prvá vlna epidémie a počet obetí bol desivý. Odporúčali im zmenu životného štýlu. Niektorí zomierajú do pol roka, povedal vtedy Adrian. Iní sa držia aj niekoľko rokov. Stratil už veľa priateľov.

Myra znova dopodrobna opísala priebeh obeda kolegom, ktorí jej viseli na perách. Už len skutočnosť, že bola v San Franciscu a išla po slávnom moste, ju robila výnimočnou. Videli fotky a nie raz.

„Hovoria, že už je tu,“ ozval sa ktosi.

„Koľko času mu zostáva?“

Myra však nevedela odpovedať. Od pamätného obeda pred piatimi rokmi nebola s Adrianom v styku a teraz po ňom určite netúžila.

O niekoľko minút správu o Adrianovom príchode potvrdil istý pán Rutledge, ktorý prišiel do holičstva na pravidelné zastrihnutie vlasov. Jeho synovec každé ráno rozvážal tupelské noviny do všetkých domov v strede Clantonu. Synovec tiež počul klebety a bol v strehu. Pomaly sa viezol na bicykli po Harrison Street, pred domom Keanovcov ešte pribrzdil a naozaj, v to ráno sa stretol s človekom, na ktorého tak skoro nezabudne.

Pán Rutledge stretnutie opísal: „Joey vravel, že jakživ nevidel takého chorého muža, vraj bol strašne vychudnutý a slabý, biely ako krieda, na rukách mal fľaky, vpadnuté líca, riedke vlasy. Vraj mal pocit, ako keby sa pozeral na mŕtvolu.“ Rutledge nikdy nepremárnil príležitosť vylepšiť fakty, čo o ňom bolo známe. Napriek tomu ho všetci pozorne počúvali. Nikto sa neodvážil spýtať, či trinásťročný, nepríliš bystrý Joey skutočne použil toľko slov.

„Povedal niečo?“

„Joey pozdravil: ‚Dobré ráno,‘ a ten chlapík tiež a Joey mu podal noviny, ale opatrne, z diaľky.“

„Šikovný chlapec.“

„Joey rýchlo nasadol na bicykel a ponáhľal sa preč. Tá choroba sa nedá chytiť zo vzduchu, však?“

Na túto otázku však odpoveď nedostal.

O pol deviatej sa o stretnutí dozvedela Dell a ľudia sa začali obávať o Joeyho zdravie. O trištvrte na deväť Myra a jej kolegovia vzrušene debatovali o tom, ako muž pripomínajúci ducha pred domom Keanovcov na smrť vystrašil chlapca, ktorý rozváža noviny.

O hodinu sa policajné auto s dvojčlennou posádkou prešlo po Harrison Street v nádeji, že zazrú ducha. Napoludnie už všetci obyvatelia Clantonu vedeli, že majú medzi sebou muža zomierajúceho na AIDS.

K dohode dospeli bez dlhých prieťahov. Akékoľvek vyjednávanie bolo zbytočné. Zúčastnené osoby neboli na tej istej spoločenskej úrovni, preto nikoho neprekvapilo, že biela žena dosiahla svoje.

Biela žena bola Leona Keanová, pre niektorých teta Leona, pre ostatných Levica Leona, najstaršia z rodiny, ktorá už dlho upadala. Čierna žena bola miss Emporia, jedna z dvoch starých dievok v Lowtowne. Ani Emporia nebola najmladšia, tvrdila o sebe, že má sedemdesiatpäť rokov, ale záznam o jej narodení neexistoval. Keanovci vlastnili dom, ktorý si Emporia prenajímala dlhé roky, a práve táto okolnosť spôsobila, že sa tak rýchlo dohodli.

Emporia mala doopatrovať synovca a po jeho smrti získať dom do svojho vlastníctva. Ružový domček na Roosevelt Street bude konečne patriť len jej. Prevod vlastníckych práv pre rodinu Keanovcov nič neznamenal, už dlho sa zbavovala dedičstva po starom Isaacovi. Ale pre Emporiu znamenal veľa. Predstava, že sa stane majiteľkou svojho milovaného domčeka, prevážila nad prípadnými výhradami voči starostlivosti o umierajúceho bieleho chlapca.

Keďže teta Leona nemohla pripustiť, aby ju videli na druhej strane štreky, prikázala záhradníkovi, nech chlapca odvezie na miesto, kde strávi posledné dni svojho života. Keď starý Buick tety Leony zastal pred domom miss Emporie, Adrian Keane sa zahľadel na ružový domček s bielou verandou, na ťahavé papradie, debničky s rozkvitnutými sirôtkami a muškátmi, na miniatúrny trávnik lemovaný latkovým plotom a potom na susedný žltý domček, rovnako upravený a pekný. Rozhliadol sa po ulici a všade videl neveľké rodinné domy so záľahou kvetov, hojdacie kreslá a pootvárané dvere. A keď sa znova pozrel na ružový domček, povedal si, že radšej zomrie tu ako v pochmúrnom rodinnom sídle, vzdialenom iba kilometer, ktoré práve opustil.

Záhradník mal na sebe pracovné rukavice, aby sa vyhol nákaze, rýchlo vyložil z auta dva drahé kožené kufre, kde boli všetky Adrianove veci, a bez rozlúčky či podania ruky sa ponáhľal preč. Miss Leona mu prikázala po návrate dôkladne vydezinfikovať kabínu Buicka.

Adrian sa poobzeral okolo seba, všimol si, že ľudia na verandách sa skrývajú pred slnkom, potom vzal kufre a po tehlovom chodníku zamieril k schodom. Vchodové dvere sa otvorili a miss Emporia vyšla von. „Vitajte, pán Keane,“ povedala s úsmevom.

„Na pána radšej zabudnite, dobre? Teší ma,“ odvetil Adrian. V tom okamihu by sa bolo patrilo, aby si podali ruky, ale Adrian chápal, že to je problém. „Pokojne mi môžete podať ruku, nič vám nehrozí, ale môžeme to aj vynechať.“

Emporii to vyhovovalo. Leona ju vopred upozornila, že Adrian vyzerá hrozne. Všimla si vpadnuté líca, najbelšiu kožu, akú kedy videla, a tvárila sa, že nevidí kostnatú postavu, na ktorej všetko viselo. Bez váhania ukázala na malý stolík na verande a spýtala sa: „Dáte si trochu sladkého čaju?“

„Veľmi rád, ďakujem.“

Odpovedal pohotovo a bez južanského prízvuku, ktorý už dávno stratil. Emporia rozmýšľala, čo ešte stratil, kým bol preč. Sadli si k prútenému stolíku a domáca pani naliala do pohárov čaj. Ležal tam aj tanierik so zázvorníkmi. Emporia si jeden vzala, on nie.

„Ako ste na tom s apetítom?“ spýtala sa.

„O ten som prišiel. Keď som odtiaľto pred rokmi odišiel, dosť som schudol. Nemusel som jesť toľko vyprážaného, ale nikdy som nebol veľký jedák. Teraz mi vôbec nechutí.“

„Takže nebudem veľa variť?“

„Asi nie. Súhlasíte s tou dohodou? Chcem povedať, zdá sa mi, že vás moja rodina postavila pred hotovú vec, čo by ma neprekvapilo. Ak vám to nevyhovuje, môžem si nájsť iné bývanie.“

„Som spokojná, pán Keane.“

„Prosím, volajte ma Adrian. A ako mám volať ja vás?“

„Emporia. Zostaneme pri krstných menách.“

„Dohodnuté.“

„Kde by ste si našli iné bývanie?“

„Neviem. Všetko je odrazu také dočasné.“ Mal drsný, zachrípnutý hlas a rozprával pomaly, akoby ho reč veľmi namáhala. Mal na sebe bavlnenú modrú košeľu, džínsy a sandále.

Emporia kedysi pracovala v nemocnici a videla veľa pacientov umierať na rakovinu. Jej nový priateľ vyzeral ako oni. Aj keď bol očividne chorý, kedysi to musel byť pekný mladík.

„A čo vy? Ste spokojný?“

„Prečo by som nebol?“

„Biely džentlmen z dobrej rodiny a žije v Lowtowne s čiernou starou dievkou.“

„Možno to bude zábava,“ povedal a prvý raz sa usmial.

„Určite spolu budeme vychádzať.“

Adrian si zamiešal čaj. Úsmev mu hneď zmizol z tváre. Aj Emporia miešala lyžičkou čaj a pomyslela si: Nešťastník. Nemá sa veľmi prečo usmievať.

„Odišiel som z Clantonu z viacerých dôvodov,“ začal. „Nie je to vhodné miesto pre ľudí, ako som ja, pre homosexuálov. Ani pre ľudí ako vy. Protiví sa mi spôsob, akým ma vychovávali. Hanbím sa za to, ako moja rodina zaobchádzala s černochmi. Nenávidím predsudky, ktoré vládnu v tomto meste. Nevedel som sa dočkať, kedy budem môcť vypadnúť. Okrem toho, chcel som ísť do veľkého mesta.“

„Do San Francisca?“

„Najprv som žil v New Yorku a o niekoľko rokov som dostal prácu na západnom pobreží. Potom som sa presťahoval do San Francisca. A ochorel som.“

„Prečo ste sa sem vrátili, keď Clanton neznášate?“

Adrian si odfúkol, akoby chcel naznačiť, že to je na dlhé rozprávame alebo že ani sám nevie. Utrel si spotené čelo. Potenie nezapríčinil vlhký vzduch, ale choroba. Napil sa z pohára a napokon odpovedal: „Neviem. V poslednom čase som videl veľa mŕtvych a bol som na mnohých pohreboch. Jednoducho som nezniesol predstavu, že ma pochovajú v studenom mauzóleu kdesi v ďalekom meste. Možno sa vo mne ozval Južan. Všetci nakoniec prídeme domov.“

„To znie logicky.“

„A, úprimne povedané, došli mi peniaze. Lieky sú veľmi drahé. Potreboval som rodinu, alebo aspoň jej peniaze. Dôvodov bolo viac. Je to zložité. Nechcel som svojich priateľov zaťažiť ďalšou smrťou.“

„Chceli ste bývať doma, nie v Lowtowne.“

„Verte mi, Emporia, radšej budem tu. V Clantone ma nikto nechcel. Roky mi posielali peniaze, aby som zostal čo najďalej od nich. Vydedili ma, vyškrtli zo závetov, nevedeli mi prísť na meno. Tak som si povedal, že im naposledy znepríjemním život. Nech trochu trpia. A míňajú peniaze.“

Po ulici pomaly prešlo policajné auto. Ani jeden z nich to nekomentoval. Keď sa im stratilo z očí, Adrian sa napil a pokračoval: „Mali by ste o mne niečo vedieť. Zhruba tri roky mám AIDS. Nezostáva mi veľa času. Nie som nebezpečný. Jediný spôsob, ako dostať AIDS, je pri výmene telesných tekutín, tak sa dohodnime, že my dvaja spolu nebudeme mať sex.“

Emporia sa nahlas rozosmiala a zakrátko sa pridal aj Adrian. Smiali sa, až im vyhŕkli slzy, až sa veranda otriasala, a napokon sa smiali sami na sebe. Niektorí susedia ožili a pozerali sa na nich. Keď sa spamätali, Emporia povedala: „Sex som nemala tak dávno, že som naň celkom zabudla.“

„Nuž, miss Emporia, ja som si ho užil viac než dosť za vás aj za polovicu Clantonu. Ale tie dni sú nenávratne preč.“

„Aj moje.“

„Dobre. Takže ruky preč odo mňa a ja urobím to isté. Okrem toho treba urobiť zopár preventívnych opatrení.“

„Včera tu bola sestrička z nemocnice, všetko mi vysvetlila.“

„Fajn. Spomenula bielizeň, riad, jedlo, lieky, používanie toalety?“

„Áno.“

Adrian si vyhrnul rukáv na ľavej ruke a ukázal jej tmavú modrinu. „Niekedy zhnisá a vtedy si dávam obväz. Poviem vám, keď sa to stane.“

„Myslela som, že sa nebudeme dotýkať.“

„Správne, to len pre prípad, že by ste sa nevedeli ovládnuť.“

Znova sa zasmiala, ale iba krátko.

„Vážne, Emporia, nie som nebezpečný.“

„Rozumiem.“

„O tom nepochybujem, ale nechcem, aby ste sa ma báli. Práve som strávil štyri dni so zvyškom našej rodiny, všetci sa ku mne správali, ako keby som bol rádioaktívny. Ľudia okolo nás sa budú správať rovnako. Som vám vďačný, že ste ochotná postarať sa o mňa, ale nechcem, aby ste mali strach. Odteraz to nebude príjemné. Vyzerám ako chodiaca mŕtvola a bude to čoraz horšie.“

„Už ste to videli, však?“

„Áno. Veľa ráz. Za posledných päť rokov som stratil desať priateľov. Je to hrozné.“

Emporia mala na jazyku veľa otázok súvisiacich s chorobou, s jeho životným štýlom a priateľmi, ale odložila ich na neskôr. Zdalo sa jej, že zrazu vyzerá veľmi unavený. „Ukážem vám dom,“ navrhla.

Po ulici opäť prešlo policajné auto. Adrian sa naň zadíval a spýtal sa: „Ako často tu hliadkujú policajti?“

Skoro nikdy, chcela odpovedať. V Lowtowne boli aj iné ulice, kde nestáli také pekné domy a susedia neboli takí spoľahliví. Boli tam vykričané podniky, biliardová herňa, predajňa alkoholických nápojov a na rohoch postávali hlúčiky mladých nezamestnaných mužov, po tých uliciach chodilo policajné auto aj niekoľko ráz za deň. Napokon povedala: „Občas tadeto prejdú.“

Vošli do obývačky. „Je to malý domček,“ utrúsila, akoby sa bránila. Adriana predsa vychovali v peknom veľkom sídle na tienistej ulici. A teraz stojí v domčeku, ktorý postavil jeho otec a ktorý stále patrí jeho rodine.

„Je dvakrát väčší ako môj byt v New Yorku,“ povedal.

„Nehovorte.“

„Vážne, Emporia. Páči sa mi. Budem tu šťastný.“

Drevené dlážky boli čerstvo vyleštené, nábytok úhľadne rozostavaný, okná čisté. Všetko malo svoje miesto, všetko vyzeralo dokonale udržiavané. Za obývačkou boli dve maličké spálne a kuchyňa. V Adrianovej izbe stála kovová manželská posteľ, ktorá zaberala polovicu plochy dlážky, úzka skriňa, bielizník vhodný skôr pre dieťa a v okne bola zabudovaná klimatizačná jednotka.

„Je to perfektné, Emporia. Ako dlho tu bývate?“

„Hm… asi dvadsaťpäť rokov.“

„Teším sa, že domček už čoskoro bude váš.“

„Aj ja, ale nemusíme sa ponáhľať. Ste unavený?“

„Áno.“

„Nechcete si zdriemnuť? Sestrička vravela, že potrebujete veľa spánku.“

„Veľmi rád.“

Emporia zavrela dvere a v izbe zavládlo ticho. Kým Adrian spal, cez ulicu prešiel sused a usadil sa na verande s Emporiou. Herman Grant bol odjakživa veľmi zvedavý. „Čo tu robí ten biely chlapec?“ spýtal sa z mosta doprosta.

Emporia mala odpoveď pripravenú už niekoľko dní. Dúfala, že otázky rýchlo prestanú. „Volá sa Adrian Keane, najmladší syn pána Isaaca Keana a je vážne chorý. Súhlasila som, že sa oňho budem starať.“

„Ak je chorý, prečo neleží v nemocnici?“

„Táto choroba je iná. V nemocnici preňho nemôžu nič urobiť. Musí veľa oddychovať a užívať kopu liekov.“

„Takže umiera?“

„Áno, Herman. Bude mu stále horšie a potom zomrie. Je to smutné.“

„Chytil rakovinu?“

„Nie, nemá rakovinu.“

„A čo teda?“

„Toto je iná choroba, Herman. Kalifornská.“

„Nedáva to zmysel.“

„Veľa vecí nedáva zmysel.“

„Nechápem, prečo býva u teba, v našej časti mesta.“

„Ako som povedala, Herman, starám sa oňho.“

„Prinútili ťa, lebo im patrí tvoj dom?“

„Nie.“

„Platia ti za to?“

„Staraj sa o seba, Herman.“

Herman odišiel a zamieril na koniec ulice. Zakrátko sa správa rozšírila po celom Lowtowne.

Šéf policajnej stanice sa zastavil v kaviarni na lievance a Dell sa naňho okamžite vrhla. „Nechápem, prečo toho chlapca nedáte do karantény,“ povedala nahlas, aby ju všetci počuli.

„Na to treba súdny príkaz, Dell,“ odvetil šéf.

„Takže môže pokojne chodiť po meste a roznášať bacily?“

Šéf bol trpezlivý človek, ktorý vo svojom živote musel riešiť nejednu krízu. „Všetci sa môžeme pokojne prechádzať, Dell. Stojí to v Ústave.“

„A čo keď niekoho nakazí? Čo poviete potom?“

„Informovali sme sa na ministerstve zdravotníctva. Aids vlani v štáte Mississippi zabil sedemdesiattri ľudí, takže to nie je prvý prípad. Aids nie je ako chrípka. Jediný spôsob, ako sa nakaziť, je cez telesné tekutiny.“

Nato sa v kaviarni rozhostilo ticho. Dell a ostatní hostia tuho rozmýšľali, aké tekutiny produkuje ľudské telo. Šéf zatiaľ zjedol zopár lievancov a potom povedal: „Netreba sa vzrušovať. Dávame naňho pozor. Nikoho neobťažuje. Väčšinou vysedáva s Emporiou na verande.“

„Počula som, že aj ľudia v Lowtowne majú strach.“

„Hej, hovorí sa to.“

Jeden z pravidelných zákazníkov v holičstve vyhlásil: „Počul som, že ani farební nie sú nadšení. Vraj toho čudného chlapca odpratali do jedného z nájomných domov jeho tatka. Ľudia sa hnevajú.“

„To verím. Čo keby sa nasťahoval do domu vedľa vás?“

„Vytiahol by som brokovnicu a postaral by som sa, aby sa držal na svojej strane plota.“

„Veď nikomu neubližuje. Načo tá panika.“

„Včera som o tom čítal v novinách. Aids sa vraj stane najsmrteľnejšou chorobou v dejinách ľudstva. Zabije milióny, hlavne v Afrike, lebo tam spí každý s každým.“

„Myslel som, že to robia v Hollywoode.“

„Aj tam. V žiadnom americkom štáte nie je toľko prípadov AIDSu ako v Kalifornii.“

„Tam to predsa chytil aj Keanov chlapec, nie?“

„Hovorí sa to.“

„Nemôžem uveriť, že v roku 1989 máme AIDS aj u nás v Clantone.“

V budove súdu mala pri šiškách hlavné slovo mladá žena menom Beth, lebo jej manžel bol mestský policajt a včera ho poslali hliadkovať do Lowtownu. Prešiel okolo ružového domčeka Emporie Nesterovej a naozaj, na verande sedel bledý, vychudnutý mladý beloch. Ani policajt, ani jeho manželka nepoznali Adriana Keana, ale polovica mesta už povyťahovala staré ročenky Clantonskej strednej školy a medzi ľuďmi kolovali jeho fotografie. A keďže policajt mal výcvik v rýchlej identifikácii podozrivých osôb, bol si istý, že videl Adriana Keana.

„Prečo ho vlastne polícia sleduje?“ spýtala sa podráždene Myra.

„Môj muž tam išiel preto, lebo mu to prikázali,“ odsekla Beth.

„Byť chorý nie je zločin,“ nedala sa Myra.

„Nie je, ale polícia má chrániť verejnosť.“

„Takže keď budú Adriana Keana sledovať a postarajú sa, aby neopustil verandu, my všetci budeme v bezpečí? To si chcela povedať, Beth?“

„To som nepovedala, nehovor láskavo za mňa, dobre?“

A pingpong pokračoval ďalej.

Adrian dlho spal a potom ešte dlho ležal v posteli, hľadel na biely drevený strop a rozmýšľal, koľko dní mu zostáva. Neskôr si položil otázku, prečo je tam, kde je, ale odpoveď poznal. Toľkých priateľov videl odchádzať. Pred niekoľkými mesiacmi sa rozhodol, že svojich dosiaľ žijúcich priateľov nezaťaží tým istým bremenom. Bolo ľahšie rozlúčiť sa s nimi krátkym bozkom a mocným objatím, kým ešte vládal.

Prvú noc v ružovom domčeku prežil ako vždy, zimnicu striedalo silné potenie, spomínal, prenasledovali ho zlé sny, chvíľu driemal a potom dlho zízal do tmy. Keď sa zobudil, bol unavený, ale vedel, že únavy sa už nezbaví. Nakoniec vstal a obliekol sa. Prišiel čas na lieky. Mal ich veľa, fľaštičky stáli v rade, presne v tom poradí, v akom mu ich lekári kázali užívať. Prvá dávka pozostávala z ôsmich tabletiek, ktoré zapil pohárom vody. Cez deň sa viac ráz vráti po ďalšie kombinácie, a keď zatváral fľaštičky s liekmi, myslel na to, aké sú zbytočné. Tabletky mu predsa nezachránia život takú liečbu ešte nevynašli iba ho predĺžia. Možno. Načo vlastne? Stoja tisíc dolárov mesačne, peniaze mu na ne neochotne dávala rodina. Dvaja priatelia spáchali samovraždu. Aj on už na to myslel.

V dome bolo teplo a Adrian si spomenul na dlhé teplé dni svojho detstva aj na horúce letá, ktoré stihol prežiť v inom živote.

Počul Emporiu v kuchyni a išiel ju pozdraviť.

Keďže nejedol mäso ani mliečne výrobky, dohodli sa napokon na tanieri pokrájaných paradajok z jej záhrady. Čudné raňajky, pomyslela si Emporia, ale teta Leona povedala, že mu má dávať, čo bude chcieť. „Bol dlho preč,“ dodala. Po raňajkách si uvarili instantnú cigóriovú kávu s cukrom a presunuli sa na verandu.

Emporia bola zvedavá na New York, ktorý poznala iba z časopisov a televízie. Adrian rozprával o rokoch, ktoré tam prežil, o vysokej škole, o svojom prvom zamestnaní, o preľudnených uliciach, nekonečných radoch obchodov a obchodných domov, o štvrtiach, kde žijú národnostné menšiny, o davoch a nespútanom nočnom živote. Pred domom zastala žena v Emporiinom veku. „Ahoj, Emporia!“

„Dobré ráno, Doris. Poď si k nám sadnúť.“

Doris nezaváhala. Predstavili sa, ale ruky si nepodali. Doris bola manželka Hermana Granta z domu oproti a veľmi blízka priateľka domácej panej. Ak ju aj Adrian znervózňoval, nedávala to najavo. Obe ženy sa čoskoro pustili do debaty o novom kazateľovi, ktorý si zatiaľ nezískal ich sympatie, a pokračovali najnovšími klebetami z kostola. Na chvíľu zabudli na Adriana, ktorý ich pobavene počúval. Keď prebrali kostolné záležitosti, prešli na rodinné. Emporia, samozrejme, deti nemala, ale Doris ich mala dosť za obidve. Spolu osem, všetky žijú kdesi na severe, okrem toho mala zhruba tridsať vnúčat a pravnúčat. Hovorilo sa o všelijakých dobrodružstvách a konfliktoch.

O hodinu Adrian využil krátku prestávku v rozhovore. „Potrebujem ísť do knižnice, Emporia. Ale pešo je to asi dosť ďaleko.“

Emporia aj Doris naňho začudovane pozreli, ale zdržali sa komentára. Adrian bol na prvý pohľad príliš slabý na to, aby došiel na koniec ulice. V tejto horúčave by určite odpadol kúsok od ružového domčeka.

V Clantone bola iba jedna knižnica, blízko námestia, o pobočke v Lowtowne sa nikdy neuvažovalo.

„Ako chodíte do mesta?“ spýtal sa. Emporia zjavne auto nevlastnila.

„Zavolám si Čierneho a bieleho.“

„Prosím?“

„Čierny a biely taxík,“ spresnila Doris. „Stále ho používame.“

„Vy nepoznáte firmu Čierny a biely?“ začudovala sa Emporia.

„Bol som preč štrnásť rokov.“

„Pravdaže. Nuž, to je na dlhé rozprávanie,“ povedala Emporia a zahniezdila sa, očividne pripravená spustiť.

„Tak je,“ prikývla Doris.

„Sú to dvaja bratia, obidvaja majú priezvisko Hershel. Jeden je čierny, druhý biely a sú zhruba rovnako starí. Myslím, že teraz majú okolo štyridsiatky, však, Doris?“

„Hej, štyridsať.“

„Majú jedného otca, ale rôzne matky. Jedna žije tu, druhá tam. Otec ušiel už pred rokmi a Hershelovci poznali pravdu, ale nevedeli sa s ňou zmieriť. Nakoniec sa dali dokopy a zmierili sa s tým, čo už aj tak všetci vedeli. Podľa mňa sa podobajú, nemyslíš, Doris?“

„Ten biely je vyšší a čierny má zelené oči.“

„Založili si taxikársku firmu. Kúpili dve staré ojazdené fordky. Natreli ich čiernou a bielou farbou, a tak sa volá aj ich firma. Čierny a biely. Vozia našich ľudí, čo upratujú v meste alebo si chcú nakúpiť, a niekedy berú ľudí z druhej strany štreky a vozia ich sem.“

„Načo?“ spýtal sa Adrian.

Emporia pozrela na Doris, ktorá opätovala jej pohľad a vzápätí sa odvrátila. Adrian zacítil malomestský škandál a nemienil sa vzdať. „Nože, dámy, von s tým. Prečo chodia bieli do Lowtownu?“

„Hrajú tu poker,“ priznala sa Emporia. „Tak som počula.“

„Za ženami,“ dodala potichu Doris.

„A kupujú whisky.“

„Aha,“ utrúsil Adrian.

Teraz, keď pravda vyšla najavo, všetci traja pozorovali mladú matku kráčajúcu po ulici s papierovým vreckom plným potravín.

„Takže stačí zavolať jednému Hershelovi a odvezie ma do knižnice?“ spýtal sa Adrian.

„Rada im zavolám za vás. Poznajú ma.“

„Sú to milí chlapci,“ poznamenala Doris. Emporia vošla do domu. Adrian sa s úsmevom pokúšal uveriť historke o dvoch bratoch s rovnakým menom.

„Emporia je dobrá žena,“ povedala Doris, ovievajúc sa rukou.

„Súhlasím,“ prikývol Adrian. „Len nikdy nenašla toho pravého.“

„Ako dlho ju poznáte?“

„Nie dlho. Asi tridsať rokov.“

„Tridsať rokov nie je dlho?“

Zasmiala sa. „Pre vás možno, ale s niektorými ľuďmi, čo tu bývajú, som vyrastala, a to bolo veľmi dávno. Čo myslíte, koľko mám rokov?“

„Štyridsaťpäť.“

„Netárajte. O tri mesiace budem mať osemdesiat.“

„Nie.“

„Čestné slovo.“

„A koľko rokov má Herman?“

„Vraví, že osemdesiatdva, ale nedá sa mu veriť.“

„Ako dlho ste spolu?“

„Vydávala som sa v pätnástich. Dosť dávno.“

„A máte osem detí?“

„Ja mám osem. Herman jedenásť.“

„Herman má viac detí ako vy?“

„Má tri decká mimo.“

Adrian sa už viac nevypytoval. Možno by tomu lepšie rozumel, keby žil v Clantone, možno nie. Emporia sa vrátila s podnosom, na ktorom boli poháre a krčah vody s kockami ľadu. Adrian nástojil, že bude používať stále ten istý pohár, tanier, šálku aj príbor. Emporia mu teda naliala vodu s citrónom a ľadom do jeho pohára, suveníru z mestských slávností v roku 1977.

„Zastihla som bieleho Hershela. Príde o chvíľku,“ povedala.

Popíjali vodu, ovievali sa a rozprávali sa o horúčave. Potom sa ozvala Doris: „Myslí si, že mám štyridsaťpäť rokov. Čo ty na to, Emporia?“

„Bieli nám nevedia uhádnuť vek. Taxík je tu.“

V utorok ráno sa obchody asi veľmi nehýbali, lebo taxík prišiel ani nie päť minút po Emporiinom telefonáte. Bol to starý Ford Fairlane, čierny s bielymi dverami a kapotou, čistý, s lesknúcimi sa kolesami a telefónnymi číslami na nárazníkoch.

Adrian pomaly vstal a ponaťahoval sa, akoby o každom pohybe musel vopred rozmýšľať. „Dobre, vrátim sa asi o hodinu. Idem len do knižnice.“

„Zvládnete to?“ spýtala sa ustarostene Emporia.

„Pravdaže. Nebojte sa. Tešilo ma, miss Doris,“ povedal takmer ako pravý Južan.

„Dovidenia,“ odvetila Doris so širokým úsmevom.

Adrian zišiel po schodíkoch dolu a blížil sa k ulici, keď biely Hershel vyskočil z auta a zakričal: „To teda nie! Do môjho taxíka nenastúpite!“ Prešiel dopredu a nahnevane ukázal na Adriana prstom: „Počul som o vás!“

Adrian zmeravel a nezmohol sa na odpoveď.

Hershel pokračoval: „Nedovolím, aby ste ma pripravili o robotu.“

Emporia podišla k schodíkom. „To je v poriadku, Hershel. Máte moje slovo.“

„Stačilo, miss Nesterová. Nejde o vás. Ale on do môjho auta nenastúpi. Mali ste mi povedať, že je to on.“

„No tak, Hershel.“

„Každý v meste o ňom vie. Ani náhodou. Nie, a hotovo.“ Hershel sa vrátil k otvoreným dverám, nasadol, zabuchol dvere a odfrčal. Adrian sa za ním díval, kým mu auto nezmizlo z očí, potom sa pomaly obrátil, vyšiel hore schodíkmi, prešiel okolo oboch žien a pokračoval do domu. Bol unavený a potreboval si zdriemnuť.

Knihy dostal neskoro popoludní. Dorisina neter učila na základnej škole a súhlasila, že mu v knižnici vyhľadá, čo potrebuje. Adrian sa rozhodol, že sa konečne oboznámi s fiktívnym svetom Williama Faulknera, spisovateľa, ktorého mu vnucovali na strednej škole. Vtedy si on aj všetci stredoškoláci v Mississippi mysleli, že existuje nejaký zákon, ktorý učiteľom angličtiny prikazuje preberať Faulknera. Pomaly sa prehrýzol cez Báj, Rekviem pre mníšku, Nepremožených a ďalšie tituly, na ktoré sa snažil zabudnúť, až sa napokon v polovici románu Bľabot a bes vzdal. Teraz, v posledných dňoch života, chcel Faulknera konečne pochopiť.

Po večeri si sadol na verandu a zatiaľ čo Emporia umývala riad, začal čítať Vojakovu plácu, ktorá vyšla v roku 1926, keď mal Faulkner dvadsaťdeväť. Prečítal niekoľko strán a zdvihol hlavu. Započúval sa do zvukov okolo seba, zo susedných veránd k nemu doliehal tichý smiech, kdesi v diaľke pišťali hrajúce sa deti, o tri domy ďalej vrieskal televízor, akási žena prenikavým hlasom krstila manžela. Pozoroval chodcov, všímal si zvedavé pohľady, ktoré vrhali na ružový domček. Na každého sa usmial a niektorí ho váhavo pozdravili.

Za súmraku vyšla Emporia z domu a usadila sa vo svojom obľúbenom hojdacom kresle. Mlčali. Nepotrebovali sa rozprávať, lebo sa z nich stali priatelia.

Nakoniec začala Emporia: „Mám nepríjemný pocit z toho, čo urobil Hershel.“

„Netrápte sa. Chápem ho.“

„Je to hlupák.“

„Videl som aj horších, Emporia, a vy tiež.“

„Asi áno. Ale to neznamená, že sa zachoval správne.“

„Nie, neznamená.“

„Prinesiem vám ľadový čaj?“

„Nie, ďakujem. Dal by som si niečo silnejšie.“ Emporia sa zamyslela, ale nič nepovedala. „Pozrite, Emporia, viem, že nepijete, ale ja áno. Nie som veľký pijan, len by som si teraz niečo dal.“

„Nikdy som v dome nedržala alkohol.“

„Tak budem piť na verande.“

„Som kresťanka, Adrian.“

„Poznám veľa kresťanov, ktorí pijú. Pozrite si Prvý list apoštola Pavla Timoteovi, kapitolu piatu, verš dvadsiaty tretí, kde mu radí, aby požíval trochu vína pre svoj žalúdok.“

„Máte problémy so žalúdkom?“

„Mám problémy so všetkým. Potrebujem trochu vína, aby som sa cítil lepšie.“

„Neviem, neviem.“

„Aj vám by urobilo dobre.“

„Ja mám žalúdok v poriadku.“

„Fajn. Vy budete piť čaj a ja víno.“

„Ale kde teraz zoženiete víno? Obchody s alkoholom sú zatvorené.“

„Zatvárajú až o desiatej. Podľa zákona. Stavím sa, že jeden je niekde nablízku.“

„Počúvajte, Adrian, nemôžem vám prikazovať, čo máte a čo nemáte robiť, ale bola by veľká chyba vybrať sa teraz do obchodu s whisky. Nemuseli by ste sa vrátiť.“ Nevedela si predstaviť, že by biely muž, najmä taký chorý, prešiel štyri bloky do obchodu Willieho Raya, kde na parkovisku postávajú nebezpeční mladíci, kúpil si alkohol a vrátil sa späť. „Podľa mňa to nie je dobrý nápad.“

Prešlo niekoľko minút. Vtom sa na ulici objavil muž. „Kto je to?“ spýtal sa Adrian.

„Carver Sneed.“

„Slušný človek?“

„Hej.“

Adrian zvolal: „Pán Sneed!“

Carver mal skoro tridsať rokov a momentálne býval u rodičov na druhom konci Roosevelt Street. Nemal nikam namierené, prechádzal sa po ulici len preto, aby na verande Emporie Nesterovej zazrel zomierajúceho „ducha“. Vôbec nemal v úmysle stretnúť sa s ním zočivoči. Odbočil k plotu a pozdravil: „Dobrý večer, miss Emporia.“

Adrian stál na najvyššom schodíku.

„To je Adrian,“ predstavila ho Emporia, nepríliš nadšená týmto stretnutím.

„Teší ma, Carver,“ povedal Adrian.

„Aj mňa.“

Adrian nestrácal čas a prešiel rovno k veci. „Nemohli by ste zabehnúť do obchodu s alkoholom?“ začal. „Chcem si vypiť a miss Emporia tu nič nemá.“

„V mojom dome whisky nenájdete,“ vyhlásila. „Nikdy.“

„Kúpim vám za námahu kartón piva,“ dodal rýchlo Adrian.

Carver podišiel k schodom, pozrel hore na Adriana, potom na Emporiu, ktorá sedela s rukami prekríženými na prsiach a tvárila sa prísne. „Nevymýšľa si?“ spýtal sa.

„Doteraz neklamal,“ odvetila. „Ale nevravím, že nezačne.“

„Čo chcete z obchodu?“ oslovil Carver Adriana.

„Víno, podľa možnosti chardonnay.“

„Čo?“

„Akékoľvek biele víno.“

„Willie Ray nedrží veľa vína. Tuná ho nikto nekupuje.“

Adrian sa zrazu zľakol, čo na tejto strane štreky vlastne považujú za víno. Výber na druhej strane bol dosť mizerný. S hrôzou si predstavil fľašu ovocnej šťavy s alkoholom so skrutkovacím uzáverom. „Má Willie Ray v obchode víno vo fľašiach s korkovými zátkami?“

Carver sa hlboko zamyslel a povedal: „Načo sú korkové štople?“

„Ako otvárate fľaše vína u Willieho Raya?“

„Odkrútime vrchnák.“

„Aha. A koľko asi stojí fľaša vína?“

Carver pokrčil plecami. „Čo ja viem. Ja mám radšej pivo.“

„Skúste hádať. Koľko?“

„V Boone’s Farm predávajú fľašu za štyri doláre.“ Adrian vybral z vrecka peniaze. „Dobre, zabudnime na víno. Kúpte mi fľašu najdrahšej tequily, akú v obchode nájdete. Jasné?“

„Ako chcete.“

„Kúpte si kartón piva a drobné mi prineste.“ Adrian mu podával peniaze, ale Carver stuhol. Pozrel na peniaze, na Adriana a potom vrhol na Emporiu prosebný pohľad.

„Nebojte sa,“ upokojoval ho Adrian. „Neochoriete, keď si odo mňa zoberiete peniaze.“

Carver sa ani nepohol, nebol schopný vystrieť ruku a vziať si peniaze.

„Naozaj sa nemusíš báť,“ ozvala sa Emporia v snahe pomôcť Adrianovi. „Ver mi.“

„Prisahám, že sa vám nič nestane,“ dodal Adrian. Carver pokrútil hlavou a začal cúvať. „Prepáčte,“ mrmlal si popod nos.

Adrian zastrčil peniaze do vrecka a díval sa, ako Carver mizne v tme. Zoslabli mu nohy, potreboval si sadnúť, možno aj ľahnúť. Čupol si, hlavou sa oprel o zábradlie a dlho mlčal. Emporia za jeho chrbtom vošla do domu.

Keď sa vrátila na verandu, spýtala sa: „Tequila sa píše s q alebo s c?“

„Vykašlite sa na to, Emporia.“

„Tak ako? S q alebo s c?“ Prešla okolo neho a zišla po schodíkoch na chodník.

„Nie, Emporia. Prosím. Už nie som smädný.“

„Myslím, že sa píše s q, však?“ Emporia v starých bielych teniskách sa vzďaľovala úctyhodnou rýchlosťou.

„S q!“ zakričal za ňou Adrian.

„Vedela som to!“ odvetila z diaľky.

Často však klebety nemali nič spoločné s pravdou, vymýšľali si ich ľudia, ktorí sa buď tešili z toho, ako ich malá lož koluje po meste, alebo radi vyvolávali problémy.

Posledná klebeta tohto druhu vznikla v budove súdu, presnejšie na prvom poschodí v kancelárii pozemkovej knihy, kam od rána do večera prichádzali právnici. Vždy keď sa ich stretlo viac, vymieňali si najnovšie klebety. Rodina Keanovcov sa v tom čase stala stredobodom pozornosti, a tak bolo prirodzené, že sa právnici aktívne zapájali do diskusií. A ešte prirodzenejšie bolo, že jeden z nich vypustil do sveta novú správu.

Aj keď sa okamžite vyrojilo niekoľko verzií, pôvodná klebeta znela: Adrian má viac peňazí, ako si ľudia myslia, lebo starý otec preňho založil nejaký komplikovaný fond ešte predtým, ako sa narodil, a keď dovŕši štyridsiatku, zdedí kopu peňazí, lenže to sa nestane, a tak môže všetko odkázať, komu chce. A to nie je všetko. Adrian si najal nemenovaného právnika, aby mu spísal poslednú vôľu a odkázal svoje tajuplné dedičstvo (a) Emporii Nesterovej, (b) novej skupine na ochranu práv homosexuálov, ktorá práve vzniká v Tupele, (c) milencovi zo San Francisca alebo (d) vysokoškolskému štipendijnému fondu pre čiernych študentov. Nech si každý vyberie.

Bola to veľmi komplikovaná klebeta, ktorá sa takmer potopila pod vlastnou váhou. Keď si ľudia šuškali napríklad o tom, kto chodí susedovi za ženou, bola to jednoduchá a ľahko pochopiteľná vec. Ale väčšina Clantončanov nemala skúsenosti s fondmi, ktoré sa dedia až o generáciu neskôr, a podobnými právnickými fígľami, takže klebetu skreslili väčšmi, ako bývalo zvykom. Keď sa dostala k Dell, chlapec mal zdediť obrovské bohatstvo, ktoré odkázal Emporii, ale rodina to poženie na súd.

Iba v holičstve zaznel hlas rozumu: „Keď má toľko peňazí, prečo umiera v starej chatrči v Lowtowne?“

Nato vypukla hádka o to, koľko peňazí vlastne má. Väčšina tvrdila, že málo, ale spolieha sa na dedičstvo z fondov. Našiel sa však odvážlivec, ktorý sa všetkým vysmial, vyhlásil celú vec za nezmysel a dušoval sa, že príslušníci klanu Keanovcov sú chudobní „ako kostolné myši“.

„Veď sa pozrite na ich dom,“ argumentoval. „Na novú omietku nemajú, ale za obyčajné vápno by sa hanbili.“

Koncom júna horúčava zosilnela a Adrian sa väčšinou zdržiaval v izbe s hlučnou klimatizáciou, ktorá veľmi nefungovala. Vysoké horúčky sa mu vracali stále častejšie, nezniesol by dusno na verande. V izbe bol iba v spodnej bielizni, často premočenej od potu. Čítal Faulknera a písal listy priateľom z minulého života. Aj vo dne veľa spal. Každý tretí deň ho prišla pozrieť sestrička s ďalšou zásobou liekov, ktoré odteraz splachoval do záchoda.

Emporia robila, čo mohla, aby ho trochu vykŕmila, ale Adrian nemal chuť do jedla. Keďže nikdy nevarila pre rodinu, nebola veľmi skúsená kuchárka. V záhradke si dopestovala dosť paradajok, tekvíc, hrášku, fazule a žltých melónov na celý rok a Adrian usilovne predstieral, že mu chutia jej kuchárske výtvory. Presvedčila ho, aby začal jesť aspoň kukuričný chlieb aj keď obsahuje maslo, mlieko a vajcia. Ešte nikdy nestretla človeka, ktorý odmietal jesť mäso, ryby, hydinu aj mliečne výrobky, a neraz sa ho spýtala: „Všetci ľudia v Kalifornii jedia ako vy?“

„Nie, ale je tam veľa vegetariánov.“

„Vy ste mali lepšiu výchovu.“

„O tom radšej nehovorme, Emporia. Celé moje detstvo bolo ako zlý sen.“

Emporia prestierala stôl trikrát denne, čas určoval on, a pri jedle sedávali čo najdlhšie. Adrian vedel, že Emporii záleží na tom, aby sa správne stravoval, a tak zjedol, koľko vládal. Napriek tomu ani po dvoch týždňoch neprestal chudnúť.

Práve obedovali, keď volal kazateľ a Emporia ako vždy išla k telefónu, ktorý visel v kuchyni na stene. Aj Adrian ho mohol používať, ale robil to zriedka. V Clantone sa nemal s kým rozprávať. Príbuzným nevolal a oni nevolali jemu. V San Franciscu mal dosť priateľov, ale väčšina už nebola medzi živými a hlasy tých, čo zostali, počuť nechcel.

„Dobrý deň, reverend,“ povedala Emporia, potom sa odvrátila a potiahla šnúru čo najďalej. Chvíľku sa zhovárali a napokon po slovách „Uvidíme sa o tretej,“ zavesila. Vrátila sa k stolu a rýchlo si odhryzla z kukuričného chleba.

„Ako sa má reverend?“ spýtal sa Adrian.

„Asi dobre.“

„Príde dnes o tretej sem?“

„Nie. Ja zájdem do kostola. Chce sa so mnou rozprávať.“

„Neviete o čom?“

„V poslednom čase ste akýsi zvedavý.“

„Bývam v Lowtowne už dva týždne a pochopil som, že sa tu všetci starajú do všetkých. Patrí sa aspoň trochu vyzvedať. Okrem toho, homosexuáli sú zvedavejší ako ostatní. To ste nevedeli?“

„V živote som nič také nepočula.“

„Naozaj, je to dokázané. Prečo reverend nepríde za vami? Nie je to súčasť jeho práce, navštevovať svoje ovečky, vítať prišelcov, ako som ja? Videl som ho predvčerom oproti na verande, rozprával sa s Grantovcami. Stále sa sem pozeral, akoby mal strach, že niečo chytí. Vy ho nemáte príliš v láske, však?“

„Toho pred ním som mala radšej.“

„Aj ja. Nepôjdem s vami do kostola, Emporia, tak ma už nevolajte.“

„Volala som vás len dvakrát.“

„Áno a ja som povedal, že ďakujem. Bolo to od vás milé, ale nemám záujem ísť do kostola. Ani do vášho, ani do iného. Nemyslím, že by ma tam privítali s otvoreným náručím.“

Emporia mlčala.

„Nedávno som mal sen. Odohrával sa v kostole, v belošskom kostole tu v Clantone, práve sa konala jedna z tých hlučných bohoslužieb, pri ktorých ľudia odpadávajú v uličkách. Zbor spieval Zhromaždime sa pri rieke a kazateľ pri oltári úpenlivo prosil hriešnikov, aby sa kajali. Poznáte to.“

„Hej, chodím do kostola každú nedeľu.“

„Vošiel som dnu, celý v bielom, vyzeral som ešte horšie ako teraz, a kráčal som uličkou ku kazateľovi. Tváril sa tak vydesene, že som sa nezmohol na slovo. Zbor zmĺkol uprostred verša. Všetci stuhli a ja som stále šiel uličkou, trvalo to celú večnosť. Nakoniec ktosi zakričal: ‚To je on! Ten, čo má AIDS!‘ A ďalší zreval: ‚Utekajte!‘ Nato sa rozpútalo hotové peklo. Ozval sa strašný dupot. Matky držali svoje deti. Ja som stále išiel uličkou. Muži vyskakovali z okien. A ja som kráčal ďalej. Mohutné ženy v zlatých habitoch padali na svoje tučné zadky, ako sa snažili čo najskôr opustiť svätostánok. Nakoniec som prišiel až ku kazateľovi a natiahol som k nemu ruku. Ani sa nepohol. Celkom onemel. Kostol bol prázdny.“ Adrian sa napil čaju a utrel si čelo. „A ďalej? Čo sa stalo potom?“

„Neviem, zobudil som sa a schuti som sa zasmial. Sny sú niekedy až príliš skutočné. Niektorým hriešnikom asi niet pomoci.“

„Biblia hovorí niečo iné.“

„Vďaka, Emporia. A ďakujem za obed. Teraz si musím ľahnúť.“

O tretej popoludní sa Emporia stretla s reverendom Bilerom v jeho pracovni. Stretnutie na takom mieste veštilo iba problémy. Po úvodných zdvorilostiach reverend prešiel rovno k veci, presnejšie k jednej z nich. „Počul som, že vás videli v obchode Willieho Raya.“

Emporiu to neprekvapilo, bola pripravená. „Mám sedemdesiatpäť rokov, najmenej o tridsať viac ako vy, a keď sa rozhodnem kúpiť priateľovi liek, tak to aj urobím.“

„Liek?“

„Tak to nazýva a ja som sľúbila jeho rodine, že bude dostávať všetky potrebné lieky.“

„Volajte to, ako chcete, Emporia, ale rada starších je znepokojená. Jednu z našich sestier videli v obchode s whisky. Aký príklad je to pre našu mládež?“

„Je to moja práca a tá práca už dlho nepotrvá.“

„Povráva sa, že ste ho pozvali do nášho kostola.“

Vďaka, Doris, pomyslela si Emporia. Iba Doris vedela, že pozvala Adriana do kostola. „Pozývam každého, reverend. To predsa chcete, nie? Aj Biblia to hovorí.“

„Nuž, toto je trochu iné.“

„Nebojte sa, nepríde.“

„Chvalabohu. Kto zhreší, zomrie, Emporia, a ten mladý muž platí za svoje hriechy.“

„Máte pravdu.“

„A čo vy, Emporia? Nie ste ohrozená? Tá choroba zachvátila celú našu krajinu, celý svet. Je mimoriadne nákazlivá, a ak mám byť úprimný, ľudia sa obávajú o vaše zdravie. Prečo toľko riskujete? Prečo sa vystavujete nebezpečenstvu? Vôbec sa to na vás nepodobá.“

„Sestrička hovorí, že mi nič nehrozí. Starám sa, aby bol čistý, najedený a aby užíval lieky. Pri praní jeho bielizne používam gumené rukavice. Vírus sa prenáša pohlavným stykom a krvou. Jednému aj druhému sa vyhýbam.“ Usmiala sa. On nie.

Zopol ruky a položil ich na stôl, vyzeral veľmi pobožne. S prísnym výrazom na tvári povedal: „Niektorých členov kongregácie znervózňuje vaša prítomnosť.“

Emporia bola pripravená na všetko, ale na toto nie. Keď pochopila, čo sa jej pokúša naznačiť, stratila reč.

„Dotýkate sa vecí, ktorých sa dotýka aj on. Dýchate rovnaký vzduch, jete rovnaké jedlo, pijete tú istú vodu a čaj, a Boh vie, čo ešte. Periete mu bielizeň a chránite sa pred vírusom gumenými rukavicami. Vari nechápete, aké je to nebezpečné, Emporia? A potom prinesiete bacily sem, do Pánovho príbytku.“

„Nič mi nehrozí, reverend, viem to.“

„Možno, ale ľudia to vnímajú inak. Niektorí naši bratia a sestry si myslia, že ste sa zbláznili, a majú strach.“

„Niekto sa oňho musí starať.“

„Sú to bohatí belosi, Emporia.“

„Nikoho iného nemá.“

„To teraz nechajme. Pre mňa je dôležitý môj kostol.“

„Je to aj môj kostol. Chodila som sem dávno predtým, ako ste prišli vy. A teraz ma žiadate, aby som sa mu vyhýbala?“

„Chcem, aby ste o tom uvažovali. Dovtedy, kým nezomrie.“

Ubehlo niekoľko minút, počas ktorých nepadlo ani slovo. Emporia so slzami v očiach a hrdo vztýčenou hlavou hľadela z okna na strom. Biler nehybne sedel a obzeral si ruky. Keď sa konečne zdvihla, povedala: „V poriadku, reverend, prestanem sem chodiť. Ale ja rozhodnem, dokedy sa budem kostolu vyhýbať. A medzičasom budem chodiť do obchodu Willieho Raya, kedy sa mi zachce, a vy a vaši špehovia si môžete klebetiť, koľko sa vám páči.“

Išiel za ňou k dverám. „Nerozčuľujte sa, Emporia. Všetci vás máme radi.“

„Hej, cítim vašu lásku.“

„Budeme sa za vás modliť, aj zaňho.“

„To ho isto poteší.“

Meno právnika Freda Maysa bolo jediné, ktoré Adrian pri hľadaní v zlatých stránkach spoznal. Najprv sa s ním rozprával po telefóne, potom mu napísal dlhý list. V piatok o štvrtej popoludní Mays so sekretárkou zaparkovali pred ružovým domčekom. Mays si zobral aktovku a z kufra vyložil debničku vína z obchodu za štrekou. Emporia odišla k Doris, aby mali súkromie.

Hoci klebety hovorili niečo iné, v skutočnosti Adrian nemal dokopy nič. Neexistoval nijaký tajuplný fond založený dávno mŕtvymi príbuznými. Posledná vôľa, ktorú Mays spísal, sa zmestila na jednu stranu. Tú trochu peňazí, čo Adrianovi zostala, mala dostať Emporia. Druhý, dôležitejší dokument obsahoval pokyny týkajúce sa pohrebu. Keď všetko podpísali a notársky overili, Mays sa zdržal na pohár vína a nezáväzný rozhovor o Clantone. Pohár vypil rýchlo. Právnik a jeho sekretárka sa očividne nevedeli dočkať konca schôdzky. Rozlúčili sa, ruky si nepodali a len čo sa vrátili do kancelárie na námestí, každému rozprávali, v akom hroznom stave Adriana našli.

Nasledujúcu nedeľu sa Emporia sťažovala, že ju bolí hlava, a vyhlásila, že nepôjde do kostola. Okrem toho vonku lialo, a tak mala ďalší dôvod neisť do kostola. Raňajkovali na verande a pozorovali búrku.

„Ešte vás bolí hlava?“ spýtal sa Adrian. „Ďakujem za opýtanie, už je mi lepšie.“

„Raz ste mi povedali, že ste za štyridsať rokov nikdy nevynechali nedeľnú bohoslužbu. Prečo ste dnes zostali doma?“

„Necítim sa dobre, Adrian. To je všetko.“

„Pohádali ste sa s kazateľom?“

„Nie.“

„Určite?“

„Povedala som nie.“

„Odvtedy, ako ste sa s ním stretli, nie ste vo svojej koži. Myslím si, že vás niečím urazil a že to súviselo so mnou. Doris sem chodí čoraz menej, Herman vôbec. Isabelle sa tu nezastavila už týždeň. Telefón nevyzváňa tak často, ako predtým. A teraz odmietate ísť do kostola. Podľa mňa sa vám Lowtown obrátil chrbtom, a to všetko kvôli mne.“

Neodporovala mu. Nemohla. Hovoril pravdu a akákoľvek námietka z jej úst by vyznela neúprimne.

Zahrmelo, až sa zatriasli okná, vietor zmenil smer a hnal prúdy dažďovej vody na verandu. Vošli dnu, Emporia do kuchyne, Adrian do svojej izby. Vyzliekol sa do spodnej bielizne a ľahol si na posteľ. Blížil sa ku koncu Faulknerovho piateho románu Keď som umierala, ktorému sa doteraz z pochopiteľných dôvodov vyhýbal. Teraz však zistil, že je oveľa zrozumiteľnejší ako ostatné a napodiv aj zábavný. Za hodinu knihu dočítal a zaspal.

Búrka do popoludnia prehrmela, vzduch bol svieži a príjemný. Po ľahkej večeri vyšli na verandu, kde Adrian oznámil, že má čosi so žalúdkom a potrebuje víno podľa Prvého listu apoštola Pavla Timoteovi, kapitola piata, verš dvadsiaty tretí. Na víno mal pridelený prasknutý hrnček so škvrnami od cigórie. Napil sa, no vtom Emporia vyhlásila: „Viete, že ani mne nie je dobre od žalúdka? Skúsim trochu vašej medicíny.“

Adrian s úsmevom prikývol. „Super. Hneď vám ju prinesiem.“

„Nie. Seďte. Viem, kde je fľaša.“

Vrátila sa s podobným hrnčekom a uvelebila sa v hojdacom kresle. „Na zdravie,“ povedal Adrian, šťastný, že má s kým piť.

Emporia opatrne ochutnala, zamľaskala a poznamenala: „Nie je to zlé.“

„To je chardonnay. Dobré, ale nie vynikajúce. Najlepšie, aké mali.“

„Ujde to,“ zamrmlala.

Po druhom hrnčeku sa začala chichotať. Zotmelo sa, ulica stíchla.

„Na niečo sa vás chcem spýtať,“ začala.

„Nech sa páči.“

„Kedy ste zistili, že ste, veď viete, iný? Koľko ste mali rokov?“

Adrian sa mlčky napil. Ten príbeh už rozprával, ale iba tým, ktorí ho vedeli pochopiť. „Do dvanástich rokov som žil normálne. Bol som skaut, hral som bejzbal a futbal, táboril som, chodil na ryby ako všetci chlapci, ale keď sa priblížila puberta, uvedomil som si, že ma nezaujímajú dievčatá. Ostatní chlapci rozprávali iba o dievčatách, ale mne boli ukradnuté. Prestali ma zaujímať športy, začal som čítať knihy o umení, dizajne a móde. Keď som bol starší, chlapci chodili s dievčatami, len ja nie. Bolo mi jasné, že čosi nie je v poriadku. Mal som kamaráta Matta Masona, veľkého fešáka, všetky dievčatá boli doňho zbláznené. Jedného dňa som si uvedomil, že aj ja som sa doňho zaľúbil, ale nikomu som to nepovedal, samozrejme. Stále som o ňom sníval. Už mi z toho šibalo. Potom som si začal všímať iných chlapcov. V pätnástich rokoch som si konečne priznal, že som gay. Spolužiaci si o mne šepkali. Nevedel som sa dočkať, kedy odtiaľto vypadnem a začnem žiť podľa svojich predstáv.“

„Oľutovali ste to niekedy?“

„Nie. Neľutujem, že som, aký som. Len by som bol radšej zdravý, ale to si zrejme želá každý nevyliečiteľne chorý človek.“

Emporia položila hrnček na prútený stôl a zahľadela sa do tmy. Na verande sa nesvietilo. Sedeli a pomaly sa hojdali v kreslách. „Môžem sa vám s niečím zveriť?“

„Isteže. Vezmem si to do hrobu.“

„Viete, bola som tak trochu ako vy, ibaže mne sa chlapci nepáčili. Nikdy mi nenapadlo, že som iná, nikdy som si nemyslela, že so mnou niečo nie je v poriadku. Ale ani raz som nezatúžila byť s mužom.“

„S nikým ste nechodili?“

„Možno raz. Jeden chlapec sa stále motal okolo nášho domu a ja som si myslela, že sa patrí s niekým chodiť. Rodina sa začínala znepokojovať, mala som skoro dvadsať a stále som bola slobodná. Niekoľkokrát sme spolu spali, ale nepáčilo sa mi to. Vlastne sa mi z toho dvíhal žalúdok. Neznášala som jeho dotyky. Ale sľúbte mi, že to nikomu nepoviete.“

„Sľubujem. Komu by som to povedal?“

„Verím vám.“

„Vaše tajomstvo zostane medzi nami. Zdôverili ste sa ešte niekomu?“

„Božemôj, nie! Neodvážila by som sa.“

„A skúšali ste to s dievčaťom?“

„V tých časoch sa také veci nerobili, synak. Poslali by ma do blázinca.“

„A teraz?“

Pokrútila hlavou a nakrátko sa zamyslela. „Občas sa šušká o chlapcovi, ktorý nezapadá medzi ostatných, ale inak sa to drží v tajnosti. Počujete klebety, ale nikto sa otvorene nehlási k inému spôsobu života, viete, čo mám na mysli?“

„Áno, viem.“

„Ale ešte nikdy som tu nepočula o žene, ktorej sa páčia ženy. Asi to skrývajú, vydajú sa a nikdy to nikomu nepovedia. Alebo to urobia ako ja každému tvrdia, že nenašli toho pravého.“

„To je smutné.“

„Nie som smutná, Adrian. Prežila som pekný život. Nedáme si ešte trochu vína?“

„Dobrý nápad.“

Ponáhľala sa do domu, akoby už nechcela pokračovať v rozhovore.

Horúčky sa vrátili a tentoraz už neprestali. Adrian sa kúpal vo vlastnom pote, začal kašľať, trápili ho prudké záchvaty štekavého kašľa, po ktorých bol slabý ako mucha. Emporia cez deň prala a žehlila plachty a v noci mohla iba počúvať bolestné zvuky vychádzajúce z jeho izby. Varila jedlá, ktoré už nemohol jesť. V gumených rukaviciach ho omývala studenou vodou, jeho nahota im neprekážala. Ruky aj nohy mal ako paličky, zoslabol natoľko, že nevládal prejsť na verandu. Už nechcel, aby ho susedia videli, a tak ležal v posteli a čakal. Sestrička chodila každý deň, zmerala mu teplotu, zmenila poradie fľaštičiek s liekmi a pri pohľade na Emporiu vážne krútila hlavou.

Poslednú noc si Adrian s námahou obliekol gabardénové nohavice a bielu bavlnenú košeľu. Úhľadne pobalil všetky svoje veci do dvoch kožených kufrov, a keď bolo všetko v poriadku, užil čiernu tabletku a zapil ju vínom. Ľahol si na posteľ, rozhliadol sa po izbe, na prsia si položil obálku a s úsmevom naposledy zavrel oči.

Na druhý deň o desiatej si Emporia uvedomila, že z jeho izby nič nepočuť. Zaklopala na dvere, a keď vošla, uvidela Adriana, ešte vždy s úsmevom na perách, odpočívať v pokoji.

V liste stálo:

Milá Emporia,

tento list, prosím, po prečítaní zničte. Mrzí ma, že ste ma takto našli, ale koniec koncov, dalo sa to čakať. Choroba zvíťazila, prišiel môj čas. Len som to trochu urýchlil.

Právnik Pred Mays sa o všetko postará. Zavolajte, prosím, najprv jemu. On sa spojí so súdnym lekárom, ktorý sem príde a vyhlási ma za mŕtveho. Keďže ani jedno pohrebníctvo v meste nie je ochotné postarať sa o moje telo, záchranka ma odvezie do krematória v Tupele. Tam ma s radosťou spopolnia a popol uložia do urny zhotovenej na túto príležitosť. Bežná urna, nič extra. Pred privezie urnu do Clantonu a odovzdá ju pánu Franklinovi Walkerovi z pohrebnej služby tu v Lowtowne. Pán Walker napokon neochotne súhlasil, že ma pochová v černošskej časti cintorína, čo najďalej od našej rodinnej hrobky.

Toto všetko prebehne dosť rýchlo a dúfam, že bez vedomia mojej rodiny. Nechcem, aby sa do toho miešali, niežeby sa o to pokúsili. Preto odo mňa dostal písomné pokyny, čo treba urobiť v prípade, že by predsa len prejavili záujem.

Keď pochovajú urnu s mojím popolom, bude mi cťou, ak mi venujete krátku spomienku. A kedykoľvek sa zastavte pri mojom hrobe a položte naň malú kytičku. Obyčajnú, nič extra.

V chladničke zostali štyri fľaše vína. Prosím, vypite ich na moju pamiatku.

Ďakujem vám za láskavosť, ktorú ste mi prejavili. Vašou zásluhou boli moje posledné dni na tomto svete znesiteľné, ba dokonca chvíľami aj príjemné. Ste úžasná ľudská bytosť a zaslúžite si byť taká, aká ste.

S láskou

Adrian

Emporia dlho sedela na peľasti, utierala si slzy a zavše ho potľapkala po kolene. Potom sa vzchopila, išla do kuchyne, hodila list do smetného koša a chytila do ruky telefón.

John Grisham

Mississippské poviedky

Z anglického originálu Ford County

(Doubleday, a division of Random House, Inc. New York 2009)

preložila Alena Redlingerová.

Redigovala Ina Martinova.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s. Bratislava v roku 2010

ako svoju 3 119. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s. Bratislava.

Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o. Banská Bystrica.

ISBN 9788055122823

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai