Nevinný

John Grisham

(2008)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Proslulého autora právnických thrillerů Johna Grishama původně sféra literatury faktu nijak zvlášť nelákala. Když si ale přečetl nekrolog k smrti nespravedlivě odsouzeného Ronalda Williamsona, tragická životní pouť tohoto bývalého nadějného baseballisty ho zasáhla natolik, že se jí téměř dva roky intenzivně věnoval. Výsledkem je vynikající kniha, kterou právě držíte v ruce.

Dospívající Ron měl na počátku sedmdesátých let minulého století předpoklady stát se největším hrdinou malého oklahomského městečka Ada. Jeho vytoužená baseballová kariéra ale nakonec skončila téměř dřív, než začala, a Ron se se ztrátou toho, čo miloval na světě nejvíc, nedokázal vyrovnat. Pět let poté, čo v prosinci 1982 kdosi v jejím adském bytě brutálně znásilnil a zabil mladičkou servírku Debbie Carterovou, jsou Ron a jeho kamarád Dennis Fritz na základě zcela nevěrohodných a vykonstruovaných důkazů z tohoto činu obviněni a posléze i odsouzeni: Dennis na doživotí, Ron k trestu smrti. Zlomený a s duševní chorobou marně bojující Ron musí projít peklem cely smrti…

Přestože se Grisham vyhýbá jakýmkoli spekulacím a často jen úsečně zaznamenává chronologii jednoho zmařeného života, jeho kniha má neobyčejně sugestivní vyznění. Nevěřícný údiv nad tím, jaká míra policejní zvůle může v jedné z kolébek demokracie dolehnout na bezmocného jedince, bude pravděpodobně ve čtenáři jen umocňovat tázání po tom, čo vlastně rozhoduje o konkrétním lidském osudu a za jakých okolností či zda vůbec má člověk šanci se své sudbě vzepřít…

John Grisham

NEVINNÝ

IKAR

VENUJEM

Annette Hudsonovej,

Renee Simmonsovej

a pamiatke ich brata.

1

Zvlnené vrchy juhovýchodnej Oklahomy sa ťahajú od Normanu až po Arkansas a dnes už nič nenasvedčuje tomu, že pod nimi kedysi boli bohaté náleziská ropy. Po krajine sú roztrúsené staré vrtné veže; niektoré dokonca ešte fungujú, ale náhodnému okoloidúcemu sa nevyhnutne natíska otázka, či tých pár galónov stojí za to. Mnohé však nehybne stoja a hrdzavejú a pripomínajú časy mohutných gejzírov ropy, prospektorov a rýchleho bohatnutia.

Stoja aj v okolí Ady, šestnásťtisícového mestečka, v ktorom sídli vysoká škola a okresný súd. Veže však zaháľajú – ropa sa minula. Dnes tam ľudia žijú z hodinovej mzdy, ktorú dostávajú vo fabrikách, výrobniach krmiva alebo na pekanových farmách.

V centre Ady panuje čulý ruch. Na Main Street nie je ani jedna prázdna nepoužívaná budova. Obchodníci prežívajú, aj keď sa väčšina obchodov presťahovala na okraj mesta. Cez obed sa do kaviarní nahrnú ľudia.

Budova Pontotockého okresného súdu je stará, malá, plná právnikov a ich klientov. V susedstve sídlia okresné úrady a právnické firmy. Nikto si už nepamätá, prečo väznicu, nízku budovu bez okien, postavili práve na trávniku pred okresným súdom. Epidémia užívania metamfetamínov sa stará o pravidelný prísun väzňov.

Na konci Main Street je areál East Central University, dočasný domov štyroch tisícok študentov, z ktorých mnohí denne dochádzajú. Mladí ľudia sú pre mestečko vítaným oživením a škola znamená spestrenie života v tejto časti juhovýchodnej Oklahomy.

Máločo unikne pozornosti večerníka Ada Evening News, ktorý sa venuje udalostiam v regióne a snaží sa obstáť v konkurenčnom boji s najväčšími novinami v štáte The Oklahoman. Na titulnej strane sú správy z domova a zo sveta, potom nasledujú regionálne správy a nakoniec to najdôležitejšie – stredoškolský šport, miestna politika, kalendár spoločenských udalostí a nekrológy.

Adčania predstavujú príjemný kompromis medzi malomeštiackymi južanmi a nezávislými západniarmi. Rozprávajú s texaským či arkansaským prízvukom, s nevýrazným i a dlhými samohláskami. Je to krajina Indiánov Čikasó. V Oklahome žije viac pôvodných obyvateľov Ameriky ako v ktoromkoľvek inom štáte a po vyše sto rokoch vzájomného miešania má veľa tunajších belochov indiánsku krv. Už to nepovažujú za potupu, sú hrdí na odkaz predkov.

Mesto je silne nábožensky založené. V Ade je päťdesiat rôznych kresťanských kostolov. Sú to rušné miesta, nielen v nedeľu. Jeden kostol je rímskokatolícky a jeden episkopálny, ale synagóga tu nie je žiadna. Väčšina miestnych sú kresťania, alebo sa ku kresťanstvu hlásia. Patrí sa byť členom nejakej cirkvi. Spoločenské postavenie človeka sa často posudzuje podľa jeho náboženskej príslušnosti.

V prevažne poľnohospodárskej Oklahome sa Ada so šestnástimi tisícmi obyvateľov považuje za dosť veľké mesto, preto je v nej veľa fabrík a diskontných predajní. Ľudia z okolitých okresov sem dochádzajú za prácou aj nákupmi. Ada leží 128 kilometrov na juh a na východ od Oklahoma City a tri hodiny autom na sever od Dallasu. Každý tu pozná niekoho, kto pracuje alebo býva v Texase.

Pýchou miestnych ľudí je obchod s koňmi z plemena quarter horse. Najlepšie vychovali práve rančeri z Ady. A keď mužstvo High Cougars získa ďalší titul vo futbale, Adčania z toho žijú ešte dlhé roky.

Je to priateľské mesto plné ľudí, ktorí sa rozprávajú nielen medzi sebou, ale aj s cudzími a vždy ochotne pomôžu každému, kto sa ocitne v núdzi. Deti sa hrajú na trávnikoch pred domami. Dvere sú cez deň otvorené dokorán. Tínedžeri sa v noci prevážajú po uliciach, ale nerobia problémy.

Nebyť dvoch slávnych vrážd zo začiatku osemdesiatych rokov, svet by sa o Ade nikdy nebol dozvedel. A dobrým ľuďom z okresu Pontotoc by to určite neprekážalo.

Podľa nepísaného zákona sa väčšina nočných klubov a krčiem v Ade nachádza na periférii, aby hluk a vyčíňanie štamgastov nerušili slušných ľudí. Jedným z nich bol aj Coachlight, plechová búda s biednym osvetlením, lacným pivom, jukeboxmi, víkendovou kapelou, tanečným parketom a veľkým parkoviskom vysypaným štrkom, kde stávalo oveľa viac zaprášených pikapov ako sedanov. K pravidelným zákazníkom patrili, samozrejme, robotníci, ktorí sa cestou z fabriky zastavili na pivo, vidiecki chlapci, čo sa prišli zabaviť, mladí ľudia okolo dvadsiatky a hostia, ktorí prichádzali vypočuť si živú hudbu. Vince Gill a Randy Travis chodili do Coachlightu často.

Bol to vychytený a stále plný podnik, ktorý zamestnával veľa barmanov, vyhadzovačov a čašníčok na čiastočný úväzok. Jednou z nich bola aj Debbie Carterová, dvadsaťjedenročná dievčina, ktorá pred niekoľkými rokmi zmaturovala na strednej škole v Ade a užívala si život mladej slobodnej ženy. Mala dve zamestnania na čiastočný úväzok a okrem toho príležitostne strážila deti. Debbie mala vlastné auto a bývala sama v trojizbovom byte nad garážou na Eighth Street, blízko East Central University. Bola to pekná, štíhla, vyšportovaná tmavovláska, obľúbená medzi chlapcami a veľmi nezávislá.

Jej matku Peggy Stillwellovú znepokojovalo, že trávi toľko času v Coachlighte a iných kluboch. Nevychovala svoju dcéru pre taký život; v skutočnosti ju vychovala cirkev. Lenže po maturite začala chodiť za zábavou a domov sa vracala neskoro v noci. Peggy sa to nepáčilo a zavše sa pohádali. Debbie bola odhodlaná vydobyť si samostatnosť. Našla si byt, odišla z rodičovského domu, ale neprestala sa stýkať s matkou.

Siedmeho decembra 1982 Debbie roznášala nápoje v Coachlighte a ustavične sa pozerala na hodiny. V ten večer mali málo hostí, a tak sa spýtala šéfa, či by nemohla skončiť skôr, lebo sa má stretnúť s priateľmi. Keďže nemal námietky, čoskoro už sedela pri stole a popíjala s Ginou Viettovou, najlepšou kamarátkou a spolužiačkou zo strednej, a ďalšími. Glen Gore, tiež bývalý spolužiak, sa zastavil pri ich stole a požiadal Debbie o tanec. Išla s ním, ale uprostred pesničky zrazu prestala tancovať a nahnevaná nechala Glena stáť na parkete. Neskôr na dámskej toalete povedala, že by sa cítila bezpečnejšie, keby niektorá kamarátka prespala u nej v byte, ale dôvod nespomenula.

V Coachlighte začali zatvárať už o pol jednej v noci a Gina Viettová pozvala kamarátov na drink do svojho bytu. Väčšina súhlasila, ale Debbie bola unavená a hladná a chcela ísť domov. Vyšli von, nikto nemal naponáhlo.

Veľa ľudí videlo Debbie, ako sa po záverečnej na parkovisku rozpráva s Glenom Gorom. Tommy Glover Debbie dobre poznal, pracovali spolu v miestnej sklárni. A poznal aj Gora. Keď nastupoval do svojho pikapu, všimol si, že Debbie otvorila dvere na svojom aute. Z ničoho nič k nej pristúpil Gore, chvíľku sa zhovárali, a potom ho Debbie odstrčila.

Mike a Terri Carpenterovci pracovali v Coachlighte, on ako vyhadzovač a ona ako čašníčka. Cestou k svojmu autu prešli okolo Debbinho. Sedela za volantom a rozprávala sa s Glenom Gorom, ktorý stál pri dverách. Carpenterovci im zakývali a kráčali ďalej. Mesiac predtým sa Debbie zdôverila Mikovi, že jej Gore svojou zúrivou povahou naháňa strach.

Toni Ramseyová robila v podniku čističku topánok. V roku 1982 sa v Oklahome ešte ťažila ropa vo veľkom. Muži v Ade si potrpeli na pekné čižmy. Niekto ich musel čistiť a Toni si celkom slušne zarobila. Gora poznala dobre. V tú noc, keď odchádzala domov, videla Debbie za volantom jej auta. Gore stál zohnutý pri druhých dverách. Toni mala dojem, že sa rozprávajú celkom pokojne. Všetko vyzeralo normálne.

Gore nemal auto a do Coachlightu ho priviezol známy, istý Ron West. Dorazili tam približne o pol dvanástej. West objednal pivo a sadol si, zatiaľ čo Gore obišiel lokál. Westovi sa zdalo, že všetkých pozná. Keď oznámili, že zatvárajú, spýtal sa Gora, či ho má odviezť domov. Áno, odpovedal Gore. West išiel na parkovisko a čakal. O niekoľko minút pribehol Gore a nastúpil do auta.

Keďže boli obaja hladní, West zamieril do kaviarne Waffler v strede mesta, kde si objednali raňajky. Platil West, rovnako ako za pivo v Coachlighte. Večer začal v Harold’s, čo bol tiež nočný klub, hľadal svojich obchodných partnerov. Namiesto nich však narazil na Gora, ktorý v klube príležitostne robil barmana a diskdžokeja. Takmer sa nepoznali, ale keď ho Gore požiadal o odvoz do Coachlightu, West nemohol odmietnuť.

West bol šťastne ženatý otec dvoch dcér a nemal vo zvyku túlať sa v noci po baroch. Chcel ísť domov, ale zostal mu na krku Gore, ktorý mal čoraz väčšie nároky. Keď vyšli z kaviarne, West sa ho spýtal, kam chce ísť. K matke, odpovedal Gore, je to na Oak Street, iba pár blokov smerom na sever. West poznal mesto dobre, ale keď zamieril na Oak Street, Gore si to zrazu rozmyslel. Po toľkých hodinách strávených vo Westovom aute mal náhle chuť rozprávať sa. Vonku sa ochladilo a fúkal ostrý vietor. Blížil sa studený front.

Zastali kúsok od baptistického kostola na Oak Avenue, blízko domu, kde údajne bývala Gorova matka. Vyskočil z auta, za všetko poďakoval a vykročil smerom na západ.

Baptistický kostol na Oak Avenue bol asi jedenapol kilometra od bytu Debbie Carterovej.

Gorova matka v skutočnosti bývala na opačnom konci mesta.

Gina Viettová bola s partiou kamarátov vo svojom byte a okolo pol tretej v noci mala dva čudné telefonáty. Zakaždým volala Debbie. Najprv prosila Ginu, aby po ňu prišla autom, lebo má v byte niekoho, s kým sa necíti dobre. Gina sa spýtala, kto to je, koho tam má? Potom počula tlmené hlasy a zvuky, akoby sa niekto pokúšal vytrhnúť Debbie slúchadlo z ruky. Gina sa zľakla, ale Debbina prosba sa jej zdala čudná. Debbie mala auto, Oldsmobile z roku 1975, mohla sa teda odviezť kamkoľvek. Gina sa ponáhľala von, keď telefón znova zazvonil. Bola to zase Debbie, povedala, že si to rozmyslela, všetko je v poriadku a nech sa Gina netrápi. Gina sa znova spýtala, koho má v byte, ale Debbie zmenila tému a meno nočného návštevníka neprezradila. Poprosila Ginu, aby jej ráno zavolala, lebo má strach, že zaspí do práce. Aj to bola zvláštna prosba, ktorú predtým nikdy nevyslovila.

Gina sa napriek tomu vybrala na cestu, ale potom sa zarazila. Byt mala plný ľudí. Bolo veľmi neskoro. Debbie Carterová sa o seba vždy vedela postarať, a ak mala pánsku návštevu, Gina ich nechcela vyrušovať. A tak sa vrátila domov, išla spať a ráno zabudla Debbie zobudiť telefónom.

Ôsmeho decembra okolo jedenástej predpoludním sa u Debbie zastavila Donna Johnsonová. Tie dve sa priatelili na strednej škole, skôr ako sa Donna presťahovala do Shawnee, hodinu cesty od Ady. Teraz prišla do mesta pozrieť rodičov a navštíviť starých priateľov. Keď išla hore úzkymi schodmi do Debbinho bytu nad garážou, zrazu si všimla, že kráča po sklených črepinách. Okienko na dverách bolo rozbité. V prvej chvíli jej napadlo, že sa Debbie vymkla a musela ho rozbiť, aby sa dostala dnu. Donna zaklopala na dvere. Nikto neprišiel otvoriť. Potom počula hrať rádio. Skúsila kľučku a zistila, že nie je zamknuté. Len čo prekročila prah, bolo jej jasné, že sa tam niečo stalo.

Malá obývačka bola hore nohami – vankúše z pohovky ležali na dlážke a všade boli porozhadzované časti odevu. Na stenu vpravo ktosi červenou tekutinou načarbal slová: Jim Smith zomrie ďalší.

Donna zakričala na Debbie, ale nikto neodpovedal. V byte sa vyznala, lebo tam už raz bola, a tak rýchlo vošla do spálne, vykrikujúc priateľkino meno. Posteľ bola odtiahnutá od steny a prikrývky ležali na dlážke. Najprv zbadala chodidlo a potom na dlážke na druhej strane postele uvidela Debbie – ležala doluznačky, bola nahá, zakrvavená a na chrbte mala čosi napísané.

Donna od hrôzy stuhla, nemohla sa pohnúť z miesta, a tak tam stála, zízala na priateľku a čakala, že začne dýchať. Možno sa mi to len sníva, pomyslela si.

Vycúvala z izby do kuchyne, kde na bielom stolíku uvidela ďalšie slová, ktoré po sebe zrejme zanechal vrah. Vtom jej zišlo na um, že možno ešte neodišiel, a vybehla z bytu k svojmu autu. Uháňala na koniec ulice do najbližšieho obchodu, kde našla telefón a zavolala Debbinej matke.

Peggy Stillwellová počula slová, ale nemohla im uveriť. Jej dcéra leží na dlážke nahá, zakrvavená a nehybná. Prinútila Donnu zopakovať, čo práve povedala, a rozbehla sa k autu. Batéria bola vybitá. Vrátila sa do domu, od strachu celá bez seba, a zavolala Debbinmu otcovi a svojmu bývalému manželovi Charliemu Carterovi. Rozvod pred niekoľkými rokmi neprebehol v priateľskom duchu a odvtedy sa rozprávali len zriedka.

U Charlieho Cartera to nikto nedvíhal. Peggina priateľka Carol Edwardsová bývala v dome oproti Debbie. Peggy jej zavolala, že sa stalo niečo hrozné, a poprosila ju, aby sa išla pozrieť k Debbie. Potom čakala a čakala. Napokon znova zavolala Charliemu a tentoraz sa ohlásil.

Carol Edwardsová utekala do bytu nad garážou a tiež si všimla rozbité sklo a otvorené dvere. Vošla dnu a uvidela telo. Charlie Carter bol zavalitý murár, ktorý príležitostne pracoval ako vyhadzovač v Coachlighte. Naskočil do svojho pikapu, rútil sa k dcérinmu bytu a cestou mu napadali najhoršie myšlienky, aké otec môže mať. Miesto činu však prekonalo všetky jeho predstavy.

Keď uvidel dcérino telo, dva razy vyslovil jej meno. Kľakol si a jemne jej nadvihol plece, aby jej videl do tváre. V ústach mala napchatú krvavú handru. Hoci si bol istý, že Debbie je mŕtva, čakal a dúfal, že sa objavia známky života. Keď pochopil, že nijaké nebudú, pomaly sa zdvihol a rozhliadol sa po izbe. Posteľ bola odtiahnutá od steny, prikrývky chýbali, všade bol neporiadok. Na prvý pohľad bolo jasné, že sa tam odohral zápas. Vošiel do obývačky, kde uvidel nápis na stene, potom do kuchyne. Odteraz to bolo miesto činu. Charlie strčil ruky do vreciek a odišiel.

Donna Johnsonová a Carol Edwardsová stáli vonku pred dverami, plakali a čakali. Počuli, ako Charlie dáva dcére posledné zbohom, ako hovorí, že je mu ľúto, čo sa jej stalo. Keď sa vytackal von, aj on plakal.

„Nemala by som zavolať sanitku?“ spýtala sa Donna.

„Nie,“ odvetil Charlie. „Sanitka jej už nepomôže. Zavolajte políciu.“

Najprv prišli dvaja ošetrovatelia. Vybehli hore schodmi do bytu a o pár sekúnd sa jeden vrátil a vonku pred dverami vracal.

Keď do bytu dorazil detektív Dennis Smith, všade sa to hmýrilo mestskými policajtmi, ošetrovateľmi a zvedavcami, medzi ktorých sa priplietli aj dvaja miestni prokurátori. Len čo zistil, že môže ísť o vraždu, dal miesto činu ohradiť policajnou páskou.

Kapitán Smith pracoval na policajnom oddelení v Ade sedemnásť rokov, takže vedel, čo treba robiť. Najprv z bytu vyhodil všetkých okrem jedného detektíva a ostatných policajtov poslal do susedstva hľadať svedkov. Smith zúril a horko-ťažko potláčal city. Debbie poznal dobre, jeho dcéra a Debbina najmladšia sestra boli kamarátky. Poznal aj Charlieho Cartera a Peggy Stillwellovú a stále nemohol uveriť, že ich dieťa leží mŕtve na dlážke vo vlastnej spálni. Keď zaistil miesto činu, začal s prehliadkou bytu.

Črepiny pred dverami pochádzali zo sklenej tabuľky na vchodových dverách, ktorú ktosi rozbil smerom dovnútra, ale aj von. V obývačke stála pohovka a vankúše boli porozhadzované po dlážke. Pred pohovkou našiel novú flanelovú nočnú košeľu s cenovkou z Wal-Martu. Podrobne preskúmal nápis na stene a hneď zistil, že bol napísaný lakom na nechty. Jim Smith zomrie ďalší.

Poznal Jima Smitha.

Na bielom štvorcovom stolíku v kuchyni uvidel ďalší odkaz, tento bol zrejme napísaný kečupom – Nehladajte nás lebo inak. Na dlážke vedľa stolíka ležali džínsy a pár čižiem. Čoskoro sa mal dozvedieť, že ich Debbie mala na sebe v ten osudný večer v Coachlighte.

Prešiel do spálne, kde posteľ čiastočne blokovala vstup. Okná boli otvorené, závesy roztiahnuté a bolo tam chladno. Pred smrťou sa očividne odohral zápas; na dlážke ležali porozhadzované časti odevu, plachty, prikrývky, plyšové zvieratká. Nič nebolo na svojom mieste. Keď si detektív Smith kľakol k Debbie, všimol si tretí odkaz od vraha. Na chrbte mala zaschnutým kečupom napísané: Duke Gram.

Aj Duka Grahama poznal.

Pod telom objavil elektrickú šnúru a kovbojský opasok s veľkou striebornou prackou. V strede bolo vygravírované meno Debbie.

Kým Mike Kieswetter, tiež z adského policajného oddelenia, fotografoval miesto činu, Smith začal zhromažďovať dôkazy. Na tele, na dlážke, na posteli aj na plyšových zvieratkách našiel vlasy. Každý vlas zobral, vložil do poskladaného listu papiera, „obálky“, a potom na ňu napísal, kde presne ho našiel.

Označil a zabalil aj plachty, obliečky na vankúše, prikrývky, elektrickú šnúru, opasok, roztrhané nohavičky, ktoré našiel na dlážke v kúpeľni, zopár plyšových zvieratiek, škatuľku cigariet Marlboro, prázdnu plechovku od 7-Up, plastovú fľašu šampónu, cigaretové ohorky, pohár z kuchyne, telefón a vlasy, ktoré dodatočne objavil pod telom. Neďaleko mŕtvej našiel fľašu kečupu Del Monte zabalenú do plachty. Aj tú vložil do vrecka pre vyšetrovateľov zo štátneho kriminalistického labáku. Chýbal na nej uzáver, ktorý neskôr objavil súdny lekár.

Keď bol detektív Smith hotový s vecnými dôkazmi, začal odoberať odtlačky prstov, čo robil už veľa ráz na mnohých miestach činu. Poprášil dvere z vonkajšej i vnútornej strany, rámy okien, drevené plochy v spálni, kuchynský stolík, väčšie kusy rozbitého skla, telefón, maľovaný ozdobný rám okolo okien a dverí, dokonca aj Debbino auto, ktoré parkovalo pred domom.

Agent Oklahomského štátneho úradu pre vyšetrovanie OSBI Gary Rogers býval v Ade. Okolo pol jednej prišiel do bytu a Dennis Smith ho stručne informoval, čo sa stalo. Boli priatelia a často spolupracovali pri vyšetrovaní trestných činov.

Rogers si v spálni všimol malú krvavú škvrnu na južnej stene tesne nad dlážkovou lištou, kúsok od elektrickej zásuvky. Keď odniesli telo, požiadal policajta Ricka Carsona, aby zo sadrokartónu vyrezal štvorec desať krát desať centimetrov a zaistil krvavý odtlačok.

Dennis Smith a Gary Rogers sa zhodli na tom, že páchateľov bolo zrejme viac. Chaos na mieste činu, skutočnosť, že Debbie nemala na členkoch a zápästiach stopy po putách, rozsiahle zranenie hlavy, handrička v ústach, modriny na bokoch a rukách, pravdepodobné použitie elektrickej šnúry a opasku – zdalo sa im, že to predstavuje priveľa násilia na jedného vraha. Debbie nebola drobná – merala meter sedemdesiat a vážila päťdesiatosem kíl. Mala prudkú povahu a určite statočne bojovala o život.

Miestny súdny lekár, doktor Larry Cartmell, urobil krátku obhliadku mŕtvoly. Podľa neho bolo príčinou smrti uškrtenie. Schválil odvoz a odovzdal telo Tomovi Criswellovi, majiteľovi miestnej pohrebnej služby. Pohrebné auto o 18. 25 dorazilo do budovy súdneho lekárstva v Oklahoma City, kde telo uložili do chladiaceho boxu.

Detektív Smith a agent Rogers sa vrátili na adskú policajnú stanicu, kde ich čakali príbuzní Debbie Carterovej. Snažili sa ich utešiť a popri tom získali mená priateliek, priateľov, kolegov, nepriateľov, bývalých šéfov, skrátka každého, kto Debbie poznal a mohol niečo vedieť o jej smrti. Zoznam bol čoraz dlhší a Smith s Rogersom začali telefonovať jej mužským známym. Ich žiadosť bola jednoduchá: Príďte, prosím, na policajnú stanicu a poskytnite nám odtlačky prstov, vzorky slín, vlasov a ochlpenia.

Ani jeden neodmietol. Prvý prišiel Mike Carpenter, vyhadzovač z Coachlightu, ktorý videl Debbie na parkovisku s Glenom Gorom zhruba o pol jednej v noci. Aj Tony Glover, ďalší svedok Debbinho rozhovoru s Gorom, ochotne poskytol polícii vzorky.

Ôsmeho decembra o pol ôsmej večer prišiel Glen Gore do klubu Harold’s, kde robil diskdžokeja a obsluhoval pri bare. Podnik bol takmer prázdny, a keď sa spýtal prečo, ktosi mu povedal o vražde. Mnohých pravidelných hostí a zamestnancov klubu práve vypočúvali na policajnej stanici a brali im odtlačky prstov.

Gore sa ponáhľal na stanicu, kde ho vypočuli Gary Rogers a D. W. Barrett, policajt z Ady. Povedal im, že Debbie Carterovú pozná od strednej školy a večer predtým ju videl v Coachlighte.

Toto je úplný policajný záznam z výsluchu Glena Gora:

Glen Gore pracuje v klube Harold’s ako diskdžokej. Susie Johnsonová povedala Glenovi o Debbie v klube Harold’s dňa 8. decembra 1982 približne o 20. 30. Glen chodil s Debbie do školy. Glen ju videl 6. decembra v klube Harold’s. Dňa 7. decembra ju videl v Coachlighte. Rozprávali sa o nátere Debbinho auta. Ani raz nespomenula, že má s niekým problémy. Glen prišiel do Coachlightu okolo 22. 30 s Ronom Westom. Zhruba o 1. 15 odišiel s Ronom. Glen nikdy nebol v Debbinom byte.

Záznam vyhotovil D. W. Barnett, Gary Rogers ho podpísal ako svedok a potom ho odložili k ostatným.

Gore neskôr svoju výpoveď zmenil a tvrdil, že videl Rona Williamsona, ako večer 7. decembra v klube obťažuje Debbie. Túto verziu si nikto neoveril. Mnohí prítomní poznali hlučného výtržníka Rona Williamsona. Ani jeden si však nepamätal, že by ho v ten večer videl v Coachlighte; naopak, väčšina s istotou tvrdila, že tam nebol.

Keď bol Ron Williamson v bare, vedeli o tom všetci.

Hoci 8. decembra mali na polícii plné ruky práce s odoberaním odtlačkov prstov a vzoriek vlasov, Gore napodiv prešiel bez povšimnutia. Buď im šikovne vykĺzol, alebo ho zámerne ignorovali, alebo išlo o nedbanlivosť policajtov. Tak či tak mu nezobrali odtlačky prstov ani vzorky slín či vlasov.

Prešlo vyše tri a pol roka, kým adskí policajti odobrali vzorky Gorovi, poslednej osobe, ktorá videla Debbie Carterovú, predtým ako ju zavraždili.

Doktor Fred Jordan, súdny lekár a patológ, vykonal pitvu na druhý deň, 9. decembra o tretej popoludní. Prítomní boli Gary Rogers a Jerry Peters z OSBI.

Doktor Jordan, ktorý mal na konte tisícky pitiev, najprv skonštatoval, že ide o telo mladej belošky, až na pár bielych ponožiek úplne nahej. Vzhľadom na posmrtnú stuhnutosť bolo zrejmé, že je mŕtva najmenej dvadsaťštyri hodín. Na hrudi mala červeným lakom na nechty napísané slovo zomri. Po celom tele mala rozotretú červenú tekutinu, pravdepodobne kečup, a na chrbte bolo kečupom napísané Duke Gram.

Na rukách, hrudi a tvári mala množstvo drobných modrín. Lekár si všimol malé rezné ranky na vnútornej strane pier a opatrne vybral krvou nasiaknutú zelenkavú handričku, ktorou mala zapchaté ústa. Na krku boli viditeľné odreniny a podliatiny, ktoré tvorili poloblúk. Vagínu mala pomliaždenú. Konečník rozšírený. Pri bližšej obhliadke v ňom doktor Jordan našiel kovový uzáver so závitom, aký býva na fľašiach.

Pri vnútornej prehliadke sa nezistilo nič neočakávané – kolabované pľúca, rozšírené srdce, zopár modrín na hlave, ale nijaké poškodenie mozgu.

Všetky zranenia utrpela, kým ešte žila.

Na členkoch ani na zápästiach neboli žiadne stopy po spútaní. Malé modriny na predlaktiach zrejme vznikli, keď sa bránila. V čase smrti mala v krvi nízku hladinu alkoholu, iba 0,04 promile. Lekár spravil výter z úst, vagíny a konečníka. Neskoršie vyšetrenie potvrdilo prítomnosť spermy len vo vagíne a v konečníku.

Doktor Jordan mŕtvej ostrihal nechty, zoškrabal vzorky kečupu aj laku na nechty, odobral vypadnuté chĺpky ohanbia a odstrihol prameň vlasov.

Smrť zapríčinilo udusenie spôsobené handrou v ústach a škrtením opaskom, prípadne elektrickou šnúrou.

Keď doktor Jordan dokončil pitvu, Jerry Peters vyfotografoval telo a zobral odtlačky prstov a dlaní.

Peggy Stillwellová nebola schopná normálne fungovať a rozhodovať sa. Bolo jej úplne jedno, kto a ako zorganizuje pohreb, lebo sa na ňom nemienila zúčastniť. Nemohla jesť, nemohla sa kúpať a nevedela prijať skutočnosť, že jej dcéra je mŕtva. Peggina sestra Glenna Lucasová bola stále pri nej a pomaly preberala veci do svojich rúk. Naplánovali smútočnú bohoslužbu a príbuzní Peggy šetrne oznámili, že by sa na nej mala zúčastniť.

V sobotu 11. decembra sa konal Debbin pohreb v kaplnke Criswellovho domu smútku. Glenna sestru okúpala a obliekla, odviezla do kaplnky a celý čas ju držala za ruku.

Oklahome sa pohreby na vidieku ešte vždy odohrávajú pri otvorenej truhle, ktorá je umiestnená tesne pod pulpitom, takže celé smútočné zhromaždenie mŕtveho vidí. Nikto si už nepamätá, prečo je to tak, ale nepochybne sa tým znásobuje utrpenie pozostalých.

Keďže ležala v otvorenej truhle, bolo zjavné, že Debbie niekto zbil. Mala opuchnutú a doráňanú tvár, ale stopy po škrtení zakrýval vysoký golier čipkovej blúzky. Pochovali ju v jej obľúbených džínsach a čižmách, s kovbojským opaskom s veľkou prackou a diamantovým prsteňom v tvare podkovy, ktorý mala dostať od matky na Vianoce.

Reverend Rick Summers slúžil bohoslužbu pred veľkým davom ľudí. Keď Debbie pochovávali na cintoríne Rosedale, vonku poletoval sneh. Prežili ju obaja rodičia, dve sestry, dvaja starí rodičia a dvaja synovci. Pravidelne navštevovala malý baptistický kostol, v ktorom ju ako šesťročnú pokrstili.

Vražda Adou otriasla. Hoci násilie a zabíjanie malo v meste dosť bohatú tradíciu, obeťami boli zvyčajne kovboji alebo tuláci, ktorí by asi postrieľali veľa ľudí, keby ich niekto nepredbehol. Ale brutálne znásilnenie a vražda mladej ženy vzbudili v ľuďoch hrôzu; mestom sa šírili klebety, dohady a strach. Okná a dvere sa na noc zatvárali. Tínedžeri mali sprísnené pravidlá. Mladé mamičky sa nepohli od svojich ratolestí, keď sa hrali na tráve pred domom.

V krčmách sa o inom nehovorilo. Debbie sa nočným podnikom nevyhýbala, takže ju väčšina štamgastov poznala. Chodila s niekoľkými chlapcami a polícia ich po jej smrti všetkých vypočula. Spomínali sa ďalšie mená, ďalší kamaráti, známi a priatelia. Mien pribúdalo, ale nikto nebol podozrivý. Debbie bola obľúbená, spoločenská, všetci ju mali radi. Kto by jej chcel ublížiť?

Polícia sa napokon dopracovala k zoznamu dvadsiatich troch ľudí, ktorí boli 7. decembra v Coachlighte, a takmer všetkých vypočula. Nikto nespomenul, že tam videl Rona Williamsona, hoci ho väčšina poznala.

Na policajnom oddelení museli dennodenne počúvať tipy, historky a spomienky čudných ľudí. Na Dennisa Smitha sa obrátila istá slečna Angelia Nailová a opísala mu príhodu s Glenom Gorom. S Debbie boli blízke priateľky a Debbie bola presvedčená, že jej Gore ukradol z auta stierače. Stále sa pre to hádali. Poznala Gora zo strednej a bála sa ho. Asi týždeň pred vraždou Angelia odviezla Debbie k domu, kde býval Gore. Debbie šla dnu porozprávať sa s Gorom. Keď sa vrátila do auta, bola nahnevaná a presvedčená, že to on jej ukradol stierače. Dievčatá sa odviezli na policajnú stanicu a zhovárali sa so službukonajúcim policajtom, ale písomné oznámenie nepodali.

Adskí policajti dobre poznali Duka Grahama aj Jima Smitha. Graham s manželkou Johnnie viedol svoj vlastný nočný klub, slušný podnik, v ktorom nestrpel žiadne výtržnosti. Hádky boli zriedkavé, ale raz mal nepríjemný incident s miestnym kriminálnikom a násilníkom Jimom Smithom. Smith bol opitý a robil problémy, a keď odmietol odísť, Duke chytil do ruky brokovnicu a vyhnal ho. Vyhrážali sa jeden druhému a niekoľko dní v klube vládlo napätie. Smith bol ten typ, ktorý sa mohol vrátiť s vlastnou brokovnicou a všetkých postrieľať.

Glen Gore býval pravidelným návštevníkom Dukovho podniku, kým nezačal flirtovať s Johnnie. Raz to zrejme prehnal, lebo ho odstrčila a do veci sa vložil Duke. Gore dostal prísny zákaz vstupu do klubu.

Ten, kto zabil Debbie, sa dosť nešikovne pokúšal prišiť vraždu Dukovi Grahamovi a zároveň nahnať strach Jimovi Smithovi. V tom čase bolo o Smitha dobre postarané v štátnej väznici. Duke Graham sa odviezol na policajnú stanicu a dokázal svoje alibi.

Rodinu informovali, že treba uvoľniť byt, ktorý mala Debbie prenajatý. Matka ešte stále nebola ničoho schopná. Glenna Lucasová sa dobrovoľne podujala na nepríjemnú úlohu.

Policajt jej odomkol byt a Glenna pomaly vošla dnu. Po vražde sa tam ničím nehýbalo a jej prvou reakciou bol hnev. V byte sa očividne odohral zápas. Jej neter zúfalo bojovala o život. Kto mohol tak hrozne ublížiť takej milej a peknej dievčine?

V byte bolo chladno a Glenne udrel do nosa odporný zápach ktorý nevedela identifikovať. Nápis Jim Smith zomrie ďalší bol ešte vždy na stene. Glenna hľadela na neumelo načarbané slová Muselo mu to zabrať nejaký čas, pomyslela si. Bol tu dlho. Jej neter pred smrťou prežila príšerné muky. V spálni uvidela matrac opretý o stenu. Ani jedna vec nebola na svojom mieste. V skrini nezostali na vešiakoch ani jedny šaty či blúzka. Prečo by vrah strhával veci z vešiakov?

V kuchyni síce vládol neporiadok, ale nič nenasvedčovalo tomu, že tam došlo k zápasu. Debbino posledné jedlo obsahovalo mrazené zemiakové krokety Tater Tots a ich zvyšky s kečupom ešte vždy ležali na papierovom tanieri. Na bielom stolíku, pri ktorom Debbie jedávala, stála soľnička. Vedľa taniera bol ďalší nápis: Nehladajte nás lebo inak. Glenna vedela, že vrah niektoré odkazy písal kečupom. Všimla si aj pravopisné chyby.

Napokon sa jej podarilo potlačiť hrozné myšlienky a začala baliť. Dve hodiny ukladala šatstvo, riad, uteráky a ďalšie veci do škatúľ. Polícia si neodniesla zakrvavenú prikrývku na posteľ. Aj na dlážke zostala krv.

Glenna sa nechystala upratovať, chcela len pozbierať Debbine veci a čím skôr vypadnúť. Aj tak mala čudný pocit, keď za sebou nechávala vrahove slová napísané Debbiným lakom na nechty. A zdalo sa jej nesprávne, že krvavé škvrny z dlážky zmyje niekto cudzí.

Napadlo jej, že by mala celý byt vydrhnúť, odstrániť všetky stopy po vražde. Ale už videla dosť. Ocitla sa príliš blízko smrti.

V dňoch po vražde pokračovalo predvádzanie obvyklých podozrivých. Spolu dvadsaťjeden mužov odovzdalo odtlačky prstov a vzorky vlasov alebo slín. Dňa 16. decembra odviezol detektív Smith s agentom Rogersom dôkazy z miesta činu a vzorky od sedemnástich mužov do kriminalistického laboratória OSBI v Oklahoma City.

Najviac si sľubovali od štvorca sadrokartónu. Ak sa naň krvavý odtlačok dostal počas zápasu a následnej vraždy a ak nepatril Debbie Carterovej, polícia mohla získať stopu, ktorá by ju napokon priviedla až k vrahovi. Agent OSBI Jerry Peters sadrokartón preskúmal a porovnal odtlačok s tými, ktoré odobral Debbie pri pitve. Na prvý pohľad sa mu zdalo, že odtlačky nepatria Debbie Carterovej, ale pre istotu chcel analýzu zopakovať.

Štvrtého januára 1983 priniesol Dennis Smith ďalšie odtlačky prstov. V ten istý deň odovzdali vzorky vlasov Debbie Carterovej spolu s tými, ktoré odobrali na mieste činu, analytičke OSBI Susan Landovej. O dva týždne jej na stole pribudli ďalšie vzorky z miesta činu. Po zaevidovaní sa ocitli v dlhom rade vzoriek, ktoré čakali na analýzu. Landová bola prepracovaná a ustavične zápasila s termínmi. Ako väčšina kriminalistických laboratórií, aj to oklahomské malo nedostatok financií a odborníkov a bolo vystavené obrovskému tlaku – všetci žiadali objasnenie zločinov.

Smith a Rogers čakali na výsledky z OSBI, ale nezaháľali a ďalej sledovali stopy. V Ade bola vražda ešte vždy najhorúcejšou novinkou a ľudia chceli vinníka. Lenže po výsluchoch barmanov, vyhadzovačov, priateľov a nočných vtákov sa vyšetrovanie rýchlo ocitlo v slepej uličke. Nikto nebol podozrivý, chýbali stopy.

Gary Rogers vypočul 7. marca 1983 Roberta Gena Deatheragea, ktorý si práve odsedel krátky trest v Pontotockom okresnom väzení za jazdu pod vplyvom alkoholu. Delil sa o celu s istým Ronom Williamsonom, ktorého tiež prichytili opitého za volantom. Vo väzení sa o vražde Debbie Carterovej veľa rozprávalo; každý mal svoju teóriu, každý vedel, ako sa to stalo. Spoluväzni vraj často hovorili o vražde a to sa Williamsonovi, podľa Deatheragea, veľmi nepáčilo. Často sa hádali, dokonca sa aj pobili. Williamsona potom preložili do inej cely. Deatherage dospel k názoru, že bol do vraždy nejako zapletený, a naznačil Garymu Rogersovi, že by sa polícia mala sústrediť na Williamsona ako na podozrivého.

Bolo to prvý raz, čo sa v priebehu vyšetrovania spomenulo meno Rona Williamsona.

O dva dni policajti vypočuli Noela Clementa, jedného z prvých dobrovoľníkov, ktorí ponúkli svoje odtlačky prstov a vzorky vlasov. Clement pri výsluchu rozprával, ako ho Ron Williamson nedávno navštívil, ale údajne hľadal niekoho iného. Williamson vošiel do bytu bez zaklopania, zbadal gitaru, chytil ju do ruky a začal s Clementom rozoberať vraždu Carterovej Okrem iného povedal, že keď ráno po vražde uvidel v susedstve policajné autá, myslel si, že idú po ňom. Mal nejaké trable v Tulse, povedal, a snaží sa vyhnúť ďalším v Ade.

Polícia si nevyhnutne našla cestu k Ronovi Williamsonovi; čudné bolo len to, že im trvalo tri mesiace, kým ho vypočuli. Niektorí policajti, napríklad Rick Carson, s ním vyrastali a väčšina si Rona pamätala z čias, keď na strednej hral bejzbal. V roku 1983 bol ešte vždy najlepším hráčom bejzbalu, akého Ada kedy mala. Keď v roku 1971 podpísal zmluvu s Oakland Athletics, mnohí ľudia vrátane samotného Wílliamsona verili, že z neho bude druhý Mickey Mantle, ďalší slávny rodák z Oklahomy.

Na bejzbal sa dávno zabudlo a policajti ho poznali len ako nezamestnaného gitaristu, ktorý býva s matkou, priveľa pije a veľmi čudne sa správa.

Dva razy ho zadržali za jazdu pod vplyvom alkoholu, raz ho zatkli pre opilstvo na verejnosti a sprevádzala ho zlá povesť z Tulsy.

2

Ron Williamson sa narodil 3. februára 1953 v Ade ako jediný syn a najmladšie dieťa Juanity a Roya Williamsonovcov. Roy pracoval ako podomový predajca pre Rawleighovu spoločnosť. V Ade patril k známym postavičkám, lebo sa dennodenne plahočil po chodníkoch v saku a kravate, s ťažkým kufrom plným vzoriek výživových doplnkov, korenín a potrieb pre domácnosť. Vždy mal vrecká plné cukríkov pre deti, ktoré ho nadšene vítali. Nebol to ľahký spôsob, ako si zarobiť na živobytie, k fyzicky náročnej práci patrilo aj papierovanie dlho do noci. Dostával iba skromné provízie, a tak sa Juanita krátko po narodení Ronnieho zamestnala v miestnej nemocnici.

Keďže obidvaja rodičia pracovali, o Ronnieho sa starala dvanásťročná sestra Annette a robila to rada. Kŕmila ho, umývala, hrala sa s ním, mojkala ho a rozmaznávala – bol pre ňu rozkošnou hračkou, ktorú „zdedila“ po rodičoch. Keď Annette nebola v škole, strážila bračeka, upratovala a varila večeru.

Prostredná Renee mala päť rokov, keď sa Ron narodil, a hoci vôbec netúžila starať sa oňho, čoskoro sa spolu začali hrať. Annette ju sekírovala, a keď boli Renee s Ronniem trochu starší, často sa spojili proti svojej druhej matke.

Juanita bola pobožná kresťanka, ktorá trvala na tom, aby rodina chodila do kostola každú stredu a nedeľu, prípadne aj častejšie. Deti nikdy nevynechali nedeľnú školu, prázdninové biblické kurzy, letný tábor, krsty či zhromaždenia zboru, dokonca sa zúčastňovali aj na svadbách a pohreboch. Roy bol menej pobožný, no napriek tomu viedol disciplinovaný život: pravidelne chodil do kostola, nepil, vyhýbal sa hazardným hrám, nehrešil, nehral karty a netancoval; bol úplne oddaný svojej rodine. Bol prísny a pri porušení pravidiel často siahal po opasku, aby vyplatil neposlušnú ratolesť, zväčša svojho jediného syna.

Rodina navštevovala Prvý letničný kostol, kde sa zhromažďoval zbor nadšených veriacich. Ako letničiari verili v silu modlitby, sústavné posilňovanie osobného vzťahu ku Kristovi, v oddanosť zboru a všetkým aspektom jeho činnosti, svedomité štúdium Biblie a láskyplné objatie ostatných členov. Hlučné bohoslužby s hudbou, ohnivými kázňami a emocionálnym zanietením všetkých prítomných, ktoré neraz vyústilo do rozprávania neznámymi jazykmi, zázračného vyliečenia či „vkladania rúk“ a všeobecnej otvorenosti vo vyjadrovaní podľa toho, aké city Duch Svätý práve prebudil, neboli pre bojazlivé duše.

Deti sa učili príbehy zo Starého zákona a niektoré populárnejšie verše z Biblie museli poznať naspamäť. Presviedčali ich, aby už v útlom veku „prijali Krista“ – vyznali sa zo svojich hriechov, prosili Ducha Svätého, nech navždy vstúpi do ich životov, a nasledovali príklad Ježiša Krista verejným krstom. Ronnie prijal Krista ako šesťročný a bol pokrstený v rieke Blue River južne od mesta, po zvlášť dlhej jarnej bohoslužbe.

Williamsonovci žili pokojne v domčeku na Fourth Street vo východnej časti Ady neďaleko univerzity. Navštevovali príbuzných v okolí, venovali sa cirkevnej práci a občas chodili kempovať do neďalekého lesoparku. O šport sa nezaujímali, čo sa však zmenilo, keď Ronnie objavil bejzbal. Začal s chlapcami na ulici, kde sa pravidlá hry ustavične menili. Od začiatku bolo jasné, že Ronnie má silné ramená a šikovné ruky. Loptičku odpaľoval vždy z ľavej strany méty. Hra ho očarila od prvej chvíle a čoskoro začal od otca drankať rukavicu a pálku. Hoci rodina nemala peňazí nazvyš, Roy zobral chlapca na nákupy. Zrodil sa každoročný rituál – začiatkom jari spolu išli do Haynesovho obchodu kúpiť novú rukavicu. Zvyčajne vybrali tú najdrahšiu.

Keď rukavicu práve nepoužíval, držal ju v kúte svojej izby, kde postavil oltár Mickeymu Mantlovi, najväčšiemu hráčovi Yankees a najúspešnejšiemu Oklahomčanovi v profesionálnej lige. Mantle bol idol všetkých amerických chlapcov, ale v Oklahome ho považovali za malého boha. Každý chlapec v detskej lige sníval, že raz bude ako Mickey, a Ron nebol žiadna výnimka. Na nástenke vo svojej izbe mal vystavené Mickeyho fotografie a bejzbalové karty. Ako šesťročný vedel spamäti odrecitovať všetky štatistické údaje o jeho výkonoch, ale aj o mnohých ďalších hráčoch.

Ak sa nehral vonku, oháňal sa v obývačke pálkou. Dom bol dosť malý a zariadenie skromné, no nenahraditeľné. Kedykoľvek ho matka pristihla, že len tesne minul lampu či kreslo, okamžite ho vyhnala von. O chvíľu bol späť. Juanita však považovala Ronnieho za výnimočného. Isteže, bol trochu rozmaznaný, ale nikdy neurobil nič zlé.

Bol aj veľmi nevyrovnaný. V jednej chvíli vedel byť milý a citlivý, nebál sa prejavovať lásku matke a sestrám, a potom sa z ničoho nič premenil na nepríjemného sebca, ktorý sekíroval celú rodinu. Náladovosť uňho bola badateľná už v ranom veku, ale nikto sa pre ňu neznepokojoval. Ronnie bol skrátka niekedy ťažko ovládateľný. Možno preto, lebo bol najmladší a stále ho obklopovali zbožňujúce ženy.

V každom malom meste sa nájde tréner, ktorý natoľko miluje bejzbal, že ustavične hľadá nové talenty aj medzi osemročnými deťmi. V Ade bol takým človekom Dewayne Sanders, tréner tímu Police Eagles. Pracoval v servise neďaleko Williamsonovcov. Sandersovi sa doniesli chýry o Ronniem a čoskoro chlapca zobral do tímu.

Už v takom útlom veku bolo na prvý pohľad jasné, že Ronnie vie hrať. A bolo to dosť zvláštne, lebo jeho otec o bejzbale skoRonič nevedel. Ronnie všetko pochytil na ulici.

V lete sa začínalo hrať hneď ráno; chlapci sa schádzali a rozprávali sa o zápase Yankees z predchádzajúceho dňa. Iba o Yankees. Študovali bodové tabuľky, hovorili o Mickeym Mantlovi, zavše odpálili loptičku a čakali na ostatných. Malá skupina znamenala hru na ulici, kde sa museli vyhýbať autám a občas rozbili aj nejaké okno. Len čo sa zišlo dosť chlapcov, odišli z ulice na prázdnu parcelu, kde sa už odohrávali vážne zápasy. Na sklonku popoludnia sa vracali domov, trochu sa poumývali, niečo zjedli obliekli si dresy a utekali do Kiwanis Parku na ozajstný zápas.

Police Eagles boli zvyčajne na prvom mieste, vďaka svojmu trénerovi Dewaynovi Sandersovi. Hviezdou tímu bol Ronnie Williamson. Mal iba deväť rokov, keď sa jeho meno prvý raz objavilo v Ada Evening News: Police Eagles zaznamenali dvanásť métových odpalov vrátane dvoch homerunov Rona Williamsona, ktorému sa podarili aj dva dvojmétové odpaly.

Roy Williamson chodil na všetky zápasy a ticho ich sledoval z tribúny. Nikdy nekričal na rozhodcu ani na trénera, ani na svojho syna. Občas, keď sa zápas nevydaril, dával synovi otcovské rady, ktoré sa zvyčajne týkali života vo všeobecnosti. Roy nikdy nehral bejzbal a stále sa učil. Jeho malý syn mal pred ním niekoľkoročný náskok.

Keď mal Ronnie jedenásť, prešiel do Adskej detskej ligy a stal sa prvým hráčom, ktorý prestúpil do tímu Yankees sponzorovaného Oklahomskou štátnou bankou. Vďaka nemu družstvo v tej sezóne ani raz neprehralo.

Keď mal dvanásť, ešte vždy hral za Yankees. Adské noviny o tej sezóne napísali: Oklahomská štátna banka zaznamenala 15 dobehov na konci prvej zmeny… Ronniemu Williamsonovi sa podarili 2 trojmétové odpaly (9. júna 1965) – Yankees sa dostali na pálku iba tri razy… ale o konečnom výsledku rozhodli odpaly Roya Haneyho, Rona Williamsona a Jamesa Lamba. Williamson mal trojmétový odpal. (11. júna 1965) – Yankees dva razy skórovali už v prvej zmene… Ron Williamson a Carl Tilley si pripísali na konto dva zo štyroch odpalov… a obidva boli dvojmétové. (13. júla 1965) – Družstvo banky poskočilo na druhé miesto… Ronnie Williamson mal dva dvojmétové odpaly a jeden singl. (15. júla 1965)

V šesťdesiatych rokoch stála Byngova stredná škola zhruba 13 kilometrov na sever a na východ od hraníc mesta Ada. Považovala sa za vidiecku školu, oveľa menšiu než Adská stredná škola. Hoci deti z okolia mohli dochádzať do Ady, prakticky všetky dali prednosť menšej škole, lebo autobus Byngovej strednej prechádzal cez východnú časť mesta a autobus Adskej nie. Väčšina Ronových kamarátov z ulice išla na Byngovu.

V siedmej triede zvolili Ronnieho za tajomníka triedy, o rok sa stal predsedom a najobľúbenejším žiakom ôsmej triedy.

Vroku 1967 nastúpil ako jeden zo šesťdesiatich prvákov na Byngovu strednú školu.

Na Byngovej sa nehral futbal – ten bol neoficiálne vyhradený pre Adskú, lebo jej družstvá každý rok súťažili o titul majstra štátu Oklahoma. Ronnie začal ako prvák s basketbalom, v ktorom Byngova vynikala, a naučil sa ho hrať rovnako rýchlo ako predtým bejzbal.

Hoci nebol typický knihomoľ, rád čítal a dobre sa učil. Jeho najobľúbenejším predmetom bola matematika. Keď ho prestali baviť učebnice, listoval v slovníkoch a encyklopédiách. Na niektoré témy sa vyslovene zameral. V období, keď hltal slovníky, zasypával spolužiakov slovami, ktoré nikdy nepočuli, a posmieval sa im, keď nevedeli, čo znamenajú. Venoval sa štúdiu všetkých amerických prezidentov, o každom vedel naspamäť množstvo rôznych detailov a celé mesiace o ničom inom nehovoril. Aj keď sa postupne vzďaľoval od cirkvi, ešte vždy poznal veľa citátov z Písma, ktoré často využíval vo svoj prospech, ale najmä na útoky proti svojim blízkym. Niekedy tým išiel na nervy kamarátom aj rodine.

Ronnie bol predovšetkým nadaný športovec, a preto patril k obľúbeným žiakom. V prvom ročníku na strednej ho zvolili za podpredsedu triedy. Dievčatá si ho všímali, páčil sa im a chceli s ním chodiť. A on sa im rozhodne nevyhýbal. Začal sa starať o svoj zovňajšok a bol dosť prieberčivý, pokiaľ išlo o oblečenie. Chcel sa obliekať lepšie, ako dovoľoval rodinný rozpočet, a nemienil sa v ničom obmedzovať. Roy si začal kupovať lacné oblečenie z druhej ruky, aby jeho syn mohol nosiť lepšie.

Annette sa vydala a zostala bývať v Ade. V roku 1969 si s matkou otvorili kadernícky salón Beauty Casa na prízemí starého Hotela Julienne v centre mesta. Pracovali usilovne a čoskoro sa im podarilo rozbehnúť prosperujúci podnik, v ktorom zamestnávali aj dievčatá na telefón, čo pracovali na horných poschodiach. Nočné dámičky v meste pôsobili už celé desaťročia a rozbili nejedno manželstvo. Juanita ich nemala v láske.

Annette sa teraz vypomstila celoživotná neschopnosť povedať bračekovi nie, lebo z nej ustavične mámil peniaze na oblečenie a dievčatá. Keď zistil, že sestra má v miestnom obchode s odevami otvorený účet, postaral sa, aby rýchlo narástol. Nikdy mu nezišlo na um kúpiť si niečo lacné. Občas si pýtal dovolenie, ale väčšinou sa neobťažoval. Annette sa nahnevala, pohádali sa, ale napokon ju vždy prehovoril, aby účet zaplatila. Priveľmi ho zbožňovala, aby odmietla, a okrem toho chcela bračekovi dopriať iba to najlepšie. Aj uprostred hádky jej vedel povedať, že ju ľúbi. A celkom určite neklamal.

Renee aj Annette znepokojovalo, že ich brat je príliš rozmaznaný a má prehnané nároky na rodičov. Občas sa naňho vyrútili; niektoré hádky boli vskutku nezabudnuteľné, ale Ronnie vždy zvíťazil. Plakal a ospravedlňoval sa, až sa všetci začali usmievať a smiať. Sestry mu napokon tajne dávali peniaze, aby si mohol kúpiť veci, na ktoré rodičia nemali. Bol zahľadený do seba, náročný, egocentrický a detinský – typický rozmaznaný benjamín – ale nakoniec si všetkých získal, až mu zobali z ruky.

Rodičia aj sestry ho ľúbili a on ľúbil ich. Aj keď sa občas pohádali, všetkým bolo jasné, že Ronnie vždy dosiahne svoje.

V lete po prvom ročníku na strednej mali niektorí jeho šťastnejší spolužiaci ísť do bejzbalového tábora na neďalekej univerzite. Aj Ronnie chcel ísť, ale Roy a Juanita si to jednoducho nemohli dovoliť. Ronnie nástojil, veď to bola jedinečná príležitosť zdokonaliť sa v hre a upozorniť na seba univerzitných trénerov. Celé týždne nehovoril o ničom inom, a keď to začalo vyzerať beznádejne, urazil sa. Roy napokon ustúpil a požičal si peniaze v banke.

Ďalší Ronov sen bola motorka, no Roy ani Juanita s tým nesúhlasili. A tak sa zase spustila reťaz odmietnutí a kázní a presviedčania, že na motorku nemajú dosť peňazí a navyše je to nebezpečné, až Ronnie vyhlásil, že si na ňu zarobí. Našiel si prácu, každé popoludnie roznášal noviny a začal šetriť. Keď mal dosť peňazí na prvú splátku, išiel si kúpiť motorku a s obchodníkom sa dohodol na mesačných splátkach.

Lenže splátkový kalendár mu narušil kazateľ Bud Chambers, ktorý prišiel do mesta s hudbou, charizmatickými kázňami a zábavou na každý večer. Ronnie sa zúčastnil na prvej bohoslužbe pod stanom, ktorá ho tak nadchla, že sa na druhý deň vrátil s väčšinou úspor. Keď začali od veriacich vyberať peniaze, Ronnie vyprázdnil vrecká. Lenže brat Bud potreboval viac a Ronnie sa zase vrátil so zvyškom peňazí. Nasledujúci deň pozbieral všetky drobné, ktoré našiel, ešte si aj požičal a večer sa s nimi ponáhľal do stanu na ďalšiu hlučnú bohoslužbu. Týždeň sa mu darilo dávať a dávať, a keď kazateľ so svojou družinou odišiel z mesta, Ronnie bol na mizine.

Potom prestal roznášať noviny, lebo mu to zaberalo čas, ktorý chcel venovať bejzbalu. Roy dal dokopy peniaze a motorku splatil.

Keď sestry odišli z domu, Ron si vyžadoval všetku pozornosť rodičov. Iné dieťa by bolo zrejme neznesiteľné, ale on mal úžasný šarm. Keďže sám bol milý, ústretový a štedrý, očakával to isté od rodiny.

Keď Ronnie nastúpil do druhého ročníka na strednej, futbalový tréner z Adskej strednej navrhol Royovi, aby jeho syn prešiel na väčšiu školu. Chlapec bol rodený športovec, v tom čase už celé mesto poznalo Ronnieho ako výnimočného basketbalistu a bejzbalistu. Lenže Oklahoma je prevažne futbalová a tréner ubezpečil Roya, že jeho synovi bude lepšie v tíme Ada Cougars. Pri svojej postave, rýchlosti a silných rukách sa môže vypracovať na špičkového hráča. Tréner sa dokonca ponúkol, že každé ráno chlapca odvezie do školy.

Rozhodnutie nechali na Ronnieho a on zostal, aj keď len dva roky, na Byngovej.

Vidiecke mestečko Asher leží celkom nenápadne pri diaľnici 177, tridsaťdva kilometrov severne od Ady. Nemá veľa obyvateľov – necelých päťsto – ani centrum, ktoré by stálo za reč iba zopár kostolov, vodáreň a niekoľko vydláždených ulíc so starými domami. Pýchou mestečka je nádherné bejzbalové ihrisko za strednou školou na Division Street.

Ako väčšina malých mestečiek, ani Asher nevyzerá na to, že by sa tam dialo niečo pozoruhodné, ale fakt je, že tamojšia stredná škola má najlepší bejzbalový tím v celej Amerike. Ani jeden stredoškolský tím v histórii nevyhral toľko zápasov ako Asher Indians.

Všetko sa začalo v roku 1959, keď do Asheru prišiel mladý tréner Murl Bowen a zdedil dlho zanedbávaný tím, ktorý v uplynulej sezóne nevyhral ani jediný zápas. To sa však rýchlo zmenilo. O tri roky mal Asher na konte prvý majstrovský štátny titul. A desiatky ďalších nasledovali.

Oklahoma z dosiaľ neznámeho dôvodu schvaľuje stredoškolský bejzbal v jeseni, ale iba na školách, ktoré sú príliš malé na futbal. Počas Bowenovho pôsobenia v Asheri nebolo výnimkou, že jeho tímy na jeseň získali jeden majstrovský titul a na jar ďalší. Asher sa kvalifikoval na štátne finále šesťdesiat ráz – tridsať rokov bez prestávky, každú jeseň a jar.

Za štyridsať rokov vyhrali družstvá pod Bowenovým vedením 2 115 zápasov, prehrali iba 349, priniesli domov trofeje zo štyridsiatich troch štátnych šampionátov a vyslali desiatky hráčov do univerzitnej a nižšej ligy. V roku 1975 bol Bowen menovaný stredoškolským trénerom roka a mesto sa mu odmenilo tým, že rozšírilo ihrisko Bowen Field. V roku 1995 získal rovnaké ocenenie znova.

„To nie ja,“ povedal skromne, keď sa nakrátko vrátil do minulosti. „To všetko decká. Ja som nikdy nezískal ani bod.“

Možno nie, ale dokázal toho veľa. Začiatkom augusta, keď sa teplota v Oklahome často vyšplhá až k štyridsiatke, tréner Bowen zhromaždil svoju malú skupinu hráčov a plánoval útok na ďalšie play-off. Nikdy nemal veľa zverencov – v maturitných triedach v Asheri bolo zhruba dvadsať žiakov, z toho polovica dievčat – niekedy ich nebolo viac ako dvanásť vrátane príležitostného sľubného ôsmaka. V prvom rade rozdal dresy, aby mal istotu, že mu nikto neujde. Každý bol členom tímu.

Potom s nimi pracoval, spočiatku mali trojfázové tréningy. A nebola to žiadna prechádzka ružovou záhradou – hodiny drilu, šprintu, obiehania mét a nácviku základných zručností. Bowen vyznával tvrdú drinu, silné nohy, oddanosť a predovšetkým športového ducha. Ani jeden asherský hráč sa nehádal s rozhodcom, nehádzal od zlosti prilbu na zem, nestrápňoval protivníka. Pokiaľ to bolo možné, asherský tím nikdy nezvyšoval skóre, keď hral proti slabšej škole.

Tréner Bowen sa slabším protivníkom radšej vyhýbal, najmä na jar, keď bola dlhšia sezóna a mal viac voľnosti. Asherské družstvo sa preslávilo tým, že hralo s veľkými školami a vždy ich porazilo. Pravidelne vyhrávali nad Adou, Normanom aj nad veľkými tímami z Oklahoma City a Tulsy. Tieto tímy dokonca radšej cestovali do Asheru, aby si zahrali na ihrisku, ktoré tréner Bowen vlastnoručne udržiaval v perfektnom stave. Pri návrate veľmi často panovalo v autobuse úplné ticho.

Jeho družstvá boli maximálne disciplinované a ako povedali niektorí kritici, veľmi dobre vyberané. Asher priťahoval serióznych hráčov bejzbalu, ktorí mali veľké sny, a tak bola len otázka času, kedy tam príde aj Ron Williamson. Počas letnej ligy sa zoznámil a spriatelil s Bruceom Lebom, chlapcom z Asheru, ktorý bol pravdepodobne druhým najlepším hráčom v širokom okolí, iba o krok-dva za Ronniem. Stala sa z nich nerozlučiteľná dvojica a čoskoro začali plánovať, že strávia maturitný ročník na Asherskej strednej. Okolo Bowen Fieldu sa motalo oveľa viac vyhľadávačov talentov z univerzít aj z profesionálnych klubov. A črtala sa reálna šanca na získanie majstrovských titulov v jeseni 1970 a na jar 1971. Ron by sa určite väčšmi zviditeľnil.

Zmena školy znamenala prenajať si byt v Asheri, čo bola pre rodičov veľká obeť. Stále zápasili s nedostatkom peňazí a okrem toho museli denne dochádzať do Ady za prácou. Ale Ronnie bol rozhodnutý. Podobne ako väčšina bejzbalových trénerov a vyhľadávačov talentov v okolí, aj on veril, že sa po maturite dostane do najvyššej ligy. Splnenie jeho sna stať sa profesionálnym hráčom bejzbalu bolo na dosah; potreboval iba trochu postrčiť.

Šírili sa reči, že z neho môže byť ďalší Mickey Mantle, a Ron ich počul.

S tajnou pomocou niekoľkých priaznivcov bejzbalu si Williamsonovci prenajali malý dom dva bloky od Asherskej strednej školy a v auguste sa Ronnie hlásil v tábore trénera Bowena Sprvu ho prekvapilo, koľko času sa venuje behu. Tréner musel svojej novej hviezde znova a znova trpezlivo vysvetľovať, že železné nohy sú nevyhnutnou podmienkou pre úspešný odpal, nahadzovanie, dobeh, dlhý hod z vonkajšieho poľa a prežitie posledných zmien v druhom zápase pri malom počte hráčov. Ronniemu trvalo dosť dlho, kým to pochopil, ale čoskoro sa nakazil pracovnou morálkou svojho priateľa Brucea Lebu a ostatných asherských hráčov. Prispôsobil sa a zakrátko sa dostal do výbornej formy. Ako jeden zo štyroch starších hráčov sa stal neoficiálnym kapitánom a spolu s Lebom vodcom tímu.

Murl Bowen obdivoval jeho postavu, rýchlosť a raketové odpaly zo stredného poľa. Namiesto ramena mal delo a obrovskú silu odpalu z ľavej strany. Keď trénoval, niektoré odpaly za plot na pravej strane ihriska boli vskutku pozoruhodné. Len čo sa začala jesenná sezóna, vrátili sa vyhľadávači talentov a všimli si Rona Williamsona aj Brucea Lebu. Asher prehral iba jeden zápas a získal ďalší titul. Ron mal 468 métových odpalov a šesť homerunov, jeho priateľ Bruce Leba mal 444 odpalov a šesť homerunov. Povzbudzovali jeden druhého a verili, že sa dostanú do veľkej ligy.

Začali hrať tvrdšie aj mimo ihriska. Cez víkendy popíjali pivo a objavili marihuanu. Naháňali dievčatá, ktoré sa dali ľahko chytiť, lebo Asher miloval svojich hrdinov. Stále niečo oslavovali, kluby a nočné podniky v okolí Ady ich priťahovali ako magnet. Keď sa veľmi opili a netrúfali si ísť autom do Asheru, zvyčajne prepadli Annette, zobudili ju a chceli niečo pod zub, pričom sa ustavične ospravedlňovali. Ronnie ju zakaždým prosil, aby ich neprezradila rodičom.

Napriek všetkému boli dosť opatrní, takže sa im podarilo vyhnúť problémom s políciou. Okrem toho sa báli Murla Bowena, veď jarná sezóna v roku 1971 vyzerala tak sľubne.

Basketbal v Asheri bol iba dobrý spôsob, ako udržať bejzbalový tím vo forme. Ron začal ako pivot a získal najviac bodov v družstve. Zopár menších univerzít oňho prejavilo záujem, ale on o ne nie. Na sklonku sezóny začal dostávať listy od vyhľadávačov bejzbalových talentov; sľubovali, že ho budú niekoľko týždňov pozorovať, žiadali rozpis zápasov a pozývali ho na skúšobné letné tábory. Aj Bruce Leba dostával listy a často sa na nich spolu zabávali. Jeden týždeň im písali Phillies a Cubs, druhý týždeň Angels a Athletics.

Keď sa vo februári skončila basketbalová sezóna, v Asheri sa začala veľkolepá šou.

Tím sa pomaly rozohral v menej dôležitých zápasoch a potom udrel naplno, keď do mesta zavítali protivníci z väčších škôl. Ron začal s obrovským zápalom, ktorý mu vydržal až do konca sezóny. Vyhľadávači talentov sa len tak hrnuli, tím vyhrával a na Asherskej strednej sa žilo dobre. Keďže zvyčajne bojovali so špičkovými hráčmi protivníka, zverenci trénera Bowena podávali každý týždeň úžasné výkony. Na tribúnach bolo stále viac vyhľadávačov a Ron im dokazoval, že si poradí s akýmkoľvek nadhodom. Za sezónu mal 500 métových odpalov, 5 homerunov a 46 bodov RBI. Málokedy mal strikeout a často postupoval automaticky, lebo tímy sa snažili nahadzovať okolo neho. Vyhľadávačom talentov sa páčila jeho sila a disciplína na méte, rýchlosť, akou vedel dobehnúť na prvú métu, a samozrejme, jeho ruky.

Koncom apríla ho nominovali na Cenu Jima Thorpa ako najlepšieho stredoškolského športovca v štáte Oklahoma.

Asher vyhral dvadsaťšesť zápasov, iba päť ráz prehral a 1. mája 1971 porazil Glenpool 5:0 a zvíťazil tak v ďalšom štátnom šampionáte.

Tréner Bowen navrhol Rona a Brucea na celoštátne čestné uznanie. Rozhodne si ho zaslúžili, ale sami sa oň takmer pripravili.

Niekoľko dní pred maturitou si zoči-voči nadchádzajúcej zmene života uvedomili, že dni bejzbalu v Asheri sa nenávratne končia. Nikdy si neboli takí blízki ako počas uplynulého roka. To si žiadalo divokú oslavu, na ktorú nikdy nezabudnú.

V tom čase boli v Oklahoma City tri striptízové kluby. Chlapci si vybrali Červeného psa, ale predtým sa zásobili fľašou whisky a kartónom pív z kuchyne Lebovcov. S ukoristeným alkoholom odišli z Asheru, a kým prišli do Červeného psa, boli opití. Objednali si ďalšie pivá a sledovali striptérky, ktoré sa im zdali čoraz krajšie. Potom pozvali striptérky k stolu, aby im zatancovali v lone, a rýchlo minuli všetky peniaze. Bruceov otec im prikázal vrátiť sa najneskôr o jednej po polnoci, ale pijatika a dievčatá ich zdržali. Nakoniec sa vytackali z klubu o pol jednej, ale domov to mali autom dve hodiny. Bruce rýchlo naštartoval svoje Camaro a vyrazil na cestu, no zrazu zastal, lebo Ron povedal čosi, čím ho naštval. Začali si nadávať a rozhodli sa celú vec uzavrieť priamo na mieste. Vystúpili z auta a uprostred Tenth Street sa do seba pustili päsťami.

Po niekoľkominútovej bitke ich premohla únava, a tak sa pomerili. Vrátili sa do auta a pokračovali v ceste domov. Ani jeden z nich sa nepamätal, prečo sa vlastne pobili; bola to jedna z udalostí tej noci, ktorá sa navždy stratila v hmle.

Bruce minul výjazd z diaľnice, zle odbočil, a keď zistil, že zablúdil, rozhodol sa pre veľkú obchádzku po neznámych vidieckych cestách v nádeji, že ich privedú do Asheru. Bolo mu jasné, že večierku už nestihnú, a tak uháňal ako šialený. Jeho kumpán odpadol na zadnom sedadle. Bruce už bol bezradný, keď zrazu uvidel v spätnom zrkadle blížiace sa červené svetlá.

Spomenul si, že zastavil pred budovou spoločnosti Williams Meat Packing, ale netušil, pri ktorom meste. Vlastne si už ani nebol istý, v ktorom okrese sa nachádza.

Bruce vystúpil z auta. Dopravný policajt sa ho zdvorilo spýtal, či pil. Áno, prosím.

A viete, že ste prekročili rýchlosť?

Áno, prosím.

Chvíľu sa zhovárali a zdalo sa, že policajt vôbec nemá v úmysle vypísať Bruceovi blokovú pokutu ani ho zatknúť. Podarilo sa mu presvedčiť dobrosrdečného policajta, že je schopný bezpečne zájsť až domov, keď Ron zrazu vystrčil hlavu zo zadného okna a zakričal čosi, čomu nikto nerozumel. Kto je to? zaujímal sa policajt.

Iba priateľ.

Priateľ znova vykríkol a policajt mu kázal vystúpiť z auta. Z neznámeho dôvodu Ron otvoril dvere na druhej strane a spadol do hlbokej priekopy.

Obidvoch zatkli a odviedli do chladného vlhkého väzenia, kde mali nedostatok lôžok. Dozorca im hodil dva matrace na dlážku maličkej cely, v ktorej strávili noc, roztrasení, vystrašení a stále opití. Samozrejme, že nemali chuť volať svojim otcom.

Pre Rona to bola prvá z mnohých nocí za mrežami.

Na druhý deň ráno im dozorca priniesol kávu a chlieb so slaninou a poradil im, aby zavolali domov. Nakoniec sa dali prehovoriť a o dve hodiny ich prepustili. Bruce šoféroval svoje Camaro sám a Ron musel nevedno prečo cestovať v jednom aute s pánom Lebom a pánom Williamsonom. Bola to veľmi dlhá dvojhodinová jazda, ktorá sa zdala ešte dlhšia pri predstave, že budú musieť predstúpiť pred trénera Bowena.

Obaja otcovia trvali na tom, aby chlapci išli rovno za trénerom a povedali mu pravdu, čo aj urobili. Murl sa s nimi prestal rozprávať, ale nominácie na ocenenia nestiahol.

K maturite sa dopracovali bez ďalších incidentov. Bruce, druhý najlepší žiak v triede, predniesol reč. Hlavný prejav mal obľúbený okresný sudca, jeho ctihodnosť Frank H. Seay zo susedného okresu Seminole.

V roku 1971 maturovalo na Asherskej strednej sedemnásť študentov a takmer pre všetkých to bola významná udalosť, míľnik, na ktorý boli ich rodiny hrdé. Nie všetci rodičia mali príležitosť študovať na vysokej škole a niektorí neskončili ani strednú. Ale pre Rona a Brucea obrad neznamenal veľa. Ešte vždy sa opájali slávou a snívali o vstupe do vyššej ligy. Ich životy sa neskončia v Oklahome.

O mesiac obaja získali čestné uznanie a Ron kandidoval na oklahomského hráča roka. V každoročnom zápase hviezd hrali pred vypredanými tribúnami, kde okrem iných sedeli aj vyhľadávači talentov z popredných prvoligových tímov a niektorých univerzít. Po zápase si dvaja z nich odviedli Rona a Brucea nabok a spravili im neoficiálnu ponuku. Pokiaľ by súhlasili s bonusom 18 000 dolárov pre každého, Phillies by zobrali Brucea a Athletics Rona. Ron mal pocit, že je to málo, a odmietol. Bruce si robil starosti o svoje kolená a tiež povedal, že to nie je veľa. Snažil sa vyhľadávača pritlačiť k múru a povedal, že mal v pláne dva roky hrať za Seminole Junior College. Keby dostal viac peňazí, dal by sa prehovoriť, no ponuka sa nezmenila.

O mesiac si Oakland Athletics vybrali Rona v druhom kole výberu bez agenta; z osemsto hráčov bol štyridsiaty prvý a prvý z Oklahomy. Phillies si síce Brucea nevybrali, ale ponúkli mu zmluvu. Znova odmietol a odišiel na prípravku. Ich sen, že spolu budú hrať ako profesionáli, sa začal pomaly rozplývať.

Prvá oficiálna ponuka Oaklandu bola urážlivá. Williamsonovci nemali žiadneho agenta ani právnika, ale vedeli, že Athletics sa snažia získať Rona príliš lacno.

Odcestoval do Oaklandu sám a stretol sa so šéfmi. Ich diskusia však nebola plodná a Ron sa vrátil do Ady bez zmluvy. Zakrátko ho pozvali znova a pri druhej návšteve sa stretol s manažérom klubu Dickom Williamsom a s viacerými hráčmi. Druhý pálkar Athletics Dick Green sa k Ronovi správal priateľsky a ukázal mu budovu klubu aj ihrisko. Tam narazili na Reggieho Jacksona, namyslenú superhviezdu, a keď Mister Oakland zistil, že Rona vybrali do tímu, spýtal sa, na akom poste hrá.

Dick Green ho trochu podpichol, keď odpovedal: „Ron hrá v pravom poli.“ To bolo Reggieho kráľovstvo, samozrejme. „Aj tak skapeš v najnižšej lige, človeče,“ utrúsil Reggie a odišiel. Tým sa rozhovor skončil.

Oakland nebol ochotný zvýšiť bonus, lebo chceli Rona na pozíciu chytača, ale ešte ho nevideli chytať. Vyjednávanie sa pretiahlo, ale ponuka bola stále rovnaká.

Pri rodinnej večeri sa často hovorilo o štúdiu na vysokej škole. Ron sa ústne zaviazal, že prijme štipendium na Oklahomskú univerzitu, a rodičia naňho tlačili, aby o tom vážne uvažoval. Je to jediná šanca na vysokoškolské vzdelanie, ktoré mu už nikto nevezme. Ron to chápal, ale argumentoval tým, že na vysokú školu môže ísť neskôr. Keď mu Oakland zrazu ponúkol 50 000 dolárov pri podpise zmluvy, Ron zobral peniaze a štúdium pustil z hlavy.

Pre Adu aj Asher to bola úžasná správa. Ron bol prvý miestny hráč, ktorého si vybral taký významný klub, a pozornosť ľudí v ňom nakrátko prebudila skromnosť. Jeho sen sa stal skutočnosťou. Teraz bol profesionálny hráč bejzbalu. Obete, ktoré prinášala celá jeho rodina, neboli zbytočné. Cítil, že ho Duch Svätý vedie, aby napravil svoj vzťah k Bohu. Znova začal chodiť do kostola a pri nedeľnej večernej bohoslužbe prišiel k oltáru a modlil sa spolu s kazateľom. Potom oslovil zhromaždených veriacich a poďakoval bratom a sestrám v Kristu za ich lásku a podporu. Boh mu požehnal; vie, že mal obrovské šťastie. Potláčajúc slzy, sľúbil, že svoje peniaze a talent využije iba na slávu Božiu.

Kúpil si nový Cutlass Supreme a oblečenie. Rodičom kúpil farebný televízor. A zvyšok peňazí prehral v pokeri.

V roku 1971 bol majiteľom klubu Oakland Athletics energický Charlie Finney, ktorý v roku 1968 presťahoval tím z Kansas City do Oaklandu. Považoval sa za vizionára, ale správal sa skôr ako šašo. S obľubou šokoval bejzbalový svet novotami, akými boli pestrofarebné dresy, dievčatá na postrannej čiare, oranžové loptičky (tento nápad nemal dlhý život) a mechanický zajac, ktorý hádzal loptičky na rozhodcu pri domácej méte. Bol schopný urobiť čokoľvek, aby získal viac pozornosti. Kúpil si mulicu, dal jej meno Charley O., prevážal sa na nej okolo ihriska a niekoľko ráz na nej vošiel do hotelovej haly.

Zatiaľ čo svojimi výstrednosťami zamestnával novinárov, podarilo sa mu vybudovať dynastiu. Najal si schopného manažéra Dicka Williamsa a spoločne postavili tím, v ktorom boli takí hráči, ako Reggie Jackson, Joe Rudi, Sal Bando, Bert Campaneris, Rick Monday, Vida Blue, Catfish Hunter a Rollie Fingers.

Athletics boli na začiatku sedemdesiatych rokov nepochybne najzaujímavejší tím. Ako prví a jediní hráči začali nosiť biele topánky a pestrofarebné dresy v rôznych kombináciách zelenej, zlatej, bielej a sivej. Boli to skrátka kalifornskí frajeri s dlhými vlasmi, fúzmi a nekonformným vystupovaním. Vzhľadom na to, že sa v bejzbale dodržiavali vyše storočné tradície, Athletics vzbudzovali pohoršenie. Boli skrátka svojskí. Krajina sa ešte vždy spamätávala z opice šesťdesiatych rokov. Komu sa chcelo poslúchať? Všetky pravidlá sa mohli porušiť, dokonca aj v profesionálnom bejzbale.

Koncom augusta 1971 Ron podnikol tretiu cestu do Oaklandu, tentoraz už ako člen klubu, jeden z chlapcov, budúca hviezda, ale zatiaľ neodohral ani jediný zápas. Prijali ho priateľsky, tľapkali ho po chrbte a pridali aj povzbudivé slová. Mal osemnásť rokov, ale s okrúhlou detskou tvárou a dlhou ofinou vyzeral najviac na pätnásť. Veteráni vedeli, že je v nevýhode rovnako ako každý chlapec, ktorý práve podpísal zmluvu, ale napriek tomu ho privítali pekne. Kedysi boli v jeho koži.

Necelá desatina tých, čo podpíšu profesionálne zmluvy, odohrá vo veľkej lige jediný zápas, ale žiadny osemnásťročný chalan o tom nechce počuť.

Ron sa ponevieral okolo striedačky a ihriska, držal sa pri ostatných, zúčastnil sa na tréningu pred zápasom a sledoval dosť tenký prúd divákov, čo prichádzali na štadión Oklahoma Alameda County Coliseum. Dlho pred prvým nadhodom ho odviedli na veľmi dobré miesto za striedačkou Athletics, odkiaľ sledoval zápas svojho nového tímu. Na druhý deň sa vrátil do Ady a bol väčšmi ako predtým odhodlaný nezdržať sa dlho v nižšej lige a preraziť už ako dvadsaťročný. Možno dvadsaťjedenročný. Videl, cítil a prežíval elektrizujúcu atmosféru prvoligového zápasu. Nič už nebolo ako predtým.

Narástli mu vlasy, potom sa pokúsil aj o fúzy, ale príroda nespolupracovala. Jeho priatelia si mysleli, že je bohatý, a on robil všetko pre to, aby vzbudzoval taký dojem. Bol iný, zaujímavejší ako väčšina ľudí v Ade. Bol až v Kalifornii!

Celý september s pobavením sledoval, ako Athletics vyhrali 101 zápasov a potvrdili svoje postavenie v American League West. Zakrátko už bude hrať s nimi ako chytač alebo strednopoliar, bude nosiť pestrofarebný dres, dlhé vlasy, stane sa súčasťou najúžasnejšieho tímu.

V novembri podpísal zmluvu s Topps Chewing Gum a poskytol spoločnosti výhradné právo na zverejnenie, vytlačenie a rozmnožovanie svojho mena, tváre, fotografie a podpisu na bejzbalovej karte.

Ako všetci chalani v Ade, aj on ich nazbieral tisícky; ukladal si ich, vymieňal, dával do rámov, prenášal ich v škatuli od topánok a šetril peniaze na ďalšie. Mickey Mantle, Whitey Ford, Yogi Berra, Roger Maris, Willie Mays, Hank Aaron – veľkí hráči, ktorých karty mali veľkú cenu. A teraz bude mať svoju vlastnú!

Sen sa rýchlo menil na skutočnosť.

Jeho prvé pôsobisko však bolo v Coos Bay v Oregone – v tíme, ktorý patril do triedy A v severozápadnej lige – ďaleko od Oaklandu. Na jar roku 1972 trénoval v Mese v Arizone, ale nevzbudil veľkú pozornosť a v Oaklande sa ešte vždy nerozhodli, kam ho postavia. Nakoniec ho dali za métu, na pozíciu, s ktorou nemal skúsenosti. Postavili ho na kopček len preto, že vedel hádzať.

Koncom jarného tréningu mal smolu. Prasklo mu slepé črevo a musel sa vrátiť do Ady, kde ho operovali. Kým netrpezlivo čakal, až sa jeho organizmus zotaví, začal piť, aby mu prešiel čas. V miestnom Pizza Hute mali lacné pivo, a keď sa mu podnik zunoval, nasadol do nového Cutlassu a odviezol sa do Elks Lodge, kde všetko zalial niekoľkými bourbonmi a kolou. Nudil sa a zúfalo túžil vrátiť sa na ihrisko. Sám nevedel prečo nachádza útechu v pití. Nakoniec mu zavolali, a tak odcestoval do Oregonu.

Kým hral za Coos Bay-North Bend Athletics, zaznamenal 41 métových odpalov za 155 zmien „na pálke“, čím dosiahol priemer. 265, ktorý nikoho neoslnil. Chytal v štyridsiatich šiestich zápasoch a zahral si zopár zmien v strednom poli. Na sklonku sezóny ho preložili do Burlingtonu v Iowe. Stredozápadná liga, trieda A. Bol to posun, ale nie nahor. Za Burlington odohral iba sedem zápasov a po skončení sezóny sa vrátil do Ady.

Každá zastávka v nižšej lige je dočasná a znervózňujúca. Hráči majú mizerné zárobky a žijú z peňazí na stravu a z toho, čo im ponúkne hostiteľský klub. Keď sú „doma“, bývajú v lacných moteloch alebo sa tlačia v malých bytoch. Na cestách sú to vždy len motely. A bary a nočné podniky a striptízové kluby. Hráči sú mladí, zväčša slobodní, ďaleko od rodín, a keďže ich nemá kto usmerniť, trávia noci vonku. Väčšinou sú nezrelí, rozmaznaní a všetci do jedného presvedčení, že čoskoro začnú zarábať kopy peňazí na veľkých štadiónoch.

Stále niečo oslavujú. Zápasy sa začínajú o siedmej večer a končia sa o desiatej. Chlapci sa rýchlo osprchujú a hurá do barov. V noci sa zabávajú, cez deň spia v moteli alebo v autobuse. Veľa pijú, naháňajú dievčatá, hrajú poker, fajčia trávu – to je odvrátená tvár tretej ligy. A Ron si na ňu veľmi rýchlo a rád zvykol.

Ako každý otec, aj Roy Williamson sledoval synovu sezónu so zvedavosťou a hrdosťou. Ronnie volal iba občas a písal ešte menej, ale Roy sa o jeho pokrokoch vždy nejako dozvedel. Dva razy sa s Juanitou odviezli do Oregonu, aby videli Rona hrať. Ronnie ako začiatočník dosť trpel, keď sa snažil prispôsobiť tvrdým točeným nadhodom.

Keď sa Roy vrátil do Ady, volal mu tréner Athletics. Znepokojovali ho Ronove zlozvyky mimo ihriska – večné večierky, prebdeté noci, nestriedme pitie a jeho dôsledky. Chalan všetko preháňal, čo nebolo nič výnimočné, keďže mal devätnásť a bola to jeho prvá sezóna mimo domova, ale tréner sa nazdával, že by mu otec mal dohovoriť.

Aj Ron telefonoval. Keďže leto plynulo a veľmi málo hral, začal sa cítiť nevyužitý a hneval sa na manažéra. Ako sa má zdokonaľovať, keď ho stále nechávajú na lavičke?

Zvolil si riskantnú a dosť zriedkavú stratégiu – začal obchádzať trénerov. Vyvolával do kancelárie vedenia klubu a ustavične sa sťažoval. V triede A sa nič nedialo, nedávali mu dosť príležitostí a on chcel, aby to vedeli aj šéfovia, ktorí si ho vybrali.

Vedením to však nepohlo. V tretej lige hrali stovky hráčov lepších ako Ron Williamson, takže jeho telefonáty a sťažnosti nikto nebral príliš vážne. Poznali Ronovu štatistiku a vedeli, že sa snaží.

Napokon zhora vyslali signál, aby chlapec čušal a hral.

Keď sa Ron vrátil do Ady začiatkom jesene 1972, ešte vždy bol miestnym hrdinom s kalifornskými spôsobmi aj maniermi. Znova sa vrhol do víru nočného života. A keď koncom októbra Oakland Athletics prvý raz vyhrali vo Svetovej sérii, usporiadal obrovskú oslavu v miestnej krčme. „To je môj tím!“ hulákal stále dookola pred televízorom, obdivovaný kamarátmi z mokrej štvrte.

Ronove zvyky sa však náhle zmenili, keď spoznal krásnu Patty O’Brienovú, bývalú miss Ady. Začali spolu chodiť a vyzeralo to vážne. Patty bola pobožná baptistka, nepila alkohol a netrpela Ronovi žiadne zlozvyky. On sa ich viac než ochotne vzdal a sľúbil, že sa zmení.

Ani v roku 1973 sa nedostal do vytúženej profesionálnej ligy. Po priemernej jari v Mese ho preložili do tímu Burlington Bees, kde odohral iba päť zápasov a už ho poslali do Key West Point Conchs, ktorí hrali floridskú štátnu ligu. Trieda A. Za päťdesiatdeväť zápasov mal mizerný pálkarský priemer. 137.

Prvý raz v živote začal rozmýšľať, či to naozaj dotiahne až do najvyššej ligy. Po dvoch sezónach totiž zistil, že odpáliť profesionálne nadhody je oveľa ťažšie ako čokoľvek, s čím sa stretol na Asherskej strednej. Každý nahadzovač hádzal tvrdo, každý nadhod bol točený. Všetci hráči boli dobrí a niektorí časom postúpia do vyššej ligy. Peniaze, ktoré dostal pri podpise zmluvy, už dávno minul. Jeho usmiata tvár na bejzbalovej karte už nepôsobila tak vzrušujúco ako pred dvoma rokmi.

Okrem toho mal pocit, že ho všetci sledujú. Priatelia a dobrí ľudia z Ady a Asheru od neho očakávali splnenie sna, že sa ich mestečká ocitnú na mape. Bol predsa druhý najväčší rodák z Oklahomy. Mickey sa prebojoval do veľkej ligy v devätnástich. Ron už za ním zaostával.

Vrátil sa do Ady k Patty, ktorá chcela, aby si mimo sezóny našiel normálne zamestnanie. Jej strýko mal známeho v Texase a Ron začal dochádzať do Victorie, kde niekoľko mesiacov pracoval pre istého staviteľa a montoval strechy.

Tretieho novembra 1973 mali Ron a Patty veľkú svadbu v Prvom baptistickom kostole v Ade. Ron mal dvadsať rokov a sám seba vnímal ako nádejného hráča.

Ada v ňom videla svojho najväčšieho hrdinu. Teraz sa oženil s kráľovnou krásy zo slušnej rodiny. Šťastena sa naňho zoširoka usmievala.

Vo februári 1974 mladomanželia odišli do Mesy na jarný tréning. Skutočnosť, že sa oženil, ho ešte väčšmi nútila konečne sa pohnúť smerom nahor – ak nie do triedy AAA, tak aspoň do triedy AA. Na rok 1974 mal zmluvu s Burlingtonom, ale nemal chuť vrátiť sa tam. Burlingtonu aj Key Westu mal po krk, a keby ho Athletics poslali späť, bolo by jasné, že s ním už nerátajú.

Pri tréningu sa snažil, viac behal, precvičoval si odpaly, drel ako na Asherskej strednej. Raz počas bežného tréningu vo vnútornom poli prudko hodil loptu na druhú métu a v lakti pocítil ostrú bolesť. Nevšímal si ju a hovoril si ako všetci, že to rozohrá. Prejde to, je to len malé tréningové zranenie. Bolesť sa však na druhý deň vrátila a bola ešte silnejšia. Koncom marca Ron sotva dohodil loptu na koniec vnútorného poľa.

Tridsiateho prvého marca ho Athletics odstavili a Ron s Patty sa vydali na dlhú cestu späť do Oklahomy.

Vyhli sa Ade a usadili sa v Tulse, kde si Ron našiel prácu ako zástupca spoločnosti Bell Telephone pre služby zákazníkom. Nešlo o novú kariéru, skôr o šek s výplatou, kým sa mu uzdraví ruka a ozve sa niekto z bejzbalového sveta, kto ho skutočne pozná. Lenže prešlo niekoľko mesiacov a nikto sa neozýval. Ron volal na všetky strany, ale nikde ho nechceli.

Patty sa zamestnala v nemocnici a obidvaja začali nový život. Annette im raz za týždeň poslala päť alebo desať dolárov pre prípad, že by potrebovali pomôcť s platením účtov. Malé príspevky však prestali chodiť, keď Patty zavolala Annette, že Ron utráca peniaze za pivo, s čím ona nesúhlasí.

Začali sa nezhody. Annette si robila starosti, lebo Ron sa znova dal na pijatiku. Ale o tom, čo sa deje v mladom manželstve, vedela málo. Patty bola uzavretá a plachá a s Williamsonovcami sa nikdy nezblížila. Annette s manželom navštevovali mladú dvojicu raz do roka.

Keď Rona v práci preskočili a nepovýšili ho, dal v Bellovej spoločnosti výpoveď a začal predávať životné poistky pre poisťovňu Equitable. Písal sa rok 1975 a on ešte stále nemal bejzbalovú zmluvu, ani jeden tím sa mu neozval, nikto nehľadal skrytý talent.

Vďaka svojmu športovému sebavedomiu a príjemnému vystupovaniu však predal dosť životných poistiek. V tej práci sa našiel a zistil, že ho teší úspech aj peniaze. No tešili ho aj noci strávené v baroch a nočných kluboch. Patty mala odpor k pitiu a s hýrením sa jednoducho nevedela zmieriť. Ron fajčil trávu, už sa z toho stal zvyk, ktorý Patty z duše neznášala. Bol čoraz náladovejší. Milý mladý muž, za ktorého sa vydala, sa jej doslova menil pred očami.

Raz na jar roku 1976 Ron večer zavolal rodičom. Bol hysterický a s plačom im oznámil, že sa s Patty škaredo pohádali a už spolu nežijú. Roya a Juanitu, ale aj sestry Annette a Renee správa šokovala, ale dúfali, že sa manželstvo ešte dá zachrániť. Všetky mladé dvojice občas prežijú nejakú búrku. Ronnieho čochvíľa zavolajú, znova si oblečie dres a vráti sa k bejzbalu. Život pôjde ďalej; tých pár čiernych dní rýchlo prehrmí.

Lenže manželstvo sa už zachrániť nedalo. Ron a Patty sa rozhodli nehovoriť o problémoch, ktoré ich rozdelili. Bez veľkého rozruchu podali žiadosť o rozvod na základe nezmieriteľných rozporov. Manželstvo nevydržalo ani tri roky.

Roy Williamson mal priateľa z detstva Harryho Brecheena známeho skôr pod prezývkou z bejzbalových čias – Kocúr Harry. Roy a Harry spolu vyrastali vo Francise v Oklahome. Harry vyhľadával talenty pre Yankees. Roy ho vypátral a dal synovi jeho telefónne číslo.

V júni 1976 Ron naplno využil svoje schopnosti, keď presvedčil Yankeeov, že má ruku úplne zdravú a silnejšiu ako predtým. Videl dosť vynikajúcich nadhodov na to, aby si uvedomil, že ich nevie odpálkovať, a tak sa rozhodol staviť na svoju pravačku, ktorá vždy priťahovala pozornosť vyhľadávačov talentov. V Oaklande sa často hovorilo o tom, že z neho urobia nadhadzovača.

Podpísal zmluvu s Oneonta Yankees z ligy New York-Penn, ktorí boli zaradení v triede A. Nevedel sa dočkať, kedy vypadne z Tulsy. Jeho sen opäť ožil.

Hádzať vedel, ale často nemal ani šajnu, kam lopta dopadne. Chýbali mu skúsenosti. Hádzal príliš prudko a rýchlo a bolesť sa vrátila, najprv mierna, ale nakoniec mal ruku prakticky nevládnu. Dvojročná prestávka si vybrala svoju daň, a keď sa skončila sezóna, musel opäť odísť z tímu.

Znova sa vyhol rodnému mestu, vrátil sa do Tulsy a predával poistky. Annette ho zavše prišla skontrolovať, ale keď sa rozhovor zvrtol na bejzbal a jeho neúspechy, Ron sa hystericky rozplakal a nevedel prestať. Priznal sa sestre, že máva dlhé obdobia depresie.

Vrátil sa k starým zvykom, túlal sa po baroch, naháňal ženy a pil veľa piva. Vstúpil do softballového družstva, aby mu prešiel čas, a páčilo sa mu byť veľkou hviezdou na malom javisku. V jeden chladný večer odpálil loptu na prvú métu a čosi mu prasklo v pleci. Odišiel z tímu a prestal hrať softball, ale poškodenie bolo trvalé. Išiel k lekárovi, chodil na rehabilitáciu, ale necítil skoro žiadne zlepšenie.

Snažil sa nedráždiť zranené plece a dúfal, že do jari sa všetko dá do poriadku.

Ronov posledný vstup do profesionálneho bejzbalu sa konal na jar roku 1977. Znova presvedčil funkcionárov, aby mu dali dres Yankeeov. Jarný tréning prežil ako nahadzovač, a potom ho poslali do tímu Fort Lauderdale, ktorý hral Floridskú štátnu ligu. Tam vydržal celú sezónu, všetkých 140 zápasov. Polovicu času strávil v autobusoch, a ako sa vliekli mesiace, hrával stále menej a menej. Nadhadzoval iba v štrnástich zápasoch, v tridsiatich troch zmenách. Mal dvadsaťštyri rokov a zranené plece, ktoré nie a nie sa zahojiť. Slávne dni na Asherskej strednej boli nenávratne preč.

Väčšina hráčov vie, kedy je čas odísť, ale Ron k nim nepatril. Doma sa naňho spoliehalo toľko ľudí. Jeho rodina preňho obetovala tak veľa. Nešiel študovať, nezískal vzdelanie, lebo sa chcel stať prvoligovým hráčom, vtedy predsa nemohol odísť. V manželstve zlyhal a na to nebol zvyknutý. Okrem toho ešte vždy nosil dres Yankeeov, žiarivý symbol, ktorý držal jeho sen pri živote.

Preto sa zubami-nechtami držal až do konca sezóny a potom ho jeho milovaní Yankees zase odstavili.

3

Niekoľko mesiacov po skončení bejzbalovej sezóny sa Bruce Leba pokojne prechádzal v nákupnom centre Southroads Mall v Tulse, keď uvidel známu tvár a stuhol. V obchode s pánskou konfekciou Toppers Menswear bol jeho starý priateľ Ron Williamson, pekne oblečený a venoval sa zákazníkom. Objali sa a rýchlo si začali vymieňať novinky. S prekvapením zisťovali, ako sa od seba vzdialili, hoci predtým boli prakticky nerozluční.

Po maturite na Asherskej strednej išli každý svojou cestou a stratili kontakt. Bruce hral ešte dva roky bejzbal za prípravku, ale potom ho zradili kolená, a tak s tým definitívne skoncoval. Ronova kariéra sa nevyvíjala oveľa lepšie. Obaja boli rozvedení, ale nevedeli o sebe, že boli ženatí. A neprekvapilo ich, keď zistili, že ani jedného neopustila láska k nočnému životu.

Boli mladí, dobre vyzerali, nemali nijaké záväzky, slušne zarábali, a tak spolu začali chodiť po baroch a naháňať ženy. Ron bol vždy veľký sukničkár a po niekoľkých sezónach v najnižšej lige behal za ženami usilovnejšie ako predtým.

Bruce býval v Ade, a vždy keď prechádzal cez Tulsu, strávil noc s Ronom a jeho priateľmi.

Hoci im bejzbal zlomil srdce, stále to bola ich obľúbená téma. Spomínali na zlaté časy na Asherskej strednej, na trénera Bowena, na spoločné sny a bývalých spoluhráčov, ktorí takisto neuspeli. Problémy s kolenami Bruceovi pomohli skončiť s hrou a zbaviť sa snov o sláve v prvej lige. Ron sa však nevzdával. Bol presvedčený, že môže hrať, že jedného dňa sa niečo zmení, ruka sa zázračne uzdraví a niekto mu zavolá. Život bude zase úžasný. Sprvu to Bruce nebral vážne, považoval to za dozvuky niekdajšej slávy. Na vlastnej koži sa presvedčil, že žiadna hviezda nezhasne tak rýchlo, ako hviezda stredoškolského športovca. Niekto sa s tým vyrovná a ide ďalej, ostatní ešte celé roky snívajú.

Ron však tvrdohlavo trval na tom, že môže hrať. A veľmi ho trápil každý neúspech. Ustavične sa vypytoval Brucea, čo o ňom hovoria ľudia doma v Ade. Sú sklamaní, že sa z neho nestal druhý Mickey Mantle? Rozprávajú sa o ňom v kaviarňach a bistrách? Nie, ubezpečil ho Bruce, nerozprávajú.

Napriek tomu bol Ron presvedčený, že ho doma považujú za neúspešného. A jediný spôsob, ako im dokázať, že sa mýlili, bol získať ešte jednu zmluvu a preniknúť do vyššej ligy.

Vykašli sa na to, kamarát, vravieval Bruce. Bejzbal už nie je pre teba. Prestaň snívať.

Rodina začala badať nápadné zmeny v Ronovej osobnosti. Niekedy bol nervózny, podráždený, nevedel sa sústrediť na jednu vec, hneď prešiel k ďalšej. Pri rodinných stretnutiach najprv mlčky sedel a po niekoľkých minútach bezohľadne vpadol do rozhovoru a rozprával iba o sebe. Nestrpel, aby ho niekto prerušil, a každá téma sa musela týkať jeho života. Nevedel obsedieť, fajčil jednu cigaretu za druhou a osvojil si znepokojujúci zvyk bez slova zmiznúť. Na Vďakyvzdanie v roku 1977 pozvala Annette celú rodinu na tradičnú večeru. Len čo si všetci posadali, Ron sa bez slova zdvihol, vybehol z izby a pešo prešiel cez celé mesto do rodičovského domu. Nijakého vysvetlenia sa nedočkali.

Inokedy sa pri takýchto príležitostiach utiahol do spálne a zamkol sa, čo ostatných členov rodiny síce trochu znepokojilo, ale aspoň sa mohli pokojne porozprávať. Potom z ničoho nič vyletel z izby a rapotal čosi, čo mu práve zišlo na um, ale nikdy to nesúviselo s tým, o čom hovorili ostatní. Stál uprostred obývačky a rozprával ako blázon, kým sa neunavil, potom ušiel naspäť do spálne a zamkol dvere.

Raz vrazil do izby s gitarou, začal zúrivo brnkať a falošne spievať a celú rodinu nútiť, aby spievala s ním. Po niekoľkých príšerných pesničkách prestal a vrátil sa do spálne. Všetci sa zhlboka nadýchli, chvíľu prevracali oči a potom pokračovali v rozhovore. Žiaľ, rodina si na jeho správanie privykla.

Ron bol utiahnutý a smutný, cele dni sa tváril urazene, no zrazu sa akoby šibnutím čarovného prútika zmenil a bol veselý a príjemný ako predtým. Bejzbalová kariéra v ňom vyvolávala depresiu, radšej o nej nehovoril. Keď zdvihol telefón, bol skľúčený a ľútostivý, ale s ďalším volajúcim sa zhováral živo a žoviálne.

Rodina o ňom vedela, že pije, a trúsili sa reči, že užíva aj drogy. Možnože kombinácia alkoholu s chemickými látkami zapríčinila stratu duševnej rovnováhy a spôsobila obrovské výkyvy nálady. Annette a Juanita sa ho na to ohľaduplne spýtali, ale Ron sa tváril nepriateľsky.

Potom Royovi Williamsonovi diagnostikovali rakovinu a Ronove problémy načas prestali byť dôležité. Nádory sa nachádzali v hrubom čreve a choroba rýchlo napredovala. Hoci Ronnie bol vždy mamin maznáčik, otca miloval a vážil si ho. Hanbil sa za svoje správanie. Prestal chodiť do kostola a mal vážne problémy so svojím kresťanstvom, ale stále veril, ako všetci letničiari, že hriech bude potrestaný. Jeho otca, ktorý viedol nepoškvrnený život, teraz stihol trest za synove neresti.

Royov zhoršujúci sa zdravotný stav prehlboval Ronovu depresiu. Ustavične sa zaoberal svojou sebeckosťou – ako od rodičov drankal peniaze na pekné oblečenie, drahý športový výstroj, na bejzbalové tábory a výlety, ako sa kvôli nemu presťahovali do Asheru a on sa im za všetko odvďačil jedným farebným televízorom. Spomenul si, ako si Roy kupoval oblečenie v secondhande, aby jeho rozmaznaný synáčik mohol chodiť v tom najlepšom. Vybavil si otca, keď po rozpálených uliciach Ady vláčil objemné kufre so vzorkami a po domoch predával vanilku a koreniny. Rozpomenul sa na otca, ktorý sedával na tribúne a nikdy nevynechal zápas.

Roya operovali v Oklahoma City začiatkom roka 1978. Rakovina už priveľmi pokročila a šírila sa ďalej, chirurgovia nemohli nič urobiť. Vrátil sa do Ady, odmietol chemoterapiu a v bolestiach pomaly umieral. Ron prišiel z Tulsy, aby s otcom strávil posledné dni jeho života. Bol nešťastný a stále plakal. Ustavične sa ospravedlňoval a prosil otca o odpustenie.

V jednej chvíli toho Roy mal dosť. Je načase, aby si dospel, syn môj, povedal. Správaj sa ako muž. Prestaň plakať a nariekať. Ži svoj život.

Roy zomrel 1. apríla 1978.

V roku 1978 Ron ešte vždy býval v Tulse a delil sa o byt so Stanom Wilkinsom, o štyri roky mladším robotníkom z miestnej železiarne. Obidvaja mali radi populárnu hudbu a hru na gitare a často dlho do noci vybrnkávali a spievali. Ron mal mocný neškolený hlas a ako gitarista mal zjavne talent. Na svojej gitare značky Fender vedel hrať celé hodiny.

V Tulse bolo veľa diskoték a mladí muži ich často navštevovali. Po práci si dali zopár pohárikov a zamierili do klubov, kde Rona všetci poznali. Mal rád dievčatá a bez ostychu im to dával najavo. Vybral si z davu najpríťažlivejšiu dievčinu a pozval ju do tanca. Ak s ním išla, zvyčajne skončili uňho doma. Jeho cieľom bolo mať každú noc inú ženu.

Hoci holdoval pijatike, keď bol na love, dával si pozor. Priveľa alkoholu by mohlo mať zlý vplyv na jeho výkon. Zato niektoré chemické látky mali priaznivé účinky. Vtedy bol veľmi rozšírený kokaín a v kluboch v Tulse sa dal ľahko zohnať. Málokto myslel na sexuálne prenosné ochorenia. Najväčšie obavy vzbudzoval herpes; aids sa ešte neobjavil. Sedemdesiate roky boli dosť divoké a pôžitkárske. A Ron Williamson sa už vôbec neovládal.

Tridsiateho apríla 1978 v Tulse zavolali políciu do bytu istej Lyzy Lentzchovej. Mladá žena oznámila policajtom, že ju Ron Williamson znásilnil. Piateho mája ho zatkli a po zložení desaťtisícovej kaucie prepustili.

Ron si najal Johna Tannera, skúseného obhajcu v prípadoch trestných činov, a bez okolkov sa priznal, že mal s Lentzchovou sexuálny styk. Prisahal, že to bolo s jej súhlasom; stretli sa v klube, ona ho pozvala k sebe a napokon skončili v posteli. Tanner klientovi uveril, čo sa mu nestávalo často.

Ronovi priatelia považovali znásilnenie za absurdné. Ženy sa mu doslova ponúkali. V každom bare si mohol vyberať a koniec koncov, nemal do činenia s neviniatkami z nedeľnej školy. Ženy, s ktorými sa stretával na diskotékach a v kluboch, hľadali vzrušenie a dobrodružstvo.

Hoci ho obvinenie ťažilo, bol odhodlaný správať sa, akoby sa nič nestalo. Pokračoval v nočnom živote a všetky narážky na prípadné problémy odbil smiechom. Má predsa dobrého právnika. Pokojne pôjde na súd.

V skutočnosti sa procesu bál a mal na to dôvod. Byť obvinený z takého vážneho zločinu bolo dosť nepríjemné, ale postaviť sa pred porotu, ktorá ho mohla na veľa rokov poslať do väzenia, to bola desivá predstava.

Pred rodinou väčšinu podrobností tajil – Ada bola vzdialená dve hodiny cesty –, ale napriek tomu si všimli, že je ešte väčšmi utiahnutý. A náladovejší ako predtým.

V jeho svete sa zotmelo a Ron sa bránil jedinými prostriedkami, ktoré poznal. Viac pil, dlhšie flámoval, naháňal dievčatá a to všetko robil v snahe užívať si a uniknúť pred starosťami. Lenže alkohol vyvolával hlbšiu depresiu, alebo depresia si vyžadovala viac alkoholu – tak či onak, bol čoraz náladovejší a skľúčenejší. A čoraz nevypočítateľnejší.

Policajná stanica 9. septembra prijala ďalšie oznámenie o údajnom znásilnení. Osemnásťročná Amy Dell Ferneyhoughová sa okolo štvrtej nadránom vrátila domov po noci strávenej v klube. V byte spal jej priateľ, s ktorým sa pohádala. Nemohla nájsť kľúče, a keďže súrne potrebovala ísť na záchod, ponáhľala sa na koniec bloku do obchodu, kde mali otvorené celú noc. Tam narazila na Rona Williamsona, ktorý si užíval nočný život. Tí dvaja sa nepoznali, ale dali sa do reči, potom vyšli von a padli spolu do vysokej trávy.

Podľa Ferneyhoughovej ju Ron udrel päsťou, strhal z nej šaty a znásilnil ju.

Podľa Rona bola Ferneyhoughová naštvaná na priateľa, ktorý ju vymkol z bytu, a s rýchlovkou v tráve súhlasila.

V priebehu piatich mesiacov Ron druhý raz zaplatil kauciu a zavolal Johnovi Tannerovi. Nad hlavou mu viseli dve obvinenia zo znásilnenia, a tak konečne zaradil spiatočku a stiahol sa do ústrania. Býval sám a prakticky s nikým sa nerozprával. Annette niečo vedela, lebo mu posielala peniaze. Bruce Leba nevedel skoRonič.

Vo februári 1979 sa konal súd vo veci znásilnenia Ferneyhoughovej. Ron vypovedal a vysvetlil porotcom, že síce mal s dotyčnou sexuálny styk, ale s jej súhlasom. Napodiv sa obidvaja zhodli, že k styku došlo za obchodom o štvrtej ráno. Porotcovia sa radili hodinu, uverili Ronovi a uzniesli sa, že je nevinný.

V máji zasadla iná porota, aby si vypočula obvinenie zo znásilnenia Lyzy Lentzchovej. A Ron opäť všetko podrobne vysvetlil. Slečnu Lentzchovú stretol v nočnom klube, tancoval s ňou, páčila sa mu a zjavne aj on jej, lebo ho pozvala k sebe do bytu, kde sa spolu vyspali. Obeť vypovedala, že si to rozmyslela a nechcela s ním ísť do postele, snažila sa ho zastaviť, skôr ako sa to celé začalo, ale bála sa Rona Williamsona a nakoniec sa podvolila, aby jej neublížil. Porota opäť uverila Ronovi a vyhlásila ho za nevinného.

Keď ho prvý raz označili za násilníka, cítil sa ponížený a vedel, že mu znásilnenie prischne na dlhé roky. Lenže málokomu sa také niečo prihodí dva razy za necelých päť mesiacov. Ako to, že on, veľký Ron Williamson, bol obvinený zo znásilnenia? Bez ohľadu na výroky poroty si ľudia budú šepkať a klebetiť a potrvá dlho, kým sa na celú vec zabudne. Budú si naňho ukazovať prstom, keď pôjde okolo.

Mal dvadsaťšesť rokov a väčšinu života prežil ako bejzbalová hviezda, sebavedomý športovec, ktorý mal namierené do extraligy. Aj neskôr bol sebaistý hráč s boľavou rukou, ktorá sa mohla uzdraviť. Ľudia z Ady a Asheru naňho nezabudli. Stále bol mladý a talentovaný. Jeho meno poznali všetci.

Lenže obvinenia zo znásilnenia všetko zmenili. Ron si uvedomil, že odteraz už nebude pre nikoho slávnym bejzbalistom, ale násilníkom. Pomaly sa uzatváral pred ľuďmi a postupne sa prepadával hlbšie do svojho temného chaotického sveta. Začal vynechávať v práci a napokon dal v Toppers Menswear výpoveď. Nasledoval bankrot, a keď prišiel o všetko, pobalil si tašky a potichu zmizol z Tulsy. Svet depresie, chľastu a drog ho úplne pohltil.

Juanita ho čakala a bola veľmi znepokojená. O problémoch v Tulse síce nepočula skoRonič, ale ona aj Annette vedeli dosť na to, aby si robili starosti. Ron očividne upadal – pitie, čoraz väčšie výkyvy nálad, čoraz čudnejšie správanie. Vyzeral hrozne, mal dlhé vlasy, bol neoholený a špinavý. Ten istý Ron Williamson, ktorý si potrpel na elegantné oblečenie a vždy presne vedel, ktorá kravata sa hodí ku ktorému saku.

Rozvalil sa na pohovke v matkinej obývačke a zaspal. Zakrátko prespal dvadsať hodín denne, vždy na pohovke. Mal k dispozícii svoju izbu, ale po zotmení odmietal urobiť čo i len krok. Niečo tam bolo, čo mu naháňalo strach. Hoci spával tvrdo, niekedy sa strhol, vyskočil a kričal, že po dlážke lezú hady a na stene sú pavúky.

Počul aj hlasy, ale nikdy matke nepovedal, čo hovoria. Potom im začal odpovedať.

Všetko ho unavovalo – keď sa najedol alebo okúpal, bol taký vyčerpaný, že si musel pospať. O nič nemal záujem, nič ho nebavilo, dokonca ani v krátkych obdobiach, keď bol triezvy. Juanita nikdy nestrpela alkohol v dome – nenávidela pitie aj fajčenie. Napokon sa dohodli a Ron sa presťahoval do malého bytu pri garáži vedľa kuchyne. Tam mohol fajčiť, piť a hrať na gitare bez toho, aby hneval svoju matku. Keď sa mu chcelo spať, vkradol sa do obývačky a padol na pohovku, keď bol hore, zdržiaval sa v byte.

Občas sa mu zmenila nálada, vrátila sa mu energia, a vtedy potreboval nočný život. Pitie, drogy, naháňanie dievčat, aj keď si teraz dával väčší pozor. Celé dni bol preč, býval u kamarátov, požičiaval si peniaze od každého známeho, na ktorého narazil. Potom sa čosi zmenilo a znova sa vrátil na pohovku.

Juanita čakala a trápila sa. V rodine sa nikdy nevyskytla duševná choroba a ona si nevedela rady. Veľa sa modlila. Všetko dusila v sebe, tajila Ronnieho problémy pred Annette a Renee. Obe boli šťastne vydaté a Ronnie bol jej bremeno, nie ich.

Ron občas hovoril o tom, že si nájde prácu. Cítil sa nepríjemne, že sa nevie sám uživiť. Priateľ poznal niekoho v Kalifornii, kto zháňa ľudí, a tak sa Ron, na veľkú radosť rodiny, pobral na západ. O niekoľko dní s plačom telefonoval matke, že býva s uctievačmi diabla, ktorí ho desia a nedovolia mu odísť. Juanita mu poslala letenku a jemu sa podarilo ujsť.

Odišiel na Floridu, do Nového Mexica aj do Texasu, všade hľadal prácu, ale nikde nevydržal dlhšie ako mesiac. Po každej krátkej ceste bol úplne vyčerpaný a stále spal na pohovke.

Juanita ho nakoniec presvedčila, aby išiel k špecialistovi, ktorý určil diagnózu: maniodepresívna psychóza. Predpísali mu válium, ale Ron ho neužíval pravidelne. Príležitostne pracoval raz tu, raz tam, ale žiadne zamestnanie si neudržal. Mal talent na predávanie, ale nebol v takom stave, aby na niekoho zapôsobil svojím šarmom. Ešte vždy o sebe hovoril ako o profesionálnom hráčovi bejzbalu, blízkom priateľovi Reggieho Jacksona, lenže Adčania už vedeli svoje.

Koncom roka 1979 si Annette dohodla schôdzku s okresným sudcom Ronaldom Jonesom v budove Pontotockého okresného súdu. Vysvetlila mu bratovu situáciu a spýtala sa, či preňho štátny alebo okresný súdny systém môže niečo urobiť. Nie, odpovedal sudca Jones, pokiaľ Ron neohrozuje seba alebo svoje okolie.

Ron sa jedného dňa, keď sa cítil mimoriadne dobre, prihlásil na kurz v miestnom rekvalifikačnom stredisku. Vedúci strediska bol znepokojený jeho stavom a poslal ho k doktorovi M. P. Prosserovi do St. Anthony Hospital v Oklahoma City, kde ho prijali 3. decembra 1979.

Problémy sa začali takmer okamžite, lebo Ron vyžadoval privilégiá, ktoré mu nemocničný personál nemohol poskytnúť. Chcel, aby mu venovali viac času a pozornosti, a správal sa, akoby bol na oddelení jediným pacientom. Keď mu nevyhoveli, odišiel z nemocnice, ale o pár hodín bol späť a žiadal, aby ho znova prijali.

Ôsmeho januára 1980 si doktor Prosser zapísal: „Správanie tohto mladého muža je dosť bizarné, niekedy až psychopatické, ale zrejme sa nikdy nezistí, či je manický, ako sa nazdával poradca z Ady, alebo ide o schizoidného jedinca so sociopatickými črtami, prípadne sociopatického jedinca so schizoidnými črtami… Dlhodobá liečba by bola vhodná, ale on si nemyslí, že sa potrebuje liečiť na schizofréniu.“

Ron už v čase dospievania nežil v realite, ale vo sne, a keď sa skončila jeho bejzbalová kariéra, nikdy sa s tým nezmieril. Stále veril, že „oni“ – mocní vo svete bejzbalu – si poňho prídu, postavia ho na ihrisko a urobia ho slávnym. „Toto je schizofrenická časť jeho poruchy,“ napísal doktor Prosser. „Chce sa dostať do hry, najradšej ako jedna z hviezd.“

Odporučili mu dlhodobú liečbu schizofrénie, ale Ron odmietol. Pokiaľ išlo o jeho fyzický stav, nikdy nebolo možné dokončiť prehliadku, lebo nespolupracoval, ale doktor Prosser skonštatoval, že je „zdravý, svalnatý, aktívny a pohyblivý mladý muž… v lepšej forme ako väčšina osôb v jeho veku“.

Keď bol Ron schopný pracovať, predával po domoch výrobky firmy Rawleigh ako kedysi jeho otec. Bola to úmorná práca, dostával malé provízie, nemal trpezlivosť s nevyhnutným papierovaním a navyše, bol predsa Ron Williamson, veľká bejzbalová hviezda!

Ron sa odmietol liečiť, neužíval ani predpísané lieky a stále bol pravidelným návštevníkom krčiem v okolí Ady. Keď si vypil, bol nepríjemný, hlučný, ustavične spomínal svoju bejzbalová kariéru a obťažoval ženy. Mnohým ľuďom naháňal strach. Všetci barmani a vyhadzovači ho poznali. Keď sa Ron Williamson niekde objavil, okamžite vzbudil pozornosť. Medzi jeho obľúbené podniky patril aj Coachlight; vyhadzovači ho nikdy nespustili z očí.

Netrvalo dlho a chýry o obvineniach zo znásilnenia dorazili aj do Ady. Policajti ho začali pozorovať, niekedy ho aj sledovali. Raz v noci boli s Bruceom Lebom na ťahu a zastavili sa na benzínke. Policajt ich chvíľu sledoval, potom ich zastavil a obvinil z krádeže benzínu. Hoci to bolo obyčajné šikanovanie, zatknutiu unikli iba o vlások.

Zatýkanie sa však predsa len konalo. V apríli 1980, dva roky po otcovej smrti, Rona prvý raz zatkli za jazdu pod vplyvom alkoholu.

V novembri Juanita Williamsonová presvedčila syna, aby vyhľadal pomoc. Na jej naliehanie Ron išiel do Strediska duševného zdravia v Ade, kde ho prijal poradca Duane Logue, ktorý sa špecializoval na zneužívanie omamných látok. Ron sa priznal, že má problémy s pitím, povedal, že pije už jedenásť rokov, minimálne sedem rokov užíva drogy a pije viac, odvtedy ako ho Yankees vyhodili. Obvinenia z Tulsy nespomenul.

Logue ho poslal do zariadenia Bridge House v Ardmore, osemdesiat kilometrov od Ady. Na druhý deň Ron nastúpil v Bridge House a súhlasil s dvadsaťosemdňovou odvykacou kúrou na uzavretom oddelení. Bol veľmi nervózny a poradcovi stále hovoril, že urobil „hrozné veci“. O dva dni sa z neho stal samotár, dlho spal a vynechával jedlo. Po týždni ho prichytili, ako fajčí v izbe, čo bolo porušenie pravidiel. Vyhlásil, že tam končí. Odišiel s Annette, ktorá ho zhodou okolností prišla navštíviť, ale na druhý deň bol späť a žiadal, aby ho znovu prijali. Povedali mu, aby sa vrátil do Ady a prihlásil sa o dva týždne. Zo strachu pred matkiným hnevom radšej nešiel domov, ale niekoľko týždňov sa túlal, nikto nevedel kde.

Dvadsiateho piateho novembra Duane Logue poslal Ronovi list, ktorým ho pozval na schôdzku na 4. decembra. Pán Logue okrem iného napísal: „Robím si o Vás starosti a dúfam, že sa uvidíme.“

Štvrtého decembra Juanita informovala pána Loguea, že Ron si našiel prácu a býva v Ardmore. Má nových priateľov, začal chodiť do kostola, znova prijal Krista a už nepotrebuje jeho pomoc. Prípad teda uzavreli.

O desať dní po stretnutí s Duanom Logueom ho však znovu otvorili. Ron potreboval dlhodobú liečbu, ale nechcel s ňou súhlasiť. Takisto odmietal užívať pravidelne lieky, najmä lítium. V jednej chvíli sa pokojne priznal k nadmernému pitiu a užívaniu drog a v druhej to rázne poprel. Iba pár pív, odpovedal, keď sa ho pýtali, koľko vypije.

Keďže nebol schopný udržať si zamestnanie, bol stále na mizine. Keď mu Juanita odmietla „požičať“ peniaze, chodil po Ade a hľadal iný zdroj. Kruh jeho priateľov sa zmenšoval, väčšina ľudí sa mu vyhýbala. Často zašiel autom do Asheru, kde na bejzbalovom ihrisku vždy našiel Murla Bowena. Porozprávali sa, Ron zakaždým vyrukoval s nejakou nešťastnou historkou a jeho starý tréner mu nakoniec dal ďalšiu dvadsaťdolárovku. Kým Ron sľuboval, že peniaze vráti, Murl spustil prísnu prednášku o tom, že je načase urobiť si v živote poriadok.

Ronovým útočiskom bol Bruce Leba, ktorý sa znova oženil a viedol oveľa pokojnejší život v dome neďaleko mesta. Zhruba dva razy do mesiaca sa opitý a neupravený Ron dotackal k jeho dverám a prosil Brucea o nocľah. Bruce ho vždy zobral dnu, postaral sa, aby vytriezvel, nakŕmil ho a zvyčajne mu požičal desať dolárov.

Vo februári 1981 Rona opäť zatkli za jazdu pod vplyvom alkoholu. Po niekoľkých dňoch vo väzení išiel do Chikashy navštíviť sestru Renee a jej manžela Garyho. Našli ho v záhrade za domom, keď sa raz v nedeľu vrátili z kostola. Vysvetlil im, že býva v stane pri ich zadnom plote, a tak aj vyzeral. Okrem toho práve ušiel vojakom z Lawtonu, ktorí doma skladovali zbrane a výbušniny a plánovali prepadnúť základňu. Našťastie im unikol, ale teraz nemá kde bývať.

Renee a Gary mu dali synovu izbu. Gary mu našiel prácu na farme pri zvážaní sena, ale Ron tam vydržal iba dva dni a potom dal výpoveď, lebo vraj našiel softballový tím, ktorý ho potrebuje. Farmár neskôr volal Garymu, že ho nevezme späť, a vyjadril názor, že Ron má vážne emocionálne problémy.

Ron sa odrazu začal znova zaujímať o amerických prezidentov a celé dni o inom nehovoril. Nielenže ich dokázal rýchlo vymenovať aj v opačnom poradí, ale vedel o nich úplne všetko – kedy a kde sa narodili, koľko rokov boli vo funkcii, kto boli ich viceprezidenti, manželky, deti, významné míľniky v ich kariérach a tak ďalej. Každý rozhovor v dome Simmonsovcov sa musel krútiť okolo niektorého amerického prezidenta. V Ronovej prítomnosti sa nesmelo hovoriť o ničom inom.

Žil prevažne v noci. Hoci bol ochotný v noci spať, nedalo sa mu. Rád si púšťal televíziu naplno. S prvými lúčmi ranného slnka naňho padla ospanlivosť a konečne zaspal. Unavení Simmonsovci s červenými očami sa v pokoji naraňajkovali a išli do práce.

Ron sa často sťažoval na bolesti hlavy. Gary raz v noci počul hluk a objavil Rona, ako v lekárničke hľadá niečo na utíšenie bolesti.

Keď už všetkým povolili nervy, Gary si s Ronom sadol, aby sa s ním vážne porozprával. Vysvetlil mu, že je u nich vítaný, ale musí sa prispôsobiť ich dennému režimu. Ron sa tváril, akoby si neuvedomoval, že má nejaké problémy. Potichu sa vyparil a vrátil sa k matke, kde buď spal na pohovke, alebo trčal v byte nad garážou. Mal dvadsaťosem rokov a nevedel si priznať, že potrebuje pomoc.

Annette a Renee si o brata robili starosti, ale boli dosť bezmocné. Ron bol tvrdohlavý ako vždy a zdalo sa, že mu život povaľača celkom vyhovuje. Správal sa čoraz čudnejšie a nikto už nepochyboval o jeho zhoršujúcom sa duševnom stave. Táto téma však bola tabu; predchádzajúce pokusy hovoriť s ním boli neúspešné. Juanita ho síce nahovorila na stretnutie s poradcom aj na protialkoholickú liečbu, ale Ron nikdy nesúhlasil s dlhodobou terapiou, ktorú potreboval ako soľ. Po každom krátkom období abstinencie nasledovali týždne neistoty, keď nikto nevedel, kde je a čo robí.

Pre potešenie, ak vôbec nejaké mal, hrával na gitare, zvyčajne na verande matkinho domu. Sedával tam, celé hodiny brnkal a spieval vtákom, a keď sa mu veranda zunovala, vyrazil do ulíc. Keďže bol často bez auta alebo nemal na benzín, túlal sa s gitarou po meste, kde ho bolo možné vidieť na rôznych miestach a v ktorúkoľvek dennú či nočnú dobu.

Jeho kamarát z detstva Rick Carson bol v Ade policajtom. Keď mal nočnú službu, často vídal Rona, ako sa po polnoci poneviera po uliciach s gitarou a spieva. Rick sa ho vždy spýtal, kam ide. Nikam. Rick sa ponúkol, že ho odvezie domov. Niekedy ponuku prijal, inokedy kráčal ďalej.

Štvrtého júla 1981 ho zatkli za opilstvo na verejnosti. Juanita zúrila a trvala na tom, aby vyhľadal pomoc. Prijali ho do Ústrednej štátnej nemocnice v Normane, kde ho vyšetril psychiater doktor Sambajon. Ron sa tváril, že má jediný problém – „potrebuje pomoc“. Mal nízku sebadôveru, bol ako bez života, myslel iba na to, že nič nemá zmysel, všetko je beznádejné a uvažoval aj o samovražde. Povedal: „Neviem urobiť dobre sebe ani ľuďom, čo sú okolo mňa. Neviem si udržať prácu a ku všetkému sa staviam negatívne.“ Zdôveril sa doktorovi Sambajonovi, že prvú vážnu depresiu prežil pred štyrmi rokmi, keď sa skončila jeho bejzbalová kariéra a zhruba v tom istom čase sa mu rozpadlo manželstvo. Priznal sa k nestriedmemu pitiu a užívaniu drog, ale nemyslel si, že by to prispelo k jeho problémom.

Takto ho vnímal doktor Sambajon: „… neučesaný, špinavý, zanedbaný… zjavne sa nestará o svoj zovňajšok“. Pacientov úsudok nebol výrazne narušený a uvedomoval si svoj momentálny stav. Diagnóza znela: dystýmia, chronická forma ľahkej depresie. Doktor Sambajon odporučil medikamentóznu liečbu, individuálnu aj skupinovú psychoterapiu a podporu zo strany rodiny.

Po troch dňoch v Ústrednej štátnej Ron požiadal o prepustenie a jeho žiadosti sa vyhovelo. O týždeň sa znovu objavil na klinike pre duševné zdravie v Ade, kde ho vyšetril psychológ-asistent Charles Amos. Ron o sebe povedal, že je bývalý profesionálny bejzbalista, ktorý od skončenia športovej kariéry trpí depresiou. Za ďalšiu príčinu svojej depresie označil náboženstvo. Amos ho poslal k doktorke Marie Snowovej, jedinej psychiatričke v Ade, s ktorou sa stretával raz do týždňa. Predpísala mu Asendin, vtedy bežné antidepresívum, a Ronov stav sa trochu zlepšil. Doktorka Snowová sa pokúšala svojho pacienta presvedčiť, že potrebuje intenzívnejšiu psychoterapiu, ale Ron po troch mesiacoch sedenia ukončil.

Tridsiateho septembra 1982 ho znova obvinili, že viedol motorové vozidlo pod vplyvom alkoholu. Zatkli ho a zavreli do väzenia.

4

Tri mesiace po vražde Debbie Carterovej prišli do domu Williamsonovcov detektívi Dennis Smith a Mike Kieswetter, aby prvý raz vypočuli Rona. Juanita bola pri tom a aktívne sa zapájala do rozhovoru. Keď sa Rona spýtali, kde bol 7. decembra v noci, odpovedal, že sa nepamätá – bolo to pred tromi mesiacmi. Áno, chodieva do Coachlightu aj do iných klubov v okolí Ady. Juanita si pozrela dátum vo svojom denníku a informovala detektívov, že jej syn v ten večer prišiel domov o desiatej. Ukázala im záznam zo 7. decembra.

Potom sa Rona spýtali, či poznal Debbie Carterovú. Nebol si istý. Meno poznal, lebo v meste sa stále pretriasala jej vražda. Smith mu predložil fotografiu obete a Ron si ju dôkladne prezrel. Možno sa s ňou stretol, možno nie. Neskôr požiadal, aby mu fotku ukázali ešte raz. Bola mu povedomá. Vehementne poprel, že o vražde niečo vie, ale vyjadril názor, že vrah bol zrejme psychopat, ktorý ju sledoval až domov, vlámal sa jej do bytu a po čine ušiel z mesta.

Výsluch trval asi pol hodiny, keď sa policajti Rona spýtali, či je ochotný poskytnúť im odtlačky prstov a vzorky vlasov a ochlpenia. Súhlasil a po skončení výsluchu sa odviezol na policajnú stanicu.

O tri dni, čiže 17. marca, sa vrátili s tými istými otázkami. Ron znova vyhlásil, že s vraždou nemá nič spoločné a 7. decembra v noci bol doma.

Policajti vtedy vypočuli aj istého Dennisa Fritza, ktorého s vyšetrovaním vraždy spájalo iba priateľstvo s Ronom Williamsonom. Podľa policajnej správy bol Fritz „podozrivý alebo známy podozrivého v prípade vraždy Debbie Carterovej“.

Dennis chodieval do Coachlightu veľmi zriedka, naposledy niekoľko mesiacov pred vraždou. Nijaký svedok nevypovedal, že ho tam videl; do marca 1983 ani jeden svedok nespomenul jeho meno. V meste bol iba krátko, ľudia ho veľmi nepoznali. Nikdy neviezol Rona Williamsona do Coachlightu. Nepoznal Debbie Carterovú, nebol si istý, či ju niekedy predtým videl, a nevedel, kde býva. Keďže teraz boli vyšetrovatelia na stope Ronovi Williamsonovi a zjavne konali na základe nepodloženej teórie, že vrahovia boli dvaja, potrebovali ďalšieho podozrivého. A Fritz sa im celkom hodil.

Dennis Fritz vyrástol neďaleko Kansas City a po maturite vyštudoval biológiu na Southeastern Oklahoma State University. V roku 1973 jeho manželka Mary porodila ich jediné dieťa Elizabeth. V tom čase bývali v Durante v Oklahome. Mary pracovala pre tamojšiu vysokú školu a Dennis mal dobré miesto na železnici.

Dvadsiateho piateho decembra 1975, keď Dennis pracoval mimo mesta, Mary zavraždil ich sedemnásťročný sused. Strelil ju do hlavy, keď sedela v hojdacom kresle vo vlastnej obývačke.

Nasledujúce dva roky Dennis nebol schopný pracovať. Tragédia ho natoľko poznačila, že nerobil nič iné, len sa staral o dcérku. Keď v roku 1981 začala chodiť do školy, vzchopil sa a začal učiť prírodné vedy na strednej škole v Konawe. O niekoľko mesiacov si prenajal dom v Ade, kúsok od Williamsonovcov a neďaleko bytu Debbie Carterovej. Jeho matka Wanda sa tiež presťahovala do Ady, aby mu pomohla s Elizabeth.

Učil biológiu v deviatej triede a trénoval basketbalistov v meste Noble, asi hodinu cesty autom. Vedenie školy mu dovolilo bývať v neveľkom prívese v školskom areáli a na víkendy dochádzal do Ady, kde trávil čas s matkou a dcérou. V meste Noble nebol žiadny nočný život a Dennis sa občas odviezol do Ady aj v týždni, aby videl dcéru, potom si zašiel na drink a možno sa zoznámil s nejakým dievčaťom.

V jeden novembrový večer v roku 1981 bol zase v Ade. Nudil sa a dostal chuť na pivo, tak sa odviezol do obchodu, ktorý mal otvorené celú noc. Vonku v starom matkinom Buicku sedel Ron Williamson, brnkal na gitare a pozoroval okolie. Dennis tiež hrával na gitare a čírou náhodou ju mal na zadnom sedadle. Tí dvaja sa začali rozprávať o hudbe. Ron povedal, že býva neďaleko, a pozval Dennisa na jam session. Obom chýbali priatelia.

Byt bol malý a špinavý, na Fritza pôsobil smutným dojmom. Ron mu vysvetlil, že býva s matkou, ktorá neznáša alkohol a cigarety. Nemal prácu, a keď sa ho Dennis spýtal, čo robí celé dni, odpovedal, že zvyčajne spí. Správal sa priateľsky, bol zhovorčivý a rád sa smial, ale Fritz si všimol, že býva aj utiahnutý. Niekedy dlho hľadel do prázdna, a potom sa pozrel na Dennisa, akoby tam vôbec nebol. Čudný chlapík, pomyslel si Dennis.

Ale radi si spolu zahrali a rozprávali sa o hudbe. Po niekoľkých návštevách si Fritz všimol, že Ron priveľa pije a je veľmi náladový. Ron obľuboval pivo a vodku a zvyčajne začínal piť neskoro popoludní, keď sa prebral a odišiel od matky. Kým nezačal účinkovať alkohol, bol skľúčený, no potom ožíval. Začali spolu navštevovať bary a nočné podniky.

Dennis sa raz popoludní zastavil u Rona o niečo skôr ako zvyčajne. Ron si ešte nestihol vypiť. Porozprával sa s Juanitou, príjemnou, ale utrápenou ženou, ktorá toho veľa nenahovorila, no zdalo sa, že má svojho syna po krk. Keď odišla, Dennis našiel Rona v spálni. Zízal do steny. Izba Dennisa znervózňovala a málokedy do nej vošiel.

Mal tam veľké farebné fotografie bývalej manželky Patty a seba v rôznych bejzbalových dresoch.

„Bola krásna,“ povedal Fritz pri pohľade na Patty.

„Kedysi som mal všetko,“ odvetil Ron smutne a zatrpknuto. Mal dvadsaťosem rokov a už o nič nebojoval.

Túlali sa po baroch, čo bývalo vždy veľké dobrodružstvo. Ron nikdy nevošiel do podniku potichu a len čo vkročil dovnútra, očakával, že bude stredobodom pozornosti. S obľubou nosil elegantné obleky a vydával sa bohatého právnika z Dallasu. V roku 1981 už mal dosť skúseností so súdmi, aby pochytil právnický slang a maniere, a tak sa hral na Tannera vo všetkých podnikoch v Normane a Oklahoma City.

Fritz sa držal bokom a zabával sa na jeho výstupe. Nechával Ronovi dosť priestoru. Rušný život ho už trochu unavoval. Noc strávená s Ronom sa nezaobišla bez nejakého konfliktu a nečakaného konca.

V lete 1982 sa po prehýrenej noci vracali do Ady, keď Ron zrazu vyhlásil, že chce ísť do Galvestonu. Fritz mu totiž rozprával o podmorskom rybolove v Galvestone a Ron tvrdil, že to vždy chcel skúsiť. Keďže boli opití, neplánovaná osemhodinová cesta autom im nerobila starosti. Viezli sa v Dennisovom nákladnom pikape. A Ron ako vždy nemal ani vodičský preukaz, ani peniaze na benzín.

Boli prázdniny, Fritz mal vo vrecku nejakú hotovosť, tak prečo si neužiť rybačky? Kúpili si na cestu zopár pív a zamierili na juh.

Kdesi v Texase si Dennis potreboval zdriemnuť a Ron ho vystriedal za volantom. Keď sa Dennis zobudil, na korbe sedel úplne neznámy černoch. „Zobral som stopára,“ pochválil sa Ron. Tesne pred svitaním v Houstone zastali pred obchodom, aby doplnili zásoby jedla a pitia, a keď sa vrátili, auto bolo preč. Stopár ho ukradol. Ron sa priznal, že nechal kľúče v zapaľovaní a možno aj bežiaci motor. Vypili zopár pív a dumali nad svojím nešťastím. Fritz chcel zavolať políciu, ale Ron bol skôr proti tomu. Pohádali sa a nakoniec Dennis predsa zavolal. Keď si policajt vypočul ich príbeh, otvorene sa im vysmial.

Boli vo veľmi drsnej štvrti, ale podarilo sa im nájsť Pizza Hut. Zjedli pizzu, vyprázdnili niekoľko pohárov piva a potom sa túlali po neznámom meste. Za súmraku narazili na miestnu černošskú krčmu a Ron chcel silou-mocou ísť dnu a zabávať sa. Bol to šialený nápad, ale Fritz rýchlo pochopil, že v klube bude možno bezpečnejšie ako vonku. Popíjal pri bare pivo a modlil sa, aby si ich nikto nevšimol. Lenže Ron ako vždy hlasno rozprával a vzbudzoval pozornosť. Mal na sebe oblek a hral sa na právnika z Dallasu. Zatiaľ čo sa Dennis zožieral pre ukradnuté auto a dúfal, že ich nikto nenapadne s nožom v ruke, jeho spoločník rozprával historky o svojom najlepšom priateľovi Reggiem Jacksonovi.

Prvé husle v klube hral istý chlapík menom Cortez a rýchlo sa skamarátil s Ronom. Keď mu Ron vyrozprával príhodu s pikapom, Cortez sa rehotal ako blázon. Po záverečnej Ron a Dennis odišli v aute s Cortezom, ktorý býval neďaleko, ale nemal dosť postelí. Dvaja bieli chlapci museli spať na dlážke. Keď sa Fritz zobudil, mal hroznú opicu, zúril pre ukradnuté auto a chcel sa čím skôr dostať späť do Ady, podľa možnosti živý a zdravý. Rýchlo zatriasol Ronom a spoločne presvedčili Corteza, aby ich za malý poplatok odviezol do najbližšej banky, kde si Dennis chcel vybrať peniaze. Cortez čakal vonku v aute, Ron a Dennis vošli do banky. Dennis si vybral hotovosť, a keď odchádzali, húkajúce policajné autá obkľúčili Corteza. Po zuby ozbrojení policajti ho vytiahli z auta a strčili na zadné sedadlo služobného vozidla.

Ron a Dennis sa rýchlo vrátili dnu do banky a pri pohľade na raziu na parkovisku radšej opustili budovu bočnými dverami. Kúpili si lístky na autobus. Cesta domov bola dlhá a mučivá. Fritz mal Rona plné zuby a hneval sa, že pre jeho ľahkomyseľnosť prišiel o auto. Povedal si, že odteraz sa Ronovi bude vyhýbať.

O mesiac mu Ron zavolal a chcel ísť večer von. Po dobrodružstve v Houstone ich priateľstvo citeľne ochladlo. Fritz si rád zašiel na pár pív a trochu si zatancovať, ale chcel mať všetko pod kontrolou. Ron bol fajn, kým spolu hrali na gitare a popíjali jeho byte, ale keď prišiel do baru, mohlo sa stať čokoľvek.

Dennis ho vyzdvihol doma a zašli spolu do baru. Vysvetlil Ronovi, že sa nemôže zdržať, lebo má neskôr schôdzku s istou mladou dámou. Už bol dlho na love, ale na rozdiel od Rona hľadal lásku. Od smrti jeho ženy uplynulo sedem rokov a on túžil po trvalom vzťahu. Ron nie. Ženy boli iba na sex, na nič iné.

Lenže v ten večer bol Ron zvlášť neodbytný, a keď Dennis odišiel k svojej vyvolenej, Ron išiel s ním. Nakoniec sa dovtípil, že nie je vítaný, rozzúril sa a odišiel, no nie pešo. Ukradol Denniso auto a odviezol sa k Bruceovi Lebovi. Fritz prenocoval v byte tej ženy a až ráno zistil, že mu ukradli auto. Zavolal na políciu, oznámil krádež a potom sa spojil s Bruceom a spýtal sa, či nevidel Rona. Bruce bol ochotný odviezť Rona aj ukradnuté auto späť do Ady, kde ich zastavila policajná hliadka. Dennis stiahol obvinenie, ale s Ronom sa po tomto incidente dlho nerozprával.

Fritz bol doma v Ade, keď mu zavolal detektív Smith. Policajti chceli, aby prišiel na stanicu a odpovedal na pár otázok. Aké otázky? spýtal sa Fritz. Všetko vám povieme, keď sem prídete, odpovedal Smith.

Fritz teda dosť neochotne išiel na stanicu. Nemal čo skrývať, ale každé stretnutie s políciou ho znervózňovalo. Smith a Gary Rogers sa vypytovali na jeho vzťah s Ronom Williamsonom, ktorého už niekoľko mesiacov nevidel. Otázky boli spočiatku neutrálne, ale pomaly sa do nich vkrádal obviňujúci tón. „Kde ste boli v noci 7. decembra?“ Dennis si nebol istý, potreboval čas na rozmyslenie. „Poznali ste Debbie Carterovú?“ Nie. A tak ďalej. O hodinu Fritz odchádzal z policajnej stanice a nechápal, prečo ho vôbec vyšetrovali.

Dennis Smith mu zavolal znova a spýtal sa, či je ochotný ísť na detektor lži. Fritz však vzhľadom na svoje vzdelanie vedel, že detektory lži sú mimoriadne nespoľahlivé a nemal chuť súhlasiť. No na druhej strane chcel Smithovi a Rogersovi dokázať, že Debbie Carterovú nepoznal. Napokon teda súhlasil a test sa mal konať v kancelárii OSBI v Oklahoma City. Ako sa blížil termín testu, Fritz bol čoraz nervóznejší, a na upokojenie tesne pred začiatkom užil válium.

Otázky mu kládol agent OSBI Rusty Featherstone, prítomní boli aj Dennis Smith a Gary Rogers. Keď sa test skončil, policajti sa zhŕkli okolo polygrafu a zachmúrene krútili hlavou.

Fritzovi povedali, že pri teste „beznádejne prepadol“.

„To je vylúčené,“ bola jeho prvá reakcia.

Niečo pred nami skrývate, tvrdili mu. Fritz pripustil, že bol nervózny, a napokon sa priznal, že užil válium. Policajtov to naštvalo a trvali na tom, aby sa test zopakoval. Fritzovi sa zdalo, že nemá na výber.

O týždeň Featherstone prišiel aj s prístrojom do Ady a nainštaloval ho v suteréne policajnej stanice. Fritz bol ešte nervóznejší ako predtým, ale na otázky odpovedal pravdivo a bez problémov.

Znova „beznádejne prepadol“; tentoraz boli výsledky ešte horšie, informovali ho Featherstone, Smith a Rogers. Nasledoval výsluch. Rogers sa hral na zlého policajta, hrešil a vyhrážal sa a stále dookola opakoval: „Vy nám niečo tajíte, Fritz.“ Smith predstieral, že je Fritzov najlepší kamarát – starý a otrepaný trik.

Rogers, oblečený ako kovboj vrátane čižiem, sa prechádzal po miestnosti, fučal, nadával a vyhrážal sa celou smrti a smrtiacimi injekciami. Z ničoho nič sa na Fritza vyrútil, štuchol ho do pŕs a kričal, že sa musí priznať. Robili všetko pre to, aby ho vystrašili, ale nič nedosiahli. Fritz ustavične opakoval: „Dajte mi pokoj.“

Rogers ho nakoniec obvinil zo znásilnenia a vraždy. Zúril a rozprával čoraz vulgárnejšie, keď opisoval, ako sa Fritz a jeho kumpán Williamson vlámali do bytu tej dievčiny, znásilnili ju a potom zavraždili, a on, Rogers, žiada, aby sa konečne priznal.

Bez dôkazov mohlo prípad vyriešiť iba priznanie a policajti sa ho zúfalo snažili z Fritza dostať. Lenže on sa nedal vyprovokovať. Nemal sa k čomu priznať, ale po dvoch hodinách úmorného vypočúvania im chcel dať aspoň niečo. Porozprával im, ako sa s Ronom vlani v lete vybrali do Normanu a celú noc po baroch naháňali baby. Jedna napokon nastúpila do auta a spustila hysterický krik, keď ju nechcel pustiť von. Nakoniec vyskočila, ušla a zavolala policajtov. Ron a Dennis vtedy prespali v aute na parkovisku a ukrývali sa pred políciou. Nijaké obvinenie proti nim nevzniesli.

Táto historka policajtov aspoň na pár minút uspokojila. Bolo jasné, že sú zameraní na Williamsona, a teraz mali ďalší dôkaz, že sú s Fritzom priatelia a kamaráti z mokrej štvrte. Fritz nechápal, ako to súvisí s vraždou Carterovej, ale takmer nič z toho, čo policajti hovorili, nedávalo zmysel. Fritz vedel, že je nevinný, a ak po ňom išli Smith s Rogersom, skutočný vrah sa nemal čoho báť.

Po trojhodinovom sústredenom výsluchu sa policajti konečne vzdali. Boli presvedčení, že Fritz v tom má prsty, ale bez priznania nemohli prípad uzavrieť. Chcelo to dôslednú policajnú prácu, a tak začali Fritza sledovať na každom kroku a často ho bez príčiny zastavovali. Občas, keď sa ráno zobudil, prvé, čo uvidel, bolo policajné auto zaparkované pred domom.

Fritz im dobrovoľne poskytol vzorky vlasov, krvi a slín. Prečo nie? Svedomie mal čisté. Napadlo mu, či by sa nemal poradiť s právnikom, ale potom tú myšlienku zavrhol. Je predsa nevinný a policajti to čoskoro zistia.

Detektív Smith sa začal vŕtať vo Fritzovej minulosti a zistil, že ho v roku 1973 v meste Durant odsúdili za pestovanie marihuany. Adský policajt, vyzbrojený touto informáciou, sa hneď spojil so strednou školou v Nobli, kde Fritz učil. Vedeniu školy oznámil, že Fritz nie je len vyšetrovaný v prípade vraždy, ale keď sa uchádzal o miesto učiteľa, zatajil skutočnosť, že bol odsúdený za drogy. Fritz dostal okamžitú výpoveď.

Sedemnásteho marca dostala Susan Landová z OSBI od Dennisa Smitha vzorky „vlasov a ochlpenia od Fritza a Williamsona“.

Dvadsiateho prvého marca sa Ron dobrovoľne podrobil testu na detektore lži pod vedením vyšetrovateľa OSBI B. G. Jonesa. Jones vyhlásil, že výsledky nie sú jednoznačné. Ron poskytol aj vzorku slín. O týždeň ju doručili do OSBI spolu so vzorkou od Dennisa Fritza.

Dvadsiateho ôsmeho marca dokončil Jerry Peters z OSBI analýzu odtlačkov prstov. V správe uviedol, že odtlačok dlane na sadrokartóne určite nepatrí Debbie Carterovej, Dennisovi Fritzovi ani Ronovi Williamsonovi. Pre políciu to mala byť dobrá správa. Stačilo zistiť, komu ten odtlačok patrí, a mali by vraha.

Namiesto toho polícia potajomky informovala rodinu Carterovcov, že hlavným podozrivým je Ron Williamson. Hoci ešte nemajú dosť dôkazov, systematicky sledujú všetky stopy a pracujú na obvinení. Rozhodne vzbudzoval podozrenie, správal sa čudne, mal nenormálny denný režim, žil s matkou, nemal stálu prácu, bol známy sukničkár, pravidelne navštevoval pochybné podniky a najväčšmi ho usvedčovala skutočnosť, že býval blízko miesta činu. Skratkou cez bočnú uličku mohol byť v byte Debbie Carterovej o pár minút!

Navyše už mal dva maléry v Tulse. Ten muž musí byť násilník, nech si porotcovia hovoria, čo chcú.

Krátko po vražde volal Debbinej tete Glenne Lucasovej anonym. Mužský hlas povedal: „Debbie je mŕtva a ty budeš ďalšia.“ Glenna si s hrôzou spomenula na slová načarbané lakom na nechty: Jim Smith zomrie ďalší. Tá podobnosť v nej vyvolala paniku a namiesto toho, aby to oznámila polícii, zavolala rovno okresnému prokurátorovi.

Bill Peterson, zavalitý mladý muž z poprednej adskej rodiny, bol vo funkcii prokurátora tri roky. Do jeho pôsobnosti patrili tri okresy – Pontotoc, Seminole a Hughes – a kanceláriu mal v budove Pontotockého okresného súdu. Carterovcov poznal a ako každý malomestský prokurátor túžil nájsť podozrivého a prípad čím skôr uzavrieť. Dennis Smith a Gary Rogers ho priebežne informovali, ako postupuje vyšetrovanie.

Glenna mu opísala anonymný telefonát a obaja sa zhodli na tom, že volajúcim a pravdepodobne aj vrahom bol Ron Williamson. Stačilo urobiť pár krokov z bytu pri garáži do bočnej uličky a videl dom, v ktorom bývala Debbie, a keby prešiel len kúsok po príjazdovej ceste k matkinmu domu, mal na dohľad Glennin dom. Bol priamo uprostred, ten čudák bez práce, ktorý nespával vtedy, keď ostatní a večne iba pozoroval svojich susedov.

Bill Peterson zariadil, aby sa telefonické rozhovory u Glenny nahrávali, ale anonym sa viac neozval.

Jej osemročná dcérka Christy ostro vnímala utrpenie, ktoré prežívala ich rodina. Glenna ju nespustila z očí, nikdy dcérku nenechala bez dozoru, nesmela ani telefonovať a postarala sa, aby ju dobre strážili aj v škole.

V dome a v celej rodine sa šuškalo o Williamsonovi. Prečo zabil Debbie? Na čo polícia ešte čaká?

Šuškanie a klebety pokračovali. Strach sa rýchlo šíril, najprv zachvátil najbližšie okolie, potom celé mesto. Vrah bol na slobode, všetkým na očiach, všetci poznali jeho meno. Prečo ho policajti nezoberú z ulice?

Rok a pol po poslednom sedení s doktorkou Snowovou Ron skutočne potreboval zmiznúť z ulice. Nevyhnutne potreboval dlhodobú ústavnú starostlivosť. Opäť na matkino naliehanie sa v júni 1983 pobral známou cestou pešo na Stredisko duševného zdravia v Ade. Požiadal o pomoc, povedal, že trpí depresiami a nie je schopný normálne fungovať. Tentoraz ho poslali do zariadenia v Cushingu, kde ho vyšetril psychológ Al Roberts. V zázname Roberts uviedol, že Ron má IQ 114 „v pásme mierne nadpriemernej inteligencie“, ale upozornil na možné poškodenie mozgu v dôsledku nadmerného požívania alkoholu.

Pán Roberts ďalej napísal: „Je možné, že ten muž volá o pomoc.“ Ron bol neistý, napätý, utrápený, nervózny a depresívny.

Ide o nonkonformného jedinca, ktorý má odpor k autoritám. Jeho správanie bude nevypočítateľné a nepredvídateľné. Má problémy so sebaovládaním. Je veľmi podozrievavý a nedôverčivý. Chýbajú mu sociálne zručnosti a v sociálnych situáciách sa cíti nepríjemne. Nie je ochotný niesť zodpovednosť za svoje správanie, v hneve a nepriateľstve môže aj zaútočiť, je to jeho spôsob obrany. Svet vníma ako veľmi nebezpečné a desivé miesto, pred ktorým sa bráni nepriateľským postojom alebo utiahnutosťou. Ron je veľmi nezrelý a na prvý pohľad pôsobí ako človek, ktorému na ničom nezáleží.

Ron sa prihlásil do rekvalifikačného programu na East Central University v Ade a vyhlásil, že chce študovať chémiu, alebo telesnú výchovu, aby mohol robiť trénera. Súhlasil aj s dôkladnejším psychologickým vyšetrením s použitím viacerých testov. Vyšetril ho Melvin Brooking, psychológ z programu pracovnej terapie.

Brooking dobre poznal Rona a celú jeho rodinu, možno až príliš dobre. Jeho záznamy z pozorovania Ronovho správania boli plné historiek zo života a svojho klienta nazýval jednoducho „Ronnie“.

O Ronovej športovej kariére napísal: „Neviem, ako sa Ronnie učil na strednej škole, ale viem, že bol výnimočne nadaný športovec. Odjakživa ho však znevýhodňovali záchvaty zúrivosti na ihrisku aj mimo ihriska, bezočivé, nezrelé správanie a samoľúbe, arogantné vystupovanie. Správal sa ako primadona, nevedel vychádzať s ľuďmi, nedodržiaval pravidlá a predpisy, čo z neho robilo nevhodného hráča prakticky všade, kam prišiel.“

O rodine sa Brooking vyjadril takto: „Ronnieho matka celý život tvrdo pracovala. Dlhé roky viedla vlastný salón krásy v strede mesta. Ronnieho rodičia s ním prežili nejednu krízu, ale vždy stáli pri ňom. Matka je mu stále oporou, aj keď je emocionálne, fyzicky aj finančne vyčerpaná.“

O Ronovom nevydarenom manželstve napísal: „Oženil sa s krásnou dievčinou, bývalou miss Ady, ktorá nevedela znášať Ronnieho náladovosť a neschopnosť zarobiť si na živobytie, až sa s ním nakoniec rozviedla.“

Ron sa zrejme netajil svojím alkoholizmom a užívaním drog, lebo Brooking vo svojej správe uviedol: „Ronnie mal v minulosti vážne problémy s alkoholom a drogami. Často užíval lieky, zväčša preto, lebo sa pokúšal sám vyliečiť z hlbokej depresie. Hovorí, že teraz nepije a neužíva drogy.“

Brooking začal svoju diagnózu bipolárnou poruchou, ktorú opísal takto:

Bipolárna porucha znamená, že tento mladý muž trpí veľkými zmenami nálady od manickej eufórie až k najhlbšej depresii. Podľa môjho názoru uňho prevažuje depresívny typ poruchy. Manické fázy bývajú vyvolané drogami a netrvajú dlho. Posledné tri alebo štyri roky bol Ronnie v hlbokej depresii, býval v zadnej miestnosti maminho domu, takmer stále spal, veľmi, veľmi málo pracoval a bol úplne závislý od svojich blízkych. Tri alebo štyri razy vyšiel z úkrytu a pokúsil sa zmeniť svoj život, ale nevyšlo mu to.

Na základe „pretrvávajúcej a nepodloženej podozrievavosti a nedôvery k ľuďom, nadmernej citlivosti a obmedzenej afektivity“ Brooking diagnostikoval aj paranoidnú poruchu osobnosti.

Na dôvažok pridal závislosť od alkoholu a psychotropných látok. Pokiaľ išlo o prognózu, bol „opatrný“ a v závere skonštatoval: „Tento mladý muž nebol schopný viesť usporiadaný život odvtedy, ako pred desiatimi rokmi odišiel z rodičovského domu. Jeho život napĺňajú len problémy a zničujúce krízy. Snaží sa postaviť na vlastné nohy, ale to sa mu zatiaľ nepodarilo.“

Brookingovou úlohou bolo Rona vyšetriť, nie liečiť. Na sklonku leta 1983 sa Ronov duševný stav zhoršil, ale stále nedostával pomoc, ktorú by bol potreboval. Lenže rodina si nemohla dovoliť dlhodobú ústavnú starostlivosť, štát mu ju nemohol poskytnúť a Ron by s ňou aj tak nesúhlasil.

K prihláške na East Central University priložil žiadosť o finančný príspevok na štúdium. Žiadosť schválili a oznámili mu, že si šek môže vyzdvihnúť v škole. Prišiel si poň, ako vždy neupravený, dlhovlasý a zarastený. Sprevádzali ho dve pochybné indivíduá, ktoré očividne zaujímalo najmä to, že Ron má dostať peniaze. Šek bol vystavený na jeho meno, ale aj na meno predstaviteľa školy. Ron mal naponáhlo, no povedali mu, že musí čakať v dlhom rade. Myslel si, že mu peniaze právom patria a nechcelo sa mu čakať. Jeho kamaráti boli netrpezliví, a tak Ron sfalšoval meno predstaviteľa školy.

Odniesol si tristo dolárov.

Nancy Carsonová, manželka adského policajta Ricka Carsona, Ronovho kamaráta z detstva, však videla, ako sfalšoval podpis na šeku. Pani Carsonová pracovala v univerzitnej učtárni a Rona poznala roky. Zhrozila sa a rýchlo zavolala manželovi.

Jeden úradník z univerzity sa poznal s Williamsonovcami. Išiel rovno do Juanitinho salóna a povedal jej o sfalšovanom podpise. Ak škole vráti tristo dolárov, nepodajú na Rona trestné oznámenie. Juanita bez váhania vypísala šek a išla hľadať syna.

Na druhý deň Rona zatkli za falšovanie, za čo mu hrozilo osem rokov za mrežami. Dali ho do Pontotockého okresného väzenia. Nemohol zložiť kauciu a rodina mu nevedela pomôcť.

Vyšetrovanie vraždy Debbie Carterovej postupovalo veľmi pomaly. Z laboratória OSBI ešte neprišli výsledky analýzy prvých odtlačkov prstov, vlasov a slín. Bolo treba spracovať vzorky od tridsaťjeden mužov vrátane Rona Williamsona a Dennisa Fritza. Glena Gora zatiaľ nepožiadali o vzorky vlasov a slín.

V septembri 1983 ležali všetky vzorky na zapratanom stole Melvina Hetta, odborníka na analýzu vlasov v OSBI.

Deviateho novembra sa Ron vo väzení podrobil ďalšiemu testu na detektore lži, zase s agentom OSBI Rustym Featherstonom. Stretnutie trvalo dve hodiny a predtým ako Rona pripojili na prístroj, dostal veľa otázok. Stále však tvrdošijne popieral akúkoľvek účasť na vražde a opakoval, že o zločine nič nevie. Ani tentoraz neboli výsledky jednoznačné a celý priebeh výsluchu sa nakrúcal na video.

Ron si zvykol na život za mrežami. S pitím a tabletkami skoncoval, lebo nemal inú možnosť, a dvadsať hodín denne spal. Lenže bez potrebnej liečby postupne upadal.

Koncom novembra si detektív Dennis Smith vypočul od uväznenej Vicki Michelle Owensovej Smithovej čudnú príhodu s Ronom. Dennis Smith ju zaznamenal takto:

V sobotu nadránom medzi 3. 00 a 4. 00 sa Ron Williamson pozrel von oknom a uvidel Vicki. Začal kričať, že je čarodejnica, to ona ho odviedla do domu Debbie Carterovej a teraz do jeho cely priviedla Debbinho ducha, ktorý ho straší. Williamson tiež kričal, aby mu matka odpustila.

Rok po vražde požiadali Glena Gora, aby sa zastavil na policajnej stanici a urobil výpoveď. Poprel akúkoľvek účasť na vražde Debbie Carterovej. Povedal, že ju videl v Coachlighte niekoľko hodín pred jej smrťou a údajne ho prosila, aby s ňou šiel tancovať, lebo má nepríjemný pocit z Rona Williamsona. Skutočnosť, že nikto iný Rona v Coachlighte nevidel, zrejme nehrala žiadnu rolu.

Policajti robili, čo mohli, aby Rona obvinili, ale stále nemali dôkazy. Ani jeden z odtlačkov prstov, ktoré sa našli v byte Debbie Carterovej, sa nezhodoval s odtlačkami Rona Williamsona či Dennisa Fritza, čo znamenalo veľkú dieru v teórii, že tí dvaja tam boli a zúčastnili sa na násilnom prepadnutí obete. Nenašli sa nijakí očití svedkovia a tej noci nikto nič nepočul. Analýza vlasov, ktorej výsledky nebývajú jednoznačné, ešte stále nebola hotová. Vzorky ležali v kancelárii Melvina Hetta v OSBI.

Proti Ronovi „svedčili“ iba dva nejednoznačné výsledky testu na detektore lži, zlá povesť, bydlisko neďaleko miesta činu a oneskorená výpoveď Glena Gora.

Proti Dennisovi Fritzovi toho mali ešte menej. Rok po vražde bolo jediným hmatateľným výsledkom vyšetrovania prepustenie učiteľa prírodných vied zo zamestnania.

V januári 1984 sa Ron priznal, že sfalšoval podpis na šeku, a bol odsúdený na tri roky. Previezli ho do nápravného zariadenia neďaleko Tulsy, kde jeho čudné správanie rýchlo vzbudilo pozornosť personálu. Poslali ho na pozorovanie na psychiatriu. Doktor Robert Briody sa s ním rozprával a 13. februára predpoludním si zapísal: „Zvyčajne je skleslý a ovláda sa.“ Lenže v ten istý deň popoludní sa doktor Briody stretol s úplne iným človekom: „… je hypomanický, hlučný, podráždený, ľahko podlieha vzrušeniu, často mení témy, má iracionálne myšlienky a občas aj paranoidné predstavy“. Lekár odporučil ďalšie vyšetrenie.

Nemocnica nebola prísne strážená. Ron sa v noci často vykrádal von a na neďalekom bejzbalovom ihrisku vychutnával samotu. Raz ho tam našiel policajt a odviedol ho späť do nemocnice. Tam dostal po prstoch a musel o tom napísať správu.

Minule v noci mi bolo nanič a potreboval som čas na rozmýšľanie. Na bejzbalovom ihrisku som sa vždy cítil dobre. Prešiel som do juhovýchodného rohu ihriska a ľahol som si pod strom ako starý pes. O niekoľko minút prišiel policajt a kázal mi vrátiť sa do budovy CTC. Cestou som stretol Brentsa a spolu sme vošli dnu. Povedal, že na to zabudne, lebo som zrejme nechcel robiť zle. Ale ako dokazuje tento list, musel som o tom napísať.

Keď sa hlavný podozrivý ocitol za mrežami, vyšetrovanie vraždy Debbie Carterovej sa prakticky zastavilo. Prešli celé týždne a nič sa nedialo. Dennis Fritz krátko pracoval v dome s opatrovateľskou službou a potom v továrni. Adská polícia ho zavše obťažovala, no napokon stratila záujem. Glen Gore bol ešte vždy v meste, ale policajti mu nevenovali pozornosť.

Polícia bola v koncoch, napätie narastalo a tlak mal čoskoro zosilnieť.

V apríli 1984 totiž v Ade zavraždili ďalšiu mladú ženu, a hoci jej smrť nemala súvislosť s Debbinou, v konečnom dôsledku výrazne ovplyvnila životy Rona Williamsona a Dennisa Fritza.

Dvadsaťštyriročná študentka na East Central Denice Harrawayová si privyrábala v McAnallyho obchode vo východnej časti mesta Ada. Osem mesiacov bola vydatá za Steva Harrawaya, tiež študenta na East Central, syna známeho adského zubára. Mladomanželia bývali v malom byte, ktorý patril doktorovi Harrawayovi, a popri štúdiu pracovali.

V sobotu 28. apríla zhruba o 20. 30 sa akýsi zákazník blížil k vchodu do McAnallyho obchodu, kde sa stretol s príťažlivou mladou ženou, ktorá práve vychádzala. Sprevádzal ju mladý muž, tiež mal niečo vyše dvadsať rokov. Držal ju okolo pása, vyzerali ako dvojica zaľúbencov. Išli k nákladnému pikapu, žena nastúpila prvá zo strany spolujazdca. Potom nastúpil mladík, zabuchol dvere a naštartoval. Odišli smerom na východ, von z mesta. Pikap bol starý Chevrolet natretý iba sivou základnou farbou.

Zákazník vošiel do obchodu, ale nikoho tam nevidel. Pokladnica bola otvorená a prázdna. V popolníku horela cigareta. Vedľa stála otvorená plechovka piva a za pultom zbadal hnedú kabelku a otvorenú učebnicu. Zákazník sa snažil nájsť predavača, lenže obchod bol prázdny. Potom mu zišlo na um, že sa možno stala lúpež, a zavolal políciu.

V hnedej kabelke našli vodičský preukaz na meno Denice Harrawayová. Zákazník si pozrel fotografiu a potvrdil jej totožnosť. Áno, to je tá mladá žena, s ktorou sa stretol pred necelou polhodinou. Bol si tým istý, lebo do McAnallyho obchodu chodieval pravidelne a poznal jej tvár.

Detektív Dennis Smith už ležal v posteli, keď mu zavolali. „Považujte to za miesto činu,“ povedal a znova zaspal. Jeho rozkaz však nesplnili. Vedúci býval neďaleko a čoskoro prišiel do obchodu. Skontroloval trezor a zistil, že nebol otvorený. Pod pultom našiel 400 dolárov pripravených na odloženie do trezoru a v ďalšej zásuvke objavil 150 dolárov. Kým čakali na detektíva, vedúci začal upratovať. Vysypal popolník s jediným cigaretovým ohorkom a vyhodil plechovku od piva. Policajti mu v tom nezabránili. Ak tam aj boli nejaké odtlačky prstov, vedúci ich zlikvidoval.

Steve Harraway sa doma učil a čakal na manželku. McAnallyho obchod zatváral o 23. 00. Telefonát z polície ho šokoval. Ponáhľal sa do obchodu a identifikoval manželkino auto, učebnice a kabelku. Dal polícii presný opis svojej ženy a snažil sa rozpomenúť, čo mala v ten deň oblečené – modré džínsy, tenisky a blúzku, nevedel akú.

V nedeľu zavčas rána zavolali všetkých tridsaťtri adských policajtov do služby. Zo susedných okresov prišli posily. Desiatky miestnych obyvateľov vrátane Stevových spolužiakov ponúkli pomoc pri pátraní. Agent OSBI Gary Rogers bol poverený vedením prípadu na úrovni štátu a na čelo adských policajtov sa opäť postavil Dennis Smith. Rozdelili si okres na úseky a určili skupiny, ktoré mali prečesať každú ulicu, diaľnicu, cestu, rieku, priekopu a pole.

Predavačka z obchodu JP’s vzdialeného osemsto metrov od McAnallyho obchodu prišla na políciu a vypovedala, že sa tam zastavili dvaja podozriví mladíci a vystrašili ju na smrť, krátko predtým ako zmizla Denice. Mali niečo vyše dvadsať, obaja mali dlhé vlasy a správali sa čudne. Zahrali si jednu partiu biliardu a potom odišli v starom nákladnom pikape.

Zákazník z McAnallyho obchodu videl Denice odchádzať iba s jedným mužom a nezdalo sa, že by z neho mala strach. Jeho opis sa zhodoval s opisom dvoch čudných chlapíkov v JP’s, takže polícia získala prvú stopu. Hľadali dvoch mladých belochov vo veku dvadsaťdva až dvadsaťštyri rokov, jeden bol vysoký meter sedemdesiat až meter sedemdesiatpäť, mal dlhé blond vlasy a svetlú pleť, druhý mal svetlohnedé vlasy po plecia a bol drobnejšej postavy.

Nedeľné usilovné pátranie neviedlo nikam. Dennis Smith a Gary Rogers ho po zotmení prerušili a plánovali pokračovať na druhý deň ráno.

V pondelok získali fotografiu Denice a letáky s jej peknou tvárou a opisom – výška meter šesťdesiattri, váha päťdesiat kíl, hnedé oči, plavé vlasy, svetlá pleť. Leták obsahoval aj opis dvoch mladíkov, ktorých videli v obchode JP’s, a tiež opis starého pikapu. Policajti a dobrovoľníci rozniesli letáky po celom meste.

Policajný kresliar s pomocou predavačky z JP’s vytvoril dve skice. Keď kresby ukázali zákazníkovi z McAnallyho obchodu, povedal, že jedna z nich sa „trochu podobá“. Oba portréty odovzdali miestnej televíznej stanici a len čo si ľudia pozreli podozrivých, na policajnej stanici začali vyzváňať telefóny.

V Ade v tom čase pôsobili štyria detektívi – Dennis Smith, Mike Baskin, D. W. Barrett a James Fox –, ktorým počet volajúcich rýchlo prerástol cez hlavu. Bolo ich vyše stovky a vyšlo z nich asi dvadsaťpäť prípadných podozrivých.

Najčastejšie sa spomínali dve mená. Asi tridsať volajúcich označilo Billyho Charleyho, ktorého policajti predvolali na výsluch. Prišiel s rodičmi, ktorí potvrdili, že v sobotu večer bol s nimi.

Asi tridsať znepokojených občanov uviedlo meno Tommyho Warda, dobre známeho aj miestnym policajtom. Tommy bol už viac ráz zatknutý za opilstvo na verejnosti a drobné krádeže, ale nikdy nie za násilný čin. V Ade mal veľkú rodinu, Wardovcov všetci poznali ako pracovitých slušných ľudí, ktorí sa do ničoho nemiešali. Tommy mal dvadsaťštyri rokov, bol druhý najmladší z ôsmich detí, zo strednej školy ho vyhodili.

Na výsluch prišiel dobrovoľne. Detektívi Smith a Baskin chceli vedieť, čo robil v sobotu večer. Bol na rybách s priateľom Karlom Fontenotom, potom išli na párty, zdržali sa asi do štvrtej ráno a domov sa vrátili pešo. Tommy nevlastnil auto. Detektívi si všimli, že Ward má svetlé vlasy ostrihané celkom nakrátko a nepravidelne, bola to očividne práca amatéra. Urobili polaroidovú snímku jeho hlavy zozadu a označili dátumom 1. mája.

Obaja podozriví na kresbách mali dlhé, svetlé vlasy.

Detektív Baskin vyhľadal Karla Fontenota, ktorého predtým nepoznal, a požiadal ho, aby prišiel na stanicu. Fontenot súhlasil, ale neukázal sa. Baskin to nechal tak. Fontenot mal dlhé, tmavé vlasy.

V okrese Pontotoc a v najbližšom okolí pokračovalo pátranie po Denice Harrawayovej, ktorej meno a opis rozoslali na všetky policajné stanice v Amerike. Telefonátov pribúdalo, ale ani jeden policajtom nepomohol. Denice zmizla bez stopy.

Steve Harraway roznášal letáky, prevážal sa po bočných cestách alebo sedel doma s najbližšími priateľmi. Telefón ustavične vyzváňal a zakaždým znovu vzbudzoval nádej.

Denice nemala dôvod utiecť. S manželom boli svoji necelý rok a ešte vždy sa veľmi ľúbili. Obaja končili štúdium na East Central, tešili sa na promóciu a na život mimo Ady. Steve si bol istý, že ju niekto uniesol proti jej vôli.

Každým dňom stúpala pravdepodobnosť, že Denice nenájdu živú. Keby ju niekto uniesol a znásilnil, už by ju prepustil. Ak ju niekto uniesol, žiadal by výkupné. Hovorilo sa o bývalom priateľovi z Texasu, ale reči rýchlo utíchli. Šírili sa dohady, či v tom nie sú zapletení priekupníci s drogami, ktorí sa vyskytnú pri väčšine nezvyčajných zločinov.

Ada prežívala ďalší šok. Pred sedemnástimi mesiacmi zavraždili Debbie Carterovú a mesto sa len teraz spamätalo. Všetci zamykali dvere na dva západy, tínedžeri mali sprísnené vychádzky a v miestnych záložniach prudko stúpol predaj zbraní. Čo sa to dialo v pokojnom mestečku s dvoma kostolmi na každom rohu?

Prešlo niekoľko týždňov a život v Ade sa pomaly vracal do normálnych koľají. Nadišlo leto a s ním školské prázdniny. Klebety utíchli, ale neprestali úplne. Akýsi podozrivý chlapík v Texase sa chválil, že zabil desať žien, a adskí policajti ho hneď išli vypočuť. V Missouri sa našlo telo mladej ženy s tetovaním na nohách. Denice tetovanie nemala.

A takto to išlo celé leto až do jesene. Nikde ani stopy, nič, čo by policajtov priviedlo k telu Denice Harrawayovej.

Ani vyšetrovanie vraždy Debbie Carterovej nepokročilo. Dva nevyriešené veľké prípady spôsobili, že atmosféra na policajnej stanici bola čoraz napätejšia a hustejšia. Policajti pracovali vo dne v noci, ale nepohli sa ďalej ani o krok. Znova sledovali staré stopy, ktoré ich nikam nepriviedli. Tie dve vraždy poznačili životy Dennisa Smitha a Garyho Rogersa.

Rogers bol vystavený väčšiemu tlaku ako Smith. Rok pred zmiznutím Denice Harrawayovej sa v Seminole, štyridsaťosem kilometrov severne od Ady, odohral podobný zločin. Osemnásťročná Patty Hamiltonová pracovala v obchode s celonočnou prevádzkou, keď zrazu zmizla. Náhodný zákazník vošiel dnu a našiel obchod prázdny, pokladnicu vybielenú a na pulte dve otvorené plechovky limonády. Nijaké stopy zápasu. Jej zamknuté auto stálo pred obchodom. Dievčina jednoducho zmizla a polícia sa už rok domnievala, že ju uniesli a zabili.

Vedením prípadu Patty Hamiltonovej poverili agenta OSBI Garyho Rogersa. Debbie Carterová, Denice Harrawayová, Patty Hamiltonová – na stole agenta Rogersa ležali už tri nevyriešené prípady.

Predtým ako sa Oklahoma stala štyridsiatym šiestym americkým štátom, bolo mestečko Ada známe ako raj pištoľníkov a vyhnancov. Prípadné nezhody sa riešili s pomocou koltov a najrýchlejší strelec potom odchádzal bez strachu z úradného trestu. Bankových lupičov aj zlodejov dobytka ťahalo do Ady, lebo ešte vždy spadala pod indiánske územie a nebola súčasťou Spojených štátov. Šerifovia, ak sa vôbec nejakí našli, neboli schopní čeliť profesionálnym zločincom, ktorí sa usadili v Ade a jej okolí.

Mestečko bolo preslávené vládou bezprávia, ale v roku 1909 sa miestni obyvatelia rozhodli, že už nechcú ďalej žiť v strachu. Miestny majiteľ pôdy si najal zabijaka, aby zastrelil jeho konkurenta, váženého rančera menom Gus Bobbitt. Zabijaka s tromi kumpánmi zatkli a v meste vypukla hotová epidémia – všetci ich chceli vidieť na šibenici. Zavčas rána 19. apríla 1909 sa na čelo lynčujúceho davu postavili slobodomurári, najvýznamnejší obyvatelia Ady. Štyridsať mužov vypochodovalo zo sídla slobodomurárskej lóže na Twelfth Street v strede Ady a o niekoľko minút dorazili k budove väznice. Zneškodnili šerifa, vytiahli štyroch hrdlorezov z väzenia a odvliekli ich na druhú stranu ulice do maštale, ktorú vybrali na túto príležitosť. Všetkým štyrom zviazali ruky a nohy konopným špagátom a napokon jedného za druhým obradne obesili.

Na druhý deň ráno si miestny fotograf priniesol do maštale aparát a urobil zopár obrázkov. Jeden sa zachoval dodnes, na vyblednutej čiernobielej fotografii vidieť štyroch obesencov s takmer pokojným výrazom v tvári. Po rokoch sa fotografia ocitla na pohľadnici, ktorú rozdávali v kanceláriách Obchodnej komory.

Lynčovanie bolo celé desaťročia pýchou Adčanov.

5

V prípade vraždy Debbie Carterovej mali Smith a Rogers k dispozícii správu z pitvy, vzorky vlasov, „podozrivé“ výsledky testov na detektore lži a navyše pevne verili, že majú aj vraha. Ron Williamson bol načas za mrežami, ale vedeli, že sa vráti. Skôr či neskôr ho usvedčia, o tom nepochybovali.

Lenže v prípade Denice Harrawayovej nemali nič – ani telo, ani svedkov, nehovoriac o stopách. Portréty zhotovené policajným kresliarom sa podobali na polovicu mladých mužov z Ady. Policajti sa nemali čoho chytiť.

To sa však náhle zmenilo v októbri 1984, keď na policajnú stanicu prišiel istý Jeff Miller a chcel hovoriť s detektívom Dennisom Smithom. Tvrdil, že má informácie o prípade Harrawayovej.

Miller bol miestny a nemal policajný záznam, ale policajti ho poznali ako jedného z nepokojných mladíkov, ktorí sa túlajú po nociach a často menia zamestnanie, zväčša vo fabrikách. Miller si pritiahol stoličku a začal rozprávať.

V tú noc, keď zmizla Denice Harrawayová, sa pri rieke Blue River, na mieste vzdialenom od Ady asi štyridsať kilometrov, konal žúr. Jeff Miller tam nebol, ale poznal dve ženy, ktoré sa na ňom zúčastnili. Tie dve – dal Smithovi ich mená – mu neskôr povedali, že pri rieke bol aj Tommy Ward. V jednej chvíli im došiel alkohol. Ward nemal auto, ale ponúkol sa, že zájde po pivo, a požičal si pikap od istej Janette Robertsovej. Odišiel na aute sám a vrátil sa až o niekoľko hodín bez piva. Bol celý bez seba a plakal. Keď sa ho spýtali, prečo plače, odpovedal, že urobil niečo hrozné. Čo? chceli vedieť ostatní. Z nejakého dôvodu sa odviezol až do Ady a cestou minul niekoľko obchodov, kde mohol nakúpiť, až sa ocitol pred McAnallyho obchodom vonku za mestom. Tam znásilnil a zabil mladú predavačku, zbavil sa jej tela a teraz sa cíti príšerne.

Zdalo sa logické, že sa priznal pred náhodnou skupinou opilcov a fajčiarov trávy.

Miller neprezradil, prečo to ženy povedali práve jemu a nie polícii, a nevysvetlil, prečo čakali päť mesiacov.

Celá historka bola pritiahnutá za vlasy, ale Dennis Smith sa jej rýchlo chytil. Pokúsil sa nájsť tie dve ženy, ale obe sa odsťahovali z Ady. (Keď ich o mesiac konečne vypátral, popreli účasť na žúre pri rieke, popreli, že videli Tommyho Warda tam, alebo kdekoľvek inde, popreli, že niekedy počuli o znásilnenej a zavraždenej mladej predavačke alebo inej mladej žene, skrátka popreli všetko, čo hovoril Jeff Miller.)

Dennis Smith vypátral Janette Robertsovú. Bývala s manželom Mikom v Normane, stodvanásť kilometrov od Ady. Dňa 12. októbra detektívi Smith a Baskin odišli do Normanu a bez ohlásenia navštívili Janette. Požiadali ju, aby s nimi zašla na policajnú stanicu, čo napokon neveľmi ochotne urobila.

Pri výsluchu sa priznala, že ona, Mike, Tommy Ward a Karl Fontenot a mnohí ďalší často popíjali pri rieke Blue River, ale bola si takmer istá, že v sobotu večer, keď zmizla Denice Harrawayová, tam neboli. Občas požičala svoj pikap Tommymu Wardovi, ale nikdy na ňom neodišiel zo žúru pri rieke (ani inde), nevidela ho plakať a nepočula ho bľabotať o znásilnení a vražde mladej ženy. Nie, páni, to sa nikdy nestalo. Určite.

Detektívov príjemne prekvapilo zistenie, že Tommy Ward býva u Robertsovcov a pracuje s Mikom. Obidvaja boli zamestnaní v miestnej stavebnej firme a robili od svitu do mrku. Smith s Baskinom sa rozhodli na Warda počkať a položiť mu zopár otázok.

Tommy a Mike sa cestou domov zastavili po kartón piva, čo bol jeden z dôvodov, prečo sa Tommymu nechcelo ísť na políciu. Okrem toho nemal policajtov v láske. Jednoducho nemal chuť ísť na policajnú stanicu v Normane. V Ade ho už v súvislosti s vraždou vypočúvali, myslel si, že prípad je dávno uzavretý. Z Ady odišiel najmä preto, lebo mu ľudia ustavične pripomínali, že vyzerá ako jeden z podozrivých na policajných kresbách, a Tommy toho mal po krk. Videl ten portrét veľa ráz a nijakú podobnosť nezbadal. Bola to len kresba zhotovená policajným kresliarom, ktorý podozrivého nikdy nevidel a ani neuvidí. Tvár zverejnili v meste plnom ľudí, čo sa v nej snažili nájsť podobnosť s niekým, kto žije v Ade. Všetci túžili pomôcť polícii. Zmiznutie dievčaťa v takom malom meste bola veľká udalosť. Všetci Tommyho známi sa napokon pokúsili uhádnuť totožnosť podozrivých.

Tommy sa za posledné roky viac ráz stretol s policajtmi, nešlo o nič vážne, ale oni poznali jeho a on ich, preto sa radšej vyhýbal stretnutiu so Smithom a Rogersom.

No Janette povedala, že ak nemá čo skrývať, môže pokojne zájsť na stanicu a porozprávať sa so Smithom a Baskinom. Tommy síce nemal nič spoločné s prípadom Harrawayovej, ale policajtom zásadne nedôveroval. Rozoberali to ešte hodinu, až napokon požiadal Mika, aby ho odviezol na normanské policajné oddelenie.

Smith a Baskin ho odviedli do miestnosti v suteréne, kde bola nainštalovaná videokamera, a vysvetlili mu, že chcú výsluch zaznamenať. Tommy bol nervózny, ale súhlasil. Spustili kameru, prečítali mu jeho práva a dali mu podpísať vyhlásenie, ktorým sa vzdal práva na prítomnosť právnika.

Detektívi začali priateľsky, je to len rutinný výsluch, o nič nejde. Spýtali sa Tommyho, či si pamätá výsluch spred piatich mesiacov. Samozrejme. A povedal im vtedy pravdu? Isteže. Aj teraz hovorí pravdu? Áno.

Smith a Baskin čoskoro prešli ku krížovému výsluchu a celkom Tommyho zmiatli, pokiaľ išlo o dni v inkriminovanom týždni. V ten aprílový deň, keď zmizla Denice Harrawayová, Tony opravoval vodovod v matkinom dome, potom sa osprchoval a išiel na večierok do domu Robertsovcov v Ade. O štvrtej ráno odišiel a pešo sa vrátil domov. Lenže pred piatimi mesiacmi policajtom povedal, že sa to stalo deň pred zmiznutím Denice. „Poplietol som si dni,“ vysvetľoval, ale policajtov nepresvedčil.

Detektívi reagovali takto: „Kedy ste si uvedomili, že ste nám nepovedali pravdu?“ – „A teraz nám hovoríte pravdu?“ – „Práve ste si narobili vážne problémy.“

Smith a Baskin hovorili drsnejším, obviňujúcim tónom. Klamali, že majú niekoľko svedkov, ktorí potvrdia Tommyho účasť na žúre pri Blue River v tú sobotňajšiu noc, aj to, že odtiaľ odišiel na požičanom pikape.

Nebolo to v sobotu, trval na svojom Tommy. V piatok bol na rybách, v sobotu u Robertsovcov a v nedeľu pri rieke.

Prečo policajti klamú? pýtal sa v duchu Tommy. On predsa pozná pravdu.

Klamstvá pokračovali. „Nie je pravda, že ste chceli vylúpiť McAnallyho obchod? Máme ľudí, ktorí nám to dosvedčia.“

Tommy pokrútil hlavou a statočne odolával nátlaku, ale bol dosť znepokojený. Ak policajti bez okolkov klamú, čoho sú ešte schopní?

Dennis Smith vytiahol veľkú fotografiu Denice Harrawayovej a strčil ju Tommymu pod nos. „Poznáte ju?“

„Nie, nepoznám. Ale videl som ju.“

„Zabili ste ju?“

„Nie. Nikdy by som nikomu nesiahol na život.“

„Kto ju teda zabil?“

„Neviem.“

Smith stále držal v ruke fotografiu, keď sa pýtal, či bola pekná. „Jej rodina by ju chcela pochovať. Chcú vedieť, kde je, aby ju mohli pochovať.“

„Ja neviem, kde je,“ odpovedal Tommy s pohľadom upretým na fotografiu a v duchu sa pýtal, prečo ho obviňujú. „Poviete mi, kde je, aby ju jej rodina mohla pochovať?“

„Neviem.“

„Skúste si to predstaviť,“ povedal Smith. „Dvaja chlapi ju zobrali, naložili do pikapu a odviezli preč. Čo podľa vás urobili s telom?“

„Nemám šajnu.“

„Tak si to predstavte. Čo myslíte?“

„Ani ja, ani vy nemôžeme vedieť, čo s ňou je, možno ešte žije.“ Smith pred ním držal fotografiu, keď kládol ďalšie otázky. Lenže detektívi všetky Tommyho odpovede odmietli ako nepravdivé alebo sa tvárili, že ich nepočuli. Stále dookola sa ho pýtali, či si myslí, že Denice je pekná. Či podľa jeho názoru kričala, keď ju prepadli. A či si nemyslí, že rodina by mala dostať možnosť pochovať ju.

„Tommy, modlili ste sa za ňu?“ spýtal sa Smith.

Konečne odložil fotografiu a začal sa Tommyho vypytovať na jeho duševné zdravie, na policajné portréty podozrivých, na vzdelanie. Potom mu zase strčil fotku pod nos a začal odznova. Vypytoval sa, či ju Tommy zabil, či telo netreba pochovať a či Denice bola pekná.

Mike Baskin sa naňho snažil zapôsobiť dojímavým rozprávaním o utrpení Denicinej rodiny. „Ich utrpenie by sa skončilo, keby vedeli, kde je.“

Tommy súhlasil, ale dodal, že netuší, kde dievča je.

Konečne vypli kameru. Výsluch trval hodinu a štyridsaťpäť minút a Tommy Ward ani raz neustúpil od svojej pôvodnej výpovede – o zmiznutí Denice Harrawayovej nevie nič. Stretnutie ho vyviedlo z miery, ale napriek tomu súhlasil, že o niekoľko dní pôjde na detektor lži.

Robertsovci bývali iba pár blokov od normanskej policajnej stanice a Tommy sa rozhodol ísť späť pešo. Čerstvý vzduch mu urobil dobre, ale hneval sa, že s ním policajti zaobchádzali tak drsne. Obvinili ho, že zabil Denice. Klamali, aby ho vyprovokovali.

Smith a Baskin sa vrátili do Ady presvedčení, že našli svojho človeka. Tommy Ward sa podobal na skicu jedného z podozrivých chlapíkov, ktorí sa v tú sobotu zastavili v obchode JP’s. Zmenil výpoveď, keď sa ho pýtali, kde bol v sobotu, keď Denice zmizla. A počas práve skončeného výsluchu bol dosť nervózny.

Tommymu sa sprvu uľavilo, že má ísť na detektor lži. Povie pravdu, test to potvrdí, a policajti ho konečne prestanú šikanovať. Potom ho začali prenasledovať hrozné sny o vražde, o obvineniach zo strany policajtov, o ich poznámkach, že sa podobá na muža z policajnej kresby, o peknej tvári Denice Harrawayovej a utrpení jej rodiny. Prečo ho obviňujú?

Policajti veria, že je vinný. Chcú, aby bol vinný! Prečo by im mal dôverovať v súvislosti s detektorom lži? Nemal by sa porozprávať s právnikom?

Zavolal matke a zdôveril sa jej, že sa bojí policajtov aj testu. „Mám strach, že ma prinútia povedať niečo, čo by som nemal,“ dodal. Povedz pravdu, radila mu matka, a všetko bude dobré.

Vo štvrtok 18. októbra ráno Mike Roberts odviezol Tommyho do Oklahoma City. Cesta trvala asi dvadsať minút. Test sa mal konať v kancelárii OSBI. Mike povedal, že na Tommyho počká na parkovisku a potom spolu pôjdu do práce. Šéf im dal pár hodín voľna. Keď sa Mike Roberts díval, ako Tommy vchádza do budovy, nemohol tušiť, že sú to jeho posledné kroky na slobode. Že zvyšok života strávi za väzenskými múrmi.

Dennis Smith Tommyho privítal širokým úsmevom a srdečným stiskom ruky. Potom ho pol hodiny nechali čakať v kancelárii samého – obľúbený policajný trik, aby podozrivý ešte väčšmi znervóznel. O 10. 30 ho odviedli do inej miestnosti, kde už čakal agent Rusty Featherstone a jeho spoľahlivý polygraf.

Smith odišiel. Featherstone Tommymu vysvetľoval, ako prístroj funguje či ako by mal fungovať, a zatiaľ pripájal elektródy k rôznym častiam tela. Prvá otázka ešte nezaznela a Tommy sa už potil. Úvodné otázky boli ľahké – rodina, vzdelanie, zamestnanie – všetci poznali pravdu a prístroj ju potvrdil. Nič to nebude, pomyslel si Tommy.

O 11. 05 Featherstone prečítal Tommymu jeho práva a začal sa vypytovať na prípad Harrawayová. Mučivý výsluch trval dve a pol hodiny bez prestávky a Tommy opakoval stále to isté – o prípade Denice Harrawayovej nič nevie.

Vypočúvanie sa skončilo o 13. 30, keď Featherstone odpojil Tommyho od prístroja a vyšiel z miestnosti. Tommymu sa uľavilo, tešil sa, že je koniec. Pri teste prešiel, konečne mu policajti dajú pokoj.

O päť minút sa Featherstone vrátil a začal študovať výsledky testu. Spýtal sa Tommyho, čo si o tom myslí. Tommy povedal, že vie, že test urobil, celá vec je teda ukončená a on už naozaj musí ísť do práce.

Nie tak rýchlo, schladil ho Featherstone. Prepadli ste.

Tommy mu neveril, ale Featherstone ho ubezpečil, že je nad slnko jasnejšie, že klamal, a niet pochýb o jeho účasti na únose Harrawayovej. Nechce sa o tom porozprávať?

O čom?

Polygraf neklame, odpovedal Featherstone, ukazujúc na výsledky. Niečo o tej vražde viete, opakoval viac ráz. Tommy by urobil dobre, keby teraz vyšiel s pravdou von a povedal, čo sa stalo. Dobrý policajt Featherstone mu ochotne pomôže, ale ak Tommy odmietne, bude nútený odovzdať ho Smithovi a Rogersovi, zlým policajtom, ktorí len čakajú na svoju príležitosť.

No tak, porozprávajme sa, vyzval ho Featherstone.

Nemáme o čom, trval na svojom Tommy. Povedal, že polygraf musí byť pokazený alebo čo, lebo on hovorí pravdu. Lenže Featherstone mu neveril.

Tommy pripustil, že bol pred testom nervózny a počas testu tiež, lebo vedel, že príde neskoro do práce. Tiež sa priznal, že ho rozrušil výsluch pred šiestimi dňami so Smithom a Rogersom a že mal sen.

Aký sen? chcel vedieť Featherstone.

Tommy mu ho vyrozprával: Bol na večierku, kde sa pilo pivo a zrazu sedel v nákladnom pikape s ďalšími dvoma mužmi a dievčaťom pri starej elektrárni neďaleko Ady, kde vyrastal. Jeden z mužov chcel dievčinu pobozkať, ale odmietla ho a Tommy mu povedal, aby ju nechal na pokoji. Potom povedal, že chce ísť domov. „Veď už si doma,“ ozval sa jeden z mužov. Tommy sa pozrel z okna a zrazu bol doma. Tesne predtým, ako sa zobudil, stál pri umývadle a márne sa snažil zmyť zo svojich rúk čiernu tekutinu. Dievčinu ani mužov nepoznal.

To nemá logiku, poznamenal Featherstone.

Väčšina snov nemá logiku, odvetil Tommy.

Featherstone zostal pokojný, ale neprestal na Tommyho tlačiť, aby vyšiel s pravdou von, povedal všetko o zločine a najmä aby mu prezradil, kde je telo. A znova sa Tommymu vyhrážal, že ho odovzdá dvom polišom, čo čakajú vedľa, akoby to znamenalo, že sa ho chystajú mučiť.

Tommy bol otrasený, zmätený a vystrašený. Keď sa odmietol priznať, dobrý policajt Featherstone ho odviedol k Smithovi a Rogersovi, ktorí už boli nahnevaní a zdalo sa, že sú schopní aj bitky. Featherstone zostal v miestnosti a len čo sa dvere zavreli, Smith sa vyrútil na Tommyho: „Vy, Karl Fontenot a Odell Titsworth ste chytili tú dievčinu, odviezli ju k elektrárni, znásilnili ste ju a potom zabili, nemám pravdu?“

Nie, odpovedal Tommy a snažil sa nepodľahnúť panike. Hovor s nami, ty klamársky zasran, zavrčal Smith. Práve si prepadol pri teste, vieme, že klameš a vieme, že si zabil to dievča!

Tommy sa pokúšal zaradiť Odella Titswortha, ktorého meno už počul, ale osobne ho nepoznal. Mal dojem, že Odell býva niekde v okolí Ady a nemá dobrú povesť, ale nepamätal sa, že by sa niekedy stretli. Možno ho raz či dva razy videl, ale v tej chvíli si nevedel spomenúť, lebo Smith naňho ustavične kričal a vyzeral, že ho čoskoro udrie.

Smith zopakoval svoju teóriu o troch mužoch, ktorí uniesli Denice, ale Tommy povedal nie. Nie, nemal som s tým nič spoločné. „Veď Odella Titswortha ani nepoznám.“

Ale áno, poznáš, opravil ho Smith. Prestaň klamať.

Karl Fontenot sa s Tommym priatelil s prestávkami už niekoľko rokov, takže jeho údajná účasť bola skôr pochopiteľná. No Tommy bol zmätený obviňovaním a vystrašený, lebo Smith a Rogers pôsobili tak sebaisto. Vyhrážanie a nadávky pokračovali. Jazyk postupne zhrubol a čoskoro padli všetky možné vulgárne slová.

Tommy sa potil, krútila sa mu hlava a zúfalo sa snažil racionálne rozmýšľať. Odpovedal stručne. Nie, neurobil som to. Nie, nemal som s tým nič spoločné. Niekoľko ráz mal chuť odpovedať sarkasticky, ale zdržal sa, lebo sa bál. Smith a Rogers zúrili a boli ozbrojení a on bol zatvorený v jednej miestnosti s nimi a s Featherstonom. Vyzeralo to, že sa výsluch nikdy neskončí.

Po troch hodinách s Featherstonom a hodine so Smithom a Rogersom Tommy naozaj potreboval prestávku. Potreboval ísť na záchod, zapáliť si cigaretu a vyčistiť si hlavu. Potreboval pomoc, rozprávať sa s niekým, kto by mu vysvetlil, čo sa vlastne deje.

Môžem si urobiť prestávku? spýtal sa.

Už len pár minút, odpovedali.

Tommy si všimol videokameru na stole. Bola vypnutá. Toto predsa nemôže byť štandardný policajný postup, pomyslel si.

Smith a Rogers mu opakovane pripomínali, že v Oklahome vrahov zabíjajú smrtiacimi injekciami. Hrozí mu smrť, to je jasné, ale môže sa jej vyhnúť. Stačí povedať, čo sa stalo, ukázať im, kde leží telo, a oni zariadia, aby dostal miernejší trest.

„Ja som to neurobil,“ opakoval Tommy stále dookola.

Mal sen, informoval Featherstone svojich kolegov.

Tommy znova vyrozprával svoj sen a opäť sa stretol s nepochopením. Všetci traja sa zhodli na tom, že sen nedáva zmysel, na čo Tommy opäť povedal: „Väčšina snov nedáva zmysel.“

Lenže sen pre policajtov znamenal čosi, čoho sa mohli chytiť, a začali sa naň vypytovať. Tí dvaja muži v pikape boli Odell Titsworth a Karl Fontenot, však?

Nie, trval na svojom Tommy. Muži v jeho sne nemali totožnosť ani meno.

Blbosť. Tá dievčina bola Denice Harrawayová, však?

Nie, ani ona nemala v jeho sne žiadnu totožnosť.

Blbosť.

Ďalšiu hodinu policajti pridávali potrebné podrobnosti k Tommyho snu, no on všetko poprel. Bol to iba sen, opakoval.

Iba sen.

Blbosť, povedali policajti.

Po dvoch hodinách neprestajného nátlaku sa Tommy konečne zlomil. Dostal strach, lebo Smith a Rogers zúrili a vyzerali, že sú schopní ho zbiť, ak nie priam zastreliť, ale okrem toho ho vydesila predstava, že bude hniť v cele smrti a čakať na popravu.

Bolo jasné, že ho policajti nepustia, kým im niečo nedá. Po piatich hodinách výsluchu bol vyčerpaný, zmätený a takmer ochromený strachom.

Urobil chybu, ktorá ho dostala do cely smrti a napokon ho na zvyšok života zbavila slobody.

Tommy sa rozhodol pristúpiť na ich hru. Keďže bol nevinný a predpokladal, že ani Odell Titsworth a Karl Fontenot nič nespáchali, povedal si, že policajtom dá, čo chcú. Nech si trvajú na svojich výmysloch. Pravda čoskoro vyjde najavo. Zajtra, napozajtra si policajti uvedomia, že tá historka jednoducho nesedí. Porozprávajú sa s Karlom a on im povie pravdu. Porozprávajú sa s Odellom a on sa im vysmeje.

Dobre, bude hrať ich hru. Dobrí policajti rýchlo odhalia pravdu.

Ak bude jeho snové priznanie dostatočne smiešne, kto mu uverí?

Vošiel Odell do obchodu prvý?

Jasné, prečo nie, odvetil Tommy. Bol to iba sen.

Policajti sa konečne pohli z miesta. Vďaka ich šikovnej taktike sa chlapec napokon vzdal.

Motívom bola lúpež, však?

Jasné, ako chcete, bol to iba sen.

Smith s Rogersom celé popoludnie rozvíjali snový príbeh a Tommy im pomáhal.

Veď to bol iba sen.

Už počas groteskného „priznania“ policajti mohli tušiť, že majú vážne problémy. V Ade na policajnej stanici sedel detektív Baskin pri telefóne a ľutoval, že nie je v OSBI. Okolo tretej popoludní zavolal Gary Rogers – Tommy Ward prehovoril! Nasadni do auta, choď k starej elektrárni západne od mesta a začni hľadať telo. Baskin vyštartoval a veril, že hľadanie nepotrvá dlho.

Nenašiel nič a uvedomil si, že na dôkladné pátranie potrebuje viac mužov. Vrátil sa na policajnú stanicu. Znova zazvonil telefón. Malá zmena. Vpravo pri ceste, keď prichádzaš k elektrárni, stojí starý zhorený dom. Tam je telo!

Baskin znova vyrazil, našiel dom, prehľadal trosky, nič nenašiel a vrátil sa do mesta.

Nasledoval tretí telefonát od Rogersa. Ďalšia zmena. Niekde v blízkosti elektrárne a zhoreného domu je betónový bunker. Tam schovali telo.

Baskin zobral dvoch kolegov a svetlá a opäť vyštartoval. Našli betónový bunker a hľadali, až kým sa nezotmelo.

Nič nenašli.

Zakaždým, keď im Baskin zavolal, Smith a Rogers vyrukovali s ďalšou modifikáciou Tommyho sna. Hodiny sa vliekli, podozrivý už nevnímal únavu. Striedali sa, dobrý poliš, zlý poliš, rozprávali potichu, takmer súcitne, no zrazu spustili krik, nadávky, hrozby. „Ty hnusný klamár,“ bolo ich obľúbené spojenie. Tommy ho počul najmenej tisíc ráz.

„Buď rád, že tu nie je Mike Baskin,“ povedal Smith. „Ten by ti vystrelil mozog z hlavy.“

Guľka do hlavy by Tommyho vôbec neprekvapila.

Po zotmení pochopili, že telo nenájdu, a tak sa Smith s Rogersom rozhodli dať dokopy priznanie. Kameru nechali vypnutú a prešli s Tommym celý vymyslený príbeh. Začali tromi mužmi v pikape Odella Titswortha, ktorí naplánovali lúpež, a keď si uvedomili, že by ich Denice identifikovala, uniesli ju, potom znásilnili a zabili. Podrobnosti týkajúce sa miesta, kde ukryli telo, ešte neboli objasnené, ale detektívi si boli istí, že je niekde v okolí elektrárne.

Tommy už nič nevnímal a ledva rozprával. Snažil sa opakovať ich príbeh, ale zakaždým poplietol fakty. Smith a Rogers ho zastavili, zopakovali svoju verziu a prinútili ho začať odznova. Po štyroch skúškach, keď ich hlavný hrdina takmer nevedel o svete, sa rozhodli zapnúť kameru.

Urob to, povedali. Urob to správne a žiadne sprostosti o sne.

„Ale ten príbeh nie je pravdivý,“ bránil sa Tommy.

To nič, len ho pekne povedz, potom ti pomôžeme dokázať, že to nie je pravda.

A žiadne sprostosti o sne.

O 18. 58 sa Tommy Ward pozrel do kamery a povedal svoje meno. Vypočúvali ho osem a pol hodiny, bol fyzicky aj duševne na dne.

Fajčil cigaretu, v to popoludnie prvú, pred sebou mal plechovku limonády, akoby s policajtmi práve dokončili priateľský rozhovor, všetko vyzeralo veľmi civilizovane.

Porozprával svoj príbeh. Karl Fontenot a Odell Titsworth uniesli Denice Harrawayovú z obchodu, odviezli sa k elektrárni na západnom okraji mesta, znásilnili ju, zabili a mŕtvolu pohodili niekde pri betónovom bunkri neďaleko Sandy Creek. Vražednou zbraňou bol Titsworthov zatvárací nôž.

Bol to iba sen, povedal Tommy. Alebo chcel povedať. Alebo si myslel, že povedal.

Viac ráz povedal Titsdale. Detektívi ho ochotne opravili: Titsworth. Tommy meno zopakoval a pokračoval. V duchu si hovoril: Aj slepý policajt by videl, že klamem.

O tridsaťjeden minút vypli kameru. Tommymu nasadili putá, odviezli ho do Ady a strčili do väzenia. Mike Roberts ešte vždy čakal na parkovisku pred budovou OSBI. Strávil tam deväť a pol hodiny.

Na druhý deň ráno Smith a Rogers usporiadali tlačovú konferenciu a oznámili, že vyriešili prípad Harrawayová. Dvadsaťštyriročný Tommy Ward z Ady sa priznal a označil ďalších dvoch vinníkov, ktorých zatiaľ nezadržali. Policajti požiadali novinárov, aby správu nezverejnili, skôr ako sa im podarí predviesť ostatných podozrivých. Noviny im vyhoveli, ale televízia nie. Čoskoro správu vysielali v celej juhovýchodnej Oklahome.

O niekoľko hodín neďaleko Tulsy zatkli Karla Fontenota a odviezli ho do Ady. Smith a Rogers, povzbudení úspechom v prípade Tommyho Warda, sa ujali vypočúvania. Hoci mali pripravený videorekordér, počas výsluchu ho nezapli.

Karl mal dvadsať rokov a od šestnástich býval sám. Vyrástol v Ade v biednych pomeroch – otec bol akoholik a matka zahynula pri dopravnej nehode, ktorú Karl videl na vlastné oči. Bol ľahko ovplyvniteľný, mal málo kamarátov a prakticky žiadnu rodinu.

Trval na tom, že je nevinný a o zmiznutí Harrawayovej nič nevie.

Karla zlomili oveľa ľahšie ako Tommyho, takže o necelé dve hodiny získala dvojica Smith a Rogers ďalšiu videopásku s priznaním, ktoré sa nápadne podobalo Wardovmu.

Karl poprel svoje priznanie, len čo sa ocitol za mrežami a neskôr povedal: „Nikdy som nebol vo väzení a nemal som ani policajný záznam, nikto mi nehovoril, že som zabil peknú ženu a že ma za to čaká trest smrti. Tak som im povedal, čo chceli, lebo som dúfal, že mi dajú pokoj. A to aj urobili, keď nahrali moju výpoveď na video. Vraveli, že nemám inú možnosť ako nahrať ju alebo napísať. Netušil som, čo znamenajú slová výpoveď alebo priznanie, kým mi nepovedali, že som sa priznal. Preto som im poskytol nepravdivú výpoveď, aby mi dali pokoj.“

Policajti sa postarali, aby sa príbeh dostal do novín. Ward a Fontenot urobili úplné priznanie. Záhada zmiznutia Denice Harrawayovej je takmer vyriešená. Na Titsworthovi ešte pracujú a o niekoľko dní obvinia všetkých troch z vraždy.

Na mieste, kde stál zhorený dom, polícia našla zvyšky čeľustnej kosti. Ada Evening News o tom pohotovo informovali čitateľov.

Napriek dôslednému usmerňovaniu bolo Karlovo priznanie dosť zmätené. Medzi jeho a Tommyho verziou zločinu boli nápadné rozdiely. Ich výpovede si odporovali v takých detailoch, ako bolo poradie, v ktorom tí traja znásilnili Denice, či ju bodli nožom už pri znásilnení, kam ju bodli a koľko ráz, či sa jej podarilo alebo nepodarilo vyslobodiť a ujsť, kým ju znova chytili a kedy vlastne zomrela. Najväčšie rozpory sa týkali spôsobu, akým ju zabili a čo potom urobili s telom.

Tommy Ward povedal, že ju bodli viac ráz, keď ležala na chrbte v Odellovom pikape, kde ju jeden za druhým znásilnili. Tam aj zomrela a potom jej telo hodili do priekopy pri betónovom bunkri. Fontentot si pamätal niečo iné. Podľa jeho verzie ju zobrali do opusteného domu, kde ju Odell Titsworth ubodal nožom, strčil jej telo pod dlážku, polial ho benzínom a dom podpálil.

Ich výpovede sa takmer úplne zhodovali, pokiaľ išlo o Odella Titswortha. On to všetko zorganizoval, on nahovoril Warda a Fontenota, aby sa previezli v jeho pikape, dali si zopár pív a trochu marihuany, a potom aj na lúpež u McAnallyho. Len čo sa gang rozhodol, ktorý obchod vylúpi, Odell išiel dnu, vzal peniaze a dievčinu a kamošom povedal, že ju musia zabiť, aby ich nemohla identifikovať. Odviezol sa k elektrárni. On prišiel s nápadom, že ju všetci znásilnia, a začal prvý. On mal aj zbraň, pätnásťcentimetrový zatvárací nôž. Bodol ju, zabil a jej telo buď spálil, alebo nespálil.

Aj keď obidvaja pripustili svoju účasť, skutočným vinníkom bol podľa nich Odell Titsworth alebo Titsdale či ako sa volal.

V piatok 19. októbra neskoro popoludní policajti zatkli Titswortha a hneď ho začali vypočúvať. Bol to štvornásobný recidivista, ktorý policajtov neznášal a navyše mal bohaté skúsenosti s ich metódami. Neustúpil ani o krok. O prípade Harrawayovej nič nevie, je mu jedno, čo hovoria Ward s Fontenotom, a nezaujíma ho, či je to nahraté alebo nie. Tých pánov nikdy v živote nevidel.

Tento výsluch nebol zaznamenaný na videu. Titswortha dali do väzenia, kde sa rýchlo rozpomenul, že si 26. apríla zlomil ruku pri bitke s policajtmi. O dva dni neskôr, keď zmizla Denice, bol u priateľky, mal ruku v sadre a hrozné bolesti.

V oboch priznaniach sa uvádzalo, že mal na sebe tričko a obe ruky potetované. V skutočnosti mal ľavú ruku v sadre a ani sa len nepriblížil k McAnallyho obchodu. Dennis Smith pri overovaní našiel policajné a nemocničné záznamy, ktoré jasne potvrdzovali Odellovu výpoveď. Smith sa rozprával s ošetrujúcim lekárom, ktorý zlomeninu opísal ako špirálovú fraktúru medzi lakťom a plecom, veľmi bolestivú. Titsworth v žiadnom prípade nebol schopný odniesť telo ani na niekoho surovo zaútočiť iba dva dni po tom, ako si zlomil ruku. Mal ju v sadre a v závese. Vylúčené.

V priznaniach sa objavili ďalšie nezrovnalosti. Polícia sa prehrabávala v troskách zhoreného domu, keď prišiel majiteľ a spýtal sa, čo robia. Keď mu povedali, že pátrajú po telesných pozostatkoch Denice Harrawayovej, lebo jeden z podozrivých sa priznal, že ju spálili aj s domom, majiteľ vyhlásil, že to nie je možné. On sám podpálil dom v júni 1983 čiže desať mesiacov pred jej zmiznutím.

Súdny lekár dokončil analýzu čeľustnej kosti a vyhlásil, že patrila vačici. Jeho zistenie dali k dispozícii tlači.

Novinári sa však nedozvedeli o zhorenom dome ani o zlomenej ruke Odella Titswortha, ani o tom, že Ward a Fontenot okamžite popreli svoje výpovede.

Obidvaja vo väzení trvali na svojej nevine a každému, kto bol ochotný počúvať, rozprávali, že ich priznania boli vynútené hrozbami a sľubmi. Rodina Wardovcov sa poskladala na dobrého právnika a Tommy mu veľmi podrobne opísal triky, ktoré Smith a Rogers použili pri výsluchu. Bol to iba sen, opakoval stále dookola.

Karl Fontenot nemal nijakú rodinu.

Pátranie po pozostatkoch Denice Harrawayovej pokračovalo. Všetci sa však pýtali: „Ak sa tí dvaja priznali, prečo polícia nevie, kde je telo?“

Piaty dodatok k Ústave Spojených štátov hovorí, že nikto nesmie byť nútený svedčiť proti sebe a keďže najľahší spôsob, ako objasniť zločin, je získať priznanie, existuje množstvo zákonov, ktoré upravujú postup polície pri výsluchoch. Mnohé vznikli pred rokom 1984.

Pred sto rokmi v prípade Hopt verzus Utah Najvyšší súd rozhodol, že priznanie nie je prípustné, ak bolo získané vyvolaním nádejí alebo strachu u obvineného, ktoré ho zbavili slobodnej vôle alebo sebaovládania potrebného pre dobrovoľnú výpoveď.

V roku 1897 v prípade Bram verzus Spojené štáty súd rozhodol, že výpoveď musí byť slobodná a dobrovoľná a nesmie byť vynútená akýmikoľvek hrozbami, násilím alebo sľubmi. Priznanie získané od obvineného pod hrozbou nie je prípustné.

V roku 1960 v prípade Blackburn verzus Alabama súd rozhodol: „Nátlak môže byť psychický aj fyzický.“ Pri posúdení, či bolo priznanie získané pod psychickým nátlakom zo strany polície, treba brať do úvahy tieto faktory: (1) dĺžku výsluchu, (2) či nebolo vypočúvanie zámerne predlžované, (3) kedy sa konalo, či vo dne, alebo v noci, pričom nočné výsluchy bývajú podozrivejšie a (4) psychologický profil obvineného – inteligencia, skúsenosti, vzdelanie a tak ďalej.

A napokon v najslávnejšom prípade Miranda verzus Arizona Najvyšší súd Spojených štátov určil jasné pravidlá ochrany práv obvinených. Podozrivý má ústavou dané právo nebyť nútený vypovedať a čokoľvek povie pri výsluchu nesmie byť použité na súde, pokiaľ polícia a prokurátor nedokážu, že podozrivý bol informovaný (1) že má právo mlčať, (2) čokoľvek povie, môže byť použité proti nemu na súde a (3) že má právo na právnika bez ohľadu na to, či si ho môže dovoliť. Ak v priebehu vypočúvania obvinený požiada o právnika, vypočúvanie sa s okamžitou platnosťou preruší.

Rozhodnutie v prípade Miranda bolo vydané v roku 1966 a hneď sa preslávilo. Policajné oddelenia ho spočiatku ignorovali, až kým sa mnohí zločinci nedostali na slobodu, lebo ich nikto neupozornil na ich práva. Na strane zákona ho viacerí kritizovali a obviňovali Najvyšší súd, že zločincov rozmaznáva. Rozhodnutie sa stalo súčasťou našej kultúry, veď každý policajt v televíznom seriáli pri zatýkaní hovorí: „Máte právo mlčať.“

Aj Rogers, Smith a Featherstone si uvedomovali dôležitosť tohto rozhodnutia a postarali sa, aby oboznámenie Tommyho s jeho právami bolo riadne zaznamenané. Ibaže na videu nebolo vidieť päť a pol hodín trvajúce hrozby a nadávky.

Priznania Tommyho Warda a Karla Fontenota boli z hľadiska ústavy katastrofálne, ale v tom čase, v októbri 1984, policajti stále verili, že nájdu telo a konečne získajú presvedčivý dôkaz. Proces sa mohol konať najskôr o niekoľko mesiacov. Mali dosť času zhromaždiť dôkazy proti Wardovi a Fontentotovi, aspoň si to mysleli.

Lenže Denice sa nenašla. Tommy a Karl nemali ani potuchy, kde je, a stále na to políciu upozorňovali. Prešli mesiace a neobjavili žiadny dôkaz, ani len náznak. Čoraz väčší význam sa pripisoval priznaniam, ktoré na súde napokon figurovali ako jediné dôkazy obžaloby.

6

Ron Williamson vedel o prípade Harrawayová všetko. Veď bol v pontotockom okresnom väzení. Keď si odsedel desať mesiacov z trojročného trestu, podmienečne ho prepustili do domáceho väzenia v Ade, kde mal prísne obmedzený pohyb. Nikoho však neprekvapilo, že to nefungovalo. Ron neužíval lieky, a tak nebol schopný sledovať čas ani dátumy.

V novembri, kým ešte býval doma, ho obvinili, že „odsúdený si odpykával trest v nápravnom zariadení za falšovanie, a kým bol v domácom väzení, úmyselne porušil pravidlá a opustil dom bez súhlasu nápravného zariadenia“.

Ron povedal, že si odskočil po cigarety na koniec ulice a vrátil sa o tridsať minút neskôr. Zatkli ho, uväznili a o štyri dni proti nemu vzniesli obvinenie zo závažného trestného činu úteku z nápravného zariadenia. Zložil prísahu nemajetného a požiadal o právnika určeného súdom.

Väzenie žilo prípadom Denice Harrawayovej. Tommy Ward a Karl Fontenot už boli zatvorení. Väzni nemali čo robiť, a tak len rozprávali a rozprávali. Ward s Fontenotom boli stredobodom pozornosti, lebo ich zločin sa stal iba nedávno a rozhodne vyvolal najväčšiu senzáciu. Tommy hovoril o svojom snovom priznaní a o taktikách Smitha, Rogersa a Featherstona. Jeho poslucháči detektívov dobre poznali.

Tommy stále dookola tvrdil, že s Denice Harrawayovou nemá nič spoločné. Skutoční vrahovia sú na slobode, opakoval donekonečna a smial sa dvom hlúpym chlapcom, ktorí sa priznali, aj policajtom, ktorí ich k tomu úskokmi prinútili.

Bez tela Denice Harrawayovej čakala Billa Petersona ťažká úloha. Jeho prípad pozostával z dvoch priznaní na videopáskach, ale nemohol predložiť nijaké hmatateľné dôkazy. Prakticky všetko na páskach bolo v príkrom rozpore s pravdou a priznania si navzájom odporovali. Peterson mal k dispozícii kresby podozrivých, no aj tie boli dosť problematické. Jedna sa síce podobala na Tommyho Warda, ale nikto nepovedal, že by druhá čo i len vzdialene pripomínala Karla Fontenota.

Prešiel Deň vďakyvzdania a telo sa stále nenašlo. Potom Vianoce. V januári 1985 Bill Peterson presvedčil sudcu, že existuje dosť dôkazov na to, že Denice Harrawayová je mŕtva. Pri predbežnom vypočúvaní sa nahrávky priznaní premietali v preplnenej súdnej sieni. Väčšina ľudí bola šokovaná, hoci mnohí postrehli nápadné rozdiely medzi výpoveďami Tommyho Warda a Karla Fontenota. Napriek tomu už bol najvyšší čas na proces, či s telom, alebo bez neho.

Prieťahy nemali konca. Dvaja sudcovia prípad odmietli. Pátranie sa spomalilo, až ho rok po zmiznutí Denice úplne zastavili. Väčšina obyvateľov Ady bola presvedčená o vine Warda a Fontentota – prečo by sa inak priznávali? –, ale hovorilo sa aj o nedostatku dôkazov. Prečo sa ešte nekonal proces?

V apríli 1985, v deň prvého výročia zmiznutia Denice Harrawayovej, uverejnili Ada Evening News článok Dorothy Hogueovej o nespokojnosti občanov s tempom vyšetrovania pod titulkom ADU STRAŠIA NEOBJASNENÉ NÁSILNÉ ČINY. Hogueová v článku spomenula oba zločiny. O prípade Harrawayovej napísala: „Hoci polícia prehľadala široké okolie pred zatknutiami Warda a Fontenota aj po nich, nenašla ani stopu po zmiznutej Denice. Napriek tomu detektív Smith tvrdí, že prípad je objasnený.“ O údajných priznaniach sa nezmienila.

O prípade Carterovej napísala: „Dôkazy z miesta činu aj dôkazy súvisiace s osobou podozrivého boli odoslané do laboratória OSBI pred necelými dvoma rokmi a polícia hovorí, že ešte vždy čaká na výsledky.“ Pripomenula preťaženosť pracovníkov OSBI. Dennis Smith k tomu povedal: „Polícia zúžila počet podozrivých na jedného, ale zatiaľ nebol v súvislosti s týmto zločinom nikto zatknutý.“

Vo februári 1985 stál Ron pred súdom vo veci obvinenia z úteku. Súdom určený právnik bol David Morris, ktorý dobre poznal rodinu Williamsonovcov. Ron priznal vinu a bol odsúdený na dva roky s možnosťou odpustenia väčšiny trestu, ak (1) absolvuje poradenstvo v oblasti duševného zdravia, (2) vyhne sa problémom, (3) zostane v okrese Pontotoc a (4) zdrží sa požívania alkoholu.

O niekoľko mesiacov ho však zatkli za opilstvo na verejnosti v okrese Potawatomie. Bill Peterson podal žalobu, žiadal zrušiť predchádzajúci rozsudok a trval na tom, aby si Ron odsedel zvyšok trestu. Rona opäť zastupoval David Morris. Dňa 26. júla sa konal súd pred špeciálnym okresným sudcom Johnom Davidom Millerom. Bol to však len pokus. Ron, keďže neužíval potrebné lieky, ustavične rozprával. Hádal sa s Morrisom, so sudcom Millerom aj s pomocníkmi šerifa a čoskoro spôsobil taký zmätok, že pojednávanie museli odročiť.

O tri dni sa konal ďalší pokus. Sudca Miller požiadal dozorcov aj šerifových pomocníkov, aby Rona poučili, ako sa má správať, ale on už pri vstupe do súdnej siene kričal a nadával. Sudca ho opakovane napomínal, ale Ron sa nedal. Žiadal, aby mu súd určil iného právnika, ale keď sa ho sudca spýtal na dôvod, nijaký neuviedol.

Správal sa otrasne, ale aj v zmätku, ktorý narobil, bolo zjavné, že potrebuje pomoc. Chvíľami sa zdalo, že vie, čo sa deje, ale potom začal hovoriť nezmysly. Bol nahnevaný, zatrpknutý a útočil proti celému svetu.

Po viacerých varovaniach sudca Miller nariadil, aby ho odviedli späť do väzenia a pojednávanie sa opäť odročilo. Na druhý deň podal David Morris žiadosť o zhodnotenie Ronovej duševnej spôsobilosti a súčasne požiadal o uvoľnenie z prípadu.

Vo svojom pokrivenom svete Ron vnímal sám seba ako úplne normálneho. Urazilo ho, že obhajca spochybňuje jeho duševnú stabilitu, a prestal sa s ním rozprávať. Morris z toho bol otrávený.

Žiadosť o posúdenie duševnej spôsobilosti schválili, ale žiadosť o uvoľnenie obhajcu zamietli.

O dva týždne sa konalo ďalšie pojednávanie, ale rýchlo sa skončilo. Ron sa správal ešte bláznivejšie ako predtým. Sudca Miller nariadil psychiatrické vyšetrenie.

Začiatkom roka 1985 diagnostikovali Juanite Williamsonovej rakovinu vaječníkov, ktorá veľmi rýchlo postupovala. Dva a pol roka musela počúvať, že jej syn zabil Debbie Carterovú, a chcela tú vec uzavrieť, skôr než odíde z tohto sveta.

Juanita si potrpela na poriadok v papieroch. Celé desaťročia si viedla podrobný denník. Mala dokonalý prehľad o všetkom, čo sa dialo v jej podniku, stačilo jej pár minút, aby povedala zákazníčke dátumy posledných piatich návštev. Nikdy nič nevyhodila – zaplatené účty, vyplatené šeky, príjmové doklady, vysvedčenia detí a tak ďalej.

Najmenej sto ráz sa pozerala do denníka a vedela, že 7. decembra 1982 večer bol Ron doma a ona tiež. Viac ráz to povedala aj policajtom. No podľa ich teórie Ron mohol nebadane vykĺznuť z domu, prebehnúť uličkou, spáchať zločin a vrátiť sa domov. Motív nikoho nezaujímal. Ani nepravdivá výpoveď Glena Gora, že v tú noc videl Rona v Coachlighte, ako obťažuje Debbie Carterovú. Dôležité bolo iba jedno: policajti mali svojho páchateľa.

Lenže policajti vedeli, že Juanita Williamsonová je vážená osoba, oddaná kresťanka, ktorú poznali všetci letničiari. Do jej salóna chodili stovky zákazníčok a ku všetkým sa správala ako k priateľkám. Keby Juanita na lavici svedkov vyhlásila, že Ronnie bol v tú noc, keď sa stala vražda, doma, porotcovia by jej uverili. Jej syn možno mal problémy, ale rozhodne dostal dobrú výchovu.

Teraz si Juanita spomenula ešte na niečo. V roku 1982 začali byť populárne videopožičovne. Aj v obchode na konci ulice poskytovali túto službu. Dňa 7. decembra si Juanita požičala videorekordér a päť svojich najobľúbenejších filmov, ktoré s Ronom pozerali až do skorého rána. V tú noc bol doma, sedel na pohovke v obývačke a dobre sa zabával pri pozeraní starých filmov v spoločnosti svojej matky. Juanita mala odloženú potvrdenku z požičovne.

David Morris sa odjakživa staral o bežné právnické záležitosti, keď to Juanita potrebovala. Veľmi ju obdivoval, preto občas zastupoval Rona pred súdom, aj keď nebol práve ideálny klient. Morris si vypočul jej príbeh, pozrel si potvrdenku a ani na okamih nezapochyboval o pravdivosti jej slov. Uľavilo sa mu, lebo podobne ako väčšina ľudí v meste, aj on počul, že Ron je zapletený do vraždy Debbie Carterovej.

Morris sa venoval obhajobe v trestných veciach a o adskej polícii nemal vysokú mienku. Ale poznal tam všetkých, a tak zorganizoval stretnutie Dennisa Smitha s Juanitou. Dokonca ju odviezol na stanicu a sedel pri nej, keď hovorila so Smithom. Detektív ju pozorne vypočul, preštudoval potvrdenku z požičovne a spýtal sa, či je ochotná zopakovať svoju výpoveď pred kamerou. Samozrejme.

David Morris sa pozeral cez okno, ako si Juanita sadla na stoličku čelom ku kamere a odpovedala na Smithove otázky. Cestou domov mala dobrý pocit, že sa postarala o uzavretie celej záležitosti.

Ak aj v kamere bola páska, nikto ju nevidel. Ak detektív Smith napísal správu z tohto výsluchu, nikdy ju nepredložil súdu.

Ron sedel vo väzení, zabíjal čas a trápil sa pre matku. V auguste už zomierala v nemocnici, ale návštevu mu nedovolili.

V tom istom čase ho na základe súdneho príkazu znova vyšetril doktor Charles Amos, ktorý mu chcel dať niekoľko testov. Lenže počas prvého si všimol, že Ron v dotazníku automaticky zaškrtáva odpoveď „áno“ u všetkých otázok. Keď sa ho na to lekár spýtal, Ron odpovedal: „Čo je teraz dôležitejšie, test, alebo moja matka?“ Vyšetrenie bolo prerušené, ale Amos si zapísal: „Treba zdôrazniť, že v tomto rozhovore s vyšetrujúcim lekárom sa u pána Williamsona prejavilo výrazné zhoršenie emocionálnych funkcií v porovnaní s posledným stretnutím v roku 1982.“

Ron prosil policajtov, aby mu dovolili navštíviť matku, skôr ako zomrie. Aj Annette zaňho orodovala. Časom sa zoznámila so všetkými zamestnancami väzenia. Keď Ronniemu niesla domáce keksy a čokoládové koláčiky, vždy zobrala dosť pre ostatných väzňov aj pre dozorcov. Niekedy im vo väzenskej kuchyni uvarila obed či večeru.

Nemocnica nie je ďaleko, argumentovala. Je to malé mesto, každý pozná Rona a jeho rodinu. Nie je pravdepodobné, že by niekde získal zbraň a ohrozoval ľudí. Napokon sa dohodli, po polnoci vyviedli Rona z väzenia v putách a reťaziach a v sprievode po zuby ozbrojených policajtov ho odviezli do nemocnice, kde ho posadili na vozík a dotlačili do matkinej izby.

Juanita dala jasne najavo, že nechce vidieť syna v putách. Annette prehovárala policajtov, ktorí napokon neochotne súhlasili. Lenže cestou sa na dohodu pozabudlo. Putá ani reťaze mu nezložili. Ron prosil policajtov, aby mu dali dole putá aspoň na chvíľku, kým naposledy navštívi svoju matku. Nie, nedá sa. Povedali mu, nech ostane sedieť na vozíku.

Ron teda požiadal o deku, aby ňou zakryl putá a reťaze. Policajti zaváhali – zdalo sa im to riskantné –, ale napokon súhlasili. Keď ho dopravili do matkinej izby, trvali na tom, že Annette a Renee musia odísť. Sestry naliehali, chceli, aby rodina bola posledný raz spolu. Príliš nebezpečné, povedali policajti. Počkajte na chodbe.

Ron povedal matke, že ju ľúbi a že je mu ľúto, ako si zbabral život a koľko sklamania jej pripravil. Plakal a prosil, aby mu odpustila, čo, samozrejme, urobila. Citoval Písmo. Intímnosť chvíle však bola narušená prítomnosťou policajtov, ktorí stáli pri Ronovi, aby nemohol vyskočiť z okna alebo niekomu ublížiť.

Posledná rozlúčka bola krátka. Policajti ju o niekoľko minút ukončili a povedali, že sa musia vrátiť do väzenia. Annette a Renee počuli brata plakať, keď ho odvážali.

Juanita zomrela 31. augusta 1985. Sprvu polícia odmietla žiadosť rodiny, aby sa Ron smel zúčastniť na pohrebe. Nakoniec sa zľutovali, keď sa Annettin manžel ponúkol, že zaplatí dvom bývalým policajtom, svojim bratancom, aby pomohli strážiť Rona počas smútočného obradu.

Polícia z toho urobila veľkú bezpečnostnú akciu. Všetci sa museli usadiť, až potom mohol vojsť Ron. Odmietli mu zložiť reťaze.

Prísne opatrenia na to, že sedel za sfalšovanie podpisu na tristodolárovom šeku.

Kostol bol preplnený. Pred oltárom bola vystavená otvorená truhla, takže všetci videli Juanitinu vychudnutú tvár z profilu. Vtom sa otvorili zadné dvere a dozorcovia viedli jej syna uličkou medzi lavicami. Ruky aj nohy mal spútané reťazami, ktoré mal pripevnené k reťazi okolo pása. Pomaly sa šuchtal a rinčanie reťazí znervózňovalo všetkých prítomných. Keď uvidel matku v otvorenej truhle, rozvzlykal sa a povedal: „Je mi to ľúto, mama. Je mi to ľúto.“ A keď sa k nej priblížil, vzlyky vystriedalo srdcervúce kvílenie.

Potom ho posadili na jeho miesto a z oboch strán si prisadli dozorcovia. Pri každom pohybe zaštrngali reťaze. Ron bol nervózny, nešťastný, manický a neschopný mlčky sedieť.

Sedel v Prvom letničnom kostole, kam chodieval už ako chlapec, kde Annette ešte vždy každú nedeľu hrala na organe, v ktorom jeho matka len zriedka vynechala bohoslužbu, a nariekajúc hľadel na jej zvráskavenú tvár.

Po obrade sa v priľahlej sieni podával obed. Ron sa tam došuchtal s dozorcami v pätách. Už skoro rok jedol iba väzenskú stravu a to, čo pred sebou uvidel, bola hotová hostina. Annette poprosila policajta, ktorý velil eskorte, aby zložil Ronovi putá. Ten však prosbu odmietol. Ticho prosila ďalej. Nie, znela rázna odpoveď.

Príbuzní a priatelia sa so súcitom pozerali, ako Annette a Renee striedavo kŕmia brata.

Po úryvku z Písma a modlitbe pri hrobe smútoční hostia pristupovali k súrodencom a vyjadrovali im svoju úprimnú sústrasť. Boli aj zdvorilé a srdečné objatia, ktoré Ron nemohol opätovať. Putá mu nedovoľovali zdvihnúť ruky, a tak sa musel uspokojiť s nemotornými bozkami na líca alebo s podaním ruky, pri ktorom vždy zaštrngali reťaze. Bol horúci september a Ronovi kvapkal z čela pot. Nemohol si sám utrieť tvár, urobili to zaňho Annette a Renee.

Doktor Charles Amos predložil súdu správu, v ktorej konštatoval, že Ron Williamson je podľa zákonov platných v Oklahome duševne chorý, že nie je schopný rozpoznať povahu obvinenia, ktoré proti nemu vzniesli, nedokáže spolupracovať so svojím obhajcom a že duševnú spôsobilosť môže znovu nadobudnúť, len ak sa podrobí liečbe. Okrem toho uviedol, že keby Rona prepustili bez liečby, ohrozoval by seba aj iných ľudí.

Sudca Miller prijal závery doktora Amosa a súdnym príkazom vyhlásil Rona za duševne nespôsobilého. Odviezli ho do Eastern State Hospital vo Vinite na ďalšie vyšetrenia a liečbu. Doktor R. D. Garcia mu predpísal Dalmane a Restoril proti nespavosti, Mellaril na halucinácie a bludy a Thorazine na schizofréniu, hyperaktivitu, bojovnosť a euforickú fázu maniodepresívnej psychózy. Dávkovanie v priebehu niekoľkých dní upravili a Ronov stav sa začal postupne zlepšovať.

O pár týždňov doktor Garcia napísal: „Je to sociopat, ktorý v minulosti nadmerne požíval alkohol. Musí naďalej užívať Thorazine 100 mg štyrikrát denne. Riziko úteku v jeho prípade nehrozí.“

To bola irónia, lebo sa musel vrátiť do väzenia práve preto, že ušiel.

Na písomné otázky súdu doktor Garcia odpovedal takto: „(1) Je schopný posúdiť, z čoho je obvinený a (2) … je schopný konzultovať so svojím právnikom a pomáhať mu pri príprave obhajoby, (3) … už nie je duševne chorý, (4) … aj keby bol prepustený bez ďalšej liečby, psychoterapie či výcviku, pravdepodobne nebude ohrozovať životy či bezpečnosť seba alebo iných osôb, pokiaľ sa nezačne správať sociopaticky, v takom prípade môže byť nebezpečný, najmä po konzumácii väčšieho množstva alkoholu.“

Rona vrátili do Ady, kde sa malo čoskoro konať ďalšie pojednávanie vo veci zrušenia trestu. Namiesto toho, aby sudca Miller znova zvážil jeho duševnú spôsobilosť, jednoducho prijal závery doktora Garciu. Ron, na základe súdneho príkazu duševne nespôsobilý, nikdy nebol vyhlásený za spôsobilého.

Na základe správy doktora Garciu bolo odloženie trestu zrušené a Rona poslali späť do väzenia na zvyšok dvojročného trestu. Keď odchádzal z nemocnice, dostal Thorazine na dva týždne.

V septembri sa v Ade konal proces s Tommym Wardom a Karlom Fontenotom. Ich obhajcovia sa snažili dosiahnuť rozdelenie prípadov a najmä súdne konanie mimo okresu Pontotoc. Denice Harrawayová bola stále nezvestná a ešte vždy sa o nej hovorilo; stovky miestnych dobrovoľníkov pomáhali polícii pri pátraní. Jej svokor bol v Ade vážený zubár. Ward a Fontenot strávili vo väzení jedenásť mesiacov. Ich priznania sa pretriasali v kaviarňach a salónoch krásy už od októbra, kedy sa o nich prvý raz písalo v novinách.

Ako mohli obžalovaní dúfať v nestrannú porotu? Podobné procesy sa bežne presúvajú do iných miest.

Žiadosti o zmenu miesta konania procesu však boli zamietnuté.

Ďalším predmetom sporov pred začatím procesu sa stali priznania. Obhajcovia Warda a Fontenota napadli hodnovernosť výpovedí a najmä metódy, akými ich detektívi Smith a Rogers získali. Príbehy oboch chlapcov boli zjavne nepravdivé a neexistoval jediný dôkaz, ktorý by potvrdil ich slová.

Peterson sa však zubami-nechtami bránil. Bez videozáznamov by bol stratený. Po dlhých a vzrušených debatách sudca napokon rozhodol, že porotcovia smú vidieť videozáznamy priznaní.

Obžaloba predvolala päťdesiatjeden svedkov, ale máloktorý povedal niečo podstatné. Mnohí boli priatelia Denice Harrawayovej, ktorí mali dokázať skutočnosť, že je nezvestná a pravdepodobne mŕtva. Proces priniesol iba jedno prekvapenie. Ako svedkyňa predstúpila pred súd ostrieľaná kriminálnička Terri Hollandová. Povedala porote, že v októbri, keď zavreli Karla Fontenota, bola v okresnom väzení. Občas sa spolu rozprávali a Karl sa jej priznal, že s Tommym Wardom a Odellom Titsworthom uniesli, znásilnili a zabili to nešťastné dievča.

Fontentot vyhlásil, že ju nikdy nevidel.

Terri Hollandová však nebola jediná udavačka spoza mreží, čo vypovedala. Aj Leonard Martin si vo väzení odpykával trest za menšie zločiny. Prokurátor ho dal predvolať a Martin pred porotou vypovedal, že raz počul Karla, ako sa v cele rozpráva sám so sebou a hovorí: „Vedel som, že nás chytia. Vedel som, že nás chytia.“

Takýto dôkaz poskytla obžaloba – dôkaz, ktorý mal porotu presvedčiť o vine bez akýchkoľvek pochybností.

Vzhľadom na neprítomnosť vecných dôkazov mali priznania veľký význam, ibaže boli plné rozporov a zjavných klamstiev. Obžaloba sa ocitla vo veľmi nezvyčajnom postavení, keď pripustila, že Ward a Fontenot klamali, a súčasne žiadala porotcov, aby im aj tak uverili.

Tie reči o Titsworthovi si láskavo nevšímajte, lebo v skutočnosti s tým nemal nič spoločné.

A neberte do úvahy ani bezvýznamné tvrdenia o dome, ktorý zhorel aj s telom, lebo dom v skutočnosti ľahol popolom o desať mesiacov skôr.

Priniesli monitory. Stlmili svetlá. Pustili pásky. Keď vyšli najavo krvavé detaily, Warda a Fontenota čakala cela smrti.

Chris Ross v záverečnej reči, jeho prvej v prípade vraždy, celú záležitosť šikovne zdramatizoval. Pripomenul všetky hrôzostrašné podrobnosti, ktoré zazneli z pásky – bodné rany, krv a vnútornosti, surové znásilnenie a ubodanie peknej dievčiny a nakoniec desivé spálenie jej tela.

Porotcov sa zmocnil spravodlivý hnev. Po krátkej porade sa vrátili. Oboch mladých mužov uznali vinnými a žiadali pre nich trest smrti.

Pravda však bola taká, že telo nebolo dobodané ani spálené, bez ohľadu na to, čo Ward a Fontentot tvrdili vo svojich takzvaných priznaniach a bez ohľadu na to, čo Bill Peterson a Chris Ross povedali porote.

Denice Harrawayovú usmrtil jediný výstrel do hlavy. Jej telo našiel v januári poľovník hlboko v lesoch pri osade Gerty v okrese Hughes, štyridsaťtri kilometrov od Ady, ďaleko od miest, ktoré prehľadala polícia.

Skutočná príčina smrti mohla všetkých zúčastnených presvedčiť, že si Ward a Fontenot svoje príbehy vybásnili a že sa priznali pod nátlakom. To sa však nestalo.

Skutočná príčina smrti mala viesť políciu k priznaniu omylu a k pátraniu po pravom vrahovi. Ani to sa nestalo.

Po procese, no skôr ako sa našlo telo, Tommy Ward čakal na odvoz do väzenia McAlester vzdialeného 88 kilometrov od Ady. Bol otrasený udalosťami, ktoré viedli až k rozsudku smrti, vystrašený, zmätený a skľúčený. Ešte pred rokom to bol typický mladý muž, ktorý hľadal dobrú prácu, zábavu a pekné dievča.

Skutoční vrahovia sú stále na slobode, hovoril si, a smejú sa nám. Smejú sa policajtom. Ktovie, napadlo mu, či v sebe našli toľko drzosti, aby sledovali proces. Prečo nie? Nič im nehrozilo.

Raz mal návštevu – dvoch policajtov z Ady. Teraz sa správali priateľsky, kamarátsky a robili si starosti, čo s ním bude, keď ho odvezú do McAlesteru. Boli ohľaduplní, pokojní a zvažovali každé slovo – nevyhrážali sa, nenadávali, nesľubovali smrť. Veľmi však chceli nájsť telo Denice Harrawayovej, a tak mu ponúkli dohodu. Ak im povie, kde je mŕtvola, prihovoria sa u prokurátora Billa Petersona, aby mu zmenil trest smrti na doživotie. Tvrdili, že je to v ich moci, čo nebola pravda. Prípad sa im už dávno vymkol z rúk.

Lenže Tommy nevedel, kde sa nachádza telo. Opakoval im to isté, čo hovoril už skoro rok – s tým zločinom nemá nič spoločné. Ani tvárou v tvár smrtiacej injekcii nebol Tommy Ward schopný dať policajtom, čo chceli.

Krátko po zatknutí Warda a Fontenota sa ich príbeh dostal k váženému newyorskému novinárovi Robertovi Mayerovi, ktorý vtedy žil na juhozápade. Rozprávala mu ho žena, s ktorou chodil; jej brat sa oženil s jednou zo sestier Tommyho Warda.

Mayera zaujalo najmä snové priznanie a rozruch, ktorý vyvolalo. Prečo by sa niekto priznával k hroznému zločinu a súčasne klamal? pýtal sa sám seba. Odcestoval do Ady a začal vyšetrovať na vlastnú päsť. Počas predbežného vypočúvania aj počas procesu Mayer usilovne zbieral informácie o meste a jeho obyvateľoch, o zločine, polícii, žalobcoch a najmä o Wardovi a Fontenotovi.

Adčania ho nespúšťali z očí. Nestávalo sa často, že medzi nich zavítal skutočný spisovateľ, ktorý pátral, pozoroval a bohviečo sa chystal napísať. Mayer si časom získal dôveru väčšiny hlavných postáv. Dlho sa zhováral s Billom Petersonom. Sedával na poradách s obhajcami. Trávil veľa času s policajtmi. Dennis Smith sa mu snažil vysvetliť, aké napätie vyvolávajú v malom meste dva nevyriešené prípady vraždy. Ukázal Mayerovi fotografiu Debbie Carterovej. „Vieme, že ju zabil Ron Williamson,“ povedal Smith. „Len to zatiaľ nemôžeme dokázať.“

Keď Mayer začal zbierať informácie, nevylučoval možnosť, že chlapci sú vinní. Ale čoskoro ho pobúrilo konanie Smitha a Rogersa a spôsob, akým súd vystupoval proti Wardovi a Fontenotovi. Okrem priznaní neexistovali iné dôkazy a čo ako šokujúco pôsobili, bolo v nich toľko rozporov, že im nikto nemohol uveriť.

Mayer sa však snažil podať vyvážený opis zločinu aj súdneho procesu. Jeho kniha Adské sny vyšla vo vydavateľstve Viking v apríli 1987. Obyvatelia Ady na ňu netrpezlivo čakali.

Reakcia bola rýchla a predvídateľná. Niektorí ľudia knihu nebrali vážne, lebo autor sa priatelil s Wardovou rodinou. Iní trvali na tom, že mladí muži sú vinní – veď sa priznali –a ich názor nemohla zmeniť žiadna kniha.

No medzi ľuďmi sa dosť rozšírilo presvedčenie, že prípad zbabrali policajti s prokurátorom, lebo poslali do väzenia nesprávnych mužov, kým skutoční vrahovia sú stále na slobode.

Billa Petersonasa kritika dotkla – nestáva sa, aby o prípade, ktorým sa zaoberá prokurátor z malého mesta, napísali knihu, navyše dosť nelichotivú – a tak sa vehementne vrhol na prípad Debbie Carterovej. Mal čo dokazovať.

Vyšetrovanie uviazlo na mŕtvom bode – dievčinu zavraždili pred štyrmi rokmi. Bol najvyšší čas niekoho obviniť.

Peterson aj policajti roky verili, že vrahom je Ron Williamson. Možno v tom bol zapletený aj Dennis Fritz, možno nie, ale boli si istí, že Williamson v tú osudnú noc bol v Debbinom byte. Nemali žiadne dôkazy, cítili to v kostiach.

Rona zatiaľ prepustili z väzenia; vrátil sa do Ady. V auguste 1985, keď mu zomrela matka, čakal na konanie o svojej duševnej spôsobilosti a mal pred sebou ešte dva roky za mrežami. Annette a Renee s ťažkým srdcom predali rodičovský dom, v ktorom vyrastali. V októbri 1986, keď Rona podmienečne prepustili z väzenia, nemal kde bývať. Nasťahoval sa k Anette a niekoľko dní sa snažil zapadnúť. Lenže čoskoro sa vrátil k svojim zlozvykom – varil si neskoro v noci a robil pritom hrozný hluk, celú noc mu hlasno hral televízor, fajčil, pil a cez deň spal na pohovke. Rodina to znášala asi mesiac, ale potom ho Annette požiadala, aby odišiel.

Dva roky vo väzení neprispeli k zlepšeniu jeho duševného stavu. Viac ráz bol v rôznych štátnych nemocniciach, kde na ňom lekári skúšali rôzne kombinácie liekov. Často bol úplne bez liekov. Chvíľu vydržal, kým si niekto nevšimol jeho čudné správanie, a potom sa znova ocitol na psychiatrii.

Po prepustení Rona objednali na schôdzku so sociálnou pracovníčkou v Stredisku duševného zdravia v Ade. Dňa 15. októbra sa stretol s Normou Walkerovou, ktorá si zapísala, že užíva lítium, Navane a Artane. Pôsobil na ňu príjemným dojmom, ovládal sa, len bol trochu čudný, „občas mlčky hľadel pred seba, trvalo to niekedy aj minútu“. Plánoval študovať teológiu a stať sa kazateľom. Alebo založiť vlastnú stavebnú firmu. Veľké plány, možno priveľké, pomyslela si vtedy Walkerová.

O dva týždne ešte vždy užíval lieky, na dohovorenú schôdzku prišiel včas a zdalo sa, že sa má dobre. Ďalšie dve schôdzky vynechal, a keď prišiel 9. decembra, chcel sa stretnúť s doktorkou Marie Snowovou. Prestal brať lieky, lebo dievča, s ktorým sa zoznámil, im nedôverovalo. Doktorka Snowová sa ho snažila presvedčiť, aby začal znova užívať predpísané lieky, ale on vyhlásil, že Boh mu prikázal skoncovať s pitím a drogami.

Osemnásteho decembra ani štrnásteho januára sa neukázal, 16. februára Annette zavolala Norme Walkerovej, že sa stal neovládateľným. Opísala ho ako „psychotika“, vraj niekoľko ráz hovoril o tom, že sa zastrelí. Na druhý deň prišiel do strediska, a hoci bol nervózny, rozprával dosť rozumne. Žiadal, aby mu zmenili lieky. O tri dni volali Walkerovej z McCallovej kaplnky. Ron tam urobil scénu – kričal a dožadoval sa zamestnania. Poradila im, aby boli opatrní a v prípade potreby zavolali políciu. Popoludní ho Annette s manželom priviedli na stretnutie s Walkerovou. Boli nešťastní a zúfalo potrebovali pomoc.

Walkerová si všimla, že Ron zjavne neužíva žiadne lieky, bol zmätený, dezorientovaný, v zajatí bludov, odtrhnutý od reality a absolútne neschopný postarať sa o seba. Podľa nej nemohol žiť sám, ani keby bral potrebné lieky. Navrhla im jediné možné riešenie, „dlhodobú ústavnú liečbu vzhľadom na zhoršujúci sa duševný stav a nekontrolovateľné správanie“.

Trojica odišla zo strediska bez ďalšieho plánu a bez liekov. Ron sa túlal po Ade a napokon kamsi zmizol. Gary Simmons sa raz večer rozprával s dvoma priateľmi vo svojom dome v Chikashe, keď ktosi zazvonil. Otvoril dvere a jeho švagor vbehol dnu a vzápätí sa v obývačke zosypal na dlážku. „Potrebujem pomoc,“ opakoval stále dookola. „Zbláznil som sa a potrebujem pomoc.“ Bol neoholený, špinavý, vlasy mal zlepené, bol dezorientovaný a nevedel, kde je. „Už to ďalej nevydržím,“ povedal.

Garyho hostia Rona nepoznali a boli šokovaní jeho výzorom a zúfalstvom. Jeden odišiel, ale druhý sa ešte zdržal. Ron sa upokojil a potom upadol do letargie. Gary mu sľúbil, že zoženie pomoc, a napokon ho naložili do auta. Prvá zastávka bola v najbližšej nemocnici, kde ich poslali do miestneho Strediska duševného zdravia. Odtiaľ ich poslali do Normanu do Ústrednej štátnej nemocnice. Ron sa v aute ani nepohol, bol úplne stuhnutý, takmer katatonický. Podarilo sa mu však povedať, že je hladný. Gary poznal jeden podnik, ktorý bol známy veľkými porciami pečených rebierok, ale keď zastali na parkovisku, Ron sa spýtal: „Kde sme?“

„Ideme sa najesť,“ odvetil Gary. Ron sa však dušoval, že vôbec nie je hladný, a tak pokračovali v ceste.

„Prečo si tam zastavil?“ spýtal sa Ron.

„Lebo si vravel, že si hladný.“

„Nič také som nepovedal.“ Ron bol očividne podráždený.

Po niekoľkých kilometroch sa Ron znova ozval, že je veľmi hladný. Gary zbadal McDonald a zastal. „Čo tu robíme?“ chcel vedieť Ron.

„Ideme niečo zjesť,“ odpovedal Gary.

„Prečo?“

„Lebo si povedal, že si veľmi hladný.“

„Nie som. Ponáhľaj sa, prosím, do nemocnice.“ Keď konečne dorazili do mesta Norman, Ron opäť vyhlásil, že je hladný. Gary trpezlivo našiel ďalší McDonald a Ron sa opäť spýtal, prečo zastavujú.

Posledná zastávka pred nemocnicou bola na benzínke na Main Street. Gary sa vrátil do auta s dvoma veľkými čokoládovými tyčinkami, ktoré Ron okamžite zhltol. Gary a jeho priateľ sa nestačili čudovať, ako rýchlo ich zjedol.

Ani v nemocnici sa Ron nedostal zo stavu úplného otupenia. Prvý lekár s ním stratil trpezlivosť, keď nechcel spolupracovať, a len čo vyšiel z miestnosti Gary svojho švagra riadne vykrstil.

Ron stál tvárou k stene, ruky držal od tela ako kulturista a v tejto póze stuhol na niekoľko minút. Gary sa mu prihováral, ale zbytočne. Prešlo desať minút a Ron sa ani nepohol. Hľadel do stropu a stál nehybne ako socha. Prešlo dvadsať minút a Gary už mal všetkého dosť. Až po tridsiatich minútach sa Ron prebral, ale stále nebol ochotný s Garym hovoriť.

Našťastie, čoskoro prišli ošetrovatelia a odviedli Rona do izby. Lekárovi povedal: „Chcel som sem prísť, lebo som potreboval niekde byť.“ Dali mu lítium proti depresii a Navane, antipsychotikum, ktoré sa používalo pri liečbe schizofrénie. Len čo sa jeho stav stabilizoval, napriek odporúčaniam lekárov odišiel z nemocnice a o niekoľko dní bol späť v Ade.

Garyho ďalšia cesta so švagrom viedla do Dallasu, kde mali kresťanský misijný program pre bývalých väzňov, alkoholikov a narkomanov. Garyho pastor Rona poznal a chcel mu pomôcť. Potajomky sa zdôveril Garymu: „U Rona sa svieti, ale nikto nie je doma.“

Ron sa zaregistroval v dallaskom zariadení. Keď mu pridelili izbu, Gary sa rozlúčil a podstrčil Ronovi päťdesiat dolárov. Nevedel, že je to proti predpisom. Gary sa vrátil do Oklahomy a Ron tiež. Pár hodín po nástupe do zariadenia si za peniaze od švagra kúpil lístok na autobus a dorazil do Ady krátko po Garym.

Ďalší raz sa do Ústrednej štátnej dostal nedobrovoľne, keď 21. marca, deväť dní po prepustení, zhltol dvadsať tabletiek Navane. Pokus o samovraždu neskôr zdôvodnil tým, že bol v depresii, lebo nemohol zohnať prácu. Stabilizovali ho, dali mu vhodné lieky, ale na štvrtý deň ich prestal užívať. Lekári usúdili, že ohrozuje seba aj svoje okolie, a odporučili dvadsaťosemdňovú liečbu v Ústrednej štátnej. Dvadsiateho štvrtého marca Rona prepustili.

V Ade si našiel izbu za malým domčekom na Twelfth Street v západnej časti mesta. Nebola tam kuchyňa ani vodovod. Namiesto sprchy používal záhradnú hadicu. Annette mu nosila jedlo a snažila sa oňho starať. Pri jednej návšteve si všimla, že mu krvácajú zápästia. Porezal sa žiletkou, povedal, aby zažil to isté ako tí, čo preňho toľko trpeli. Chcel zomrieť, byť s rodičmi, ktorým ublížil najväčšmi. Sestra ho prosila, aby vyhľadal lekára, ale Ron odmietol. Odmietol aj pomoc Strediska duševného zdravia.

Neužíval vôbec žiadne lieky.

Starý pán, ktorému dom patril, bol k Ronovi láskavý. Nájomné pýtal nízke, často žiadne. V garáži stála prastará kosačka, na ktorej chýbalo koleso. Ron ju tlačil po uliciach Ady, kosil trávniky za päť dolárov a peniaze odovzdával domácemu.

Dňa 4. apríla prijala adská polícia telefonát z domu na Tenth Street. Majiteľ informoval službukonajúceho policajta, že musí odísť z mesta a bojí sa o svoju rodinu, lebo Ron Williamson sa v noci túla po okolí. Volajúci zjavne poznal Rona a pozorne sledoval jeho kroky. Povedal, že Ron štyri razy išiel do obchodu Circle K a dva alebo tri razy do Love’s a to všetko za jedinú noc.

Policajt prejavil pochopenie – všetci poznali Ronove čudné zvyky –, ale pripomenul, že neexistuje zákon, ktorý zakazuje po polnoci chodiť po uliciach. Sľúbil však, že do tej časti mesta pošle hliadku.

Desiateho apríla o tretej ráno volal na políciu predavač z obchodu Circle K. Ron Williamson tam bol niekoľko ráz a správal sa veľmi čudne. Kým policajt Jeff Smith spisoval s predavačom hlásenie, podozrivý opäť vošiel do obchodu. Smith požiadal Ronnieho, aby odišiel, a on poslúchol.

O hodinu neskôr Ron prišiel k budove väzenia, zazvonil a vyhlásil, že sa chce priznať k viacerým zločinom, ktoré spáchal v minulosti. Dali mu formulár a Ron začal písať. Priznal sa, že pred štyrmi rokmi v nočnom klube Coachlight ukradol kabelku, v jednom dome ukradol zbraň, dve dievčatá obchytkával na intímnych miestach a v Asheri udrel a takmer znásilnil dievča. Ale po chvíli všetko nechal tak a odišiel. Policajt Rick Carson ho sledoval a o pár blokov ďalej ho dobehol. Ron sa mu snažil vysvetliť, čo robí vonku, ale bol príliš zmätený. Nakoniec povedal, že hľadá trávniky, ktoré ešte treba pokosiť. Carson mu poradil, aby išiel domov, lebo za bieleho dňa sa ľahšie hľadá.

Trinásteho apríla Ron vošiel do Strediska duševného zdravia a vystrašil personál. Jeden z pracovníkov povedal, že „slintal“. Chcel sa okamžite stretnúť s doktorkou Snowovou a vyštartoval po chodbe do jej pracovne. Keď mu povedali, že tam nie je, opustil budovu.

O tri dni vyšla kniha Adské sny.

Čo ako sa polícia snažila prišiť Ronovi Williamsonovi vraždu Debbie Carterovej, stále jej chýbali dôkazy. Koncom jari 1987 nemali oveľa viac dôkazov ako v lete 1983. Analýzu vlasov už dokončili – dva roky po vražde. Niektoré vzorky odobraté Ronovi a Dennisovi sa „mikroskopicky zhodovali“ s niektorými vlasmi nájdenými na mieste činu, ale výsledky porovnávania boli absolútne nespoľahlivé.

Obžaloba mala jeden veľký problém – krvavý odtlačok dlane na sadrokartóne, ktorý vyrezali zo steny v spálni Debbie Carterovej. Začiatkom roka 1983 ho Jerry Peters z OSBI dôkladne preskúmal a zistil, že nepatrí Dennisovi Fritzovi ani Ronovi Williamsonovi, ba ani Debbie Carterovej. Zanechal ho tam vrah.

Lenže čo ak sa Jerry Peters pomýlil? Možno mal naponáhlo, alebo mu niečo uniklo. Keby totiž odtlačok patril Debbie Carterovej, Fritz a Williamson by stále boli podozriví.

Peterson dostal nápad exhumovať jej telo a znova pozrieť odtlačky dlaní. Pri troche šťastia rozklad ešte nepokročil natoľko, aby sa nedali odobrať nové odtlačky. A ak sa na ne pozrú z iného uhla, obžaloba by mohla získať potrebné informácie a konečne odovzdať vrahov do rúk spravodlivosti.

Dennis Smith zavolal Peggy Stillwellovej, aby prišla na policajnú stanicu, ale nepovedal jej prečo. Myslela si, ako vždy, že možno nastal obrat vo vyšetrovaní. Bill Peterson sedel za stolom a pred sebou mal papier. Vysvetlil Peggy, že chcú exhumovať telo jej dcéry, na čo potrebujú jej podpis. Charlie Carter tam už bol a podpísal sa.

Peggy sa zhrozila. Predstava, že by mala rušiť pokoj svojej nebohej dcéry, ju šokovala. Nie, povedala, ale Peterson to čakal. Naliehal na ňu, spýtal sa, či chce objasniť Debbinu vraždu. Samozrejme, ale neexistuje iný spôsob? Nie. Ak chce, aby našli vraha a spravodlivo ho potrestali, musí súhlasiť s exhumáciou. Po chvíli váhania Peggy dala písomný súhlas, vybehla z policajnej stanice a ponáhľala sa za sestrou Glennou Lucasovou.

Porozprávala jej o stretnutí s Petersonom a o plánoch na exhumáciu. Zmocnilo sa jej vzrušenie, tešila sa, že znova uvidí dcéru. „Môžem sa jej zase dotknúť a držať ju,“ opakovala stále dookola.

Glenna nebola taká nadšená a nepovažovala to za dobrý nápad. Okrem toho mala svoje pochybnosti o ľuďoch, ktorí viedli vyšetrovanie. Za štyri a pol roka, ktoré uplynuli od vraždy, bola viac ráz nútená rozprávať sa o prípade s Billom Petersonom.

Peggy bola dosť labilná. Nikdy neprijala skutočnosť, že jej Debbie je mŕtva. Glenna opakovane žiadala Petersona aj policajtov, aby informácie o priebehu vyšetrovania poskytovali najprv jej alebo inému príbuznému. Peggy nebola schopná vyrovnať sa s nečakanými zvratmi a potrebovala sestrinu ochranu.

Glenna okamžite zavolala Billovi Petersonovi a chcela vedieť, čo plánuje. Vysvetlil jej, že exhumácia je potrebná, pokiaľ rodina chce, aby Ron Williamson a Dennis Fritz boli súdení za vraždu. Krvavý odtlačok dlane pre obžalobu predstavuje neprekonateľnú prekážku. Ak sa ukáže, že patril Debbie, on aj policajti môžu rázne konať proti Fritzovi a Williamsonovi.

Glenna bola zmätená. Ako môže Peterson vedieť, že nové odtlačky dlaní prinesú iné výsledky, keď telo ešte nebolo exhumované? Kde berie istotu, že exhumácia usvedčí Fritza a Williamsona?

Peggy bola priam posadnutá predstavou, že znova uvidí dcéru. V jednej chvíli povedala sestre: „Už som zabudla na zvuk jej hlasu.“ Peterson Glenne sľúbil, že exhumácia prebehne rýchlo.

Peggy bola na svojom pracovisku v sklárni Brockway Glass, keď sa jej okoloidúca kolegyňa spýtala, čo sa deje na cintoríne Rosedale pri Debbinom hrobe. Peggy sa vyrútila z továrne, ale keď dobehla na cintorín, našla iba prázdny hrob. Jej dcéru už odviezli.

Prvé odtlačky dlaní odobral agent OSBI Jerry Peters počas pitvy 9. decembra 1982. Vtedy boli ruky neporušené a Peters nemal prečo pochybovať o kvalite odtlačkov. O tri mesiace vo svojej správe s istotou potvrdil, že krvavý odtlačok na sadrokartóne nepatril Fritzovi, Williamsonovi ani obeti.

Lenže o štyri a pol roka neskôr, keď vraždu ešte vždy neobjasnili a polícia naliehala, odrazu zapochyboval. Tri dni po exhumácii napísal novú správu, v ktorej uviedol, že krvavý odtlačok patril Debbie Carterovej. Bol to prvý a jediný prípad v jeho dvadsaťštyriročnej kariére, keď zmenil názor.

Bill Peterson už viac nepotreboval. Vyzbrojený dôkazom, že krvavý odtlačok nepatril neznámemu vrahovi, ale Debbie, ktorá ho zanechala na stene, keď zápasila o život, mohol konečne vyraziť do boja proti hlavným podozrivým. A bolo treba upozorniť aj ľudí v meste – budúcich porotcov.

Zatiaľ čo úrady tvrdili, že všetko, čo súvisí s exhumáciou, je prísne tajné, Peterson poskytol interview Ada Evening News. „Nové zistenia potvrdili naše podozrenie. Teraz skúmame dôkazy,“ citovali ho noviny.

Čo sa vlastne zistilo? Peterson nechcel hovoriť o podrobnostiach, ale našiel sa iný „zdroj“ ochotný vyklopiť všetko. Zdroj povedal: „Telo bolo exhumované, aby sa znovu odobrali odtlačky dlaní, ktoré sa porovnali s krvavým odtlačkom na stene v byte nebohej.“

A pokračoval: „Vylúčenie možnosti, že odtlačok dlane patril niekomu inému ako obeti, bolo mimoriadne dôležité pre ďalšie vyšetrovanie.“

„Mám oveľa lepší pocit,“ priznal sa Peterson. Získal príkazy na zatknutie Rona Williamsona a Dennisa Fritza.

V piatok 8. mája ráno videl Rick Carson Rona tlačiť kosačku s tromi kolesami po ulici v západnej časti mesta. Chvíľu sa rozprávali. Ron s dlhými vlasmi, bez košele, v roztrhaných džínsoch vyzeral spustnuto ako vždy. Chcel získať prácu v mestských službách a Rick sľúbil, že mu prinesie formulár žiadosti. Ron povedal, že ho večer počká doma.

Nato Carson informoval svojho nadriadeného, že podozrivý sa bude vo večerných hodinách zdržiavať vo svojom byte na West Twelfth Street. Naplánovali zatknutie a Rick požiadal, aby mohol byť pri tom. Keby sa Ron začal správať násilnícky, Rick sa chcel postarať, aby nikomu neublížil. Namiesto toho poslali štyroch iných policajtov vrátane detektíva Mika Baskina.

Odviedli ho do väzby bez akýchkoľvek incidentov. Mal na sebe tie isté džínsy a tenisky a ešte vždy bol bez košele. Vo väzení mu Mike Baskin prečítal jeho práva a spýtal sa, či chce niečo povedať. Jasné, prečo nie. Detektív James Fox sa tiež zúčastnil na výsluchu.

Ron stále opakoval, že Debbie Carterovú nepoznal, nikdy nebol u nej v byte a pokiaľ vie, nikdy ju ani nevidel. Ani raz sa neodklonil od svojej výpovede, napriek kriku a šikanovaniu zo strany policajtov, ktorí stále dookola tvrdili, že je vinný.

Dennis Fritz žil v Kansas City so svojou matkou a tetou a zarábal si na živobytie maľovaním domov. Z Ady odišiel pred niekoľkými mesiacmi a spomienka na priateľstvo s Ronom už skoro vybledla. Štyri roky sa nerozprával so žiadnym detektívom a na vraždu Debbie Carterovej už skoro zabudol.

Ôsmeho mája neskoro večer pozeral televíziu. Celý deň pracoval a ešte vždy mal na sebe zafŕkané maliarske nohavice. Bolo teplo, okná mal otvorené dokorán. Zazvonil telefón a neznámy ženský hlas sa spýtal: „Je tam Dennis Fritz?“

„Ja som Dennis Fritz,“ odpovedal, načo žena zložila. Možno si pomýlila číslo, možno naňho niečo chystá bývalá manželka. Znova sa usadil pred televízorom. Matka a teta už spali v zadnej časti domu. Bolo 23. 30.

O pätnásť minút počul buchot dverí na aute. Vstal a bosý prešiel k vchodovým dverám, keď zrazu uvidel malú armádu ozbrojencov v čiernom, ktorá postupovala po trávniku. Čo to má znamenať? pomyslel si. Dokonca mu napadlo, či by nemal zavolať na políciu.

Zazvonili, a keď otvoril, dvaja policajti v civile ho vyvliekli von a chceli vedieť: „Ste Dennis Fritz?“

„Áno, som.“

„V tom prípade ste zatknutý za vraždu prvého stupňa,“ zavrčal jeden a druhý mu nasadil putá.

„O akej vražde je reč?“ spýtal sa Dennis, ale potom mu čosi zišlo na um. Koľko Dennisov Fritzov je v Kansas City? Určite sa pomýlili.

Vtom sa pri dverách zjavila jeho teta, a keď uvidela blížiacich sa po zuby ozbrojených kukláčov, začala hystericky kričať. Dennisova matka vybehla zo spálne, práve keď policajti vošli do domu, aby ho „zaistili“, hoci im nebolo jasné, koho a čo chcú zaistiť. Dennis nevlastnil zbraň. V dome sa nenachádzali žiadni iní vrahovia či podozriví, ale chlapci zo zásahovej jednotky mali svoje príkazy.

Dennis mal dojem, že ho zastrelia na mieste, keď zdvihol hlavu a videl, že sa k nemu blíži biely stetson. Po príjazdovej ceste kráčali dva temné prízraky z minulosti. Dennis Smith a Gary Rogers sa vyškierali od ucha k uchu.

Aha, o tú vraždu ide, pomyslel si. Tí dvaja malomestskí kovboji prehovorili kukláčov z Kansas City na dramatickú, ale úplne zbytočnú raziu.

„Môžem sa obuť?“ spýtal sa a policajti neochotne prikývli.

Strčili ho na zadné sedadlo policajného auta a vedľa neho si sadol nadšením sa rozplývajúci Smith. Za volantom sedel miestny detektív. Keď odchádzali, Fritz sa pozrel na ozbrojených chlapcov zo zásahovej jednotky a v duchu si povedal: Aké hlúpe. Zatknúť ho predsa mohol hociktorý pomocník šerifa. A aj keď ním zatknutie otriaslo, musel sa potichu smiať pri pohľade na skleslých policajtov z Kansas City.

Posledné, čo videl, bola jeho matka vo dverách s rukami na ústach.

Odviedli ho do malej vyšetrovacej miestnosti na policajnej stanici v Kansas City. Smith a Rogers mu prečítali jeho práva a vzápätí vyhlásili, že majú v úmysle získať jeho priznanie. Dennis myslel na Warda a Fontenota a bol odhodlaný nepovedať ani slovo. Smith hral dobrého, láskavého priateľa, ktorý mu chce pomôcť. Rogers ho ustavične urážal, nadával, vyhrážal sa, neprestajne ho ďobal prstom do hrude.

Od posledného výsluchu prešli štyri roky. V júni 1983, keď Fritz druhý raz „beznádejne prepadol“ na detektore lži, ho Smith, Rogers a Featherstone držali tri hodiny v suteréne policajnej stanice v Ade a snažili sa ho zlomiť. Nedostali z neho nič a ani teraz nič nedostanú.

Rogers zúril. Policajti už roky vedeli, že Fritz a Williamson znásilnili a zavraždili Debbie Carterovú, a teraz sa prípad konečne vyriešil. Potrebovali len priznanie. „Nemám sa k čomu priznať,“ opakoval Fritz do omrzenia. Aké máte dôkazy? Ukážte mi dôkazy.

Rogersova obľúbená veta bola: „Urážate moju inteligenciu.“ Fritz bol zakaždým v pokušení spýtať sa: „Akú inteligenciu?“, ale nechcel dostať facku.

Po dvoch hodinách sústavného urážania konečne vyhlásil: „Dobre, priznám sa.“ Policajti si vydýchli; nemali nijaké dôkazy a teraz získajú aspoň priznanie. Smith išiel pohľadať magnetofón. Rogers si rýchlo pripravil blok a perá.

Keď bolo všetko nachystané, Fritz pozrel na magnetofón a povedal: „Toto je pravda: Nezabil som Debbie Carterovú a o jej vražde nič neviem.“

Smith a Rogers takmer explodovali a okamžite zaútočili – ďalšie hrozby, ďalšie nadávky. Fritz bol roztrasený a vystrašený, ale trval na tom, že je nevinný, až kým neukončili výsluch. Odmietol prevoz do Oklahomy a trpezlivo čakal vo väzení na proces.

V ten istý deň, v sobotu, odviedli Rona z väzenia na policajnú stanicu, kde sa mal konať ďalší výsluch. Smith a Rogers už naňho netrpezlivo čakali. Ich cieľom bolo prinútiť Rona, aby konečne zaspieval.

Výsluch naplánovali deň pred zatknutím. Vtedy vyšla kniha Adské sny a ľudia kritizovali Smithove a Rogersove metódy. Preto sa rozhodli, že Smitha, ktorý býval v Ade, nahradí Rusty Featherstone z Oklahoma City. Okrem toho sa rozhodli nepoužiť video.

Dennis Smith bol v budove, no ani sa len nepriblížil k miestnosti, kde vypočúvali Rona. Hoci štyri roky viedol vyšetrovanie a veril, že Williamson je vinný, predsa sa vyhol najdôležitejšiemu výsluchu.

Na adskom policajnom oddelení mali slušné audiovizuálne vybavenie, ktoré často využívali. Výsluchy, najmä priznania, takmer vždy nahrávali na video. Policajti si uvedomovali, ako také priznanie zapôsobí na porotu. Stačí sa spýtať Warda a Fontenota. Keď bol Ron druhý raz na detektore lži, Featherstone zaznamenal priebeh testu na video.

V prípade, že priznanie nenahrali na video, použili magnetofónový záznam. Magnetofónov mali na polícii dosť.

Ak nepoužili ani video, ani magnetofón, zvyčajne požiadali podozrivého, aby svoju výpoveď napísal. A ak nevedel čítať a písať, porozprával svoju verziu detektívovi, ktorý ju zapísal, potom prečítal záznam obvinenému a dal mu ho podpísať.

Deviateho mája však nepoužili ani jeden z týchto postupov. Hoci Williamson nebol negramotný, dokonca mal väčšiu slovnú zásobu ako jeho vyšetrovatelia, musel sa pozerať, ako si Featherstone robí poznámky. Povedal, že chápe svoje práva, a bol ochotný hovoriť.

Takto vyzerala policajná verzia výsluchu:

WILLIAMSON povedal: „Okej, ôsmeho decembra tisícdeväťsto osemdesiatdva. Do klubu Coachlight som chodil dosť často a bol som tam raz večer a pozeral sa na dievčinu, peknú dievčinu, a napadlo mi, že by som ju mal sledovať domov.“

WILLIAMSON zmĺkol, potom sa zdalo, že chce povedať niečo, čo sa začína na F, a zase zmĺkol. Potom pokračoval: „Napadlo mi, čo keby sa v ten večer stalo niečo zlé, a sledoval som ju domov.“

WILLIAMSON zase zmĺkol a potom hovoril o tom, ako ukradol stereo. Nato WILLIAMSON povedal: „Bol som s DENNISOM a išli sme do Holliday Inn a povedali dievčine, že máme v aute bar, a zobrali sme ju a ona vyskočila.“

WILLIAMSON sa vyjadroval v nesúvislých vetách a agent ROGERS ho požiadal, aby sa sústredil a vrátil sa k prípadu DEBBIE CARTEROVEJ.

WILLIAMSON povedal: „Okej, snívalo sa mi, že som zabil DEBBIE, bol som na nej, omotal som jej lano okolo krku, bodol som ju, niekoľkokrát, a utiahol som lano.“

WILLIAMSON povedal: „Robím si starosti, čo to spraví s mojou rodinou,“ a dodal: „Matka je už mŕtva.“

Agent ROGERS sa spýtal WILLIAMSONA, či tam on a DENNIS boli v ten večer, a WILLIAMSON odpovedal „áno“. Agent FEATHERSTONE sa spýtal WILLIAMSONA: „Išli ste tam s úmyslom zabiť ju?“ WILLIAMSON odpovedal: „Možno.“ Agent FEATHERSTONE sa spýtal: „Prečo?“ WILLIAMSON odpovedal: „Rozčuľovala ma.“ Agent FEATHERSTONE sa spýtal: „Ako to myslíte? Bola k vám nepríjemná? Protivná?“

WILLIAMSON odpovedal: „Nie.“

WILLIAMSON sa nakrátko odmlčal a potom dodal: „Ach, Bože, nemôžete čakať, že sa priznám, musím chrániť rodinu, synovca. Moja sestra, úplne ju to zničí. Nemôžem ublížiť matke teraz, keď je mŕtva. Myslím na to odvtedy, ako sa to stalo.“

Približne o 19. 38 WILLIAMSON povedal: „Ak ma pre to budete súdiť, chcem TANNERA z Tulsy. Nie, chcem DAVIDA MORRISA.“

Zmienka o právnikovi detektívov vystrašila. Zavolali Davidovi Morrisovi, ktorý im nariadil okamžite prerušiť výsluch.

Ron svoju výpoveď nepodpísal. Nikdy mu ju neukázali.

S ďalším snovým priznaním sa prípad pomaly uzatváral. Policajti aj prokurátor sa poučili z prípadu Warda a Fontenota, že obžalobe nemôže stáť v ceste nedostatok dôkazov. Nikoho nezaujímalo, že Debbie Carterová nebola ubodaná na smrť. Porotcovia podozrivého odsúdia, keď sú dostatočne šokovaní.

Ak jedno snové priznanie stačilo na usvedčenie Williamsona, druhé ho mohlo zlikvidovať. O niekoľko dní sa dozorca John Christian zastavil pri Ronovej cele. Vyrastali spolu v tej istej štvrti. Christianovci mali dom plný chlapcov a jeden z nich bol v Ronovom veku. Často u nich obedoval a večeral. Hrávali spolu bejzbal na ulici aj na ihrisku a obaja chodili na Byngovu strednú školu.

Ron, ktorý neužíval žiadne lieky, rozhodne nepatril k vzorným väzňom. Pontotocké okresné väzenie je betónový bunker bez okien, ktorý nevedno prečo postavili na trávniku vedľa súdnej budovy. Nízke stropy, stiesnené priestory, kde všetko počuť. Rona bolo počuť často. Ak nekričal, tak spieval, plakal, kvílil, sťažoval sa, zdôrazňoval svoju nevinu alebo rečnil o Debbie Carterovej. Dali ho do jednej z dvoch samotiek, čo najďalej od ostatných, ale väzenie bolo príliš malé, takže vyrušoval aj tam.

Iba John Christian ho vedel upokojiť a väzni sa začali tešiť na striedanie dozorcov. Keď mal službu Christian, hneď išiel za Ronom a utíšil ho. Rozprávali sa o starých časoch, keď rástli, hrali bejzbal, spomínali na spoločných kamarátov. Hovorili aj o prípade Debbie Carterovej a o Ronovom nespravodlivom obvinení. Osem hodín bolo ticho. Jeho cela bola maličká, ale dalo sa v nej spať a čítať. Pred odchodom zo služby Christian zašiel za Ronom, ktorý sa zvyčajne prechádzal po cele, fajčil a v duchu sa už vybičovával k rámusu, ktorý spustí, len čo príde iný dozorca.

Dňa 22. mája neskoro večer Ron ešte nespal a vedel, že Christian má službu. Zavolal ho k sebe a chcel sa rozprávať o vražde. Mal pri sebe knihu Adské sny a zdôveril sa kamarátovi, že aj on by vedel dať dokopy snové priznanie. Podľa Christiana Ron povedal: „Predstav si, že sa mi snívalo, čo sa stalo. Predstav si, že som býval v Tulse a celý deň som popíjal a hltal Quaalude a potom som sa autom odviezol do Buzzyho klubu (Coachlight) a predstav si, že som si tam dal ešte zopár drinkov a opil som sa. Povedzme, že som skončil pred dverami Debbie Carterovej a zaklopal a ona povedala: moment, práve telefonujem. A predstav si, že som vrazil dnu a znásilnil ju a zabil.“

Williamson dodal: „Keby som bol skutočne ten, kto ju zabil, nemyslíš, že by som si požičal peniaze od kamarátov a ušiel z mesta?“

Christian rozhovor pustil z hlavy, ale najskôr o ňom povedal kolegovi. Ten si to nenechal pre seba a nakoniec sa Ronove slová dostali až ku Garymu Rogersovi. Detektív zbadal príležitosť získať ďalšie dôkazy proti vrahovi a o dva mesiace požiadal Christiana, aby mu zopakoval, čo povedal Ron. Rogers o tom napísal hlásenie, podľa vlastného uváženia pridal úvodzovky, a druhé snové priznanie bolo na svete. V hlásení nebola ani zmienka o tom, koľko ráz Ron vehementne poprel akúkoľvek účasť na zločine.

Ako vždy, fakty neboli dôležité. Ron v čase vraždy nebýval v Tulse. Nevlastnil auto a nemal ani vodičský preukaz.

7

Správa, že ich brata zatkli a obvinili z vraždy, zapôsobila na Annette Hudsonovú a Renee Simmonsovú ako blesk z jasného neba. Od októbra, keď ho prepustili z väzenia, žili v obavách o jeho duševné i telesné zdravie, ale nemali ani tušenia, že mu hrozí obvinenie z vraždy. V meste sa síce šírili všelijaké reči, ale prešlo už veľa času a rodina predpokladala, že polícia má plné ruky práce s inými podozrivými a inými prípadmi. Keď Juanita pred dvoma rokmi zomierala, bola si istá, že poskytla Dennisovi Smithovi nespochybniteľný dôkaz o Ronovej nevine. Aj Annette a Renee tomu verili.

Obe sestry žili skromne – vychovávali deti, príležitostne pracovali, platili účty a občas ušetrili pár dolárov. Na obhajcu však nemali dosť peňazí. Annette sa rozprávala s Davidom Morrisom, no ten o prípad neprejavil záujem. John Tanner v Tulse bol príliš ďaleko a žiadal privysoký honorár.

Hoci ich Ron neraz zatiahol do súdneho systému, neboli pripravené na nečakané zatknutie a obvinenie z vraždy. Priatelia sa im vyhýbali. Začali ich sprevádzať kradmé pohľady a šepkanie. Jedna známa povedala Annette: „Ty za nič nemôžeš. Nie si zodpovedná za to, čo urobil tvoj brat.“

„Môj brat je nevinný,“ odsekla Annette. Ona aj Renee to stále opakovali, ale málokto ich počúval. Zabudnite na prezumpciu neviny. Policajti dostali svojho človeka; prečo by Rona zatýkali, ak nie je vinný?

Annettin syn Michael, vtedy pätnásťročný prvák na strednej, si vytrpel svoje pri triednej debate o najnovších miestnych udalostiach, z ktorých najvýznamnejšou bolo zatknutie Rona Williamsona a Dennisa Fritza za vraždu. Keďže mal priezvisko Hudson, nikto zo spolužiakov nevedel, že jeden z obvinených je jeho strýko. Všetci v triede odsudzovali zatknutých mužov. Na druhý deň ráno prišla Annette do školy a celú vec rázne vyriešila. Učiteľka sa jej ospravedlnila a sľúbila, že sa k tejto téme nebude vracať.

Renee a Gary Simmonsovci bývali v Chikashe, asi hodinu cesty od Ady, a vzdialenosť im uľahčovala situáciu. Lenže Annette nikdy neodišla z Ady – hoci veľa ráz túžila ujsť – lebo musela podporiť svojho bračeka.

V nedeľu 10. mája vyšiel na prvej strane Ada Evening News veľký článok o zatknutiach s fotografiou Debbie Carterovej. Väčšinu informácií poskytol Bill Peterson. Potvrdil exhumáciu tela aj skutočnosť, že záhadný odtlačok patril obeti. Vyhlásil, že Fritz a Williamson sú podozriví už vyše roka, ale neobjasnil prečo. O vyšetrovaní povedal: „Približne pred šiestimi mesiacmi sme sa dostali do slepej uličky a rozhodovali sme sa, aký prístup zvoliť.“

Veľký záujem vyvolala správa, že na prípade pracovali aj ľudia z FBI. Adská polícia pred dvoma rokmi požiadala FBI o pomoc. Po preskúmaní dôkazov v FBI vypracovali psychologický profil vrahov, ale o tom Peterson s novinármi nehovoril.

V pondelok vyšiel ďalší článok, tentoraz s väzenskými fotografiami Rona a Dennisa. Hoci na väzenskej fotografii nikto nevyzerá ako filmová hviezda, tieto boli dosť odstrašujúce na to, aby oboch odsúdili.

Autor zopakoval fakty z predchádzajúceho článku, pričom zdôraznil, že oboch mužov zatkli a obvinili zo znásilnenia prvého stupňa, znásilnenia cudzím predmetom a vraždy prvého stupňa. „Oficiálne“ kruhy sa napodiv odmietli vyjadriť, či obvinení vypovedali o svojich zločinoch. Reportéri z Ady si už natoľko zvykli na priznania, že ich považovali za neoddeliteľnú súčasť vyšetrovania.

O Ronovom prvom snovom priznaní polícia síce taktne pomlčala, ale dala novinám k dispozícii vyhlásenie, na základe ktorého získala zatykače. V článku z neho odcitovali: „… že z tela a postele slečny Carterovej boli odobraté vzorky vlasov a ochlpenia, ktoré sa mikroskopicky zhodovali so vzorkami od Ronalda Keitha Williamsona a Dennisa Fritza“.

Obidvaja mali dosť záznamov v trestnom registri. Ron mal na konte spolu pätnásť priestupkov – jazda pod vplyvom alkoholu a podobne – plus jeden trestný čin falšovania, ktorý ho dostal do väzenia. Fritz dva razy šoféroval opitý, okrem toho mal zopár dopravných priestupkov a kedysi ho odsúdili za pestovanie marihuany.

Bill Peterson opäť potvrdil, že telo exhumovali, aby mohli znova preskúmať odtlačok dlane, ktorý, ako sa ukázalo, patril obeti. Obidvaja boli „podozriví už vyše roka,“ dodal.

V závere článku autor pripomenul všetkým, že „Carterová zomrela následkom zadusenia, lebo jej počas znásilnenia handrou zapchali ústa“.

V ten istý deň Rona odviedli z väzenia do budovy súdu, asi päťdesiat krokov, kde prvý raz predstúpil pred sudcu Johna Davida Millera, ktorý mal na starosti predbežné vypočúvanie. Ron mu oznámil, že nemá právnika a nevie, či si ho môže dovoliť. Nato ho zobrali späť do väzenia.

O niekoľko hodín neskôr istý väzeň menom Mickey Wayne Harrell údajne počul, ako Ron plače a hovorí: „Je mi to ľúto, Debbie.“ Okamžite to ohlásil dozorcovi. Ron ho vraj potom poprosil, či by mu nevytetoval na ruku nápis Ron ľúbi Debbie.

Nový zločin rozprúdil klebety aj medzi väzňami. Udavači, ktorí odjakživa patrili k väzenskému folklóru, lebo im polícia vždy ochotne načúvala, mali čo robiť. Je to najrýchlejšia cesta na slobodu alebo aspoň k zníženiu trestu; stačí, ak väzeň povie, že počul podozrivého priznať sa úplne alebo aspoň čiastočne k zločinu, a môže túto informáciu vymeniť za dohodu s prokurátorom. Vo väčšine väzníc sú prípady udavačstva vzácne, pretože informátori majú strach z pomsty spoluväzňov. V Ade sa však udávalo bežne, lebo to prinášalo výhody.

O dva dni Rona opäť odviedli k sudcovi Johnovi Davidovi Millerovi, no tentoraz to neprebehlo hladko. Ešte vždy sa neliečil, bol príliš hlučný a agresívny a hneď spustil krik: „Ja som nikoho nezabil! Už toho mám plné zuby. Je mi ľúto tej rodiny, ale…“

Sudca Miller sa ho pokúšal zastaviť, ale Ron sa nedal. „Nezabil som ju. Neviem, kto to urobil. Moja matka v tom čase ešte žila a vedela, kde som bol.“

Sudca sa Ronovi snažil vysvetliť, že toto vypočúvanie neslúži na to, aby sa obžalovaní obhajovali, ale Ron si stále húdol svoje. „Chcem, aby ste ma zbavili obvinenia,“ opakoval. „Veď je to smiešne.“

Keď sa ho sudca spýtal, či chápe obvinenie, Ron odvetil: „Som nevinný, nikdy som s ňou nebol, nikdy som s ňou nesedel v aute.“

Kým mu pre záznam čítali jeho práva, Ron rečnil ďalej. „Tri razy som bol vo väzení, a zakaždým sa mi snažili nahovoriť, že mám niečo spoločné s tou vraždou.“

A keď zaznelo meno Dennisa Fritza, Ron prerušil čítanie: „Ten s tým nemal nič spoločné. V tom čase som ho poznal. Nechodil do Coachlightu.“

Nakoniec dal sudca do záznamu, že obžalovaný popiera svoju vinu. Keď Rona odvádzali, hrešil ako pohan. Annette sa za ním dívala a ticho plakala.

Chodila do väzenia každý deň, niekedy aj dva razy, ak jej to dozorcovia dovolili. Poznala tam skoro všetkých a oni poznali Ronnieho, takže často prižmúrili oko, aby ho mohla častejšie navštevovať.

Bol veľmi rozrušený, stále nedostával žiadne lieky a naliehavo potreboval lekársku pomoc. Bol celý bez seba od zúrivosti a pobúrený, že ho zatkli za zločin, s ktorým nemá nič spoločné. Cítil sa ponížený. Štyri a pol roka žil s nevysloveným podozrením, že spáchal ohavný zločin. Podozrenie bolo samo osebe dosť zlé. V Ade sa narodil, boli to jeho spoluobčania, jeho súčasní aj bývalí priatelia, ľudia, ktorí ho videli vyrastať v kostole, fanúšikovia, ktorí si ho pamätali ako veľkého športovca. Pohľady a šuškanie boleli, ale znášal ich trpezlivo celé roky. Bol nevinný a pravda, ak ju policajti niekedy odhalia, očistí jeho meno.

Ale náhle zatknutie a uväznenie a uverejnenie fotografie na prvej strane večerníka, to bolo naňho priveľa.

Vôbec si nebol istý, či sa niekedy stretol s Debbie Carterovou.

Dennis Fritz sedel vo väzenskej cele v Kansas City, čakal, kedy ho vydajú späť do Ady a uvažoval nad iróniou svojho zatknutia. Vražda? Roky trvalo, kým sa spamätal z vraždy svojej manželky, a často sa sám cítil ako obeť.

Vražda? Nikdy na nikoho nevztiahol ruku. Bol nízkeho vzrastu a štíhlej postavy, k bitkám a násiliu mal vždy odpor. Isteže, navštevoval bary a rôzne pochybné podniky, ale vždy keď sa začalo schyľovať k bitke, podarilo sa mu nenápadne vykĺznuť. Ak aj Ron bitku nezačal, určite ju dokončil, ale Dennis nie. Podozrievali ho iba preto, že sa priatelil s Ronom.

Fritz napísal dlhý list redakcii Ada Evening News, v ktorom vysvetlil, prečo sa bráni prevozu do Ady. Odmietol sa vrátiť so Smithom a Rogersom, lebo jednoducho nemohol uveriť, že je obvinený vraždy. Je nevinný, s tým zločinom nemá nič spoločné a potrebuje čas, aby sa spamätal. Hľadá dobrého obhajcu a jeho rodina sa snaží dať dokopy peniaze.

Ďalej zhrnul svoju účasť na vyšetrovaní. Keďže nemal čo skrývať a chcel spolupracovať, urobil všetko, o čo ho policajti požiadali: poskytol im vzorky slín, odtlačky prstov, rukopis aj vlasy (dokonca aj jeden fúz); dva razy sa podrobil testu na detektore lži, o ktorom Dennis Smith vyhlásil, že v ňom „beznádejne prepadol“. Fritz neskôr zistil, že to nebola pravda.

O priebehu vyšetrovania Fritz napísal: „Tri a pol roka mali k dispozícii moje odtlačky prstov, rukopis a vzorky vlasov na porovnanie s dôkazmi z miesta činu, prípadne inými dôkazmi, a mohli ma už dávno zatknúť. Lenže podľa vašich novín sa pred šiestimi mesiacmi ocitli v slepej uličke a museli sa rozhodnúť, ako budú ďalej postupovať. Nie som taký hlúpy, aby som nevedel, že v žiadnom kriminalistickom laboratóriu netrvá porovnanie dobrovoľne poskytnutých vzoriek s dôkazmi tri a pol roka.“

Dennis, bývalý učiteľ prírodných vied, študoval dôkazovú hodnotu vzoriek vlasov po tom, ako ich poskytol polícii. V jeho liste bol aj tento odsek – „Ako ma môžu obviniť zo znásilnenia a vraždy na základe takých chatrných dôkazov, ako sú vlasy, podľa ktorých sa dajú určiť len etnické skupiny ľudí, nie ich individuálne charakteristiky v rámci určitej skupiny? Každý odborník v tejto oblasti vie, že existujú milióny ľudí, ktorých vlasy majú rovnaké charakteristiky.“

Na zaver zdôraznil, že je nevinný, a položil otázku: „Som vinný, kým mi nedokážu nevinu, alebo som nevinný, kým mi nedokážu vinu?“

V okrese Pontotoc nemali verejného obhajcu na plný úväzok. Obvinený, ktorý si nemohol dovoliť advokáta, musel zložiť prísahu nemajetného, a sudca mu pridelil miestneho právnika.

Keďže medzi obvinenými nebýva veľa majetných, väčšinu páchateľov závažných zločinov obhajovali právnici určení súdom. Lúpeže, drogy, prepadnutia boli zločiny nižších spoločenských vrstiev, a keďže skoro všetci obžalovaní boli vinní, ich právni zástupcovia čoskoro zistili, že vyšetrujú, vypočúvajú, pokúšajú sa o dohodu s obžalobou, papierujú a uzatvárajú prípady za mizernú odmenu.

Dokonca takú mizernú, že väčšina právnikov sa týmto prípadom radšej vyhla. Systém obhajcov nemajetných bol veľmi problematický. Sudcovia často prideľovali prípady právnikom, ktorí nemali takmer žiadne skúsenosti s trestným právom. Na súdnych znalcov a iné výdavky neboli peniaze.

Hrdelný zločin v malom meste rozpráši miestnych právnikov na všetky strany. Nikto nechce byť ostro sledovaný pri obhajovaní práv obžalovaného z nižšej spoločenskej vrstvy, ktorý je obvinený z nejakého ohavného zločinu. Zaberá to priveľa času a neraz sa stáva, že malú právnickú kanceláriu musia zavrieť. Odmena za náročnú prácu je smiešna. A odvolania sa ťahajú donekonečna.

Všetci majú strach, že prípad nikto neprijme a sudca ho jednoducho niekomu pridelí. Väčšina súdnych siení býva plná právnikov, keď zasadá súd, no len čo privedú obvineného z hrdelného zločinu, ktorý zloží prísahu nemajetného, všetci sa vyparia ako gáfor. Ujdú do svojich kancelárií, zamknú dvere a vypnú telefóny.

Najzaujímavejším pravidelným návštevníkom súdnej siene v Ade bol nepochybne slepý právnik Barney Ward, ktorého preslávila záľuba v elegantnom obliekaní, ťažký život a neuveriteľné historky. Okrem toho poznal všetky klebety zo súdnej siene. Zdalo sa, že mu nič neunikne.

Barney prišiel o zrak ako tínedžer pri nevydarenom pokuse v stredoškolskom chemickom laboratóriu. Tragédiu bral ako prechodný problém a školu dokončil. Po maturite sa zapísal na East Central v Ade; počas štúdia mu matka robila predčítavačku. Po promócii odišiel do Normanu a na oklahomskej univerzite vyštudoval právo, opäť s matkinou pomocou. Keď zložil advokátske skúšky, vrátil sa do Ady a kandidoval na okresného prokurátora. Voľby vyhral a veľa rokov pôsobil ako hlavný prokurátor v okrese. V polovici päťdesiatych rokov si založil súkromnú prax so špecializáciou na obhajobu trestnoprávnych prípadov a čoskoro si získal povesť zápalistého bojovníka za práva svojich klientov. Barney mal nos na slabé miesta v obžalobe a pri vypočúvaní svedkov býval nemilosrdný. Vyžíval sa najmä v krížových výsluchoch a miloval hádky.

Pri jednej príležitosti dokonca zaútočil na kolegu. Barney a David Morris sa pred súdom dohadovali o dôkazoch. Obidvaja boli frustrovaní, napätie narastalo a Morris urobil chybu, keď povedal: „Pozrite, pán sudca, to by videl aj slepý.“ Barney sa naňho vyrútil, chcel mu dať pravý hák a minul iba o vlások. Keď sa situácia upokojila, Morris sa ospravedlnil, ale až do konca pojednávania sa držal v úctivej vzdialenosti od Barneyho.

Barneyho poznali všetci, často ho vídali v budove súdu s vernou asistentkou Lindou, ktorá mu všetko čítala a zapisovala. Občas využíval služby vodiaceho psa, ale mladým dámam dával prednosť. Bol priateľský a nikdy nezabudol hlas, ktorý už raz počul. Ostatní právnici ho zvolili za predsedu právnickej komory a neurobili to zo súcitu. Barney bol taký obľúbený, že mu dokonca ponúkli členstvo v pokerovom klube. Vytiahol balíček kariet s Braillovým písmom, vyhlásil, že rozdávať môže iba on, a čoskoro zhrabol všetky výhry. Ostatní hráči rozhodli, že Barney môže hrať, ale nie rozdávať. Potom už vyhrával menej často.

Každý rok ho kolegovia pozývali na týždňovú poľovačku na jelene, bola to výlučne pánska jazda, pri ktorej pili bourbon, hrali karty, rozprávali si neslušné vtipy, jedli guláš a ak im zvýšil čas, trochu aj poľovali. Barney sníval o tom, že raz zabije jeleňa. Priatelia mu v lese našli jeden parádny exemplár, potichu vmanévrovali Barneyho do správneho postavenia, podali mu pušku, namierili a zašepkali: „Páľ.“ Barney stlačil spúšť, a hoci netrafil, priatelia tvrdili, že paroháč unikol smrti iba o vlások. Barney tú historku rozprával celé roky.

Ako mnohí pijani, aj on bol nútený prestať. V tom čase mal vodiaceho psa, ktorého musel nahradiť iným, lebo sa nevedel zbaviť zvyku viesť Barneyho rovno do obchodu s liehovinami. Zrejme tam chodil často, lebo po meste sa hovorilo, že keď Barney skoncoval s pijatikou, obchod skrachoval.

Rád zarábal peniaze a nemal trpezlivosť s klientmi, ktorí nemohli zaplatiť. Držal sa hesla: „Nevinný, kým sa nedokáže, že je na mizine.“ V polovici osemdesiatych rokov už bol Barney za zenitom. Vedelo sa, že mu na súde občas niečo unikne, lebo zaspal. Nosil veľké tmavé okuliare, ktoré mu zakrývali polovicu tváre, takže sudcovia a právnici nikdy nevedeli, či počúva, alebo drieme. Jeho protivníci sa toho rýchlo chytili a zmenili stratégiu, o ktorej sa len šepkalo, lebo Barney mal tenké uši – naťahovali pojednávanie až do popoludnia, kedy mal vo zvyku si zdriemnuť. Kto vydržal do tretej, mal väčšiu šancu Barneyho poraziť.

Pred dvoma rokmi ho oslovila rodina Tommyho Warda, s ktorou nebol v príbuzenskom vzťahu, ale Barney sa prípadu neujal. Hoci veril v nevinu Warda a Fontenota, nemal chuť púšťať sa do prípadu hrdelného zločinu. Niesol so sebou priveľa papierovania, ktoré nikdy nebolo jeho silnou stránkou.

Teraz ho opäť oslovili. Sudca John David Miller požiadal Barneyho, aby zastupoval Rona Williamsona. Barney bol v celom okrese najskúsenejší obhajca v trestnoprávnych veciach a tento prípad si vyžadoval jeho odbornosť. Po krátkom zaváhaní súhlasil. Bol právnik telom aj dušou, Ústavu Spojených štátov poznal naspamäť a bol presvedčený, že každý obžalovaný, čo ako neobľúbený, má právo na energickú obhajobu.

Prvého júna 1987 súd poveril Barneyho Warda zastupovaním Rona. Annette a Renee sa potešili. Poznali Barneyho a vedeli, že má povesť jedného z najlepších obhajcov v meste.

Začiatky neboli ľahké. Ron mal väzenia po krk a ani vo väzení ním neboli nadšení. Porady sa konali v malej návštevnej miestnosti pri hlavnom vchode a Barney sa v prítomnosti nezvládnuteľného klienta necítil práve najlepšie. Najprv sa Ronovi postaral o psychiatrické vyšetrenie. Predpísali mu Thorazine a na veľkú úľavu Barneyho a celého osadenstva väzenia liek účinkoval priam zázračne. Až tak zázračne, že mu ho dozorcovia dávali, vždy keď chceli mať pokoj. Ron spával ako bábätko.

Pri jednej schôdzke s právnikom však ledva rozprával. Barney sa pozhováral s dozorcami, dávkovanie sa upravilo a Ron opäť ožil.

So svojím obhajcom však nespolupracoval. Zmohol sa iba na zúrivé popieranie viny. Dostali ho za mreže úskokmi, presne ako Warda a Fontenota. Barney trpel od prvého dňa, keď mu prípad pridelili, ale nevzdával sa.

Glen Gore bol za mrežami za únos a prepadnutie. Súd mu pridelil ako obhajcu mladého právnika Grega Saundersa, ktorý práve začínal v oblasti občianskeho práva. Počas stretnutia s klientom vo väzení sa takmer pobili. Saunders išiel rovno do vedľajšej budovy a požiadal sudcu Millera, aby ho odvolal z prípadu. Keď sudca odmietol, Saunders sľúbil, že zoberie prípad hrdelného zločinu, ak ho zbavia Gora. Dohodnuté, povedal sudca, odteraz zastupujete Dennisa Fritza v prípade vraždy Debbie Carterovej.

Greg Saunders spočiatku nebol nadšený, ale tešil sa na spoluprácu s Barneym Wardom. Už ako študent na East Central sníval o tom, že sa stane advokátom, a často nešiel na prednášku, aby mohol Barneyho vidieť v akcii. Díval sa, ako trápi roztrasených svedkov a zastrašuje žalobcov. Barney rešpektoval sudcov, ale nebál sa ich a vedel sa prihovárať porotcom. Nikdy nepoužil svoj hendikep ako barličku, ale v rozhodujúcich chvíľach ho vedel využiť na získanie sympatií. Greg Saunders považoval Barneyho za vynikajúceho advokáta.

Pracovali každý zvlášť, ale často sa potajomky spojili a výsledkom bolo množstvo podaní, ktorými zasypali kanceláriu okresného prokurátora. Dňa 11. júna si sudca Miller predvolal zástupcov obhajoby aj obžaloby, aby spoločne prerokovali záležitosti týkajúce sa oboch strán. Barney požadoval menný zoznam všetkých svedkov obžaloby. Podľa oklahomského práva to bolo povinné, ale Bill Peterson mal problémy s výkladom zákona. Barney mu ochotne podal vysvetlenie. Prokurátor mu chcel poskytnúť iba mená svedkov, ktorých plánoval predvolať na predbežné vypočúvanie. Nie, povedal sudca Miller a nariadil Petersonovi, aby obhajobu včas informoval o nových svedkoch.

Barney bol bojovne naladený, takže väčšinu jeho návrhov schválili. No začala sa na ňom prejavovať frustrácia. Raz dokonca utrúsil poznámku, že mu prípad pridelil súd a nemá chuť venovať mu priveľa času. Zaviazal sa, že odvedie dobrú prácu, ale bál sa, že ho jeho prvý prípad vraždy bude stáť príliš veľa energie.

Na druhý deň podal žiadosť o pridelenie ďalšieho obhajcu pre Rona. Štát neprotestoval a 16. júna sudca Miller rozhodol, že Barneymu bude pomáhať Frank Baber. Kým sa obe strany pripravovali na predbežné vypočúvanie svedkov, právnické naťahovanie a papierová vojna pokračovali.

Dennisa Fritza umiestnili do cely blízko Rona. Priateľa síce nevidel, ale počul ho dobre. Pokiaľ nebol predávkovaný liekmi, ustavične kričal. Celé hodiny postával pri zamrežovaných dverách svojej cely a hulákal: „Som nevinný, som nevinný!“ Jeho hlboký zastretý hlas sa ozýval preplnenou budovou väzenia. Bol ako ranené zviera v klietke, potreboval pomoc. Väzni boli aj bez neho dosť vystresovaní a Ronov škrekľavý hlas iba zhoršoval situáciu.

Spoluväzni naňho občas pokrikovali a vypytovali sa, ako zabil Debbie. Hádky a nadávky boli chvíľami zábavné, ale väčšinou išli všetkým na nervy. Dozorcovia presťahovali Rona zo samotky do spoločnej cely, kde bolo dvanásť väzňov, čo malo katastrofálne následky. Muži nemali takmer žiadne súkromie, boli natlačení ako sardinky, ale Ron nerešpektoval životný priestor ostatných. Spísali petíciu, ktorú podpísali všetci väzni, a žiadali, aby Rona znova izolovali. Dozorcovia v snahe zabrániť vzbure alebo vražde súhlasili.

Nasledovali dlhé obdobia pokoja a celé osadenstvo väzenia si vydýchlo. Čoskoro všetci vedeli, či má službu John Christian alebo či dozorcovia dali Ronovi ďalšiu toxickú dávku Thorazinu.

Thorazine ho vždy utíšil, aj keď sa občas vyskytli nepríjemné vedľajšie účinky. Často vyvolával svrbenie nôh a čoskoro si všetci zvykli, že Ron postáva pri mrežiach a celé hodiny sa kníše zboka nabok.

Fritz sa mu prihováral a snažil sa ho upokojiť, ale bolo to beznádejné. Ronove výkriky, že je nevinný, sa ťažko počúvali, najmä Dennisovi, ktorý ho poznal lepšie ako ostatní. Bolo mu jasné, že Ron potrebuje oveľa viac ako fľaštičku tabletiek.

Neuroleptiká alebo trankvilizéry, prípadne antipsychotiká sú lieky používané najmä pri liečbe schizofrenikov. Thorazine (chlórpromazín) je neuroleptikum s pohnutou históriou. V päťdesiatych rokoch 20. storočia prakticky zaplavil štátne psychiatrické nemocnice. Veľmi účinne vyvoláva ľahostajnosť a otupenosť. Zástancovia Thorazinu tvrdia, že v skutočnosti lieči pacienta tým, že mení alebo napráva nesprávne chemické reakcie v mozgu.

No jeho kritici, a tých je oveľa viac, citujú viaceré štúdie, ktoré uvádzajú celý zoznam nepríjemných vedľajších účinkov. Patrí k nim ospanlivosť, letargia, poruchy koncentrácie, zlé sny, emocionálne poruchy, depresia, zúfalstvo, nedostatok spontánneho záujmu o okolie, celková otupenosť a neschopnosť ovládať motoriku. Thorazine je škodlivý pre väčšinu mozgových funkcií a takmer pri všetkých spôsobuje poruchy.

Najostrejší kritici tvrdia, že nejde o „nič iné ako chemickú lobotómiu“. Skutočným účelom tohto lieku je ušetriť peniaze psychiatrickým nemocniciam a väzniciam a uľahčiť im ovládanie pacientov a väzňov.

Ron dostával Thorazine od dozorcov, niekedy na pokyn svojho právnika. No často na to nikto nedozeral. Jednoducho dostal tabletku, vždy keď začal byť príliš hlučný.

Aj keď Dennis Fritz býval v Ade ešte štyri roky po vražde, pre údajné riziko úteku mu podobne ako Ronovi zamietli prepustenie na kauciu. Boli síce považovaní za nevinných ako všetci obžalovaní, ale držali ich vo väzení, aby neušli, nebehali po uliciach a nezabíjali ďalšie obete.

Aj keď boli z hľadiska zákona nevinní, museli vo väzení čakať skoro rok, kým sa začal proces.

Niekoľko dní po Dennisovom príchode do väzenia sa pred jeho celou odrazu zjavil istý Mike Tenney. Bol tučný, plešatý a nehovoril práve spisovne, ale mal široký úsmev, priateľské vystupovanie a k Dennisovi sa správal ako k starému kamarátovi. A veľmi sa chcel rozprávať o vražde Debbie Carterovej.

Dennis žil v Ade dosť dlho, aby vedel, že väzenie je žumpa plná udavačov, klamárov a hrdlorezov, a bolo mu jasné, že nech povie čokoľvek, niekto môže jeho slová na súde prekrútiť. Každý väzeň, dozorca, policajt, údržbár či kuchár mohol byť donášač, ktorý zbiera informácie a potom s nimi kupčí.

Tenney povedal, že je vo väzení nový, nastúpil na miesto dozorcu, ale v skutočnosti ešte nebol na výplatnej listine. Pre Dennisa mal veľa rád, o ktoré ho nežiadal. Podľa jeho názoru sa Dennis dostal do peknej kaše a hrozí mu trest smrti; najlepší spôsob, ako si zachrániť kožu, je priznať sa, dohodnúť sa s Petersonom a povedať všetko, čo vie o Ronovi Williamsonovi.

Peterson bude spravodlivý.

Dennis mlčky počúval.

No Tenney nie a nie odísť. Každý deň prišiel za Dennisom, vážne krútil hlavou nad jeho hrozným osudom, bľabotal čosi o systéme a ako podľa neho funguje a štedro rozdával múdre rady.

Dennis iba počúval.

Predbežné vypočúvanie svedkov naplánovali na 20. júla. Toto vypočúvanie bolo v Oklahome, ale aj v iných štátoch veľmi dôležité, lebo prokurátor pri ňom musel súdu a všetkým prítomným predstaviť svojich svedkov a povedať, o čom budú hovoriť.

Prokurátor musel predložiť dosť dôkazov, aby presvedčil sudcu, že obžalovaný je s najväčšou pravdepodobnosťou vinný, ale nesmel všetko vyzradiť obhajobe. Bola to hra s istou dávkou rizika.

Za normálnych okolností sa prokurátor nemá čoho obávať. Vidieckych sudcov nikto nezvolí druhý raz, ak zamietnu žalobu v prípade ťažkého zločinu.

Bill Peterson nemal proti Fritzovi a Williamsonovi takmer žiadne dôkazy, čakal ho teda tvrdý boj. Mal toho tak málo, že si nič nemohol nechať v zálohe. A vedel, že v súdnej sieni budú aj novinári, ktorí zachytia každé slovo. Adské sny vyšli pred tromi mesiacmi a v meste sa o knihe stále zápalisto debatovalo. Peterson mal odvtedy prvý raz vystúpiť vo veľkom procese.

Súdna sieň sa rýchlo zaplnila. Bola tam matka Dennisa Fritza, Annette Hudsonová aj Renee Simmonsová. Peggy Stillwellová, Charlie Carter a ich dve dcéry prišli skôr. Pravidelní návštevníci – znudení právnici, miestni klebetnici, leniví úradníci a dôchodcovia, ktorí nemali čo robiť – dychtivo čakali, kedy privedú vrahov. Do začiatku procesu bolo ešte ďaleko, ale teraz sa mali dočkať živých výpovedí.

Pred vypočúvaním adská polícia len tak pre zábavu oznámila Ronovi, že Dennis Fritz konečne urobil úplné priznanie, ktoré dokazuje, že obaja znásilňovali a vraždili. Šokujúca správa Rona úplne vykoľajila.

Dennis pokojne sedel s Gregom Saundersom pri stole obhajoby, prezeral si nejaké dokumenty a čakal na začiatok vypočúvania. Ron sedel neďaleko, ešte vždy v putách a reťaziach, a zazeral na Fritza, ako keby ho chcel zaškrtiť. Zrazu bez varovania vyskočil zo stoličky a začal vrieskať na Fritza. Vzduchom preletel stôl a trafil Barneyho asistentku Lindu. Dennis tiež vyskočil a prešiel k lavici svedkov, kým dozorcovia pacifikovali Rona.

„Dennis! Ty hnusný sviniar!“ hulákal Ron. „To si vybavíme hneď teraz!“ Jeho hlboký zastretý hlas v súdnej sieni burácal ako hrom. Barney dostal úder a spadol zo stoličky. Dozorcovia chytili Rona a pokúšali sa ho upokojiť. Kopal okolo seba a rozhadzoval rukami ako šialenec a dozorcovia mali čo robiť. Dennis, Greg Saunders a súdni zriadenci rýchlo cúvli dozadu a s otvorenými ústami hľadeli na potýčku uprostred súdnej siene.

Rona sa podarilo upokojiť až o niekoľko minút, lebo bol mohutnejší ako dozorcovia. Keď ho vliekli preč, vychrlil na Fritza prúd vulgárnych nadávok a hrozieb.

Len čo sa prach usadil, stoly a stoličky dali späť na miesto a všetci si vydýchli. Barney bitku nevidel, ale vedel, že sa ocitol v strede diania. Postavil sa a povedal:

Prosím uviesť do záznamu, že týmto žiadam o uvoľnenie z prípadu. Ten chlapec so mnou vôbec nespolupracuje. Keby mi platil, už by som tu nebol. Nemôžem ho zastupovať, pán sudca, jednoducho nemôžem. Neviem, kto ma nahradí, ale ja nemôžem. A ak ma neuvolní tento súd, pokúsim sa o to na odvolacom súde. Toto jednoducho nemienim ďalej znášať. Som na to pristarý, pán sudca. Už s ním nechcem nič mať, za žiadnych okolností. Neviem, či je vinný – to s tým nijako nesúvisí –, ale nebudem to ďalej znášať. Nabudúce sa môže vrhnúť na mňa, a keby to spravil, dostal by sa do veľkého maléru, a ja by som na tom bol zrejme ešte horšie.

Sudca Miller na to zareagoval rýchlo: „Žiadosť obhajoby sa zamieta.“

Pre Annette a Renee bolo hrozné utrpenie dívať sa na bratovo vyčíňanie a bezmocne sa prizerať, ako ho vlečú preč v reťaziach. Bol chorý a potreboval pomoc, dlhodobú liečbu v ústave s dobrými lekármi, ktorí by ho mohli uzdraviť. Ako ho môže štát Oklahoma postaviť pred súd, keď je očividne chorý?

Na druhej strane uličky Peggy Stillwellová pozorovala šialenca a pri predstave násilia, ktoré spáchal na jej dcére, ju striaslo.

O niekoľko minút, keď opäť nastolili poriadok, sudca Miller prikázal, aby Williamsona znova priviedli. Dozorcovia zatiaľ Ronovi vysvetlili, že jeho správanie v súdnej sieni bolo nevhodné a akékoľvek ďalšie výbuchy budú prísne potrestané. Lenže keď ho priviedli dnu, pri pohľade na Dennisa Fritza začal zase nadávať. Sudca ho poslal späť do väzenia, dal vyprázdniť súdnu sieň a počkal hodinu.

Dozorcovia vo väzení opakovali svoje varovania, ale Ronovi to bolo jedno. Falošné priznania boli v okrese Pontotoc bežné a on nemohol uveriť, že policajti vymámili priznanie z Dennisa Fritza. Ron bol nevinný a odhodlaný nedať sa vyprovokovať ako Ward a Fontenot. Keby mohol Dennisa chytiť pod krkom, vytriasol by z neho pravdu.

Jeho tretí vstup bol rovnaký ako prvé dva. Len čo prekročil prah súdnej siene, zrúkol: „Fritz, toto si vybavíme hneď teraz – ty a ja si to vybavíme!“

Sudca Miller ho prerušil, ale Ron sa nedal. „Ja a ty si to vybavíme!“ kričal na Dennisa. „Nikdy v živote som nikoho nezabil.“

„Držte ho,“ oslovil sudca Miller dozorcov. „Pán Williamson, ak ešte raz vybuchnete, toto vypočúvanie bude pokračovať vo vašej neprítomnosti.“

„Fajn, to mi vyhovuje,“ odsekol Ron.

„Dobre, chápete…“

„Radšej by som tu nebol. Ak vám to nevadí, radšej by som sa vrátil do cely.“

„Vzdávate sa teda práva zúčastniť sa na predbežnom vypočúvaní?“

„Áno.“

„Nikto sa vám nevyhrážal, nikto vás k tomu nenútil, je to vaše osobné…“

„Ja sa vyhrážam,“ vyštekol Ron, zazerajúc na Dennisa.

„Vyhrážal sa vám niekto – je to vaše osobné rozhodnutie vzdať sa…“

„Povedal som, že ja sa vyhrážam.“

„Dobre. Neželáte si zúčastniť sa na tomto vypočúvaní, mám pravdu?“

„Správne.“

„Dobre. Môžete ho odviesť späť do väzenia. Prosím uviesť do záznamu, že obžalovaný Ronald K. Williamson sa vzdáva práva byť prítomný v súdnej sieni vzhľadom na svoje výbuchy hnevu a vyrušovanie. Na základe jeho výrokov a správania súd rozhodol, že vypočúvanie sa nemôže konať v jeho prítomnosti.“

Ron sa vrátil do cely a predbežné vypočúvanie pokračovalo.

Najvyšší súd Spojených štátov v roku 1956 v prípade Bishop verzus Spojené štáty rozhodol, že odsúdenie duševne nespôsobilej osoby je popretím riadneho súdneho procesu. Pokiaľ sú pochybnosti o duševnej spôsobilosti osoby a riadne sa nevyšetria, porušujú sa tým ústavné práva dotyčnej osoby.

Ron Williamson bol vo väzení dva mesiace, ale nikto, ani prokurátor, ani obhajca, nespochybnil jeho duševnú spôsobilosť. Veď to priam bilo do očí. Jeho zdravotné záznamy boli súdu kedykoľvek k dispozícii. Jeho správanie vo väzení, aj keď občas regulované nadmernými dávkami liekov, ktoré mu dával jeho právnik alebo dozorcovia, bolo jasným varovným signálom. V Ade ho všetci poznali, najmä polícia.

A na súde už boli svedkami jeho nezvládnuteľného správania. Pred dvoma rokmi, keď sa obžaloba pokúsila zrušiť Ronovi podmienečný trest na základe obvinenia z úteku, urobil na súde takú scénu, že ho odtiaľ poslali rovno na psychiatriu. Vtedy predsedal súdu John David Miller, ten istý sudca Miller, ktorý teraz viedol predbežné vypočúvanie. Bol to práve sudca Miller, ktorý ho pred dvoma rokmi vyhlásil za duševne nespôsobilého.

Ale o dva roky neskôr, v prípade hrdelného zločinu, už sudca Miller zjavne nevidel dôvod skúmať Ronov duševný stav.

V Oklahome v tom čase platil zákon, ktorý sudcovi aj v prípade predbežného vypočúvania umožňoval odročiť konanie, ak vznikla pochybnosť o duševnej spôsobilosti obžalovaného. Obhajoba o to nemusela výslovne žiadať. Obhajcovia to, samozrejme, využívali a upozorňovali na duševné problémy svojich klientov, tvrdili, že potrebujú psychiatrické vyšetrenie, ale ak sa obhajoba neozvala, bolo povinnosťou sudcu chrániť ústavné práva obžalovaného.

Barney Ward mal rázne prerušiť mlčanie sudcu Millera. Ako obhajca mohol žiadať úplné psychiatrické vyšetrenie svojho klienta. Potom mohol zvolať konanie o spôsobilosti ako David Morris pred dvoma rokmi. A posledným krokom by bola obhajoba na základe nepríčetnosti.

Bez Rona pokračovalo vypočúvanie pokojne a hladko. Trvalo niekoľko dní, ale Ron ani raz neopustil celu. Nikoho nezaujímalo, či je schopný pomáhať pri vlastnej obhajobe.

Prvý vypovedal doktor Fred Jordan. Hovoril o pitve a príčine smrti, ktorou bolo zadusenie následkom škrtenia opaskom, alebo handričky v ústach, možno oboje.

Klamstvá sa začali hneď pri výpovedi druhého svedka Glena Gora, ktorý povedal, že večer 7. decembra bol v klube Coachlight s priateľmi, medzi ktorými bola aj Debbie Carterová, chodili spolu do školy a poznal ju odmalička. Počas večera ho Debbie poprosila, aby ju „zachránil“ pred Ronom Williamsonom, ktorý ju stále obťažuje.

Dennisa Fritza v ten večer v Coachlighte nevidel.

Pri krížovom výsluchu Gore vypovedal, že všetko povedal polícii 8. decembra, ale v správe z policajného vypočúvania nebola ani zmienka o Ronovi Williamsonovi. A obhajoba správu nedostala, hoci na to mala podľa zákona právo.

Glen Gore sa tak stal jediným svedkom s priamymi dôkazmi proti Ronovi Williamsonovi. Tým, že ho dal dokopy s Debbie a hovoril o konflikte medzi nimi, ktorý sa údajne odohral iba pár hodín pred vraždou, prakticky vytvoril spojenie medzi vrahom a obeťou. Všetky ostatné dôkazy boli nepriame.

Iba taký odhodlaný prokurátor, akým bol Bill Peterson, mohol dopustiť, aby sa zločinec ako Glen Gore čo i len priblížil k prípadu. Gora priviedli na predbežné vypočúvanie v putách a reťaziach. Odpykával si štyridsaťročný trest za vlámanie, únos a pokus o zabitie policajta. Pred piatimi mesiacmi sa Gore vlámal do domu svojej bývalej manželky Gwen a zobral ju ako rukojemníčku aj s ich dcérkou. Opitý ich držal päť hodín v zajatí a mieril na ne zbraňou. Keď policajt Rick Carson nazrel dnu cez okno, Gore vystrelil a zasiahol ho do tváre. Našťastie, zranenie nebolo vážne. Predtým ako Gore vytriezvel a vzdal sa, vystrelil na ďalšieho policajta.

Nebol to jeho prvý násilný čin proti Gwen. V roku 1986, keď sa ich búrlivé manželstvo začínalo rozpadať, sa vlámal do Gweninho domu a niekoľko ráz ju bodol mäsiarskym nožom. Prežila to, zažalovala ho a Gora obvinili z dvojnásobného vlámania prvého stupňa, z útoku a ťažkého ublíženia na zdraví nebezpečnou zbraňou.

O dva mesiace ho obvinili znova, lebo zaútočil na Gwen a škrtil ju.

V roku 1981 ho obvinili z násilného vniknutia do domu inej ženy. Okrem toho mal na konte obvinenie z útoku a ublíženia na zdraví z čias, keď slúžil v armáde, a množstvo menej závažných trestných činov, za ktoré sedel.

Týždeň po tom, ako sa jeho meno dodatočne objavilo v zozname svedkov proti Ronovi Williamsonovi, bola podaná žiadosť o dohodu. Vtedy ho zbavili jedného obvinenia z únosu a jedného obvinenia z útoku nebezpečnou zbraňou. Keď Gora odsúdili, rodičia jeho bývalej manželky napísali list, v ktorom prosili súd, aby mu vymeral čo najdlhší trest. Toto je úryvok z ich listu:

Chceme, aby ste vedeli, o akého nebezpečného muža podľa nás ide. Má v úmysle zabiť našu dcéru, vnučku aj nás. Sám nám to povedal. Urobili sme opatrenia, aby sme zabezpečili dom našej dcéry proti vlámaniu, ale všetky zlyhali. Keby sme mali podrobne opísať každý útok proti nám, bol by to veľmi dlhý list. Prosíme vás, aby ste našej dcére dali dosť času na výchovu dieťaťa, kým toho človeka prepustia z väzenia a začne nás zase terorizovať, nech malá nemusí prežívať tie hrôzy odznova.

Barney Ward už roky podozrieval Glena Gora z vraždy Debbie Carterovej. Bol to recidivista, ktorý opakovane páchal násilie na ženách, a bol posledný, koho videli s obeťou. Nezáujem polície o Glena Gora bol absolútne nepochopiteľný.

Gorove odtlačky prstov sa nikdy nedostali na analýzu do OSBI. Odtlačky odobrali štyridsiatim štyrom mužom, ale Gorovi nie. Raz dokonca súhlasil, že pôjde na detektor lži, ale test sa neuskutočnil. Adská polícia stratila prvé vzorky vlasov, ktoré im Gore poskytol asi dva roky po vražde. Potom mu odobrali ďalšie vzorky a možno ešte ďalšie. Nikto si to presne nepamätal.

Barney, ktorý v súdnej budove pozorne počúval klebety, a vryl si ich do pamäti, bol pevne presvedčený, že polícia mala proti Gorovi viesť vyšetrovanie.

A vedel, že ten chlapec, Ronnie Williamson, je nevinný.

Záhada okolo Gora sa čiastočne vysvetlila o štrnásť rokov neskôr. Glen Gore, ešte vždy za mrežami, podpísal miestoprísažné vyhlásenie, v ktorom uviedol, že začiatkom osemdesiatych rokov v Ade predával drogy, konkrétne metamfetamín. Do niektorých transakcií boli zapletení aj adskí policajti, menovite Dennis Corvin, ktorého Gore označil za „hlavného dodávateľa“ a ktorý navštevoval Harolds Club, kde Gore pracoval.

Keď im Gore dlhoval peniaze, pod nejakou zámienkou ho zatkli, ale väčšinou mu policajti dali pokoj. Vo vyhlásení stálo: „Ale väčšinou mi bolo jasné, že so mnou polícia zaobchádza ohľaduplne, lebo začiatkom osemdesiatych rokov sme mali spoločné obchody s drogami. Ohľaduplné zaobchádzanie sa skončilo, keď som s nimi prestal obchodovať.“

Gore tvrdil, že dostal štyridsať rokov, lebo „som už nepredával drogy adskej polícii“.

Pokiaľ išlo o Williamsona, Gore vyhlásil, že nevie, či Ron bol v Coachlighte v ten večer, keď sa stala vražda. Policajti mu predložili fotografie, ukázali na Rona a vysvetlili, že tento muž ich zaujíma. „Potom mi otvorene navrhli, aby som identifikoval pána Williamsona.“

„Do dnešného dňa,“ pokračoval Gore, „neviem, či v ten večer, keď zmizla Debbie Carterová, bol v bare aj Ron Williamson. Identifikoval som ho, lebo som vedel, že to polícia odo mňa očakáva.“

Miestoprísažné vyhlásenie pripravil právnik a Gorov obhajca si ho prečítal, skôr ako ho podpísal.

Ďalším svedkom obžaloby bol Tommy Glover, pravidelný návštevník Coachlightu a jeden z posledných ľudí, čo videl Debbie Carterovú živú. Pri prvom vypočúvaní tvrdil, že sa rozprávala s Glenom Gorom na parkovisku, odstrčila ho a potom odišla na svojom aute.

No o štyri roky a sedem mesiacov si všetko pamätal trochu inak. Pri predbežnom vypočúvaní vypovedal, že videl Gora, ako sa rozpráva s Debbie, ktorá potom nastúpila do svojho auta a odišla. To bolo všetko.

Charlie Carter vypovedal po ňom a vyrozprával súdu, ako ráno 8. decembra 1982 našiel svoju dcéru.

Nasledoval agent OSBI Jerry Peters, „špecialista na miesto činu“. Netrvalo dlho a zamotal sa. Barney rýchlo vycítil, že čosi nehrá, a dôkladne Petersa vyobracal v súvislosti s protichodnými názormi na odtlačok dlane na sadrokartóne. V marci 1983 vyslovil jeden názor a, čuduj sa svete, v máji 1987 povedal niečo úplne iné. Čo ho prinútilo náhle zmeniť pôvodný názor, že odtlačok dlane nepatril Debbie Carterovej, Ronovi Williamsonovi ani Dennisovi Fritzovi? Nebolo to náhodou preto, že sa nehodil obžalobe?

Peters pripustil, že sa štyri roky nič nedialo a až začiatkom roka 1987 mu zavolal Bill Peterson, ktorý ho vyzval, aby prehodnotil svoj názor. Po exhumácii a opakovanej analýze odtlačkov náhle zmenil názor a napísal správu, ktorá presne zodpovedala želaniu prokurátora.

Greg Saunders sa v mene Dennisa Fritza pripojil k útoku na svedka a bolo jasné, že došlo k rekonštrukcii dôkazov. Lenže zatiaľ to bolo iba predbežné vypočúvanie, nie proces, kde sa vyžadujú nespochybniteľné dôkazy.

Peters ďalej vypovedal, že z dvadsaťjeden odtlačkov prstov, ktoré sa našli v byte a aute obete, devätnásť patrilo Debbie Carterovej, jeden Mikovi Carpenterovi, jeden Dennisovi Smithovi a ani jeden Fritzovi či Williamsonovi.

Hviezdou obžaloby bola neuveriteľná Terri Hollandová. Od októbra 1984 do januára 1985 bola zatvorená v Pontotockom okresnom väzení za vypísanie falošných šekov. Pokiaľ išlo o objasňovanie vrážd v Oklahome, boli to plodné štyri mesiace.

Najprv vyhlásila, že počula, ako sa Karl Fontenot priznal k únosu a vražde Denice Harrawayovej. V septembri 1985 vypovedala v prvom procese s Wardom a Fontenotom a poskytla porotcom všetky krvavé podrobnosti, ktorými detektívi Smith a Rogers doplnili snové priznanie Tommyho Warda. Po vystúpení na súde dostala za šeky miernejší trest, hoci už mala na konte dva trestné činy. Ward a Fontenot sa ocitli v cele smrti a Terri Hollandová ušla za hranice okresu.

Zanechala po sebe nezaplatené súdne pokuty, čo by za normálnych okolností nebol problém. Ale teraz ju vypátrali a priviedli späť. Pod hrozbou ďalšieho trestu si odrazu na niečo spomenula. Vo väzení nepočula iba Fontenotov príbeh, ale na vlastné uši počula Rona Williamsona, keď urobil úplné priznanie.

Aké neuveriteľné šťastie pre policajtov! Nielenže sa im podarilo splodiť snové priznanie – obľúbený vyšetrovací prostriedok ale získali aj ďalšieho udavača, v poradí druhú najobľúbenejšiu zbraň.

Hollandová nevysvetlila, prečo o Ronovom priznaní nikomu nič nepovedala až do jari 1987. Dva roky mlčala. Nikto sa nespýtal, prečo s Fontenotovým priznaním bežala za Smithom a Rogersom.

Počas predbežného vypočúvania sa očividne dobre zabávala. V Ronovej neprítomnosti mohla popustiť uzdu svojej fantázii. Rozprávala o jednej epizóde, keď Ron telefonoval s matkou a kričal na ňu: „Zabijem ťa, tak ako som zabil Debbie Carterovú!“

Jediný telefón vo väzení visel na stene v kancelárii. Ak väzňom vo vzácnych prípadoch dovolili telefonovať, museli sa nakloniť cez pult, natiahnuť ruku k telefónu a hovoriť v prítomnosti kohokoľvek, kto sa práve nachádzal v kancelárii. Odpočúvanie iným väzňom bolo nepravdepodobné, ak nie priam nemožné.

Terri Hollandová vypovedala, že Ron raz telefonoval do kostola, chcel, aby mu niekto priniesol cigarety a ak nie, vraj podpáli kostol.

Zase sa nenašiel nikto, kto by jej výpoveď potvrdil. Nikoho nezaujímalo vnútorné usporiadanie väznice ani to, ako sa väzenkyňa dostala tak blízko k mužom.

Peterson ju viedol ďalej: „Povedal niekedy niečo v súvislosti s tým, že ste ho počuli, keď hovoril o tom, čo vykonal Debbie Carterovej?“

„Hej, v spoločnej cele toho nahovoril dosť,“ odpovedala Hollandová. „Bolo to vtedy, keď priviedli Tommyho Warda a Karla Fontenota.“

„Čo hovoril v spoločnej cele v súvislosti s tým, čo vykonal Debbie Carterovej?“

„Hovoril, že… neviem ako to povedať. Povedal, že si o sebe myslela, že je niečo viac, a on jej ukázal, že nie je.“

„Ešte niečo?“

„Vravel, že ju nútil, aby ho milovala, ale povedal to inak. Už si nespomínam ako. Povedal, že jej vrazil fľašu od kokakoly – od kečupu do zadku a nohavičky jej napchal do krku a dal jej lekciu.“

Bill Peterson ďalej kládol navádzajúce otázky. „Povedal niečo v tom zmysle, že chcel, aby s tým Debbie prestala?“ spýtal sa.

„Hej, chcel s ňou chodiť, ale ona ho odmietla a on povedal, že bude lepšie, keď s tým prestane a dá mu.“

„Aby nemusel urobiť čo?“ Peterson robil, čo mohol, aby naviedol svedkyňu na správnu odpoveď.

„Aby ju nemusel zabiť.“

Bolo naozaj pozoruhodné, aké svinstvo z nej vymámil prokurátor, ktorého povinnosťou je hľadať pravdu.

Základnou podmienkou udavačstva je odmena. Terri Hollandová sa po dohode s prokurátorom dostala na slobodu. Sľub, že dlh vyrovná v mesačných splátkach, čoskoro prestala plniť.

V tom čase málokto vedel, že Terri Hollandová mala na Rona Williamsona ťažké srdce. Pred rokmi, keď v Ade po domoch predával Rawleighove výrobky, ušlo sa mu trochu nečakaného sexu. Zaklopal na dvere a ženský hlas ho pozval dnu. Keď prekročil prah, stála pred ním úplne nahá žena menom Marlen Keutelová. Nikto iný nebol doma a udalosti nabrali rýchly spád.

Marlene Keutelová bola duševne labilná a týždeň po tej príhode spáchala samovraždu. Ron sa k nej niekoľkokrát vrátil, ale nikto mu neotvoril. Nevedel, že už nežije.

Terri Hollandová bola jej sestra. Krátko po stretnutí s Ronom Marlene povedala sestre, že ju znásilnil. Nezažalovala ho ani to nemala v úmysle. Terri poznala sestrin duševný stav, no napriek tomu bola presvedčená, že Ron zavinil jej smrť. Ron na rýchlovku dávno zabudol a nemal ani tušenia, kto je Terri Hollandová.

Prvý deň sa predbežné vypočúvanie vlieklo, lebo Dennis Smith rozvláčne opisoval detaily z miesta činu a priebeh vyšetrovania. Jediným prekvapením bolo jeho hodnotenie písomných odkazov, ktoré po sebe zanechali vrahovia – odkaz na stene načarbaný červeným lakom na nechty, slová napísané kečupom na kuchynskom stole a na Debbinom chrbte a bruchu. Detektívi Smith a Rogers si vtedy povedali, že rukopis sa dá vystopovať, a preto pred štyrmi rokmi požiadali Dennisa Fritza a Rona Williamsona, aby niečo napísali na bielu kartičku.

Detektívi nemali skúsenosti s grafologickou analýzou, ale boli presvedčení, že ide o zhodu. Ukážky rukopisu od Fritza a Williamsona, čiže slová napísané perom na kartičke, sa podozrivo podobali na odkaz načarbaný červeným lakom na nechty aj na rozmazaný kečup v kuchyni.

Išli sa poradiť s bližšie neurčeným gentom OSBI, ktorý s nimi podľa Smitha súhlasil a „verbálne“ potvrdil ich podozrenie.

Pri krížovom výsluchu vedenom Gregom Saundersom Smith vypovedal: „Nuž, rukopis, podľa osoby, s ktorou sme hovorili, sa podobal na ten, ktorý sme našli na stene v byte.“

„Aj na kuchynskom stole?“

„Obidva sa podobali.“

O niekoľko minút Saundersa vystriedal Barney. Spýtal sa Smitha, či má správu o analýze Ronovho rukopisu z OSBI.

„Neposkytli sme im ho,“ pripustil Smith.

Barney neveril vlastným ušiam. Prečo nedali ukážku Ronovho rukopisu OSBI? Majú tam predsa znalcov. Možno by vylúčili Rona a Dennisa ako podozrivých.

Smith sa začal brániť. „To písmo sa nám zdalo podobné, ale, viete, vychádzali sme iba z vlastného pozorovania, nebolo to vedecky podložené. Chcem povedať, viete, videli sme v tom istú podobnosť, ale, viete, porovnať dva rôzne druhy písma je skoro nemožné. Ak je jedno napísané štetcom a druhé ceruzkou, tak sú to dva rôzne druhy písma.“

Barney mu na to odpovedal: „Nesnažíte sa súdu naznačiť, že existuje možnosť, že títo dvaja mládenci, Dennis Fritz a Ron Williamson, sa striedali pri písaní štetčekom na nechty, či štetčekom z laku na nechty, a napísali odkaz týkajúci sa Jima Smitha aj ten druhý, viete, čo mám na mysli, že jeden napísal jedno písmeno a druhý ďalšie, čo by vás viedlo k rovnakým záverom?“

„Nie, ale podľa nášho názoru písali obidvaja, možno nie ten istý odkaz, ale, viete, tých odkazov bolo v byte viac.“

Hoci Bill Peterson použil svedeckú výpoveď o rukopise pri predbežnom vypočúvaní, aby sa veci pohli dopredu, ani on ju napokon nepovažoval za dosť presvedčivú, aby s ňou vyrukoval aj pri procese.

Na sklonku prvého dňa sudcu Millera znepokojila neprítomnosť Rona Williamsona. Pri porade s právnikmi sa im zdôveril so svojimi starosťami. „Prečítal som si niečo o neprítomnosti obžalovaného. O trištvrte na deväť dám znova predvolať pána Williamsona a ešte raz sa ho spýtam, či stále nechce byť prítomný. Ak nie, pošlem ho späť.“

Na to „doktor“ Barney ochotne ponúkol pomoc. „Chcete, aby som mu dal sto miligramov…“

„Nehovorím, čo máte robiť,“ prerušil ho sudca.

Na druhý deň o 8. 45 priviedli Rona do súdnej siene. Sudca Miller sa mu prihovoril: „Pán Williamson, včera ste vyjadrili želanie nezúčastniť sa na predbežnom vypočúvaní.“

„Nechcem tu byť,“ odpovedal Ron. „S tou vraždou nemám nič spoločné. Nikdy som – neviem, kto ju zabil. Nič o tom neviem.“

„Dobre. Vaše vystupovanie a nevhodné správanie… ale ak chcete, môžete opäť využiť svoje právo byť prítomný pri vypočúvaní svedkov, ale musíte sľúbiť, že nebudete vyrušovať. Musíte to urobiť, ak chcete znova využiť svoje právo. Chcete byť prítomný?“

„Nie, nechcem tu byť.“

„Ale chápete, že máte právo tu byť a vypočuť si všetky svedecké výpovede?“

„Nechcem tu byť. Robte si, čo chcete, aj tak s tým nič neurobím. Šaliem z toho, mám toho po krk. Už som si dosť vytrpel, nechcem tu byť.“

„Okej, je to vaše rozhodnutie. Takže nechcete byť prítomný?“

„Správne.“

„A vzdávate sa práva na konfrontáciu so svedkami, ktoré vám zaručuje ústava?“

„Áno, vzdávam. Všetci ma môžete obviniť z niečoho, čo som nespáchal. Môžete si robiť, čo sa vám zachce.“ Ron pozrel na Garyho Rogersa a dodal: „Desíte ma, Gary. Môžete ma obviniť po štyriapolročnom šikanovaní, pane, len do toho, lebo vy ste tí, čo majú všetko pod kontrolou, nie ja.“

Rona odviedli späť do väzenia a vypočúvanie svedkov pokračovalo výpoveďou Dennisa Smitha. Nasledoval Gary Rogers s rozvláčnym opisom priebehu vyšetrovania a po ňom vypovedali agenti OSBI Melvin Hett a Mary Longová o kriminalistických aspektoch prípadu – odtlačkoch prstov, analýze vlasov, krvi a slín.

Keď prokurátor vyčerpal všetky otázky, Barney predvolal desať svedkov – dozorcov alebo bývalých väzňov. Ani jeden z nich si nepamätal, že by počul čokoľvek, čo by aspoň vzdialene pripomínalo to, čo počula Terri Hollandová.

Potom Barney a Greg Saunders požiadali súd, aby zrušil obvinenia zo znásilnenia, keďže neboli vznesené do troch rokov od zločinu, ako to vyžaduje oklahomské právo. Takéto obmedzenie sa vzťahuje na všetky zločiny okrem vraždy. Sudca Miller odpovedal, že v tej veci rozhodne neskôr.

Dennis Fritz sa v tom zmätku takmer stratil. Obžaloba sa zamerala najmä na Rona Williamsona a svojich hviezdnych svedkov – Gora, Terri Hollandovú, Garyho Rogersa (so snovým priznaním) –, ktorí zhodne vypovedali proti Ronovi. Jediný dôkaz, ktorý spájal Fritza s vraždou, bola výpoveď Melvina Hetta o analýze vlasov.

Greg Saunders dlho a usilovne presviedčal súd, že sa obžalobe nepodarilo dokázať akúkoľvek účasť Dennisa Fritza na vražde. Sudca zobral jeho argumenty na vedomie.

Barney s veľkým rámusom žiadal stiahnuť všetky obvinenia vzhľadom na nedostatok dôkazov a Greg nasledoval jeho príklad. Keď sudca Miller nerozhodol okamžite a zjavne zvažoval návrhy obhajoby, polícia a prokurátor pochopili, že potrebujú viac dôkazov.

Vyjadrenia znalcov z rôznych vedných odborov majú pre porotcov veľkú váhu, najmä v malých mestách, a ak sú zamestnancami štátu a prokurátor ich predvolá, aby vypovedali proti obžalovanému, ich názory bývajú považované za neomylné.

Barney Ward a Greg Saunders vedeli, že výpovede pracovníkov OSBI o analýze vlasov a odtlačkov prstov nie sú hodnoverné, ale na ich spochybnenie potrebovali pomoc odborníka. Isteže mali možnosť zdiskreditovať výpovede znalcov obžaloby pri krížovom výsluchu, ale uvedomovali si, že právnici v takýchto slovných súbojoch málokedy vyhrávajú. Nie je ľahké usvedčiť znalca z klamstva a porotcovia z toho bývajú zmätení. Obhajoba potrebovala mať zopár znalcov na svojej strane.

Podali žiadosť o pridelenie znalca. Také žiadosti sa podávali často, ale takmer nikdy ich neschválili. Znalci stoja peniaze a mnohí úradníci vrátane sudcov neradi nútili daňových poplatníkov, aby platili privysoké účty za obhajobu nemajetných.

Obhajcovia svoju žiadosť podložili argumentmi. O skutočnosti, že Barney je slepý, síce pomlčali, ale ak niekto potreboval pomoc pri analýze vlasov a odtlačkov prstov, tak to rozhodne bol on.

8

Začala sa papierová vojna. Úrad okresného prokurátora napokon stiahol obvinenia zo znásilnenia. Obhajcovia napadli nové znenie obžaloby. Bolo potrebné ďalšie vypočúvanie.

Sudcom federálneho oblastného súdu bol Ronald Jones z okresu Pontotoc, ktorý spolu s okresmi Seminole a Hughe tvorí dvadsiaty druhý súdny dištrikt. Sudcu Jonesa zvolili do funkcie v roku 1982 a vedelo sa o ňom, že straní žalobcom a obžalovaným nič nedaruje. Bol zástancom trestu smrti. Ako pobožný kresťan a baptistický diakon si vyslúžil rôzne prezývky, napríklad Ron Krstiteľ alebo Bigotný Jones. Mal slabosť pre väzenských konvertitov a niektorí obhajcovia naznačili svojim klientom, že sudca Jones bude zhovievavejší, ak náhle prejavia záujem o cestu k Bohu.

Dvadsiateho augusta priviedli Rona na súd na prvé stretnutie so sudcom Jonesom. Sudca sa Rona spýtal, ako sa má, netušiac, čo ho čaká.

„Musím povedať jedno, pane,“ spustil Ron zvýšeným hlasom. „Toto – cítim s rodinou Carterovcov rovnako ako ich blízki.“

Sudca Jones ho požiadal, aby zmĺkol.

Ron však pokračoval: „Pane, viem, že nechcete – ja, ja som to neurobil, pane.“

Strážcovia ho umlčali. Predvedenie obžalovaného sa odložilo, aby si Jones mohol prečítať súdny záznam z predbežného vypočúvania.

O dva týždne sa Ron vrátil a jeho právnici podali ďalšie návrhy. Dozorcovia už upravili dávkovanie Thorazinu. Keď bol Ron v cele a chceli mať od neho pokoj, dali mu väčšiu dávku a všetci boli spokojní. Ale pred súdom dávku znížili, aby bol hlučnejší, zúrivejší a bojovnejší. Norma Walkerová zo Strediska duševného zdravia mala podozrenie, že dozorcovia Rona dopujú, a zapísala to do jeho spisu.

Ani druhé vystúpenie pred sudcom Jonesom neprebehlo dobre. Ron si nedával pozor na jazyk. Vyhlásil, že je nevinný, tvrdil, že ľudia o ňom hovoria samé klamstvá a v jednej chvíli povedal: „Matka vie, že som v ten večer bol doma.“

Napokon ho odviedli do väzenia a vypočúvanie pokračovalo. Barney Ward a Greg Saunders žiadali oddelené procesy a trvali na tom. Najmä Saunders chcel mať porotu pre seba bez problematického spoluobžalovaného, akým bol Ron Williamson.

Sudca Jones súhlasil a nariadil oddelené procesy. Tiež zvážil otázku Ronovej duševnej spôsobilosti a Barneymu v súdnej sieni povedal, že tú záležitosť treba vyriešiť, skôr ako sa začne proces. Rona znova predviedli, posledný raz, a keď vyhlásil, že je nevinný, vrátil sa do väzenia.

Fritzov prípad sa začal uberať inou cestou. Sudca Jones nariadil nové predbežné vypočúvanie, lebo v prvom obžaloba nepredložila proti Dennisovi dosť dôkazov.

Lenže polícia ani prokurátor nemali dosť svedkov.

Za normálnych okolností by obžaloba bez dôkazov políciu znepokojila, ale nie v Ade. Nikto neprepadol panike. Pontotocké okresné väzenie bolo plné nádejných udavačov. Prvá osoba, ktorú použili proti Dennisovi Fritzovi, bola istá Cindy Mclntoshová.

Dennisa presťahovali bližšie k Ronovi, aby sa mohli rozprávať. Ich roztržka sa skončila, Dennisovi sa podarilo priateľa presvedčiť, že nijaké priznanie neurobil.

Cindy Mclntoshová tvrdila, že bola dosť blízko, aby tých dvoch mohla odpočúvať, a získané informácie odovzdala polícii. Podľa nej sa Fritz s Williamsonom rozprávali o fotografiách, ktoré boli predložené pri prvom predbežnom vypočúvaní. Keďže Ron sa na ňom nezúčastnil, zaujímalo ho, čo Dennis videl. Fotografie boli z miesta činu a Ron sa údajne spýtal: „Bola (Debbie Carterová) na posteli, alebo na dlážke?“

Na dlážke, odpovedal Dennis.

Toto bol pre políciu jasný dôkaz, že obidvaja boli v byte obete a spáchali zločin znásilnenia aj vraždy.

Billa Petersona nebolo treba dlho presviedčať. Dňa 22. septembra podal žiadosť o dodatočné zaradenie Cindy Mclntoshovej do zoznamu svedkov obžaloby.

Ďalší špiceľ sa volal James Riggins, ale jeho kariéra donášača bola krátka. Rigginsa predvolali na okresný súd, a keď ho viedli po chodbe späť do cely, začul niekoho, pravdepodobne Rona, ako sa priznáva k vražde Debbie Carterovej. Chválil sa, že ho v Tulse už dvakrát obvinili zo znásilnenia a nezavreli ho a že mu ani teraz neprišijú obvinenie z vraždy. Riggins si nebol istý, komu sa Ron spovedal, ale vo svete udavačov také detaily nie sú dôležité.

Asi o mesiac Riggins zmenil názor. Pri výsluchu na polícii vypovedal, že sa zmýlil a že ten, koho spoveď počul, bol v skutočnosti Glen Gore.

V Ade sa roztrhlo vrece s priznaniami. Dvadsiateho tretieho septembra prišiel mladý narkoman Ricky Joe Simmons na policajnú stanicu, vyhlásil, že zabil Debbie Carterovú, a chcel sa o tom rozprávať. Dennis Smith a Gary Rogers pripravili videorekordér a Simmons spustil. Priznal sa, že dlho užíval drogy, najmä doma varenú zmes nazývanú crank, ktorá okrem iných ingrediencií obsahuje kyselinu sírovú. Ale s drogami už definitívne skoncoval, lebo našiel Boha a v jeden decembrový večer v roku 1982 – rokom si nebol celkom istý – čítal Bibliu a potom, sám nevie prečo, sa išiel túlať po uliciach Ady. Narazil na dievča, možno to bola Debbie Carterová, ale ani tým si nebol istý, a vzápätí vyrozprával policajtom niekoľko protichodných verzií, ako sa dali dokopy. Možno ju znásilnil, možno nie a navyše mal dojem, že ju zaškrtil holými rukami, potom sa pomodlil a ovracal celý byt.

Naviedli ho na to neznáme hlasy. Podrobnosti si nepamätal a v jednej chvíli povedal: „Bolo to ako sen.“

Zvláštne, ale Smitha ani Rogersa nenadchla predstava ďalšieho snového priznania.

Keď sa ho pýtali, prečo za nimi prišiel až po piatich rokoch, po dlhom naliehaní z neho vyšlo, že reči, ktoré sa v poslednom čase viedli v meste, v ňom oživili spomienku na osudnú noc v roku 1982 – alebo 1981? Nevedel si však vybaviť, ako sa dostal do Debbinho bytu, koľko v ňom bolo izieb, ani v ktorej izbe ju zabil. Zrazu si spomenul na fľašu kečupu a že ním napísal niečo na stenu. Neskôr povedal, že s kolegom v práci rozoberali podrobnosti vraždy.

Simmons tvrdil, že v čase priznania bol čistý a triezvy, ale Smithovi aj Rogersovi bolo na prvý pohľad jasné, že sa na ňom podpísal crank. Jeho príbeh vôbec nebrali vážne. A hoci mal zhruba toľko nedostatkov ako príbeh Tommyho Warda, na detektívov nezapôsobil. Smith už počul dosť a vyhlásil: „Podľa môjho názoru ste nezabili Debbie Carterovú.“ Ponúkol sa, že Simmonsovi nájde pomoc odborníka.

Simmons, čoraz zmätenejší, trval na tom, že ju zabil. Obaja detektívi svorne tvrdili opak.

Nakoniec mu poďakovali za ochotu a poslali ho preč.

Dobré správy boli v Pontotockom okresnom väzení vzácnosťou, ale začiatkom novembra prišiel Ronovi nečakaný list, v ktorom mu oznamovali, že podľa zákona o sociálnom zabezpečení má nárok na invalidný dôchodok.

Annette oň požiadala už pred rokom v bratovom mene a v žiadosti uviedla, že Ron nie je schopný pracovať už od roku 1979. Sudca Howard O’Bryan preštudoval Ronovu rozsiahlu zdravotnú dokumentáciu a nariadil správne konanie vo veci, ktoré sa uskutočnilo 26. októbra 1987. Rona priviedli z väzenia.

Vo svojom rozhodnutí sudca O’Bryan uviedol: „Zo žiadateľovej zdravotnej dokumentácie vyplýva, že mal v minulosti problémy s alkoholizmom, depresiou, ktorú sa podarilo stabilizovať lítiom, a že bol klasifikovaný ako človek s atypickou bipolárnou poruchou komplikovanou atypickou poruchou osobnosti, možno ide o hraničnú osobnosť s črtami paranoje a antisociálnym správaním. Je jasné, že bez medikácie je agresívny, hrubý a násilnícky, má náboženské bludy a poruchu myslenia.“

Ďalej sudca napísal: „Opakovane sa vyskytujú epizódy dezorientácie v čase, poruchy pozornosti a poruchy abstraktného myslenia a vedomia.“

O’Bryan bez problémov dospel k záveru, že Ron má „ťažkú bipolárnu poruchu, poruchu osobnosti a závislosť od psychotropných látok“. Jeho duševný stav je natoľko vážny, že mu bráni získať zmysluplné zamestnanie.

Úlohou sudcu bolo rozhodnúť, či sú žiadatelia duševne, alebo telesne postihnutí natoľko, aby mali nárok na vyplácanie mesačného dôchodku. Boli to dôležité prípady, ale nerozhodovalo sa v nich o živote a smrti. Na druhej strane, sudcovia Miller a Jones boli povinní postarať sa, aby každý obžalovaný, najmä ak mu hrozil trest smrti, bol spravodlivo súdený. Smutné je, že kým sudca O’Bryan Ronove problémy videl, sudcovia Miller a Jones boli voči nim slepí.

Barney bol dosť znepokojený a dal Rona vyšetriť v Pontotockej okresnej poliklinike. Riaditeľka Claudette Rayová vyhodnotila výsledky psychologických testov a napísala pre Barneyho správu. V závere uviedla: „Ron si uvedomuje, že jeho úzkosť pramení zo situačného stresu. Cíti sa bezmocný, lebo nevie zmeniť alebo zlepšiť svoju situáciu. Môže sa správať nevhodne, napríklad nezúčastniť sa na predbežnom vypočúvaní, hoci by mu to pomohlo, čo je zapríčinené panikou a zmäteným myslením. Väčšina ľudí by chcela počuť informácie a názory, ktoré môžu rozhodnúť o ich živote a smrti.“

Barney založil správu do spisu a tam aj zostala. Žiadosť o konanie vo veci duševnej spôsobilosti bola rutinná záležitosť a Barney s ňou mal skúsenosti. Jeho klient sedel vo väzení iba tridsať metrov od súdnej budovy, ktorú Barney navštevoval skoro každý deň.

Prípad priam volal po niekom, kto by spochybnil Ronovu duševnú spôsobilosť.

Obžalobe v prípade Dennisa Fritza veľmi pomohla výpoveď pologramotného Indiána Jamesa C. Harjoa. Dvadsaťdvaročný Harjo si odpykával trest za vlámanie – chytili ho, keď sa druhý raz vlámal do toho istého domu. V septembri a októbri, kým čakal na prevoz do štátnej väznice, bol v jednej cele s Dennisom Fritzom.

Tí dvaja sa spriatelili. Dennis Harjoa ľutoval a písal zaňho listy, väčšinou manželke. Vedel, čo majú policajti za lubom. Každý deň bezdôvodne vytiahli Harjoa z cely – súd sa už skončil –, a keď sa vrátil, začal sa Dennisa vypytovať na vraždu Carterovej. Vo väzení plnom donášačov bol Harjo určite najnemožnejší.

Bola to taká fraška, že Dennis zakaždým napísal niekoľko riadkov, ktoré dal Harjoovi podpísať, vždy keď ho policajti odvádzali. Vo vyhlásení okrem iného stálo: „Dennis Fritz stále hovorí, že je nevinný.“

Dennis rázne odmietol rozprávať sa s ním o svojom prípade.

Lenže Harjoa to neodradilo. Devätnásteho novembra Peterson pridal jeho meno do zoznamu svedkov obžaloby. V ten istý deň sa konalo predbežné vypočúvanie pred sudcom Johnom Davidom Millerom.

Keď Peterson oznámil, že jeho ďalším svedkom bude Harjo, Dennis sa strhol. Čo si ten hlúpy chalan vymyslel?

Harjo pod prísahou klamal, až sa hory zelenali. Dychtivému prokurátorovi najprv vysvetlil, že je v jednej cele s Fritzom, a hoci spočiatku mali priateľský vzťah, všetko pokazil rozhovor, ktorý spolu mali na sviatok Halloween. Harjo sa Dennisa vypytoval na podrobnosti vraždy. Dennis si nevedel spomenúť a Harjo rýchlo zistil, že jeho príbeh má medzery. Nadobudol presvedčenie, že Dennis je vinný a povedal mu to. Dennis znervóznel. Začal chodiť sem-tam, očividne zápasil s pocitom viny, potom pozrel na Harjoa so slzami v očiach a povedal: „Nechceli sme jej ublížiť.“

Dennis to nemohol počúvať a zakričal na svedka: „Klameš! Klameš!“

Sudca Miller nastolil poriadok. Harjo a Peterson pokračovali vo výmysloch. Podľa Harjoa si Dennis robil starosti kvôli svojej dcérke. „Čo si pomyslí, ak zistí, že ocko je vrah?“ spýtal sa. Nasledovala vskutku neuveriteľná výpoveď. Dennis sa Harjoovi priznal, že si s Ronom priniesli do Debbinho bytu pivo, a keď skončili so znásilňovaním a vraždením, pozbierali prázdne plechovky, všetko poutierali, aby sa zbavili odtlačkov prstov a odišli.

Pri krížovom výsluchu sa Greg Saunders svedka spýtal, či mu Dennis povedal, ako sa im podarilo odstrániť neviditeľné odtlačky prstov a zanechať desiatky iných. Na to Harjo nemal odpoveď. Pripustil, že keď sa mu Dennis na sviatok Halloween priznal, v ich blízkosti sa nachádzalo najmenej šesť ďalších väzňov, ale nikto z nich nič nepočul. Greg predložil súdu aj kópie výpovedí, ktoré pripravil Dennis a podpísal Harjo.

Harjo už bol zdiskreditovaný, keď skladal prísahu, ale po krížovom výsluchu s Gregom Saundersom vyzeral ako úplný hlupák. Nikoho to však nezaujímalo. Sudca Miller nemal na výber a musel Dennisa držať vo väzbe až do začiatku procesu. Podľa oklahomských zákonov pri predbežnom vypočúvaní sudca nemá právo spochybniť hodnovernosť svedka.

Termín procesu stanovili, a potom odložili. Zima 1987-88 sa vliekla slimačím tempom, zatiaľ čo Ron a Dennis znášali život vo väzení v nádeji, že čoskoro predstúpia pred súd. Po mesiacoch strávených vo väzbe ešte vždy verili, že proces bude spravodlivý a pravda napokon vyjde najavo.

V predprocesných potýčkach obhajoba zaznamenala jedno významné víťazstvo, keď sudca Jones rozhodol, že obžalovaní budú súdení každý zvlášť. Aj keď bol Bill Peterson proti, osobitné procesy mali svoje výhody. Prvý bude Fritz a novinári prinesú nedočkavým zvedavým čitateľom čo najpodrobnejšie správy z procesu.

Odo dňa, keď sa stala vražda, policajti trvali na tom, že zabíjali dvaja a prví (a jediní) koho podozrievali, boli Fritz s Williamsonom. Na každom kroku, od podozrenia cez vyšetrovanie, obvinenie, zatknutie až po žalobu a predbežné vypočúvanie, boli nerozlučne spojení. Ich fotografie z väzenia uverejnili v miestnej tlači. A titulky do omrzenia opakovali: WILLIAMSON a FRITZ…

Keby sa Petersonovi v prvom procese podarilo dosiahnuť odsúdenie Fritza, v procese s Williamsonom by porota zasadla do lavíc a začala zháňať slučku.

V Ade mali o spravodlivosti takú predstavu, že najprv budú súdiť Fritza a hneď po ňom Rona Williamsona – tá istá súdna sieň, ten istý sudca, svedkovia aj novinové články.

Dňa 1. apríla, tri týždne pre začiatkom procesu s Ronom, požiadal súdom určený pomocný obhajca Frank Baber o uvoľnenie z prípadu. Zamestnal sa ako prokurátor v inom okrese.

Sudca Jones súhlasil. Baber odišiel a Barney zostal bez pomocníka – už mu nemal kto triediť dokumenty, usvedčujúce predmety, fotografie a nákresy, s ktorými žalobca vyrukuje proti jeho klientovi.

Šiesteho apríla 1988, päť a pol roka po vražde Debbie Carterovej, priviedli Dennisa Fritza do preplnenej súdnej siene na prvom poschodí Pontotockého okresného súdu. Bol čerstvo oholený a ostrihaný, mal na sebe oblek, ktorý mu na túto príležitosť kúpila matka. Wanda Fritzová sedela v prvom rade, aby bola blízko syna. Vedľa nej sedela jej sestra Wilma Flossová. Obidve pozorne sledovali proces a neuniklo im ani slovo.

Keď mu zložili putá, Dennis pozrel na zhromaždených ľudí a v duchu sa pýtal, kto zo stovky kandidátov napokon zasadne v dvanásťčlennej porote. Kto z registrovaných voličov ho bude súdiť?

Dlhé čakanie sa skončilo. Po jedenástich mesiacoch strávených v dusnom väzení sa konečne ocitol v súdnej sieni. Mal dobrého právnika, predpokladal, že mu sudca zaručí spravodlivý proces a že dvanásť jeho spoluobčanov dôkladne zváži všetky dôkazy a rýchlo pochopí, že Peterson proti nemu žiadne nemá.

Začiatok procesu mu priniesol úľavu, ale aj strach. Dennis si príliš dobre uvedomoval, že v okrese Pontotoc je možné všetko, aj odsúdenie nevinných ľudí. Istý čas sa delil o celu s Karlom Fontenotom, jednoduchým a veľmi zmäteným chlapcom, ktorého čakal trest smrti za vraždu, ktorú nespáchal.

Vošiel sudca Jones a pozdravil kandidátov na porotcov. Po úvodných formalitách sa začal výber. Bol to pomalý a nudný proces. Prešli celé hodiny, kým vylúčili starých, hluchých a chorých. Potom začali právnici, ale najmä sudca Jones, klásť otázky. Greg Saunders a Bill Peterson sa dohadovali, ktorého porotcu nechať a ktorého vyčiarknuť.

V jednej chvíli sa sudca Jones spýtal nádejného porotcu Cecila Smitha: „Kde ste boli zamestnaný predtým?“

Cecil Smith: „V Oklahomskej komisii pre energetiku a telekomunikácie.“

Ani sudca, ani právnici mu nepoložili ďalšie otázky. Cecil Smith však zabudol uviesť, že predtým dlho pôsobil pri polícii.

O chvíľu sa ho sudca Jones spýtal, či pozná detektíva Dennisa Smitha a či s ním nie je spriaznený.

Cecil Smith: „Nie sme príbuzní.“

Sudca Jones: „A ako sa teda poznáte?“

Cecil Smith: „Poznám ho z počutia a niekoľko ráz sme sa rozprávali, možno sme na niečom spolupracovali.“

O niekoľko hodín porotcovia zložili prísahu. Fritza znepokojovala prítomnosť Cecila Smitha. Keď zasadol do porotcovskej lavice, pán Smith naňho uprel prísny pohľad, prvý z mnohých.

Skutočný proces sa začal na druhý deň ráno. Zástupkyňa okresného prokurátora Nancy Shewová porotcom objasnila, aké dôkazy budú predložené. Greg Saunders na to zareagoval v otváracej reči, keď povedal, že dôkazov je žalostne málo.

Prvým svedkom bol Glen Gore, ktorého opäť priviedli z väzenia. Gore pod vedením Billa Petersona vypovedal, že nevidel Dennisa Fritza s Debbie Carterovou v ten večer, keď ju zavraždili.

Väčšina žalobcov predvolá ako prvého svedka, ktorý môže potvrdiť, že vrah sa nachádzal v blízkosti obete, podľa možnosti približne v čase vraždy. Peterson sa rozhodol inak. Gore povedal, že mohol vidieť Dennisa v Coachlighte niekedy v bližšie neurčenej minulosti, ale možno ho tam nevidel nikdy.

Pri prvom svedkovi bolo jasné, akú stratégiu obžaloba zvolila. Gore viac hovoril o Ronovi Williamsonovi ako o Dennisovi Fritzovi a Peterson mu kládol viac otázok o Ronovi. Plán dokázať vinu z dôvodu spoluúčasti sa rozbehol.

Skôr ako Greg Saunders stihol napadnúť hodnovernosť Gora v súvislosti s jeho trestným záznamom, rozhodol sa Peterson zdiskreditovať vlastného svedka. Spýtal sa Gora na jeho zločineckú minulosť. Vysvitlo, že bol viac ráz odsúdený za závažné trestné činy, ako únos, ťažké ublíženie na zdraví a streľba na policajta.

Nielenže korunný svedok štátu neusvedčil Dennisa, ale ukázalo sa, že je to zločinec, ktorý si práve odpykáva štyridsaťročný trest.

Peterson pokračoval predvolaním ďalšieho svedka, ktorý nič nevedel. Tommy Glover porotcom povedal, že videl, ako sa Debbie Carterová rozpráva s Glenom Gorom predtým ako odišla z Coachlightu domov. Po krátkom vystúpení na lavici svedkov Glovera poslali preč. Dennisa Fritza nespomenul ani raz.

Gina Viettová porozprávala porote svoju historku o čudných telefonických rozhovoroch s Debbie nadránom 8. decembra. Ďalej vypovedala, že Dennisa Fritza videla v klube Coachlight viac ráz, ale nie v tú noc, keď sa stala vražda.

Charlie Carter dojímavo opísal, ako našiel dcéru mŕtvu, a potom predvolali detektíva Smitha. Smith najprv rozvláčne hovoril o mieste činu a ako dôkaz predložil niekoľko fotografií. Rozprával o priebehu vyšetrovania, ktoré viedol, o odoberaní vzoriek slín a vlasov a tak ďalej. Prvá otázka, ktorú mu položila Nancy Shewová o možných podozrivých, sa však netýkala Dennisa Fritza.

„Vypočúvali ste v niekedy v priebehu vyšetrovania muža menom Ronald Keith Williamson?“ spýtala sa.

„Áno, vypočúvali.“ Smith bez okolkov plynulo prešiel k policajnému vyšetrovaniu Rona Williamsona a objasnil porote, ako a prečo sa stal podozrivým. Napokon si Nancy Shewová spomenula, koho vlastne súdia, a spýtala sa na vzorky slín Dennisa Fritza.

Smith podrobne opísal, ako získal vzorku slín a odovzdal ju do laboratória v Oklahoma City. Shewová v tomto bode ukončila priame vypočúvanie a dala slovo obhajobe. Obžaloba neobjasnila, prečo a ako sa Dennis Fritz stal podozrivým. Nikdy neprišiel do styku s obeťou. Nikto nedokázal, že bol v čase vraždy v jej blízkosti, hoci Smith vypovedal, že Fritz býval „blízko“ Debbie. O motíve nepadla ani zmienka.

Fritza napokon spojila s vraždou výpoveď ďalšieho svedka Garyho Rogersa, ktorý povedal: „Pri vyšetrovaní Rona Williamsona sa objavilo meno obžalovaného Dennisa Fritza ako spoločníka Rona Williamsona.“

Rogers vysvetlil porote, ako spolu so Smithom prišli k záveru, že zločin museli spáchať dvaja ľudia. Zdal sa im príliš násilný pre jedného a navyše, vrah (ovia) zanechali nápis kečupom: „Nehladajte nás lebo inak.“ Slovo „nás“ svedčilo o viacerých páchateľoch a Smith s Rogersom to rýchlo pochopili.

Vďaka dobre odvedenej policajnej práci sa im podarilo zistiť, že Williamson a Fritz sa priatelili. A táto skutočnosť podľa ich teórie svedčila o tom, že tí dvaja sú vrahovia.

Greg Saunders inštruoval Dennisa, aby si porotu nevšímal, ale to sa jednoducho nedalo. Jeho osud, možno aj život, bol v rukách dvanástich ľudí a tak sa nezdržal a občas na nich pozrel. Cecil Smith sedel v prvom rade a kedykoľvek Dennis zablúdil pohľadom k porote, Smith naňho škaredo zagánil.

V čom je problém? pýtal sa v duchu Fritz. Čoskoro sa to dozvedel.

Cez prestávku, keď Greg Saunders vchádzal do budovy súdu, prihovoril sa mu starý právnik z Ady: „Ktorý chytrák nechal Cecila Smitha v porote?“

Greg odpovedal: „Nuž, asi ja. Kto je Cecil Smith?“

„Kedysi v Ade šéfoval policajnej stanici, to je všetko.“

Saunders od úžasu onemel. Okamžite vrazil do kancelárie sudcu Jonesa a žiadal vyhlásiť súdne konanie za zmätočné na základe toho, že porotca Cecil Smith nebol pri výberovom procese ústretový a že je zjavne naklonený polícii a obžalobe.

Sudca žiadosť zamietol.

Doktor Fred Jordan vo svojej výpovedi opísal podrobnosti pitvy. Fotografie tela dali kolovať medzi porotcami, v ktorých vyvolali šok a spravodlivý hnev. Mnohí porotcovia potom hľadeli na Fritza s odporom.

Po solídnej, nenapadnuteľnej výpovedi doktora Jordana sa obžaloba rozhodla prepašovať do súdnej siene zopár náhodných svedkov. Muž menom Gary Allen zložil prísahu a zaujal miesto. Jeho svedectvo bolo dosť nejasné. Porote povedal, že býval blízko Dennisa Fritza a raz začiatkom decembra 1982 asi o pol štvrtej ráno počul vonku dvoch mužov, ktorí robili veľký hluk. Nebol si istý dátumom, ale z nejakého dôvodu bol presvedčený, že sa to odohralo pred 10. decembrom. Dvaja muži, ktorých nevidel dosť jasne, takže ich nemohol identifikovať, sa v záhrade smiali, nadávali a striekali po sebe záhradnou hadicou. Hoci bolo dosť chladno, nemali na sebe košele. Dennisa Fritza poznal dlhšie a zdalo sa mu, že spoznáva jeho hlas. Ale nevie to naisto. Počúval tých dvoch ešte asi desať minút a potom sa vrátil do postele.

Keď Allena prepustili zo svedeckej lavice, ľudia v súdnej sieni si vymieňali nechápavé pohľady. Aký bol účel tejto výpovede? Veci sa ešte väčšmi zamotali pri ďalšom svedkovi, ktorým bol Tony Vick.

Vick býval v byte pod Garym Allenom a poznal Dennisa Fritza. Poznal aj Rona Williamsona. Povedal, že videl Rona na Dennisovej verande, a vedel, že tí dvaja boli v lete 1982 na výlete v Texase.

Mohla si porota želať viac?

Usvedčujúce dôkazy sa kopili. Donna Walkerová, predavačka z obchodu s potravinami, ktorá Dennisa na súde identifikovala, povedala, že sa kedysi stretávali dosť často. V roku 1982 bol Dennis pravidelným zákazníkom v obchode, kde pracovala. Chodieval tam ráno na kávu a kus reči. Aj Ron tam chodieval. Vedela, že tí dvaja sa priatelia. Lenže po vražde prestali chodiť na kávu. Akoby sa prepadli pod zem. A potom, o niekoľko týždňov, sa objavili znova, akoby sa nič nestalo. Ale zmenili sa! Ako?

„Ich povaha, oblečenie. Predtým sa obliekali pekne a boli vždy oholení, ale potom zrazu upadli, boli špinaví, neoholení, vlasy mali ako vrabčie hniezdo. Zmenila sa aj ich povaha. Myslím, že boli nervózni a paranoidní.“

Keď na ňu Greg Saunders pritlačil, Walkerová nevedela vysvetliť, prečo čakala päť rokov, kým svoje dôležité svedectvo poskytla polícii. Pravda, pripustila, že ju policajti oslovili minulý rok v auguste, keď Dennisa a Rona zatkli.

Prehliadka pokračovala vystúpením Lethy Caldwellovej, rozvedenej mladej ženy, ktorá s Ronom chodila na Byngovu strednú školu. Zdôverila sa porotcom, že Dennis Fritz a Ron Williamson ju často navštevovali doma neskoro v noci a vždy si vypili. Časom z nich dostala strach a požiadala ich, aby k nej viac nechodili. Keď odmietli, kúpila si zbraň, a keď im ju ukázala, konečne pochopili, že to myslí vážne.

Jej výpoveď nijako nesúvisela s vraždou Debbie Carterovej a v mnohých súdnych sieňach by ju zamietli ako irelevantnú.

Námietka sa objavila, až keď vypovedal agent OSBI Rusty Featherstone. Peterson chcel dokázať, že Ron s Dennisom štyri mesiace pred vraždou hýrili v meste Norman, a preto predvolal Featherstonea ako svedka. V roku 1983 Featherstone Dennisa dva razy vyšetril na polygrafe, ale výsledky boli z viacerých dôvodov neprijateľné. Počas testovania si Dennis spomenul na noc v Normane, strávenú najmä popíjaním v baroch. Keď sa Peterson pokúsil z Featherstonea vymámiť túto historku, Greg Saunders hlasno zaprotestoval. Sudca Jones jeho námietku prijal vzhľadom na irelevantnosť informácie.

Pri slovnej potýčke pred sudcom Peterson objasnil účel svojej otázky takto: „Featherstone potvrdí, že Ron Williamson a Dennis Fritz sa spolu v auguste 1982 stýkali.“

„Vysvetlite mi, ako to súvisí s prípadom,“ chcel vedieť sudca.

To však Peterson nemohol urobiť a Featherstone rýchlo opustil súdnu sieň. Bol to len ďalší svedok, ktorý vonkoncom nič nevedel o vražde Debbie Carterovej.

Nasledoval svedok, ktorý takisto nič nevedel, ale jeho výpoveď aspoň vzbudila záujem. William Martin bol riaditeľom školy v meste Noble, kde Dennis učil v roku 1982. V stredu 8. decembra mu Dennis zavolal, že je chorý, a na jeho hodinách suploval kolega. Podľa záznamov o dochádzke, ktoré Martin predložil súdu, Dennis v tom školskom roku nebol v práci spolu sedem dní.

Po výpovediach dvanástich svedkov nemala obžaloba v rukách nič, čo by mohla použiť proti Dennisovi Fritzovi. Obžaloba zatiaľ dokázala, že pil alkohol, stýkal sa s pochybnými ľuďmi (Ron Williamson), býval v byte s matkou a dcérou v tej istej štvrti ako Debbie Carterová a deň po vražde nebol v škole.

Peterson pracoval systematicky. Veril, že prípad treba budovať postupne, pomaly klásť tehlu k tehle, predvolávať jedného svedka za druhým, bez elegantných kľučiek. Vŕšiť na seba dôkazy a zbaviť porotcov všetkých pochybností. Lenže Fritzov prípad bol náročnejší ako ostatné, lebo chýbali dôkazy.

Potreboval udavačov.

Prvý vypovedal James Harjo, ktorého rovnako ako Gora priviedli z väzenia. Harjo bol taký hlúpy, že sa dva razy vlámal do toho istého domu a nielen to, vošiel dnu cez to isté okno na spálni. Keď ho chytili, polícia ho vypočúvala. Policajti použili pero a papier, veci, ktoré Harjo nepoznal, a pomocou nákresov mu dokázali, ako spáchal zločin. Na Harjoa to urobilo veľký dojem. Keď bol vo väzení s Dennisom, na naliehanie policajtov sa pokúsil rozlúsknuť záhadu vraždy Debbie Carterovej čarbaním na papier.

Porotcom vysvetlil svoju rafinovanú stratégiu. V preplnenom väzení sa vypytoval Dennisa na podrobnosti vraždy. V jednej chvíli, keď mal pocit, že už načarbal dosť krížikov a krúžkov, povedal: „Nuž, zdá sa, že si vinný.“

Dennis sa pod ťarchou Harjoovej neúprosnej logiky napokon zosypal a so slzami v očiach povedal: „Nechceli sme jej ublížiť.“

Keď Harjo prvý raz rozprával túto historku pri predbežnom vypočúvaní svedkov, Dennis sa nezdržal a vykríkol: „Klameš! Klameš!“ Lenže pod prísnym dohľadom poroty musel mlčky trpieť a nepodľahnúť emóciám. Bolo to ťažké, ale povzbudilo ho, keď videl, že niektorí porotcovia potláčajú smiech.

Pri krížovom výsluchu Greg Saunders upresnil, že Dennis a Harjo boli umiestnení v jednej z dvoch spoločných ciel, ktoré pozostávali zo štyroch menších ciel pre dve osoby. V každej spoločnej cele malo byť osem mužov, ale často sa ich tam tlačilo viac. Prakticky si navzájom dýchali na krk. Napodiv, nikto iný v Pontotockom okresnom väzení nepočul Dennisovu dramatickú spoveď.

Harjo ďalej vypovedal, že s obľubou klamal Ronovi o Dennisovi a naopak. Greg Saunders sa spýtal: „Prečo ste klamali o Dennisovi Fritzovi a Ronovi Williamsonovi? Prečo ste chodili od jedného k druhému a rozprávali im klamstvá?“

„Bol som zvedavý, čo povedia. Uvidíte, že si raz podrežú krky.“

„A klamali ste Ronovi o Dennisovi a Dennisovi o Ronovi preto, aby ste ich poštvali proti sebe?“

„Hej, bol som zvedavý, čo povedia.“

Harjo sa neskôr priznal, že nechápe význam slov „krivé svedectvo“.

Ďalším informátorom bol Mike Tenney, dozorca v zácviku, ktorého polícia poverila, aby z Dennisa niečo vytiahol. Pre neskúseného Tenneyho to bola prvá úloha. V snahe zapôsobiť čo najlepšie na tých, ktorí by ho mohli zamestnať nastálo, trávil veľa času pred Dennisovou celou a rozprával sa s ním o všeličom, najmä o vražde Debbie Carterovej. Vždy mal poruke dobrú radu. Podľa neho sa Dennis ocitol v nepríjemnej situácii, a preto by bolo najlepšie dohodnúť sa s obžalobou, zachrániť si kožu a vypovedať proti Ronovi Williamsonovi. Peterson bude spravodlivý.

Dennis s ním hral jeho hru, ale dával si pozor na jazyk, lebo nevedel, čo sa môže dostať k súdu.

Nováčik Tenney mal málo skúseností so svedeckými výpoveďami a občas mu vypadol text. Najprv sa pokúsil rozpomenúť na historku o tom, ako Dennis a Ron chodili po baroch v Oklahoma City, ktorá vonkoncom nesúvisela s vraždou Debbie. Saunders vzniesol námietku. Sudca ju prijal.

Potom Tenney znova zamútil vodu, keď vypovedal, že sa s Dennisom zhováral o možnosti dohodnúť sa s obžalobou. Dohodu spomenul dva razy, čím naznačil, že Dennis zvažuje priznanie viny.

Greg Saunders hlasno protestoval a žiadal vyhlásiť konanie za zmätočné. Sudca jeho námietky neprijal.

Potom už Tenney vypovedal bez toho, aby právnici vyskakovali zo svojich stoličiek. Vysvetlil porotcom, že sa s Dennisom často rozprával a po každom rozhovore bežal do kancelárie všetko si zapísať. Podľa jeho inštruktora Garyho Rogersa sa to tak robí. Dobrá policajná práca. Pri jednom z rozhovorov Dennis údajne povedal: „Povedzme, že sa to stalo takto. Možnože Ron išiel k dverám a vlámal sa do Debbinho bytu. A potom, povedzme, zašiel ďalej a dostal, čo chcel. Potom sa nechal trochu uniesť a chcel jej dať príučku. Zomrela. Povedzme, že sa to stalo takto. Ale nevidel som Rona pri čine, tak ako môžem povedať prokurátorovi niečo, čo som v skutočnosti nevidel?“

Po Tenneyho svedectve konanie odročili do druhého dňa a Dennisa odviedli do väzenia. Vyzliekol si oblek a opatrne ho zavesil na vešiak. Dozorca ho odniesol dopredu. Dennis sa vystrel na lôžku, zavrel oči a rozmýšľal, kedy sa tá nočná mora skončí. Vedel, že svedkovia klamú, ale vie to aj porota?

Na druhý deň ráno Bill Peterson predvolal svedkyňu Cindy Mclntoshovú, ktorá sa bez okolkov priznala, že bola vo väzení za vypísanie neplatných šekov, keď stretla Dennisa Fritza a Rona Williamsona. Vypovedala, že počula, keď sa Ron pýtal Dennisa na fotografie Debbie Carterovej z miesta činu.

„Bola na posteli, alebo na dlážke?“ spýtal sa Ron.

Dennis neodpovedal.

Mclntoshová priznala, že nebola odsúdená za neplatné šeky. „Vyplatila som dlhy a oni ma pustili,“ povedala.

Po udavačoch sa Peterson vrátil k dôveryhodnejším dôkazom. O niečo dôveryhodnejším. Postupne predvolal štyroch svedkov, zamestnancov štátneho kriminalistického laboratória. Tí na porotcov zapôsobili – ako vždy. Boli vzdelaní, kvalifikovaní, skúsení a pracovali pre štát Oklahoma. Boli to znalci! A prišli vypovedať proti obžalovanému, aby pomohli dokázať jeho vinu.

Prvý bol odborník na odtlačky prstov Jerry Peters. Porote vysvetlil, že preskúmal dvadsaťjeden odtlačkov prstov z Debbinho bytu a auta, z ktorých devätnásť patrilo Debbie, jeden detektívovi Smithovi a jeden Mikovi Carpenterovi. Ani jeden nepatril Dennisovi Fritzovi alebo Ronovi Williamsonovi.

Expert na odtlačky prstov napodiv vypovedal, že ani jeden zo zaistených odtlačkov nepatril obžalovanému.

Larry Mullins opísal spôsob, akým odobral nové odtlačky z Debbiných dlaní minulý rok v máji, keď exhumovali jej telo. Nové odtlačky odovzdal Jerrymu Petersovi, ktorý v nich zrazu uvidel niečo, čo pred štyri a pol rokom nezbadal.

Obžaloba mala teóriu – rovnakú ako v prípade Rona Williamsona –, že v priebehu dlhého násilného útoku sa Debbie zranila a krv sa jej dostala na ľavú dlaň, ktorou sa dotkla sadrokartónovej steny tesne nad dlážkou svojej spálne. Keďže odtlačok dlane nepatril ani Ronovi, ani Dennisovi, a rozhodne nemohol patriť vrahovi, musela ho tam zanechať Debbie.

Mary Longová bola kriminalistka, ktorá sa špecializovala na telové tekutiny. Najprv vysvetlila porotcom, že zhruba u dvadsiatich percent ľudí nie je možné zistiť krvnú skupinu z iných telesných tekutín, ako sú sliny, ejakulát či pot. Odborníci ich nazývajú „nonsekretori“. Na základe vyšetrení vzoriek krvi a slín od Rona a Dennisa zistila, že obaja patria do tejto skupiny.

Muž, ktorého spermu našli na mieste činu, pravdepodobne tiež patril do tejto skupiny, hoci tým si Longová nebola úplne istá, lebo nemala dosť materiálu.

Takže osemdesiat percent populácie bolo mimo podozrenia. Alebo „približne“ osemdesiat percent. Fritz a Williamson však patrili do podozrivej dvadsaťpercentnej skupiny.

Jej čudné počty rýchlo spochybnil Greg Saunders, ktorý ju prinútil priznať, že väčšina vzoriek krvi a slín v prípade Carterovej bola od ľudí, ktorí tiež patrili k dvadsiatim percentám populácie. Z dvadsiatich skúmaných vzoriek ich bolo dvanásť vrátane Fritza a Williamsona.

Šesťdesiat percent podozrivých teda patrilo do skupiny ľudí, ktorých je v bežnej populácii zhruba dvadsať percent.

Na tom však nezáležalo. Jej výpoveď mnohých vylúčila a posilnila podozrenie, ktoré viselo nad hlavou Dennisa Fritza ako Damoklov meč.

Posledný svedok urobil pre obžalobu najviac. Peterson si ho nechával na koniec, a keď Melvin Hett skončil svoju výpoveď, porota bola presvedčená.

Hett sa v OSBI špecializoval na analýzu vlasov a mnohých ľudí pomohol poslať za mreže.

Analýza ľudských vlasov sa začala robiť už v roku 1882. Vo wisconsinskom prípade v tom roku „znalec“ obžaloby porovnal „známu“ vzorku vlasov s vlasmi nájdenými na mieste činu a vyhlásil, že pochádzajú z jedného zdroja. Zdroj odsúdili, ale wisconsinský Najvyšší súd po odvolaní rozsudok zrušil, lebo: „Takéto dôkazy sú veľmi nebezpečnej povahy.“

Koľko nevinných obžalovaných mohlo byť ušetrených, keby sudcovia rešpektovali toto rozhodnutie. Namiesto toho policajti, vyšetrovatelia, kriminalisti a prokurátori ďalej používali analýzu vlasov, lebo to často boli jediné hmatateľné dôkazy nájdené na mieste činu. Analýza vlasov sa používala celkom bežne, ale vzhľadom na jej kontroverznosť bola predmetom mnohých výskumov v priebehu dvadsiateho storočia.

Viaceré štúdie naznačovali, že v analýzach pričasto dochádzalo k omylom, a preto LEAA, kriminalistický ústav, v roku 1978 prevzal záštitu nad programom odbornej spôsobilosti kriminalistických laboratórií. Zapojilo sa doň dvestoštyridsať najlepších pracovísk, ktoré si navzájom porovnávali výsledky analýz rôznych dôkazových materiálov vrátane vlasov.

Analýzy vzoriek vlasov boli absolútne nespoľahlivé. Väčšina laboratórií sa pomýlila v štyroch prípadoch z piatich.

Ďalšie štúdie na túto tému iba prilievali olej do ohňa. V jednej sa presnosť zvýšila, keď kriminalista porovnával vlasy z miesta činu so vzorkami od piatich rôznych mužov, pričom nevedel, ktorý z nich je podľa polície podozrivý. Odstránila sa zaujatosť. V priebehu toho istého výskumu však presnosť prudko poklesla, keď vyšetrovateľovi povedali, kto je „podozrivý“. Takéto predčasné závery môžu ovplyvniť výsledky analýzy tak, aby svedčili proti podozrivému.

Experti na vlasy sa pohybujú na veľmi tenkom ľade a ich vyjadrenia preto bývajú formulované veľmi opatrne, napríklad:

„Poskytnuté vzorky vlasov sú mikroskopicky zhodné a môžu pochádzať z rovnakého zdroja.“

Existuje aj možnosť, že nemusia pochádzať z rovnakého zdroja, lenže tá sa vo výpovedi pred súdom takmer nikdy neobjaví.

Dennis Smith pozbieral na mieste činu stovky vlasov. Minimálne traja rôzni analytici ich skúmali spolu s desiatkami vlasov, ktoré detektívi Smith a Rogers získali od známych subjektov krátko po vražde.

Mary Longová vzorky prijala a roztriedila ako prvá, no čoskoro ich zabalila a odovzdala Susan Landovej. Kým sa v marci 1983 dostali k Susan Landovej, Dennis Smith a Gary Rogers už boli presvedčení, že vrahmi sú Fritz a Williamson. Na ich veľké sklamanie Landová v správe napísala, že vlasy sa mikroskopicky zhodovali iba s vlasmi Debbie Carterovej.

Fritz a Williamson boli nakrátko mimo podozrenia, hoci o tom nemali ani potuchy. A o rok neskôr ich právnici neboli informovaní o zisteniach Susan Landovej.

Štát potreboval ďalší názor odborníka.

Kedže Landová mala priveľa práce, šéf jej v septembri 1983 nariadil, aby prípad „odovzdala“ Melvinovi Hettovi. Bol to veľmi nezvyčajný príkaz, lebo Landová a Hett pracovali každý v inom laboratóriu a v inom regióne. Landová bola zamestnaná v centrálnom kriminalistickom laboratóriu v Oklahoma City a Hett v pobočke, ktorá sídlila v meste Enid. Do jeho pôsobnosti patrilo osemnásť okresov, no okres Pontotoc medzi nimi nebol.

Hett očividne pracoval systematicky. Trvalo mu dvadsaťsedem mesiacov, kým analyzoval vzorky vlasov, čo bolo dosť dlho na to, že skúmal iba vzorky od Fritza, Williamsona a Debbie Carterovej. Ďalších dvadsaťjeden vzoriek mohlo počkať.

Keďže polícia vedela, kto zabil Debbie, ochotne o tom informovala Melvina Hetta. Keď dostal vzorky od Susan Landovej, pri menách Fritz a Williamson bola poznámka: podozrivý.

Adská polícia vtedy ešte nemala k dispozícii vzorky od Glena Gora.

Melvin Hett dokončil prvú správu 13. decembra 1985, čiže tri roky po vražde. Zistil, že sedemnásť neznámych vlasov sa mikroskopicky zhodovalo s vlasmi od Fritza a Williamsona.

Po vyše dvoch rokoch a vyše dvesto hodinách, ktoré venoval analýze prvých vzoriek, Hett výrazne zvýšil pracovné tempo a ďalších dvadsaťjeden vzoriek spracoval za necelý mesiac. Deviateho januára 1986 napísal druhú správu, v ktorej uviedol, že ani jedna vzorka od mladých mužov z Ady nebola zhodná s materiálom odobratým v byte Debbie.

Glena Gora ešte stále nepožiadali o poskytnutie vzoriek.

Bola to úmorná práca plná neistoty. Hett pri svojom mikroskope veľa ráz zmenil názor. Raz si bol istý, že vlasy patrili Debbie Carterovej, ale vzápätí ich prisúdil Fritzovi.

Pri analýze vlasov sa to stáva. Hett nesúhlasil s niektorými zisteniami Susan Landovej, ba dokonca odporoval aj sám sebe. Pôvodne totiž zistil, že trinásť chlpov z oblasti genitálií pochádza od Fritza a iba dva od Williamsona. Neskôr však počty zmenil na dvanásť od Fritza a dva od Williamsona. A potom na jedenásť od Fritza plus dva vlasy.

Nevedno prečo sa o vzorky od Gora začali zaujímať až v júli 1986. Na adskej policajnej stanici sa ktosi zobudil a uvedomil si, že zanedbali Gora. Dennis Smith teda odobral vzorky vlasov a ochlpenia genitálií od Gora aj od údajného vraha Rickyho Joea Simmonsa, ktorý sa sám priznal, a poslal ich poštou Melvinovi Hettovi. Ten mal zrejme práce vyše hlavy, lebo rok sa nič nedialo. V júli 1987 Gora znova požiadali o poskytnutie vzoriek. Prečo? spýtal sa. Lebo polícia nevie nájsť tie prvé.

Mesiace plynuli a Hett sa neozýval. Na jar 1988 sa schyľovalo k procesom, ale Hett ešte vždy neposlal správu o analýze vzoriek od Gora a Simmonsa.

Siedmeho apríla 1988, keď sa už konal proces s Fritzom, Melvin Hett konečne splodil tretiu a poslednú správu. Gorove vzorky sa nezhodovali s neznámymi vzorkami. Hettovi trvalo skoro dva roky, kým dospel k tomuto záveru a jeho načasovanie bolo viac ako podozrivé. Obžaloba si bola taká istá vinou Fritza a Williamsona, že ani nečakala na výsledky analýzy všetkých vzoriek.

Melvin Hett bol pevne presvedčený o dôležitosti analýzy vlasov aj napriek istým nedostatkom. Spriatelil sa s Petersonom a ešte pred Fritzovým procesom mu dal prečítať niekolko odborných článkov o spoľahlivosti dôkazového materiálu, o ktorom každý vedel, že je nespoľahlivý. Odsudzujúce články si nechal pre seba.

Dva mesiace pred začatím procesu s Fritzom odcestoval do Chicaga a predložil svoje zistenia súkromnému laboratóriu McCrone. Tam sa ich ujal jeho známy Richard Bisbing. Toho istého Bisbinga si najala Wanda Fritzová, aby posúdil výsledky analýzy vlasov a vypovedal o tom pred súdom. Musela predať synovo auto, aby mu mohla zaplatiť.

Bisbing využíval svoj pracovný čas oveľa efektívnejšie, ale s rovnako protichodnými výsledkami.

Za necelých šesť hodín vyvrátil takmer všetky Hettove zistenia. Pozrel si iba jedenásť chlpov z oblasti genitálií, o ktorých bol Hett presvedčený, že sa mikroskopicky zhodujú s Fritzovými, a potvrdil zhodu iba u troch. Iba tri „mohli“ patriť Dennisovi Fritzovi. V ostatných ôsmich prípadoch sa Hett zmýlil.

Hetta sa nízke ohodnotenie jeho práce nedotklo a odcestoval späť do Oklahomy. Nezmenil názor a bol pripravený vypovedať pred súdom.

Na svedeckej lavici sa ocitol v piatok 8. apríla popoludní a okamžite spustil rozvláčnu prednášku plnú odborných termínov, ktorá mala porotcov skôr ohúriť, ako informovať. Ani Dennis, ktorý vyštudoval a učil prírodné vedy, ho nebol schopný sledovať a bol si istý, že porotcovia sú na tom rovnako. Viac ráz sa na nich pozrel. Očividne nerozumeli ani slovo, ale tento expert na nich hlboko zapôsobil. Vedel toho tak veľa!

Hett trúsil slová ako „morfológia“, „kortex“, „šupinová protrúzia“, „kortikálne fusi“ a „ovoidné telieska“, ako keby všetci v súdnej sieni vedel i v čo znamenajú. Len občas sa zastavil, aby niečo vysvetlil.

Hett bol skrátka znalec, ktorý vzbudzoval dojem spoľahlivosti vďaka svojim skúsenostiam, slovníku, sebaistote a jednoznačnému záveru, že niektoré vlasy získané od Fritza sa zhodujú s niektorými vlasmi z miesta činu. Vo svojej výpovedi šesť ráz zopakoval, že sa Dennisove vlasy mikroskopicky zhodujú s podozrivými vlasmi a môžu pochádzať z toho istého zdroja. Ani raz však nepovedal, že vlasy nemusia patriť tomu istému človeku, hoci aj to by bola pravda.

Počas jeho výpovede Bill Peterson ustavične hovoril o „obžalovanom Ronovi Williamsonovi a obžalovanom Dennisovi Fritzovi“. V tom čase bol Ron zatvorený na samotke, brnkal na gitare a vonkoncom si neuvedomoval, že ho de facto súdia v jeho neprítomnosti a situácia sa nevyvíja práve najlepšie.

Na záver Hett zhrnul svoje zistenia: jedenásť chlpov z oblasti genitálií a dva vlasy mohli patriť Dennisovi. Išlo o tie isté vzorky, s ktorými cestoval do Chicaga, aby ich ukázal Richardovi Bisbingovi a získal jeho názor.

Pri krížovom výsluchu sa Greg Saunders nedozvedel oveľa viac. Hett však musel pripustiť, že analýza vlasov je dosť špekulatívna metóda na zisťovanie totožnosti. Ako väčšina znalcov namiesto odpovedí na nepríjemné otázky zasypal obhajcu množstvom odborných termínov.

Prokurátor nemal ďalšie otázky.

Prvý svedok obhajoby bol Dennis Fritz. Hovoril o svojej minulosti, o priateľstve s Ronom a tak ďalej. Priznal sa, že v roku 1973 bol odsúdený za pestovanie marihuany a o sedem rokov túto skutočnosť zatajil, keď sa uchádzal o učiteľské miesto v Konawe. Dôvod bol prostý: potreboval prácu. Debbie Carterovú nikdy nevidel a o vražde vôbec nič nevie.

Potom začal klásť otázky Bill Peterson.

Hovorí sa, že keď neschopný právnik nemá dosť faktov, nahradí ich krikom. Peterson podišiel k svedkovi, zagánil naňho a začal kričať.

Sudca Jones ho zakrátko zavolal k sebe, aby ho vykrstil. „Obžalovaný vám nemusí byť sympatický,“ zašepkal prísne, „ale hnev do súdnej siene nepatrí.“

„Nie som nahnevaný,“ odsekol zlostne Peterson.

„Ak áno, ste. Prvý raz ste zvýšili hlas pred týmto súdom.“

„Dobre.“

Petersona pobúrilo, že Fritz klamal v žiadosti o zamestnanie. Znamená to, že Dennisovi jednoducho nemožno veriť. Vzápätí Peterson vyrukoval s ďalším klamstvom, tentoraz to bol formulár, ktorý vyplnil, keď dával svoju pištoľ do záložne v Durante. Pozor, Dennis sa snažil zatajiť aj trestný čin pestovania trávy!

Boli to jasné podvody, aj keď, samozrejme, nijako nesúviseli s vraždou Debbie Carterovej. Peterson donekonečna omieľal klamstvá, ku ktorým sa Fritz sám priznal.

Keby nešlo o takú vážnu vec, bolo by až komické, ako sa Peterson spravodlivo rozhorčoval nad svedkom, ktorý nie a nie povedať pravdu. Ten istý Peterson predsa postavil obžalobu na svedectvách kriminálnikov a udavačov.

Keď sa konečne rozhodol pohnúť ďalej, nemal kam. Preskakoval od jednej svedeckej výpovede k druhej, ale Dennis dosť presvedčivo trval na svojom. Po problematickom hodinovom výsluchu si Peterson konečne sadol.

Greg Saunders mal v zálohe už len jedného svedka, Richarda Bisbinga. Ten porotcom povedal, že nesúhlasí s väčšinou záverov, ku ktorým dospel Melvin Hett.

Bol piatok, neskoro popoludní, a sudca Jones odročil konanie na pondelok. Dennis prešiel krátku cestu do väzenia, prezliekol sa a v dusnej tesnej cele sa pokúsil oddychovať. Bol presvedčený, že ho obžaloba z ničoho neusvedčila, ale nebol si tým úplne istý. Videl nepriateľské pohľady porotcov, keď im ukázali hrozné fotografie z miesta činu. Pozoroval ich, keď počúvali Melvina Hetta, a očividne uverili jeho záverom.

Pre Dennisa to bol veľmi dlhý víkend.

V pondelok ráno nadišiel čas na záverečné reči. Prvá vystúpila Nancy Shewová a zopakovala všetko, čo povedali svedkovia obžaloby.

Greg Saunders jej oponoval tvrdením, že štát prakticky nič nedokázal, že si nesplnil povinnosť dokázať Dennisovu vinu nad všetky pochybnosti, že ide len o vinu z dôvodu spoluúčasti a že porota by mala jeho klienta vyhlásiť za nevinného.

Posledné slovo mal Bill Peterson. Rozprával skoro hodinu, stále dookola opakoval, čo vypovedali jeho svedkovia, a zúfalo sa snažil presvedčiť porotcov, že jeho podvodníci a udavači sú hodnoverní.

Porota sa napoludnie odobrala do rokovacej miestnosti a o šesť hodín sa vrátila s oznámením, že pomer hlasov je jedenásť k jednému. Sudca Jones ich poslal späť s prísľubom večere. Okolo 20. 00 sa vrátili s verdiktom vinný.

Dennis si výrok poroty vypočul mlčky; bol ohromený, lebo vedel, že je nevinný, bol zdrvený, že ho odsúdili na základe takých mizerných dôkazov. Chcel zaútočiť na porotcov, na sudcu, na policajtov a celý systém, ale proces sa ešte neskončil.

Napriek všetkému ho verdikt neprekvapil. Sledoval porotcov a videl, že mu neveria. Zastupovali mesto Ada a mesto potrebovalo vinníka. Keďže policajti a Peterson boli presvedčení, že Dennis vraždil, zrejme to tak bolo.

Zavrel oči a myslel na svoju dcéru Elizabeth, ktorá už mala štrnásť rokov a chápala, čo je vina a nevina. Keď ho teraz odsúdia, ako ju presvedčí, že je v skutočnosti nevinný?

Kým sa ľudia hrnuli zo súdnej siene, vonku na trávniku omdlela Peggy Stillwellová. Bola vyčerpaná a zdrvená žiaľom. Okamžite ju odviezli do nemocnice, odkiaľ ju však čoskoro prepustili.

Len čo sa vyriešila otázka viny, proces sa rýchlo presunul do fázy udelenia trestu. Teoreticky mala porota určiť výšku trestu na základe priťažujúcich okolností predložených žalobcom, ktorý sa usiloval o trest smrti, a s prihliadnutím na poľahčujúce okolnosti prezentované obžalovaným, ktoré by mu mohli zachrániť život.

Vo Fritzovom prípade bola fáza udelenia trestu veľmi krátka. Peterson predvolal Rustyho Featherstona, ktorý konečne dostal príležitosť povedať porote, s čím sa mu Dennis priznal: štyri mesiace pred vraždou spolu s Ronom hýrili v baroch v meste Norman. To bola celá jeho výpoveď. Dvaja podozriví z vraždy prešli stodvanásť kilometrov, aby strávili dlhú noc v normanských kluboch a nočných podnikoch.

Posledná svedkyňa však príbeh rozvinula. Lavita Brewerová raz popíjala v bare normanského hotela Holiday Inn a natrafila tam na Fritza s Williamsonom. Dali si spolu zopár drinkov a všetci traja odišli k autu. Brewerová nastúpila dozadu. Dennis za volant. Ron si sadol vedľa neho a vyštartovali. Pršalo. Dennis išiel veľmi rýchlo, nezastal ani na červenú, a v istej chvíli Brewerová prepadla hystérii. Hoci sa jej tí dvaja ani nedotkli, ani sa nevyhrážali, chcela okamžite vystúpiť. Lenže Dennis odmietol zastaviť. Po pätnástich, možno dvadsiatich minútach spomalil natoľko, aby mohla vyskočiť z idúceho auta. Utekala k najbližšiemu telefónu a zavolala na políciu.

Nikto sa nezranil. Nikto nevzniesol obvinenie. Nikto nebol odsúdený.

No podľa Billa Petersona táto príhoda jasne dokazovala, že Dennis Fritz sústavne ohrozuje svoje okolie a treba ho popraviť, aby už viac neubližoval mladým dámam. Lavita Brewerová bola najlepšia a jediná svedkyňa, ktorú predvolal.

Počas svojej oduševnenej žiadosti o trest smrti Peterson pozrel na Dennisa, ukázal naňho prstom a povedal: „Dennis Fritz, za to, čo ste s Ronom Williamsonom vykonali Debre Sue Carterovej, si zaslúžite zomrieť.“

Dennis sa obrátil k porote a vyhlásil: „Ja som Debbie Carterovú nezabil.“

O dve hodiny sa porota vrátila s trestom odňatia slobody na doživotie. Keď čítali verdikt, Dennis vstal a oslovil porotcov: „Dámy a páni, chcem len povedať…“

„Prepáčte,“ ozval sa sudca Jones.

„To nemôžete, Dennis,“ povedal Greg Saunders.

Ale Dennis sa nedal a pokračoval: „Môj Pán, Ježiš na nebesiach, vie, že som to neurobil. Chcem, aby ste vedeli, že vám odpúšťam. Budem sa za vás modliť.“

V tmavej cele, vo svojom súkromnom pekle, však nepociťoval nijakú úľavu, že unikol trestu smrti. Mal tridsaťosem rokov, bol nevinný, nikdy nemal sklony k násiliu a predstava, že strávi zvyšok života vo väzení, bola preňho absolútne neznesiteľná.

9

Annette Hudsonová pozorne sledovala proces s Fritzom a denne čítala správy v Ada Evening News. V utorok 12. apríla bol na prvej strane veľký titulok: FRITZ VINNÝ Z VRAŽDY CARTEROVEJ.

V článku ako vždy spomenuli aj jej brata. „Dvadsiateho prvého apríla sa začne proces s Ronom Williamsonom, ktorý je tiež obvinený z vraždy prvého stupňa v prípade Carterová.“ Vo všetkých šiestich článkoch o procese s Fritzom sa objavila zmienka o Ronovej spoluúčasti a nadchádzajúcom procese.

Ako chcú nájsť nestranných porotcov? pýtala sa Annette. Ak jedného obžalovaného vyhlásia za vinného, môže ten druhý očakávať spravodlivý proces v tom istom meste?

Kúpila Ronovi sivý oblek a tmavomodré nohavice, dve biele košele, dve kravaty a topánky.

Dvadsiateho apríla, deň pred začiatkom procesu, priviedli Rona k sudcovi Jonesovi na krátky rozhovor. Sudca mal opodstatnené obavy, že sa obžalovaný bude správať nevhodne. „Chcem vedieť, ako to vyzerá s vašou účasťou, a potrebujem sa ubezpečiť, že zajtra všetko prebehne pokojne. Chápete, o čo mi ide?“

Ron: „Pokiaľ nezačnú hovoriť, že som niekoho zabil.“

Jones: „Ak chápete, že práve to urobia?“

Ron: „Áno, chápem, ale nie je to správne.“

Sudca Jones vedel, že Ron kedysi hrával bejzbal, a preto použil prirovnanie zo sveta športu. „Súdny spor sa podobá na športový zápas. Každá strana dostane príležitosť byť v útoku aj v obrane, ale vy to nemôžete napadnúť. Patrí to k veci.“

Ron: „Hej, lenže ja som lopta, do ktorej si každý kopne.“

Proces s Fritzom predstavoval pre obžalobu čosi ako zahrievacie kolo pred hlavným zápasom. Predvolali tých istých svedkov v tom istom poradí. Lenže v nadchádzajúcom procese mala obžaloba dve dodatočné výhody. Po prvé, obžalovaný bol duševne nespôsobilý, mal sklon prevracať stoly a vykrikovať vulgárne slová, čo sa väčšine ľudí vrátane porotcov nepáčilo. Jeho správanie naháňalo ľuďom strach. Po druhé, jeho obhajca bol slepý a sám. Keďže pomocný obhajca odstúpil z prípadu až v marci, súd zatiaľ neurčil náhradníka. Barney bol pohotový a pri krížovom výsluchu sa mu málokto vyrovnal, ale chýbali mu argumenty, keď prišla reč na odtlačky prstov, fotografie či analýzu vlasov.

Obhajoba sa nevedela dočkať procesu. Barney už mal Rona Williamsona dosť a frustroval ho počet hodín, o ktoré ho prípad oberal na úkor platiacich klientov. Okrem toho sa svojho klienta bál. Preto požiadal svojho syna, ktorý nebol právnik, aby si sadol za Rona. Barney mal v úmysle sadnúť si čo najďalej, čo vôbec nebolo ďaleko, a keby naňho Ron fyzicky zaútočil, syn by vyskočil a odzadu ho zneškodnil.

Taká dôvera panovala medzi právnikom a klientom.

Dňa 21. apríla si však v preplnenej súdnej sieni málokto uvedomil, že syn robí otcovi ochranku. Väčšinu prítomných tvorili nádejní porotcovia, ktorí sa ocitli v neznámom prostredí a nevedeli, kto je kto. Okrem nich prišli novinári, zvedaví právnici a zvyčajná skupinka malomestských klebetníkov, ktorých priťahujú súdne procesy. Najmä ak ide o hrdelný zločin.

Annette Hudsonová a Renee Simmonsová sedeli v prvom rade, čo najbližšie pri bratovi. Viacerí priatelia sa Annette ponúkli, že s ňou pôjdu do súdnej siene a poskytnú jej morálnu oporu. Ona však odmietla. Brat bol chorý a nevypočitateľný a okrem toho nechcela, aby ho jej priatelia videli v putách a reťaziach. Nechcela, aby počúvali svedecké výpovede plné hrozných podrobností. Ona aj Renee si užili svoje pri predbežnom vypočúvaní svedkov a vedeli si predstaviť, čo ich čaká pri procese.

Ron nemal v súdnej sieni žiadnych priateľov.

Na druhej strane uličky rodina Carterovcov zabrala celý prvý rad, ako počas procesu s Fritzom. Obe strany sa vyhýbali vzájomnému očnému kontaktu.

Bol štvrtok, od exhumácie tela obete a zatknutia Rona a Dennisa uplynul skoro rok. Ron sa naposledy liečil v Ústrednej štátnej pred trinástimi mesiacmi. Na Barneyho žiadosť ho raz vyšetrila Norma Walkerová, ale krátka návšteva na klinike sa skončila ako väčšina jeho návštev. Lieky, ak nejaké dostával, mu dávali dozorcovia podľa vlastného uváženia. Pobyt na samotke rozhodne neprispel k zlepšeniu jeho duševného stavu.

Lenže okrem rodiny sa o jeho duševné zdravie nikto nezaujímal. Ani obžaloba, ani obhajoba, dokonca ani súd.

Nadišiel čas skúšky.

Vzrušenie z prvého dňa rýchlo opadlo, lebo výber porotcov sa nekonečne vliekol. Právnici kládli otázky a sudca Jones postupne vylučoval jedného kandidáta za druhým.

Ron sa správal slušne. Vyzeral upravene – mal ostrihané vlasy, bol čerstvo oholený a mal na sebe nový oblek. Písal si poznámky pod dohľadom Barneyho syna, ktorý sa nudil ako ostatní, ale nespúšťal klienta z očí. Ron nemal ani tušenia, prečo je tak ostro sledovaný.

Neskoro popoludní konečne vybrali sedem mužov a päť žien – všetci boli belosi. Sudca Jones im dal inštrukcie a poslal ich domov. Izolácia porotcov nebola potrebná.

Annette a Renee boli plné nádeje. Jedným z porotcov bol manžel susedovej dcéry, ktorú Annette poznala. Ďalší bol spriaznený s letničiarskym kazateľom, ktorý určite poznal Juanitu Williamsonovú ako oddanú veriacu. Ďalší bol vzdialený príbuzný Williamsonovcov.

Väčšina porotcov im bola povedomá. Annette a Renee ich poznali z ulíc Ady. Bolo to naozaj malé mesto.

Porotcovia sa znova stretli na druhý deň o deviatej. Nancy Shewová mala úvodnú reč za obžalobu, ktorá sa navlas podobala tej, ktorú predniesla pri procese s Fritzom. Barney odložil svoju reč na neskôr, až keď prehovorí hlavný žalobca.

Prvý svedok obžaloby bol opäť Glen Gore, ale tentoraz to neprebehlo podľa plánu. Len čo uviedol svoje meno, odmlčal sa a odmietol vypovedať. Vyzval sudcu Jonesa, aby ho potrestal za pohŕdanie súdom. Čo na tom? aj tak si odpykáva štyridsaťročný trest. Jeho dôvody neboli celkom jasné, ale pravdepodobne súviseli s pobytom v štátnom väzení, kde udavači nie sú v obľube na rozdiel od Pontotockého okresného väzenia, v ktorom donášame prekvitalo.

Po počiatočnom zmätku sudca Jones rozhodol, že porote prečítajú záznam Gorovej výpovede z predbežného vypočúvania, ktoré sa konalo minulý rok v júli. Účinok výpovede sa tým trochu oslabil, ale porotcovia si predsa vypočuli Gorovo nepravdivé tvrdenie, že videl Rona v Coachlighte v ten večer, keď sa stala vražda.

Barneyho zbavili možnosti položiť Gorovi zopár otázok o jeho početných zločinoch násilnej povahy. Nemohol sa svedka spýtať, kde bol a čo robil v ten osudný večer.

Gora odviedli a obžaloba sa rýchlo vrátila do starých koľají. Tommy Glover, Gina Viettová a Charlie Carter vypovedali už tretí raz, stále rovnako.

Gary Allen vyrozprával tú istú historku o dvoch mužoch, ktorí sa o pol štvrtej ráno začiatkom decembra 1982 striekali záhradnou hadicou, ale nevedel jednoznačne identifikovať Rona Williamsona. Ten druhý mohol byť Fritz, ale aj niekto iný.

Pravda bola taká, že Gary Alien nemohol identifikovať nikoho a nemal ani potuchy, kedy sa spomínaná príhoda odohrala. Bol toxikoman, na polícii známa firma. Poznal Dennisa Smitha, lebo spolu chodili do školy.

Krátko po vražde Debbie za ním Smith prišiel a spýtal sa, či nadránom 8. decembra nevidel niečo podozrivé. Alien povedal, že videl dvoch mužov, ktorí na seba striekali vodu zo záhradnej hadice, ale nevedel si spomenúť, kedy to bolo. Dennis Smith a Gary Rogers z toho okamžite vyvodili záver, že to Fritz s Williamsonom zo seba zmývali krv Debbie Carterovej. Pritlačili na Allena, dokonca mu ukázali fotografie z miesta činu. Naznačili, že tí dvaja boli Fritz a Williamson, ale Alien ich nemohol alebo nechcel identifikovať.

Tesne pred začatím procesu sa Gary Rogers zastavil u Allena a snažil sa ho ovplyvniť. Naozaj to neboli Fritz a Williamson? Nevidel ich náhodou vonku zavčas rána niekedy okolo 8. decembra?

Nie. Alien si nebol istý. Rogers si nenápadne rozopol kabát, aby Alien videl jeho služobný revolver. Povedal, že by sa Alien mohol otráviť olovom, ak sa mu nezlepší pamäť. Pamäť sa mu síce zlepšila, ale na hodnoverné svedectvo to nestačilo.

Dennis Smith porote podrobne opísal miesto činu, fotografovanie, snímanie odtlačkov prstov, zhromažďovanie dôkazov. Fotografie obete vyvolali u porotcov očakávané reakcie. Policajný fotograf urobil zopár záberov Debbinho bytu z požiarneho rebríka. Peterson si jeden zobral a požiadal Smitha, aby porote povedal, kde stál dom Williamsonovcov. Iba o pár blokov ďalej.

Vtom sa ozval Barney: „Ukážte mi tie fotografie.“ Podľa nepísaných pravidiel si zobral fotografie a vyšiel von so svojou asistentkou Lindou, ktorá mu ich podrobne opísala.

Priamy výsluch prebehol normálne, ale Barney sa už vyzbrojil na krížový výsluch. Stále mu vŕtalo hlavou, ako je možné, že dvaja údajní vrahovia, ktorí spáchali taký ohavný zločin, nezanechali po sebe ani jeden odtlačok prsta. Spýtal sa Smitha, z akých povrchov sa zvyčajne odoberajú odtlačky. Najlepšie sú hladké tvrdé povrchy – sklo, zrkadlá, tvrdé plasty, lakované drevo a tak ďalej. Potom so Smithom prešiel Debbiným bytom a prinútil ho priznať, že vynechali veľa miest, kde sa odtlačky zvyčajne nachádzajú – kuchynské zariadenie, otvorené okno v spálni, vodovodné kohútiky v kúpeľni, dvere, zrkadlá. Zoznam narastal a bolo jasné, že Smith nebol pri snímaní odtlačkov prstov veľmi svedomitý.

Barney útočil hlava-nehlava. Keď začal byť príliš agresívny, Peterson alebo Shewová vzniesli námietku a zvyčajne na ňu dostali jedovatú odpoveď.

Gary Rogers ako ďalší svedok pokračoval v opise vyšetrovania. Jeho najväčší prínos pre obžalobu spočíval v opise snového priznania, ktoré Ron urobil deň potom, ako ho zatkli. Pri priamom výsluchu to vyznelo celkom dobre, ale Barneymu sa stále niečo nepáčilo.

Bol zvedavý, prečo z Ronovho priznania neexistuje záznam. Rogers pripustil, že polícia vlastní a často využíva videokameru, a keď Barney naliehal, priznal, že v niektorých prípadoch, keď si vyšetrovatelia nie sú istí, čo svedok povie, kameru radšej nepoužijú. Načo nahrávať niečo, čo by mohlo uškodiť obžalobe a pomôcť obžalovanému?

Rogers pripustil, že policajná stanica vlastní aj magnetofón a on s ním vie narábať. Pri Ronovom výsluchu ho nepoužili, nie je to bežný postup. Barney mu to však nezhltol.

Rogers ďalej povedal, že policajná stanica má zásoby papiera a ceruziek, ale nevedel vysvetliť, prečo Ronovi neumožnili napísať svoju výpoveď. Dokonca mu odmietli dať prečítať záznam, ktorý urobili sami, pokračoval Barney. Kým sa vypytoval na nezvyčajný postup polície, Rogers urobil kardinálnu chybu. Spomenul videozáznam Ronovho výsluchu z roku 1983, v ktorom Ron rázne poprel akúkoľvek účasť na vražde.

Barney neveril vlastným ušiam. Prečo mu o tom nikto nepovedal? Obžaloba je povinná predložiť všetky informácie nadobudnuté pred procesom, najmä ak svedčia o nevine obžalovaného. Barney podal príslušné žiadosti už pred niekoľkými mesiacmi. Vlani v septembri súd nariadil obžalobe, aby obhajobe poskytla všetky Ronove výpovede, ktoré urobil v priebehu vyšetrovania vraždy.

Ako je možné, že polícia a prokurátor štyri a pol roka tajili pásku pred obhajobou?

Barney nemal k dispozícii veľa svedkov, lebo v zásade išlo prípad, v ktorom obžaloba predvolala množstvo svedkov, aby vypovedali, že Ron sa pri rôznych príležitostiach a rôznymi spôsobmi priznal k vražde. Proti týmto svedectvám sa dalo bojovať iba popretím a jediný človek, ktorý mohol poprieť svoje priznania, bol Ron. Barney mal v úmysle predvolať Rona ako svedka obhajoby, ale hrozil sa toho.

V roku 1983 by videozáznam Ronovej výpovede na porotu určite zapôsobil. Pred štyri a pol rokmi, teda dlho predtým, ako obžaloba dala dokopy svojich pochybných svedkov a dlho predtým, ako bol stíhaný za iné trestné činy, Ron pred kamerou opakovane poprel akúkoľvek účasť na vražde.

V slávnom rozhodnutí Najvyššieho súdu Spojených štátov z roku 1963 v prípade Brady verzus Maryland sa hovorí: „Ak obžaloba zadrží dôkazy priaznivé pre obžalovaného a nevydá ich ani na žiadosť obhajoby, porušuje tým spravodlivý proces, v ktorom majú dôkazy význam vo vzťahu k vine alebo trestu, bez ohľadu na dobré či zlé úmysly obžaloby.“

Všetky dôkazy sú v rukách vyšetrovateľov. Často sa stáva, že nájdu svedkov alebo dôkazy priaznivé pre podozrivého či obžalovaného. Ale celé desiatky rokov mohli takéto dôkazy jednoducho ignorovať a podozrivého obžalovať. Prípad Brady nastolil rovnosť a okamžite sa stal súčasťou bežného postupu v trestnom práve. Bradyho žiadosť patrí k rutinným žiadostiam, ktoré trestný obhajca podáva už na začiatku prípadu. Bradyho návrh. Bradyho vypočúvanie. Bradyho materiál. „Usvedčil som ho na základe Bradyho.“ Tento prípad prenikol do žargónu, ktorý sa používa v trestnoprávnej praxi.

Barney stál pred sudcom Jonesom, Rogers ešte vždy sedel na lavici svedkov a Peterson si obzeral topánky. Porušil pravidlá určené rozhodnutím Najvyššieho súdu v prípade Brady verzus Maryland. Žiadal vyhlásiť konanie za zmätočné, no sudca mu nevyhovel. Jones napokon sľúbil, že sa k tejto záležitosti vráti v osobitnom konaní – po skončení procesu!

Bol piatok popoludní a všetkých zmáhala únava. Sudce Jones odročil konanie na pondelok o 8. 30. Ronovi nasadili putá a v sprievode šerifových pomocníkov opustil súdnu sieň. Správal sa veľmi slušne, čo neprešlo bez povšimnutia.

Na prvej strane nedeľného vydania Ada Evening News bol titulok: PRVÝ DEŇ PROCESU – WILLIAMSON SA OVLÁDAL.

V pondelok vystúpil ako prvý svedok doktor Fred Jordan, ktorý už tretí raz na tom istom mieste vypovedal o priebehu pitvy a príčine smrti. A Peggy Stillwellová tretí raz trpela počas jeho rozprávania a znášala to čoraz ťažšie. Našťastie nemohla vidieť fotografie, ktoré kolovali medzi porotcami. Stačilo, že videla ich reakcie.

Po doktorovi Jordanovi prišli sused Tony Vick, Donna Walkerová, predavačka z obchodu, a nočná známa Letha Caldwellová, ale tak ako pri Fritzovom procese nepovedali nič užitočné.

Mierne oživenie priniesla Terri Hollandová. Pri predbežnom vypočúvaní mohla pokojne rozvíjať svoje výmysly bez strachu, že ju niekto usvedčí z klamstva. Lenže teraz na ňu gánil Ron, ktorý poznal pravdu.

Len čo začala hovoriť o tom, čo Ron vo väzení údajne povedal o Debbie Carterovej, bolo jasné, že Ron čochvíľa vybuchne. Krútil hlavou, zatínal päste a vrhal na ňu vražedné pohľady. Nakoniec povedala: „Vravel, že keby s ním išla hneď, nemusel by ju zabiť.“

„Ó,“ ozval sa dosť hlasno Ron.

Nancy Shewová sa spýtala svedkyne: „Počuli ste niekedy telefonický rozhovor, v ktorom sa zmienil o Debbie Carterovej?“

Hollandová: „Za dobré správanie som smela pracovať v práčovni. Ron telefonoval s matkou a povedal jej – chcel, aby mu priniesla cigarety či čo, nie som si istá, ale on – kričal na ňu. A povedal, že ak mu ich neprinesie, zabije ju ako Debbie Carterovú.“

Nato Ron vykríkol: „Klame!“

Nancy Shewová pokračovala: „Slečna Hollandová, počuli ste ho niekedy, ako opisuje podrobnosti smrti Debbie Carterovej alebo o nich hovorí?“

Hollandová: „Hovoril – asi chlapom v cele – že on – vravel, že jej vrazil kokakolovú fľašu do zadku a nohavičkami jej zapchal ústa.“

Ron vyskočil, ukázal na svedkyňu prstom a začal kričať: „Klamete! Nikdy som nič také nepovedal, nikdy v živote! Nezabil som to dievča a vy ste klamárka!“

Barney: „Upokojte sa, Ron.“

Ron: „Ani neviem, kto ste – chcem povedať, že za toto zaplatíte.“

Všetkým to vyrazilo dych a Barney sa pomaly zdvihol. Vedel, čo bude nasledovať – opravy. Hlavná svedkyňa obžaloby sa totiž dva razy pomýlila – nohavičky a kokakolová fľaša – čo je bežný problém výpovedí založených na výmysloch.

V súdnej sieni stúplo napätie, svedkyňu prichytili pri klamstve a Barney sa chystal na ďalší útok. Nancy Shewová sa snažila rýchlo napraviť škody.

Shewová: „Slečna Hollandová, ak dovolíte, vrátime sa k detailom, o ktorých ste práve hovorili. Takže, pokiaľ sa pamätáte, ste si istá, že spomínal práve tieto predmety? Povedali ste kokakolová fľaša.“

Barney: „Ak dovolíte, pán sudca, ak dovolíte – počul som, čo povedala, a nechcem, aby okresný prokurátor menil jej výpoveď, vznášam námietku.“

Hollandová: „Hovoril o kokakolovej fľaši alebo kečupovej alebo o fľaši…“

Barney: „Vidíte, čo som mal na mysli? Ak dovolíte, pán sudca.“

Hollandová: „Sú to štyri roky.“

Ron: „Hej, a vy ste…“

Barney: „Ticho!“

Shewová: „Slečna Hollandová, môžete – viem, že ste všeličo počuli…“

Barney: „Dovolíte, pán sudca…“

Shewová: „Môžete si spomenúť…“

Barney: „Protestujem proti navádzajúcim a sugestívnym otázkam obžaloby.“

Sudca: „Preformulujte otázku.“

Shewová: „Povedal niekedy, prečo – vraveli ste, že povedal, že zabil…“

Hollandová: „Chcel sa s Debbie Carterovou vyspať.“

Ron: „Klamárka!“

Barney: „Čušte!“

Ron (vstal): „Je to klamárka. Nepôjdem za to sedieť. Nezabil som Debbie Carterovú a vy klamete.“

Barney: „No tak, Ronnie, sadnite si.“

Peterson: „Pán sudca, môžeme si urobiť krátku prestávku, prosím? Barney – protestujem proti poznámkam obhajcu mimo záznamu, vaša ctihodnosť.“

Barney: „To nie sú poznámky mimo záznamu, ak dovolíte, pán sudca.“

Sudca: „Počkajte.“

Barney: „Hovorím s obžalovaným.“

Sudca: „Počkajte. Položte ďalšiu otázku. Pán Williamson, musím vás upozorniť, že nesmiete rozprávať, kým sedíte na tejto stoličke.“

Shewová: „Slečna Hollandová, spomínate si, či niekedy povedal, prečo urobil to, čo urobil?“

Hollandová: „Lebo sa s ním nechcela vyspať.“

Ron: „Klamete, dofrasa, povedzte pravdu! Nikdy v živote som nikoho nezabil.“

Barney: „Pán sudca, chcem sa spýtať, či by sme si mohli urobiť prestávku na pár minút.“

Sudca: „Dobre. Nezabúdajte na inštrukcie. Porota sa môže vzdialiť.“

Ron: „Môžem sa s ňou porozprávať, prosím? Dovoľte mi s nou prehovoriť. O čom to rozpráva?“

Krátka prestávka pomohla schladiť horúce hlavy. V neprítomnosti poroty sa sudca Jones pozhováral s Ronom, ktorý jeho ctihodnosti sľúbil, že sa bude správať slušne. Keď sa porotcovia vrátili, sudca im vysvetlil, že o prípade musia rozhodnúť iba na základe dôkazov, ničoho iného. Nesmú brať do úvahy poznámky právnikov ani poznámky či konanie obžalovaného.

Lenže členovia poroty jasne počuli Ronove hrozivé slová: „Za to zaplatíte.“ Aj oni sa ho báli.

Nancy Shewovej sa však nepodarilo vypáčiť zo svedkyne prijateľnejšiu výpoveď. Pomocou navádzajúcich a sugestívnych otázok dosiahla zmenu fľaše od kokakoly na fľašu od kečupu, ale nohavičky v ústach zostali bez opravy. Terri Hollandová ani raz nespomenula krvavú handričku.

Ďalšia svedkyňa, ktorú predvolal štát, aby pomohla odhaliť pravdu, bola Cindy Mclntoshová, lenže chuderka v tom zmätku zabudla, o čom má vlastne vypovedať. Jednoducho mala okno a napokon ju museli uvoľniť bez toho, aby splnila svoju úlohu.

Mike Tenney a John Christian rozprávali o nočných rozhovoroch s Ronom a o čudných veciach, ktoré povedal. Ani jeden sa neobťažoval spomenúť, že Ron opakovane popieral akúkoľvek účasť na vražde a často celé hodiny vykrikoval, že je nevinný.

Po rýchlom obede Peterson predvolal agentov OSBI v tom istom poradí ako v procese s Fritzom. Prvý bol Jerry Peters, ktorý hovoril o tom, že po exhumácii odobral Debbie nové odtlačky dlaní, lebo si nebol úplne istý istou malou časťou ľavej dlane. Barney sa z neho snažil vymámiť, ako a prečo vlastne vznikol tento problém, keďže od pitvy uplynulo štyri a pol roka, ale Peters odpovedal neurčito. Naozaj sa trápil pre pôvodný nález tak dlho? Alebo mu Bill Peterson niekedy v priebehu roka 1987 zavolal a niečo mu navrhol? Peters stále uhýbal.

Larry Mullins vyjadril ten istý názor ako Peters – krvavý odtlačok na sadrokartóne patril Debbie Carterovej, nie záhadnému vrahovi.

Mary Longová vypovedala, že Ron Williamson je nonsekretor, čiže patrí k menšej, zhruba dvadsaťpercentnej skupine obyvateľstva. Ten, kto Debbie znásilnil, tiež patril k tejto skupine. Barneymu sa s istým úsilím podarilo dostať z nej informáciu, že dosiaľ vyšetrila vzorky od dvadsiatich osôb vrátane obete. A že z tohto počtu bolo dvanásť nonsekretorov, čiže šesťdesiat percent skúmaných osôb. Potom sa chvíľu zabával s číslami.

Susan Landová vypovedala stručne. Začala robiť analýzy vlasov v prípade Carterová, ale potom sa ich ujal Melvin Hett. Keď sa Barney spýtal na dôvod, odpovedala: „V tom čase som pracovala na viacerých prípadoch vraždy a pri tom napätí a strese som dostala strach, že nebudem objektívna, nechcela som niekde urobiť chybu.“

Melvin Hett zložil prísahu a už aj spustil tú istú učenú prednášku ako pred niekoľkými dňami v procese s Fritzom. Podrobne opísal prácny proces porovnávania vzoriek vlasov pod mikroskopom. Podarilo sa mu vzbudiť dojem, že analýza vlasov je absolútne spoľahlivá. Musela byť; veď sa bežne používala v trestnoprávnych prípadoch. Hett porotu informoval, že spracoval „tisícky“ vzoriek. Ukázal im nákresy rôznych typov vlasov a zdôraznil, že vlasy majú dvadsaťpäť až tridsať rozlíši teľných charakteristík.

Keď sa konečne dostal k Ronovi Williamsonovi, vypovedal, že dva chlpy z oblasti genitálií nájdené v posteli obete sú mikroskopicky zhodné a môžu pochádzať z rovnakého zdroja, teda od Rona Williamsona. A dva vlasy z krvavej handričky sú zhodné a môžu patriť tej istej osobe – Ronovi Williamsonovi.

Tie vlasy a chlpy nemuseli patriť Ronovi Williamsonovi, no o tom sa Hett nezmienil.

Potom sa preriekol a začal podvádzať. O dvoch vlasoch povedal:

„Boli to jediné vlasy, ktoré zodpovedali vlasom Rona Williamsona alebo sa s nimi zhodovali.“

Slovo „zodpovedať“ sa pri analýze vlasov nesmie používať, lebo je zavádzajúce. Laici v porote môžu mať problém s mikroskopicky zhodnými vzorkami, ale keď sa povie, že zodpovedali tomu a tomu, je im to jasné. Nevzbudzuje to žiadne pochybnosti.

Keď Hett použil zakázané slovo druhý raz, Barney vzniesol námietku. Sudca ju neprijal a povedal, že sa k tomu môže vrátiť pri krížovom výsluchu.

Najhorší bol však spôsob, akým Hett vypovedal. Namiesto toho, aby porotcov poučil, blahosklonne predniesol svoje názory.

Väčšina odborníkov si prinesie do súdnej siene farebné fotografie sporných vlasov. Fotografia známej vzorky sa vystaví vedľa fotografie spornej vzorky a znalec veľmi podrobne vysvetlí podobnosti a rozdiely. Ako povedal Hett, vlas má dvadsaťpäť rôznych charakteristických znakov, ale dobrý znalec porote názorne ukáže, o čom hovorí.

Hett to neurobil. Hoci na prípade vraždy Carterovej pracoval päť rokov stovky hodín a napísal tri rôzne správy, neukázal porote ani jednu fotografiu. Neporovnal ani jeden vlas Rona Williamsona s vlasmi z Debbinho bytu.

Hett v skutočnosti presviedčal porotu, aby mu dôverovala. Nech nepýta dôkazy, stačí, keď uverí jeho slovám.

Z Hettovej výpovede vyplývalo, že dva vlasy a dva chlpy nájdené v Debbinom byte patria Ronovi Williamsonovi. A práve preto ho obžaloba predvolala ako svedka.

Svojou výpoveďou dokázal, že nemajetný obžalovaný prakticky nemá nádej na spravodlivý proces bez spolupráce súdnych znalcov. Barney žiadal o pridelenie súdneho znalca pred niekoľkými mesiacmi, ale sudca Jones žiadosť zamietol.

Sudca Jones mal byť múdrejší. Pred tromi rokmi sa na Najvyššom súde ocitol prípad z Oklahomy, ktorý napokon otriasol trestnými súdmi v celej krajine. Súd v prípade Ake verzus Oklahoma rozhodol: „Keď štát uplatní svoju právomoc voči nemajetnému obžalovanému v trestnom konaní, je povinný urobiť kroky, ktorými obžalovanému zabezpečí možnosť náležitej obhajoby… Spravodlivosť nie je zabezpečená, ak obžalovaný z dôvodu nemajetnosti nedostane príležitosť zmysluplne sa zúčastniť na súdnom konaní, pri ktorom mu hrozí odňatie slobody.“

Toto rozhodnutie ukladalo štátu povinnosť poskytnúť nemajetnému obžalovanému všetky základné prostriedky potrebné na adekvátnu obhajobu. Sudca Jones ho ignoroval v procese s Fritzom aj v procese s Williamsonom.

Podstatnú časť obžaloby totiž tvorili súdnoznalecké dôkazy. Jerry Peters, Larry Mullins, Mary Longová, Susan Landová a Melvin Hett boli odborníci. Lenže Ron mal na svojej strane iba Barneyho, schopného advokáta, ktorý, žiaľ, nevidel dôkazy.

Po výpovedi Melvina Hetta štát nemal ďalšie otázky. Na začiatku procesu sa Barney vzdal práva na otváraciu reč, lebo ňou chcel začať svoju obhajobu. Bol to riskantný manéver. Väčšina obhajcov sa nevie dočkať, kedy bude môcť osloviť porotcov, aby čím skôr zasiali semeno pochybnosti o dôkazoch protivníka. Otváracia a záverečná reč sú jediné štádiá procesu, keď má obhajca možnosť priamo osloviť porotu a nie je múdre vzdať sa ich.

Barney všetkých prekvapil, keď sa opäť vzdal práva na otváraciu reč. Neudal dôvod, nikto to od neho nežiadal, ale bola to veľmi nezvyčajná taktika.

Barney predvolal ako svedkov sedem spoľahlivých dozorcov. Všetci popreli, že by niekedy počuli Rona Williamsona hovoriť o svojej účasti na vražde Carterovej.

Wayne Joplin bol zamestnaný na Pontotockom okresnom súde ako súdny úradník. Barney ho predvolal, aby svedčil o záznamoch Terri Hollandovej. V októbri 1984 ju zatkli v Novom Mexiku, dopravili do Ady a zavreli do väzenia, kde promptne pomohla vyriešiť dva senzačné prípady vraždy, aj keď trvalo dva roky, kým sa obťažovala informovať políciu o Ronovom priznaní. Hollandová sa priznala, že vypísala neplatné šeky, za čo jej dali päť rokov s podmienkou na tri roky a súd jej prikázal zaplatiť súdne trovy vo výške 70 dolárov, náhradu škody 527,09 dolárov, 225 dolárov ako odmenu právnikovi v päťdesiatdolárových mesačných splátkach, ďalej 10 dolárov mesačne oklahomskej správe väzníc a 50 dolárov mesačne Fondu pre odškodnenie obetí zločinu.

V máji 1986 zaplatila prvých 50 dolárov a potom sa zrejme na všetko zabudlo.

Barneymu zostal už len jeden svedok – obžalovaný. Dovoliť Ronovi vypovedať bolo veľmi riskantné. Bol výbušný – v ten deň vyletel na Terri Hollandovú – a porotcovia sa ho báli. Mal záznamy v trestnom registri a dalo sa čakať, že to Peterson použije proti nemu na spochybnenie jeho hodnovernosti. Nikto nevedel, koľko liekov vlastne užíva a či vôbec nejaké užíva. Bol nahnevaný a nevypočitateľný, ale najhoršie bolo, že ho obhajca vopred nepripravil.

Barney požiadal o poradu pred sudcom, a keď pristúpil k Jonesovi, povedal: „A teraz sa začne zábava. Chcem vás poprosiť o prestávku, aby som ho trochu upokojil, ak sa mi to podarí. Zdá sa – nuž, nevyskakoval hore-dolu, ale aj tak chcem prestávku.“

„To je váš posledný možný svedok?“ spýtal sa sudca.

„Áno, posledný, pán sudca.“

Keď Jones vyhlásil prestávku na obed, Rona viedli dolu schodmi do väzenia. Zbadal otca zavraždenej a vykríkol: „Charlie Carter, nezabil som vašu dcéru!“ Šerifovi pomocníci ho rýchlo odviedli preč.

O 13. 00 zložil prísahu. Po úvodných otázkach poprel, že sa niekedy rozprával s Terri Hollandovou, a takisto poprel, že poznal Debbie Carterovú.

Kedy sa dozvedel o smrti Carterovej? spýtal sa Barney, „Ôsmeho decembra k nám volala moja sestra Annette Hudsonová a telefón zdvihla matka. Počul som, ako matka hovorí:, Nuž, aspoň viem, že to neurobil Ronnie, lebo bol doma.‘ Spýtal som sa matky, o čom bola reč. Povedala, že volala Annette, vraj v našej štvrti zabili dievča.“

Nepripravenosť svedka sa prejavila už o niekoľko minút, keď sa ho Barney spýtal na prvé stretnutie s Garym Rogersom.

Ron odpovedal: „Krátko po tom som šiel na stanicu na detektor lži.“

Barneymu skoro zabehlo. „Nie, Ronnie – o tom nesmiete hovoriť.“

Akákoľvek zmienka o polygrafe bola pred porotou zakázaná. Keby to urobil prokurátor, konanie by vyhlásili za zmätočné. Lenže Rona na to nikto neupozornil. O chvíľu znova prekročil hranice, keď opisoval príhodu s Dennisom Fritzom. „Bol som s Dennisom Fritzom, išli sme po ceste a ja som mu povedal, že mi Dennis Smith volal, že výsledky testu na polygrafe sú nejednoznačné.“

Barney rýchlo zmenil tému. Hovorili o Ronovom odsúdení za sfalšovanie šeku. Potom sa ho Barney spýtal, kde bol v tú noc, keď sa stala vražda. Vypočúvanie ukončil otázkou: „Zabili ste Debbie Carterovú?“

„Nie, pane. Nezabil.“

„Myslím, že to je všetko.“

Barney sa ponáhľal dostať svojho klienta z lavice svedkov, kým nenarobí väčšie škody, a tak nevyužil príležitosť vyvrátiť väčšinu obvinení z úst svedkov obžaloby. Ron mohol vysvetliť svoje „snové priznanie“ pred Rogersom a Featherstonom na druhý deň po zatknutí. Mohol objasniť väzenské rozhovory s Johnom Christianom a Mikom Tenneym. Mohol nakresliť pôdorys väzenia, na základe ktorého by porota pochopila, že to, čo počula Terri Hollandová, by museli počuť aj iní. Mohol rázne poprieť svedectvá Glena Gora, Garyho Allena, Tonyho Vicka, Donny Walkerovej a Lethy Caldwellovej.

Peterson, ako každý prokurátor, netrpezlivo čakal na krížový výsluch. Ibaže nerátal s nebojácnosťou obžalovaného. Začal zoširoka o Ronovom priateľstve s Dennisom Fritzom, teraz už odsúdeným za vraždu.

„Pán Williamson, nie je pravda, že okrem Dennisa Fritza nemáte iných priateľov a on takisto?“

„Nuž, poviem to takto,“ odpovedal pokojne Ron. „Najprv ste falošne obvinili jeho a teraz sa pokúšate o to isté so mnou.“ Jeho slová sa niesli súdnou sieňou, kým Peterson naberal dych.

Zmenil tému a spýtal sa Rona, či si pamätá, že sa niekedy stretol s Debbie Carterovou, hoci to sústavne popieral. Keď zopakoval otázku, Ron vyhŕkol: „Ešte raz vám to vysvetlím, Peterson.“

Sudca Jones zasiahol a upozornil svedka, že má odpovedať na otázku. Ron opäť poprel, že by sa niekedy stretol s Debbie Carterovou.

Peterson prechádzal sem-tam a prudko gestikuloval. Znova si narobil problémy, lebo sa vrátil k svojim výmyslom. „Viete, kde ste boli 7. decembra po desiatej večer?“

Ron: „Doma.“

Peterson: „Čo ste robili?“

Ron: „Pred piatimi rokmi som o desiatej večer buď pozeral televíziu, alebo spal.“

Peterson: „Nie je pravda, že ste vyšli von…“

Ron: „Ho-ho, kamoš. Ani náhodou.“

Peterson: „… a išli ste ďalej bočnou uličkou.“

Ron: „Ani náhodou, človeče.“

Peterson: „Vy a Dennis Fritz.“

Ron: „Čo ste – ani náhodou. Ani náhodou.“

Peterson: „Išli ste hore do bytu.“

Ron: „Nie.“

Peterson: „Viete, kde bol v tú noc Dennis Fritz?“

Ron: „Viem, že nebol v byte Debbie Carterovej. Tak by som to povedal.“

Peterson: „Ako viete, že nebol u Debbie Carterovej?“

Ron: „Lebo ste ho falošne obvinili.“

Peterson: „Ako viete, že nebol u Debbie Carterovej?“

Ron: „Stavím na to svoj krk. Tak by som to povedal.“

Peterson: „Povedzte nám, ako to viete.“

Ron: „Ja jednoducho ne… už sa ma na nič nepýtajte. Môžete si dať do záznamu, čo chcete, ale teraz vám vravím, že ste ho falošne obvinili a teraz to skúšate so mnou.“

Barney: „Ronnie!“

Ron: „Matka vedela, že som bol doma. Prenasledujete ma už päť rokov. Teraz si robte, čo chcete. Je mi to jedno.“

Peterson ukončil výskuch svedka a sadol si.

V záverečnej reči Barney urobil veľa pre to, aby očiernil políciu a jej prácu – pomalé vyšetrovanie, strata vzorky Gorových vlasov, zjavná zaslepenosť voči Gorovi ako podozrivému, nedbanlivé snímanie odtlačkov prstov na mieste činu, opakované žiadosti o vzorky vlasov od Rona, pochybný spôsob zaznamenania jeho snového priznania, neschopnosť poskytnúť obhajobe Ronovu predchádzajúcu výpoveď, ustavične sa meniace názory ľudí z OSBI. Bol to dlhý zoznam chýb a prešľapov a Barney viac ráz označil políciu za Keystone Kops z nemých grotesiek.

Ako dobrý právnik argumentoval tým, že v prípade existuje priveľa dôvodných pochybností, a apeloval na porotcov, aby použili zdravý rozum.

Peterson, samozrejme, vyhlásil, že nijaké pochybnosti nie sú. Policajti sú schopní profesionáli a pri vyšetrovaní odviedli príkladnú prácu a Peterson a jeho tím porote dokázali vinu obžalovaného.

Potom sa chytil niečoho, čo počul od Melvina Hetta, a trochu si poplietol termíny. O analýze vlasov povedal: „Takže, pán Hett dlho skúma vlasy a eliminuje, skúma a eliminuje, spolu s ostatnými prípadmi. A v roku 1985 zisťuje, že vzorky zodpovedajú vlasom obžalovaného.“

Barney bol pripravený a okamžite vzniesol námietku: „Ak súd dovolí, termín zodpovedať sme tu nemali od založenia štátu. Protestujeme proti jeho použitiu.“

Súd námietku prijal.

Peterson pokračoval zhrnutím všetkých svedeckých výpovedí. Keď spomenul Terri Hollandovú, Ron sa naježil.

Peterson: „Terri Hollandová hovorí o tom, čo si pamätá spred dvoch rokov, a vo výpovedi uvádza, že počula tohto obžalovaného povedať matke, že ak mu niečo neprinesie…“

Ron vyskočil a povedal: „Moment!“

Peterson: „… mal by ju zabiť ako zabil Debbie Carterovú.“

Ron: „Držte hubu, človeče, to som nikdy nepovedal!“

Barney: „Sadnite si. Upokojte sa.“

Sudca: „Pán Williamson!“

Ron: „To som matke nikdy nepovedal.“

Barney: „Ronnie.“

Súd: „Počúvajte svojho obhajcu.“

Ron si sadol a ticho zúril. Peterson pokračoval a prezentoval výpovede svojich svedkov v takom priaznivom svetle, že Barney musel opakovane vznášať námietky a žiadať sudcu Jonesa, aby pripomenul prokurátorovi, že sa má držať faktov.

Porota sa išla poradiť v stredu o 10. 15. Annette a Renee chvíľu zostali v súdnej sieni, a potom odišli na obed. Po výpovediach, ktoré odzneli, boli ešte väčšmi presvedčené o bratovej nevine, ale v súdnej sieni bol pánom Peterson. Väčšina rozhodnutí sa prikláňala na jeho stranu. V procese s Fritzom použil tých istých svedkov, nemal takmer žiadne dôkazy, a predsa ho porota uznala za vinného.

Sestry ho nenávideli. Bol hlučný, arogantný a išiel cez mŕtvoly. Nenávideli ho najmä za to, čo urobil ich bratovi.

Hodiny sa vliekli. O 16. 30 ktosi prišiel so správou, že porota dospela k verdiktu, a súdna sieň sa rýchlo zaplnila. Sudca Jones zaujal svoje miesto a upozornil divákov, že majú zachovať pokoj. Annette a Renee sa držali za ruky a modlili sa.

Na druhej strane uličky sa držali za ruky členovia carterovskej rodiny a tiež sa modlili. Ich trápenie sa malo čoskoro skončiť.

O 16. 40 predseda poroty odovzdal verdikt úradníkovi, ktorý doň nazrel a podal ho sudcovi Jonesovi. Ten prečítal verdikt – vinný vo všetkých bodoch obžaloby. Carterovci mlčky zdvihli ruky na znak víťazstva. Annette a Renee ticho plakali a Peggy Stillwellová s nimi.

Ron zvesil hlavu; nebol prekvapený, iba otrasený. Po jedenástich mesiacoch v okresnom väzení bol súčasťou prehnitého systému. Vedel, že Dennis Fritz je nevinný, a predsa ho nakoniec odsúdili tí istí policajti a ten istý prokurátor v tej istej súdnej sieni.

Sudca Jones chcel proces čím skôr ukončiť. Bez prestávky nariadil prokurátorovi začať fázu udelenia trestu. Nancy Shewová oslovila porotcov a vysvetlila im, že vzhľadom na mimoriadne ohavnú, zverskú a krutú vraždu spáchanú za účelom vyhnúť sa zatknutiu a vzhľadom na pravdepodobnosť, že Ron bude zabíjať znova, čiže bude aj naďalej nebezpečný pre spoločnosť, musí dostať trest smrti.

Štát predvolal štyri svedkyne, ktoré to mali dokázať. Išlo o štyri ženy, s ktorými sa Ron stretol, ale ani jedna nepovažovala za potrebné vzniesť proti nemu obvinenie. Prvá bola Beverly Setliffová, ktorá vypovedala, že pred siedmimi rokmi, 14. júna 1981, videla Rona Williamsona pred svojím domom, keď sa chystala ísť spať. Zakričal na ňu: „Hej!“ a „Viem, že si tam, prídem si po teba!“ Nikdy predtým ho nevidela. Rýchlo zamkla dvere a on odišiel.

Nevolala políciu, vlastne jej to ani nenapadlo a nemala v úmysle podať sťažnosť, kým sa na druhý deň nestretla v obchode s policajtom, ktorému porozprávala, čo sa stalo. Ak aj spísal hlásenie, ona ho nevidela.

O tri týždne znova uvidela Rona a priateľka jej povedala, ako sa volá. Prešlo šesť rokov. Keď Rona zatkli, zavolala na políciu a porozprávala im nočnú príhodu.

Druhá svedkyňa bola Lavita Brewerová, ktorá svedčila aj proti Fritzovi. Zopakovala svoju príbeh – s Ronom a Dennisom sa zoznámila v bare v Normane, nastúpila s nimi do auta, potom dostala strach, vyskočila za jazdy a zavolala políciu. Ron sa jej ani nedotkol, ani sa jej nevyhrážal. Na zadnom sedadle ju pochytila panika, lebo Dennis nechcel zastaviť a pustiť ju von. Ron jej povedal, aby čušala, to bolo za celý čas najhoršie, čo urobil.

Napokon vyskočila z auta, ušla, zavolala na políciu, ale nevzniesla obvinenie.

Letha Caldwellová vypovedala, že Rona Williamsona pozná z Byngovej školy a že sa vždy kamarátili. Začiatkom osemdesiatych rokov začali Ron s Dennisom chodiť k nej domov neskoro večer a vždy pili. Raz robila čosi v záhrade, keď prišiel Ron. Rozprávali sa, ale ona neprestala pracovať, čo ho rozčuľovalo. V jednej chvíli ju schmatol za zápästie. Vytrhla sa mu, vošla do domu a vtom si uvedomila, že sú tam deti. Ron ju nasledoval, ale viac sa jej nedotkol a zakrátko odišiel. Nepovažovala za potrebné informovať políciu.

Posledná svedkyňa narobila najviac škody. Rozvedená Andrea Hardcastlová rozprávala o utrpení, ktoré trvalo vyše štyroch hodín. V roku 1981 boli Ron s priateľom u nej v dome a presviedčali ju, aby s nimi šla von. Mali namierené do Coachlightu. Andrea mala doma tri vlastné deti a dve cudzie, takže nemohla nikam ísť. Muži odišli, ale Ron sa o chvíľu vrátil po cigarety. Vošiel do domu a začal Andreu obťažovať. Bolo už po desiatej, deti spali a ona sa bála. Nemala záujem o sex. Rozzúril sa, viac ráz ju udrel do tváre a do hlavy a nútil ju k orálnemu sexu. Andrea odmietla, a vtom si uvedomila, že čím viac rozpráva, tým menej ju bije.

A tak sa rozprávali. Hovoril o svojej bejzbalovej kariére, o nevydarenom manželstve, o gitare, o Bohu a náboženstve aj o matke. Chodil na strednú školu s jej bývalým, ktorý pracoval na čiastočný úväzok ako vyhadzovač v Coachlighte. Ron bol chvíľami tichý, pokojný, dokonca uslzený, ale bol aj roztržitý, hlučný a zlostný. Andrea mala strach o deti. Kým Ron rozprával, ona rozmýšľala, ako sa z toho dostať. Zrazu sa rozčúlil, začal ju biť a trhať z nej šaty. Erekciu nemal, na to bol príliš opitý.

V jednej chvíli údajne povedal, že ju asi bude musieť zabiť. Andrea sa zúfalo modlila. Rozhodla sa pristať na jeho hru. Pozvala ho, aby prišiel na druhý deň popoludní, keď deti nebudú doma, potom si spolu užijú. Návrh sa mu zapáčil, a tak odišiel.

Andrea zavolala bývalému manželovi a svojmu otcovi, ktorí spolu prehľadali mesto. Boli po zuby ozbrojení a pripravení zobrať zákon do vlastných rúk.

Andreina tvár vyzerala hrozne – rezné rany, podliatiny, opuchnuté oči. Ron nosil prsteň s vygravírovanou konskou hlavou a ten jej spôsobil početné zranenia okolo očí. Na druhý deň zavolali políciu, ale Andrea odmietla vzniesť obvinenie. Ron býval neďaleko, bála sa.

Barney nebol na toto svedectvo pripravený a krížový výsluch viedol dosť rozpačito.

Súdna sieň stíchla, keď Andrea opúšťala lavicu svedkov. Porotcovia škaredo zazerali na obžalovaného. Prišiel čas vešania.

Nevedno prečo Barney nepredvolal žiadnych svedkov, aby zmiernil škody, ktoré napáchala Andreina výpoveď a pokúsil sa zachrániť Ronovi život. Annette a Renee sedeli v súdnej sieni, pripravené vypovedať. Počas celého procesu ani raz nepadla zmienka o Ronovej duševnej spôsobilosti. Nikto nepredložil jeho zdravotnú dokumentáciu.

Posledná svedecká výpoveď, ktorú porotcovia počuli, bola výpoveď Andrey Hardcastlovej.

Bill Peterson v záverečnej reči dôrazne žiadal trest smrti. Mal dokonca nové dôkazy, ktoré nepredložil počas procesu. O Ronovom prsteni s konskou hlavou nepadla ani zmienka, kým nevypovedala Andrea Hardcastlová. Peterson z toho vyvodil ďalšie závery; usúdil, že Ron mal ten prsteň na ruke, keď zbil Debbie Carterovú, a jej zranenia na tvári boli určite podobné tým, ktoré spôsobil Hardcastlovej v januári 1981. Bol to iba bláznivý nápad. Peterson nemal dôkazy, lebo nijaké nepotreboval.

Dramatickým tónom oslovil porotu: „Na Andrei Hardcastlovej zanechal podpis, ktorý podčiarkol na Debbie Carterovej.“ A na záver dodal: „Keď sa sem vrátite, páni a dámy, chcem, aby ste povedali: Ron Williamson, zaslúžite si zomrieť za to, čo ste urobili Debre Sue Carterovej.“

Nato Ron vyhŕkol: „Nezabil som Debbie Carterovú.“

Porota sa vzdialila, ale rozhodovanie o výške trestu netrvalo dlho. O necelé dve hodiny sa vrátila s rozsudkom smrti.

Sudca Jones trochu oneskorene zvolal na ďalší deň konanie vo veci zadržania dôkazového materiálu. Hoci Barney bol vyčerpaný a mal prípadu po krk, ešte vždy ho hnevalo, že policajti a Peterson zámerne zatajili videozáznam z Ronovho výsluchu na detektore lži z roku 1983.

Prečo až teraz? Proces sa skončil. Videozáznam už nemohol nikomu pomôcť.

Nikoho neprekvapilo, keď sudca Jones napokon rozhodol, že nedošlo k porušeniu zákona. Páska nebola ukrytá, len ju dali k dispozícii až po procese, skrátka, oneskorili sa.

Ron Williamson bol na ceste do Oklahomskej štátnej väznice v McAlesteri, kde ho čakala cela smrti.

10

V Oklahome berú trest smrti veľmi vážne. Keď najvyšší súd spojených štátov v v roku 1976 rozhodol o znovuzavedení popráv, oklahomskí zákonodarcovia sa ponáhľali schváliť vykonávacie predpisy súvisiace s trestom smrti. Nasledujúci rok zasadli znova a viedli debatu o výhodách novej smrtiacej injekcie v porovnaní so starým spoľahlivým elektrickým kreslom. Zástancovia injekcie argumentovali, že použitie chemických látok je milosrdnejšie, nevyvoláva protesty proti krutému a neľudskému trestu a urýchľuje priebeh popravy. Zákonodarcovia vzrušene debatovali o rôznych spôsoboch usmrtenia človeka, zatiaľ čo ich ostro sledovala tlač aj voliči. Predstavitelia tvrdej línie presadzovali vešanie a popravčie čaty, ale nakoniec zvíťazila smrtiaca injekcia. Oklahoma bola prvým štátom, ktorý zaviedol tento spôsob popravy.

Ale nebola prvým štátom, kde ju použili. Zákonodarcom, policajtom, prokurátorom a väčšine voličov sa to síce nepáčilo, ale štát Oklahoma začal v počte popráv rýchlo zaostávať za ostatnými štátmi, v ktorých platil trest smrti. Prešlo trinásť rokov bez jedinej popravy. Čakanie sa skončilo až v roku 1990, keď opäť použili popravčiu komoru.

Len čo sa otvorili stavidlá, prišla hotová potopa. Od roku 1990 v Oklahome popravili viac odsúdených ako v iných štátoch. Nikde, dokonca ani v Texase, nie je taký vysoký počet popravených.

V Oklahome sa popravy vykonávajú vo väzení McAlester s maximálnym stupňom stráženia, ktoré sa nachádza stošesťdesiat kilometrov juhovýchodne od Oklahoma City. Cely smrti sú v známom bloku H.

Cvičenie robí majstra a popravy v McAlesteri sa vykonávajú s veľkou precíznosťou. Keď príde čas, odsúdený strávi svoj posledný deň prijímaním návštev – príbuzných, priateľov a zvyčajne aj právnika. Sú to mučivé chvíle, lebo akýkoľvek fyzický kontakt je prísne zakázaný. A tak sa ľudia rozprávajú a plačú do telefónu a medzi nimi je hrubá sklená stena. Žiadne objatia či bozky na rozlúčku, iba srdcervúce vyznania: „Ľúbim ťa,“ do čierneho slúchadla. Často sa väzeň s návštevníkom bozkávajú symbolicky pritisnutím úst na sklo. Takisto napodobňujú dotyky.

Neexistuje zákon, ktorý zakazuje fyzický kontakt pred popravou. Každý štát má vlastné predpisy a Oklahoma dáva prednosť tým najprísnejším.

Ak má riaditeľ dobrú náladu, dovolí väzňovi telefonovať. Keď sa skončia návštevné hodiny, je čas na posledné jedlo, cena však nesmie presiahnuť 15 dolárov a o zložení rozhoduje riaditeľ, ktorý má právo veta. Najobľúbenejšie sú cheeseburgery, vyprážané kura, sumec a zmrzlina.

Zhruba hodinu pred smrťou sa začnú prípravy. Väzeň sa prezlečie do svetlomodrého plášťa, ktorý pripomína úbor chirurga. Položia ho na vozík, pripútajú širokými popruhmi a na poslednej ceste ho povzbudzujú spoluväzni. Lomcujú dverami svojich ciel. Kopú do nich. Búchajú do mreží. Kričia a hulákajú a robia čo najväčší hluk, ktorý pokračuje až do chvíle popravy, potom náhle utíchne.

Kým sa väzeň pripravuje, popravčia komora čaká. Všetko je perfektne zorganizované. Do dvoch oddelených miestností vchádzajú svedkovia, príbuzní obete a príbuzní vraha. V miestnosti pre príbuzných obete je dvadsaťštyri skladacích stoličiek, ale zvyčajne štyri až päť si rezervuje tlač, dve právnici a zopár riaditeľ väzenia a jeho ľudia. Len zriedka chýba miestny šerifa prokurátor.

Za touto miestnosťou a za panelom polopriepustného skla je miestnosť pre príbuzných odsúdeného vraha. V nej je dvanásť stoličiek, no málokedy sú obsadené. Niektorí väzni nechcú, aby sa ich rodiny pozerali, a niektorí nemajú žiadnu rodinu.

Niektoré obete tiež nikoho nemajú a ich miestnosť býva poloprázdna.

Miestnosti sú oddelené tak, aby sa skupiny nemohli stretnúť. Keď ľudia zaujmú svoje miesta, sprvu sa pozerajú na okno so stiahnutými žalúziami.

Vozík s odsúdeným privezú do popravčej komory. Technici už čakajú s intravenóznymi hadičkami. Keď je všetko na mieste, vytiahnu žalúzie a zhromaždení svedkovia sa pozerajú na odsúdeného. Polopriepustné zrkadlo mu bráni vidieť rodinu obete, ale svojich príbuzných vidí a často im kývne na pozdrav. Zo steny nad jeho hlavou trčí mikrofón.

Lekár zapojí prístroj, ktorým monitoruje srdcovú činnosť. Zástupca riaditeľa väznice stojí v kúte na malom bielom pódiu a všetko zapisuje. Vedľa neho na stene visí telefón pre prípad, že príde správa zo súdu alebo od guvernéra. V minulosti stával v druhom kúte kaplán a počas popravy čítal z Biblie, ale potom odišiel do dôchodku.

Riaditeľ podíde k odsúdenému a spýta sa, či chce niečo povedať. Mnohí nechcú, ale niektorí prosia o odpustenie alebo vyhlásia, že sú nevinní, alebo sa modlia, prípadne nadávajú. Jeden spieval pobožnú pieseň. Ďalší podal riaditeľovi ruku a poďakoval mu aj celému personálu za to, že sa oňho tak dobre starali počas jeho dlhého pobytu vo väzení.

Na posledné slová sú vyhradené dve minúty, ktoré zatiaľ nikto neprekročil.

Odsúdení sú vždy pokojní a tichí. Zmierili sa so svojím osudom a mali veľa rokov na to, aby sa pripravili na túto chvíľu. Mnohí ju vítajú. Radšej smrť, ako ďalších hrozných dvadsať či tridsať rokov v bloku H.

V malej miestnosti za vozíkom sa ukrývajú traja kati. Nikto ich nesmie vidieť. Vo väzení ich nikto nepozná. Nie sú to štátni zamestnanci, ale ľudia, ktorých si pred mnohými rokmi najal bývalý riaditeľ väznice. Prichádzajú a odchádzajú tajne. Iba riaditeľ vie, o koho ide, odkiaľ sú a kde získavajú chemikálie. Za jednu popravu každému vyplatí 300 dolárov v hotovosti.

Hadičky, ktoré má odsúdený zavedené v oboch rukách, vedú cez otvory v stene do miestnosti, kde kati vykonávajú svoju prácu.

Keď sú všetky formality splnené a riaditeľ si je istý, že už nikto nezavolá, kývne hlavou a poprava sa môže začať.

Najprv sa vstrekne fyziologický roztok na otvorenie žíl. Nasleduje tiopental sodný, ktorý väzňa rýchlo uspí. Po ďalšej dávke fyziologického roztoku príde bromid vecuronia, ktorý zastaví dýchanie. Nasleduje fyziologický roztok a nakoniec chlorid draselný spôsobí zástavu srdca.

Lekár po krátkej obhliadke skonštatuje smrť. Spustia sa žalúzie a svedkovia, zväčša dojatí, rýchlo a mlčky odchádzajú. Telo dopravia do sanitky. Buď si ho prevezme rodina, alebo ho pochovajú na väzenskom cintoríne.

Pred bránami väzenia sú dve rozdielne skupiny ľudí. Tí, ktorým vražda zasiahla do života, sedia pri svojich autách a čakajú na správu o vykonaní popravy. Neďaleko nich je pamätník zavraždeným obetiam. Na troch veľkých paneloch sú vystavené farebné fotografie detí a usmievajúcich sa študentov, básne venované mŕtvym, zväčšené novinové titulky oznamujúce hroznú dvojnásobnú vraždu. Množstvo fotografií ľudí, ktorých zmasakrovali obyvatelia bloku smrti. Pamätník sa volá Nezabúdajte na obete.

O kúsok ďalej je iná skupina, vedie ju katolícky kňaz. Všetci stoja v kruhu, modlia sa a spievajú hymny. Niektorí odporcovia trestu smrti sa zúčastňujú na každej poprave a modlia sa nielen za odsúdených, ale aj za ich obete.

Tie dve skupiny o sebe vedia, navzájom sa rešpektujú, ale nesúhlasia spolu.

Keď zvnútra príde správa, že sa poprava skončila, nasledujú modlitby. Potom zahasia sviečky a odložia spevníky.

Ľudia sa objímajú a lúčia sa. Dovidenia pri ďalšej poprave.

Dňa 29. apríla 1988 priviezli Rona Williamsona do McAlesteru, kde sa o bloku H ešte len hovorilo. Väzenskí úradníci chceli postaviť novú budovu pre narastajúci počet odsúdených na smrť, ale štátna správa na to nechcela dať peniaze.

Rona odviedli do bloku F, ktorý bol dočasným domovom pre osemdesiatjeden odsúdencov. Blok F tvorili dve podlažia jedného krídla starej väznice nazývanej Veľký dom, obrovskej štvorpodlažnej budovy z roku 1935, ktorú po päťdesiatich rokoch zatvorili. Preplnené cely, násilie, žaloby a vzbury viedli k tomu, že budova prestala slúžiť svojmu účelu.

V rozľahlom prázdnom Veľkom dome sa využíval iba blok F, kam zatvárali výhradne mužov odsúdených na smrť.

Ron vyfasoval dvoje bavlnených nohavíc, dve modré košele s krátkymi rukávmi, dve biele tričká, dva páry bielych ponožiek a dvoje bielych trenírok. Všetky časti oblečenia boli síce čisté, ale zjavne obnosené a fľakaté, najmä trenírky. Dostal aj pár čiernych pracovných topánok, takisto obnosených, vankúš, deku, toaletný papier, zubnú kefku a pastu. Veľmi stručne mu vysvetlili, že ostatné hygienické potreby, jedlo a nápoje a ešte zopár vecí si môže kúpiť vo väzenskej kantíne, kam, pochopiteľne, nemal prístup. Peniaze, ktoré mu prídu zvonku, pôjdu na jeho účet, z ktorého môže uhradiť nákupy v kantíne.

Keď sa prezliekol do väzenských šiat, odviedli ho do krídla, kde mal stráviť niekoľko rokov čakaním na popravu. Ruky a nohy mal spútané. Dozorcovia otvorili obrovskú bránu a pochod sa začal.

Nad hlavou mal veľkými čiernymi písmenami napísanú novú adresu: BLOK SMRTI.

Bola to tridsať metrov dlhá a necelé štyri metre široká chodba po oboch stranách lemovaná celami. Strop bol vysoký dva a pol metra.

Ron s náručou plnou vecí a dvaja dozorcovia pomaly kráčali po chodbe. Bol to rituál, krátky uvítací obrad. Ostatní väzni už o ňom vedeli a začali vykrikovať: „Máme prírastok!“ – „Čerstvé mäso!“ – „Hej, bejby!“

Cez mreže vytŕčali ruky. Biele, čierne, hnedé. Mnohé boli tetované. Tvár sa drsne, vravel si Ron. Nedaj najavo strach. Muži kopali do dverí, hulákali, nadávali, vyhrážali sa. Tvár sa ako drsný chlap.

Väzenie preňho nebolo nič nové, veď už prežil jedenásť mesiacov v Pontotockom okresnom väzení. Horšie to byť nemôže, pomyslel si.

Pred celou číslo 16 zastali a hluk utíchol. Vitaj v čakárni na smrť. Dozorca odomkol dvere a Ron vošiel do svojho nového domova.

V Oklahome o ľuďoch zatvorených v McAlesteri hovoria: „Sedí v Big Macu.“ Ron sa vystrel na úzke lôžko, zavrel oči a nemohol uveriť, že sa ocitol v Big Macu.

V cele boli dve kovové postele, kovový stolík a stolička bez operadla, pevne zabudovaná v betónovej dlážke, toaleta kombinovaná s umývadlom z nehrdzavejúcej ocele, zrkadlo, zopár kovových políc a jedna žiarovka. Cela mala na dĺžku štyri metre osemdesiat a na šírku dva metre desať. Dlážku pokrývali dlaždice z čierneho a bieleho linolea. Biele tehlové steny mali na sebe toľko vrstiev farby, že boli úplne hladké.

Vďaka Bohu za okno, pomyslel si Ron. Nemal z neho žiadny výhľad, ale aspoň sa dnu dostalo svetlo. V adskom väzení okná neboli.

Prešiel k dverám, ktoré tvorili mreže s otvorom na podnosy s jedlom a malé balíčky. Nazrel do chodby a uvidel troch mužov – jedného oproti v cele číslo 9 a dvoch po stranách. Ron sa im neprihovoril a oni tiež mlčali.

Prvé dni väčšina väzňov mlčí. Sú príliš otrasení príchodom na miesto, kde majú prežiť niekoľko rokov, skôr ako ich zabijú. Strach je všadeprítomný: strach z budúcnosti, strach, že už nikdy neuvidia, čo stratili, strach zo smrti, strach zo znásilnenia chladnokrvnými zabijakmi, ktorých počujú dýchať za stenou.

Ron si ustlal a poukladal veci. Bol rád, že má súkromie – odsúdení na smrť sú v celách väčšinou sami, ale môžu mať spolubývajúceho. V chodbe bolo vždy rušno – muži sa rozprávali, dozorcovia sa smiali, kdesi bol nahlas pustený televízor, hralo rádio, ktosi hulákal na priateľa vo vzdialenej cele. Ron sa držal čo najďalej od dverí. Spal, čítal knihy a fajčil. Všetci fajčili a v chodbe sa ako hustá hmla vznášal prenikavý zápach starého a čerstvého dymu. Vetrací systém bol príliš starý, aby fungoval. Okná sa, samozrejme, nedali otvoriť, aj keď na nich boli hrubé mreže. Najhoršia bola nuda. Neplatil tu nijaký denný režim. Nebolo sa na čo tešiť. Občas ich pustili na hodinu von. Bolo to ubíjajúce.

Pre mužov nútených stráviť dvadsaťtri hodín denne pod zámkou bez akejkoľvek činnosti, bolo jedlo vítaným rozptýlením. Tri razy denne prišli s naloženými vozíkmi a každému strčili do cely podnos s jedlom. O siedmej boli raňajky, zvyčajne praženica a kukuričné placky, často aj slanina a dve až tri hrianky. Káva bola slabá a studená, ale napriek tomu sa na ňu všetci tešili. Na obed boli sendviče a fazuľa. Najhoršie boli večere – odporné neidentifikovateľné mäso s nedovarenou zeleninou. Porcie boli smiešne malé a jedlo vždy studené. Kuchyňa bola v inej budove a s prevozom sa nikto neponáhľal. Načo? Aj tak sú to mŕtvi muži. Strava bola príšerná, ale veľmi dôležitá.

Annette a Renee mu posielali peniaze, za ktoré si Ron kupoval jedlo, cigarety, hygienické potreby a nápoje. Vyplnil objednávkový formulár a odovzdal ho najdôležitejšiemu mužovi. Posol bol tiež väzeň, ktorý si vyslúžil priazeň dozorcov a väčšinu času smel tráviť mimo svojej cely. Vybavoval nákupy, šíril klebety, roznášal odkazy, zbieral špinavú bielizeň a prinášal čistú, rozdával rady a občas predával drogy.

Priam posvätným miestom bol dvor – oplotený kus pôdy veľký asi ako dve basketbalové ihriská pri bloku F. Päť dní v týždni mal každý väzeň právo vyjsť na hodinu von na slnko, stretnúť sa so spoluväzňami a hrať basketbal, karty alebo domino. Tvorili sa malé, päťčlenné až šesťčlenné skupinky, ktoré si väzni prísne strážili. Priatelia chodievali na dvor spolu. Iba priatelia. Nováčik musel čakať na pozvanie, pokiaľ sa chcel cítiť bezpečne. Často sa strhli bitky a dozorcovia boli stále v strehu. Prvý mesiac Ron chodil von sám. Chodba bola plná zabijakov a on medzi nich nepatril.

Okrem dvora sa väzni mohli stretnúť iba pod sprchou. Sprchovali sa trikrát týždenne, maximálne pätnásť minút a iba dvaja muži naraz. Ak niekto nechcel mať pod sprchou spoločníka, alebo mu nedôveroval, smel sa sprchovať sám. Ron sa vždy sprchoval sám. Teplej aj studenej vody bolo dosť, ale nedala sa zmiešať. Buď sa človek obaril, alebo mrzol.

V chodbe smrti boli aj ďalšie dve obete Pontotockého okresného súdu, o ktorých Ron sprvu nevedel. Tommy Ward a Karl Fontenot už skoro tri roky čakali na výsledky odvolania.

Posol odovzdal Ronovi lístok či skôr moták, nedovolený odkaz, ktorý dozorcovia zväčša ignorovali. Tommy Ward ho pozdravoval a zaželal mu veľa šťastia. Ron mu odpovedal a pýtal cigarety. Ľutoval Tommyho aj Karla, ale na druhej strane bol rád, že nie všetci okolo neho sú hrdlorezi. Vždy veril, že sú nevinní, a často na nich myslel.

Tommy bol s Ronom v adskom väzení a vedel o ňom, že je duševne labilný. Dozorcovia aj väzni si z nich často uťahovali. Raz pred rokmi sa uprostred noci ozval výkrik: „Tommy, tu je Denice Harrawayová, povedz mi, prosím, kde je moje telo?“ Počul šepot policajtov a potláčaný smiech spoluväzňov. Tommy sa však nedal vyprovokovať a po čase mu dali pokoj.

Ron bol iný. „Ron, prečo si zabil Debbie Carterovú?“ Strašidelný hlas sa niesol celým adským väzením. Ron zakaždým vyskočil z postele a začal kričať.

Tommy v cele smrti dennodenne bojoval o svoje duševné zdravie. To miesto bolo dosť hrozné pre skutočných vrahov, nieto pre nevinného, ktorý mal pocit, že zošalie. Od prvej chvíle sa bál o Rona.

Jeden z dozorcov v chodbe smrti poznal podrobnosti prípadu Carterová. Krátko po Ronovom príchode Tommy počul, ako ktosi na chodbe zakričal: „Ron, tu je Debbie Carterová! Prečo si ma zabil?“

Ron, spočiatku tichý a pokojný, začal kričať, že je nevinný. Dozorcovia sa zabávali a začali ho podpichovať. Aj väzni sa zabávali a často sa k nim pridali.

Niekoľko dní po Ronovom príchode Tommyho náhle vytiahli z cely a zopár drsných dozorcov mu nasadilo putá a reťaze. Vyzeralo to vážne, aj keď netušil, kam ho vedú. To nepovedia nikomu.

Chudého drobného mladíka, chráneného lepšie ako prezident, viedli preč. „Kam ideme?“ spýtal sa, ale odpoveď bola zrejme príliš dôležitá, aby mu ju mohli dať. Šuchtal sa po chodbe, prešiel prázdnou rotundou Veľkého domu, kde hniezdili holuby, až sa ocitol v administratívnej budove v zasadacej miestnosti.

Riaditeľ mal preňho zlú správu.

Posadili ho, spútaného a v reťaziach, na stoličku na konci dlhého stola, pri ktorom sa tlačili asistenti a úradníci a sekretárky a ďalší ľudia, ktorí túžili byť pri tom. Dozorcovia stáli v pozore za ním, pripravení zasiahnuť, keby chcel ujsť. Každý pri stole mal v ruke pero a chystal sa zaznamenať všetko, čo sa udeje.

Riaditeľ vážnym hlasom začal. Zlá správa bola, že Tommymu neschválili odklad popravy, takže nadišiel jeho čas. Áno, je to dosť skoro – odvolanie podali pred tromi rokmi, ale také veci sa niekedy stávajú.

Riaditeľovi to bolo ľúto, ale robil si len svoju prácu. Deň D bude o dva týždne.

Tommy sa snažil zhlboka dýchať a stráviť to, čo práve počul. Právnici pracovali na jeho odvolaní, ktoré, ako mu viac ráz zdôraznili, sa bude ťahať ešte niekoľko rokov. Dokonca je šanca, že v Ade bude nový proces.

Písal sa rok 1988. V Oklahome sa už vyše dvadsať rokov nekonala žiadna poprava. Možno sa veci skomplikovali a úradníci nevedeli, čo robia.

Riaditeľ pokračoval. Prípravy sa začnú okamžite. Teraz je dôležitá otázka, čo s telom?

S telom, pomyslel si Tommy. S mojím telom?

Úradníci, asistenti a sekretárky sa mračili a písali si poznámky. Prečo sú tu? Spytoval sa v duchu Tommy.

Pošlite ma, hádam, mojej matke, povedal Tommy, či skôr snažil sa povedať.

Keď sa postavil, podlomili sa mu nohy. Dozorcovia ho schmatli a odpochodovali s ním späť na blok F. Zvalil sa na posteľ a plakal. Nie nad sebou, ale nad svojou rodinou, najmä nad matkou.

O dva dni mu oznámili, že sa stala chyba. Ktosi zašantročil dôležité papiere. Odklad naďalej platí, pani Wardová si tak skoro nepríde po synovo telo.

Takéto falošné poplachy boli dosť bežné. Niekoľko týždňov po bratovom odchode z Ady Annette dostala list od riaditeľa väznice. Myslela si, že ide o nejakú formalitu. V podstate sa nemýlila.

Milá pani Hudsonová!

S hlbokou účasťou Vám oznamujem, že Váš brat Ronald Keith Williamson, väzeň číslo 134846, bude 18. júla 1988 o 12. 02 popravený v oklahomskom štátnom väzení.

Váš brat bude deň pred popravou premiestnený zo svojej súčasnej cely do inej a v tom čase budú návštevné hodiny zmenené nasledovne: 9. 00 – 12. 00, 13. 00 – 16. 00 a 18. 00 – 20. 00.

V posledných dvadsiatich štyroch hodinách ho smú navštíviť duchovný, právny zástupca a ďalší dvaja návštevníci, schválení riaditeľom väznice. Váš brat má právo na piatich svedkov svojej popravy. Svedkov musí schváliť riaditeľ.

Uvedomujem si, že je to pre Vás ťažké, ale treba uvažovať o pohrebe, ktorý zariadi rodina. Pokiaľ sa rodina nepostará o pohreb, prevezme túto povinnosť štát. Prosím, informujte ma o svojom rozhodnutí v tejto záležitosti.

Ak potrebujete ďalšie informácie alebo ak Vám môžem akokoľvek pomôcť, prosím, skontaktujte sa so mnou.

S úctou

James L. Saffle, riaditeľ

List mal dátum 21. júna 1988, to znamená, že Ron bol v McAlesteri necelé dva mesiace. Annette vedela, že v prípadoch hrdelných zločinov sa odvolanie podáva automaticky. Možno by mal niekto upozorniť príslušné úrady.

Hoci ju list veľmi znepokojil, bola schopná odložiť ho nabok. Jej brat bol nevinný a jedného dňa sa dočká nového procesu. Annette o tom bola pevne presvedčená a ani na okamih nezakolísala. Čítala Bibliu, neprestajne sa modlila a stretávala sa so svojím pastorom.

Napriek tomu si kládla otázku, čo za ľudia vedú väzenie v McAlesteri.

Po týždni strávenom v cele smrti Ron podišiel k dverám a pozdravil muža z cely číslo 9 na druhej strane chodby. Greg Wilhoit pozdrav opätoval a vymenili si pár slov. Nebolo im veľmi do reči. Na druhý deň Ron znova pozdravil spoluväzňa a zase sa krátko rozprávali. Nasledujúci deň Greg spomenul, že je z Tulsy. Ron tam kedysi býval s istým Stanom Wilkinsom. „Robí v železiarni?“ spýtal sa Greg.

Áno. Greg ho poznal. Bola to príjemná náhoda, ktorá pomohla roztopiť ľady. Rozprávali sa o starých známych a miestach v Tulse.

Greg mal tiež tridsaťštyri rokov, tiež miloval bejzbal a mal dve sestry, ktoré ho podporovali. A tiež bol nevinný.

Takto sa začalo priateľstvo, ktoré obom pomohlo prežiť ťažké chvíle vo väzení. Greg pozval Rona do kaplnky, kde sa raz za týždeň konala bohoslužba, na ktorej sa zúčastňovali mnohí odsúdení. V putách a reťaziach ich odviedli do malej miestnosti a tam sa ich ujal kaplán Charles Story. Ron a Greg málokedy vynechali bohoslužbu a vždy sedeli vedľa seba.

Greg Wilhoit bol v McAlesteri deväť mesiacov. Bývalý robotník zo železiarne, drsný odborár, stíhaný za prechovávanie marihuany, ale nikdy nie za násilný trestný čin.

V roku 1985 sa Greg rozišiel s manželkou Kathy. Mali dve malé dcérky a kopu problémov. Greg pomohol Kathy presťahovať sa do nového bytu a skoro denne navštevoval deti. Obaja dúfali, že svoje manželstvo zachránia, ale potrebovali nejaký čas žiť sami. Boli sexuálne aktívni a verní, nikdy nestriedali partnerov.

Prvého júna, čiže tri týždne po rozchode manželov, Kathina suseda počula, ako dievčatká usedavo plačú. Zaklopala na dvere, a keď nikto neotváral, zavolala políciu. Na dlážke v prízemí našli Kathino telo. Na poschodí plakali vystrašené, hladné deti v postieľkach.

Kathy bola znásilnená a potom uškrtená. Smrť nastala medzi 1. 00 a 6. 00. Keď policajti vypočúvali Grega, povedal, že bol doma sám a spal, takže mu nemal kto dosvedčiť alibi. Tvrdošijne odmietal akúkoľvek účasť na vražde svojej manželky a na otázky policajtov odpovedal so zjavným odporom.

Pri vyšetrovaní našli odtlačok prsta na telefóne, ktorý bol vytrhnutý zo steny a ležal na dlážke blízko Kathy. Odtlačok nepatril ani Gregovi, ani jeho manželke. Polícia našla chlp z oblasti genitálií a čo bolo dôležitejšie, na Kathinom prsníku objavili stopu po uhryznutí. Kriminalistický expert potvrdil, že k uhryznutiu došlo počas útoku.

Keďže Greg v tom čase nežil s manželkou, čoskoro sa stal hlavným podozrivým, aj keď odtlačok prsta nebol jeho. Melvin Hett zo štátneho kriminalistického laboratória dospel k záveru, že nájdený odtlačok nie je mikroskopicky zhodný so vzorkou od Grega. Polícia požiadala Grega o odtlačok chrupu, ktorý chcela porovnať so stopou po uhryznutí.

Gregovi sa ani trochu nepáčilo, že ho podozrievajú. Bol nevinný a polícii nedôveroval. S pomocou rodičov dal dokopy 25 000 dolárov a najal si právnika.

Polícii sa nepáčilo, že si najal právnika. Získala súdny príkaz, na základe ktorého im bol povinný poskytnúť odtlačok chrupu. Urobil to a ďalších päť mesiacov sa nič nedialo. Vychovával dcérky, pracoval v železiarňach a dúfal, že mu polícia dá pokoj. Lenže jedného dňa v januári 1986 si poňho prišli so zatykačom. Obvinili ho z vraždy prvého stupňa.

Jeho prvý právnik, hoci bol dobre zaplatený a mal dobrú povesť, sa priveľmi zaujímal o možnosť dohody s prokurátorom. Greg ho vyhodil mesiac pred procesom, no potom spravil obrovskú chybu a najal si Georgea Briggsa, starého právnika, ktorý mal za sebou dlhú a pestrú kariéru. Žiadal iba 2 500 dolárov, čo bol bagateľ, a zároveň varovné znamenie.

Briggs patril do starej školy vidieckych právnikov. Vy si zožeňte svedkov, ja si zoženiem svedkov, stretneme sa v súdnej sieni a pohádame sa. Nijaké predprocesné skúmanie dokumentov. V prípade pochybností sa treba spoliehať na inštinkt a konať podľa neho.

Briggs bol navyše alkoholik závislý od liekov proti bolesti, ktoré začal užívať pred niekoľkými rokmi, keď po havárii na motorke utrpel čiastočné poškodenie mozgu. Keď mal dobrý deň, razil alkoholom, ale vedel, čo robí. No ak mal zlý deň, chrápal v súdnej sieni, ba dokonca sa pomočil a povracal v sudcovej pracovni. Často ho vídali, ako sa tacká po chodbách súdnej budovy. Grega a jeho rodičov znepokojilo, keď Briggs pri obede vyprázdnil niekoľko fliaš piva.

O jeho pití a závislosti od liekov vedel aj sudca, aj oklahomská advokátska komora, ale nikto sa nepokúsil Briggsa zastaviť alebo mu pomôcť, nehovoriac o ochrane jeho klientov.

Gregova rodina objavila v Kansase uznávaného odborníka na stopy po uhryznutí, lenže Briggs bol príliš zaneprázdnený alebo opitý, aby sa s ním porozprával. Nevypočul žiadnych svedkov a Greg mal pocit, že sa na proces vôbec nepripravil.

Proces bol ako zlý sen. Štát predvolal dvoch znalcov, z ktorých jeden iba nedávno absolvoval stomatológiu. Briggs nebol schopný vyvrátiť ich tvrdenia. Porota po dvoch hodinách dospela k rozhodnutiu, že Greg je vinný. Keďže Briggs nepredvolal ani jedného svedka, ktorý by vypovedal v prospech obžalovaného, porota po hodinovom zasadnutí vyniesla verdikt – trest smrti.

O tridsať dní Grega priviedli na súd, aby si vypočul rozsudok.

V cele číslo 9 pozakrýval novinami dvere, aby ho nikto nevidel. Presvedčil sám seba, že to nie je cela smrti, ale jeho vlastná komôrka niekde inde, kde trávi čas čítaním a pozeraním televízie. Nerozprával sa s nikým okrem poslíčka, ktorý sa ho hneď spýtal, či má záujem o marihuanu. Áno, mal.

Spočiatku Gregovi ani nenapadlo, že niektorí šťastlivci opúšťajú chodbu smrti živí. Občas bolo odvolanie úspešné, do prípadu sa zapojil dobrý právnik, sudca sa zobudil a stal sa zázrak, lenže o tom Grega nikto neinformoval. Bol si istý, že ho popravia, a chcel to mať čím skôr za sebou.

Šesť mesiacov odchádzal z cely iba preto, aby sa rýchlo osprchoval, vždy sám. Postupne sa zoznámil so spoluväzňami, ktorí ho pozvali von na hodinku cvičenia a kus reči. Len čo začal rozprávať, vzbudil nevôľu spoluväzňov. Greg ako jeden z mála obyvateľov chodby smrti totiž vášnivo obhajoval trest smrti. Kto spácha hrdelný zločin, zaslúži si najvyšší trest, argumentoval hlasno. Také názory boli neslýchané.

Okrem toho mal vo zvyku sledovať nočnú šou Davida Lettermana a vždy mal zvuk pustený naplno. Spánok sa v chodbe smrti považuje za posvätný. Mnohí muži prespia aj pol dňa. Keď človek spí, podvádza systém. Čas strávený spánkom patrí väzňom, nie štátu.

Odsúdení vrahovia neváhajú zabiť znova a Gregovi sa čoskoro donieslo, že ho chcú zlikvidovať. V každej chodbe smrti je najmenej jeden boss a mnohí ním túžia byť. Chcú ovládať. Zameriavajú sa na slabších a často od nich žiadajú výkupné za právo žiť v cele smrti. Keď sa Greg dozvedel, že má zaplatiť „nájomné“, zasmial sa a odkázal im, že za život v takej diere nedá nikomu ani cent.

McAlesteri šéfoval odsúdencom na smrť Soledad, vrah, ktorému dali túto prezývku, lebo kedysi sedel v slávnom kalifornskom väzení. Soledadovi sa nepáčil Gregov pozitívny postoj k trestu smrti a neznášal Davida Lettermana. Každý správny boss musí byť vždy pripravený zabiť a tentoraz sa terčom stal Greg.

V chodbe smrti má každý svojich nepriateľov. Hádky bývajú nepríjemné a dôvod sa vždy nájde. Škatuľka cigariet môže vyprovokovať útok na dvore alebo pod sprchou. Pre dve škatuľky sa zabíja.

Greg potreboval priateľa, ktorý by mu kryl chrbát.

Annettina prvá návšteva v McAlesteri bola smutná a desivá, aj keď nič iné nečakala. Radšej by tam nešla, ale Ronnie okrem sestier nikoho nemal.

Dozorcovia ju prezreli a prehľadali jej kabelku. Keď prechádzala Veľkým domom, mala pocit, akoby sa ponárala do temného brucha nejakej príšery. Dvere búchali, kľúče štrngali, dozorcovia na ňu škaredo zazerali. Kráčala ako námesačná s hrčou v žalúdku a búšiacim srdcom.

Pochádzali predsa zo slušnej rodiny, bývali v peknom dome na tienistej ulici. Každú nedeľu chodili do kostola. Keď bol Ronnie mladší, videli všetky jeho zápasy. Prečo to došlo až sem?

Časom si zvykne, vravela si. Ešte veľa ráz bude počuť tie isté zvuky a vidieť tých istých dozorcov. Spýtala sa, či môže bratovi niečo priniesť – koláčiky, oblečenie, peniaze. Nie, odpovedali. Iba drobné, a tak dala dozorcovi za hrsť štvrťdolárových mincí a dúfala, že ich odovzdá Ronniemu.

Dlhá a úzka miestnosť pre návštevy bola v strede rozdelená hrubými tabuľami plexiskla a priečkami, aby ľudia mali aspoň trochu súkromia. Všetky rozhovory sa viedli cez telefón. Nijaké dotyky.

Konečne priviedli Ronnieho. Vo väzení sa nikto neponáhľal. Vyzeral dobre, možno trochu pribral, ale uňho bolo normálne, že pribral a vzápätí zase schudol.

Poďakoval sestre, že prišla, povedal, že sa to dá prežiť, ale potrebuje peniaze. Strava je hnusná, rád by si niečo kúpil v kantíne. Veľmi túžil po gitare a chcel aj knihy, časopisy a malý televízor, ktorý sa tiež dal kúpiť v kantíne.

„Dostaň ma odtiaľto, Annette,“ prosil. „Nezabil som Debbie Carterovú a ty to vieš.“

Annette bola pevne presvedčená o jeho nevine, aj keď niektorí členovia rodiny teraz začali pochybovať. S manželom Marlonom poctivo pracovali, vychovávali deti a pokúšali sa niečo ušetriť. Peňazí bolo málo. Čo mala robiť? Právnici platení štátom začali pracovať na jeho odvolaní.

Predaj dom a najmi najlepšieho právnika, povedal. Predaj všetko. Urob čokoľvek. Len ma dostaň von.

Rozhovor prebehol v atmosfére napätia, objavili sa aj slzy. Do boxu vedľa Ronnieho prišiel ďalší väzeň. Annette ho cez plexisklo takmer nevidela, ale zaujímalo ju, kto to je a koho asi zabil.

Roger Dale Stafford, povedal Ronnie, slávny vrah. Dostal deväť trestov smrti, čo je terajší rekord v chodbe smrti. Pri nevydarenej lúpeži v steak-house v Oklahoma City zabil šesť ľudí, z toho päť tínedžerov a potom zavraždil trojčlennú rodinu.

Sú to zabijaci, opakoval Ronnie, o ničom inom nehovoria. Je toho plná chodba. Dostaň ma von!

Je v bezpečí? spýtala sa.

Nie, dofrasa, ako môže byť v bezpečí medzi toľkými vrahmi. Vždy veril v trest smrti, ale teraz je jeho vášnivým zástancom. Len o tom nesmie hovoriť nahlas.

Návštevy neboli časovo ohraničené. Nakoniec sa rozlúčili a sľúbili si, že si budú písať a telefonovať. Annette odchádzala z McAlesteru absolútne vyčerpaná.

Telefonáty sa začali hneď na druhý deň. V chodbe smrti dali telefón na vozík a dotlačili ho k príslušnej cele. Dozorca vyťukal číslo a podal slúchadlo väzňovi. Všetky hovory boli na účet volaného, nezáležalo na tom, kto a ako často volal. Ron z nudy a zúfalstva žiadal o telefón častejšie než ostatní.

Zvyčajne začal tým, že potrebuje peniaze, dvadsať-tridsať dolárov na jedlo a cigarety. Annette a Renee sa snažili posielať každá 40 dolárov mesačne, ale mali dosť svojich výdavkov a len zriedka niečo zvýšilo. Nikdy neposlali dosť a Ronnie im to ustavične pripomínal. Často sa hneval, tvrdil, že ho neľúbia, inak by ho už dávno dostali von. Je predsa nevinný, to vie každý, ale nikto mu nemôže pomôcť na slobodu, iba jeho sestry.

Telefonáty bývali dosť nepríjemné, ale sestry sa snažili neodporovať. Ronovi sa v určitej chvíli vždy podarilo pripomenúť, ako veľmi ich ľúbi.

Annettin manžel mu predplatil National Geographic a Ada Evening News. Ronnie chcel byť informovaný o dianí v rodnom meste.

Krátko po príchode do McAlesteru prvý raz počul o bizarnom priznaní Rickyho Joea Simmonsa. Barney o ňom vedel, ale nepoužil videozáznam pri procese a zatajil ho pred svojím klientom. Vyšetrovateľ z úradu pre obhajobu nemajetných priniesol videozáznam do McAlesteru a ukázal ho Ronovi. Ten sa rozzúril. Niekto iný sa priznal k vražde Debbie Carterovej a porota sa to nedozvedela!

Správa určite čoskoro prenikne do Ady a on chcel čítať všetko, čo napíšu miestne noviny.

Ron bol Rickym Joeom Simmonsom ako posadnutý a trvalo to celé roky.

Volal všetkým známym, chcel, aby sa svet dozvedel o Simmonsovi. Jeho priznanie pre Rona znamenalo priepustku z pekla, a tak sa usiloval nájsť niekoho, kto by chlapca postavil pred súd. Telefonoval Barneymu, ďalším právnikom, predstaviteľom okresu, dokonca aj starým priateľom, ale väčšina odmietla prijať hovor na účet volaného.

Potom sa sprísnili pravidlá týkajúce sa telefonovania, lebo niektorých väzňov prichytili, ako pre zábavu vyvolávajú rodinám svojich obetí. Boli povolené iba dva telefonáty týždenne a číslo musel schváliť dozorca.

Raz za týždeň prešiel poslíček chodbou bloku F s vozíkom naloženým knihami z knižnice. Greg Wilhoit čítal všetko, čo mu prišlo pod ruku – životopisy, detektívky, westerny. K jeho obľúbeným autorom patril Stephen King, ale najradšej mal Johna Steinbecka.

Poradil Ronovi, aby začal čítať, a čoskoro zápalisto debatovali o románoch Ovocie hnevu a Na východ od raja. Boli to nezvyčajné rozhovory v chodbe smrti. Stáli pri mrežiach a celé hodiny sa rozprávali. O knihách, o bejzbale, o ženách, o svojich procesoch.

Oboch prekvapilo, že väčšina spoluväzňov netrvá na svojej nevine. Skôr mali tendenciu zveličovať svoje zločiny. Smrť bola večná téma – vraždy, procesy s vrahmi, vraždy, ktoré sa ešte len stanú.

Keď Ron ustavične omieľal, že je nevinný, Greg mu napokon uveril. Každý odsúdený má pri sebe súdny záznam zo svojho procesu a Greg si prečítal ten Ronov – všetkých dvetisíc strán. Bol šokovaný priebehom procesu v Ade. Ron si prečítal Gregov záznam a takisto bol šokovaný procesom v okrese Osage.

Navzájom si verili a nevšímali si skeptické poznámky spoluväzňov.

Priateľstvo s Gregom malo pre Rona terapeutický význam. Konečne mu niekto uveril, mal sa s kým rozprávať, niekto chápavý a inteligentný ho počúval. Ďaleko od kobky v adskom väzení získal priateľa, ktorému sa mohol so všetkým zdôveriť. Ronovo správanie sa stabilizovalo. Nevykrikoval, nepobehoval, nehulákal, že je nevinný. Ani výkyvy nálady neboli také dramatické. Veľa spal, dlho čítal, fajčil jednu cigaretu za druhou a zhováral sa s Gregom. Chodili spolu na dvor a navzájom si kryli chrbát. Annette mu poslala viac peňazí, takže si mohol kúpiť malý televízor. Vedela, čo pre Ronnieho znamená gitara, a usilovala sa mu ju zadovážiť. Lenže v kantíne sa gitary nepredávali. Po viacerých telefonátoch a listoch presvedčila úradníkov, aby dovolili obchodu s hudobnými nástrojmi v McAlesteri poslať Ronovi gitaru do väzenia.

No potom nastali problémy. Ron chcel na ostatných zapôsobiť, a tak nahlas hral a spieval. Väzni sa sťažovali, ale Ronovi to bolo jedno. Miloval svoju gitaru a rád spieval, najmä Hanka Williamsa. V bloku F ustavične znela pesnička Your Cheatin‘ Heart. Ostatní mu vulgárne nadávali a on im to vracal.

Napokon toho mal Soledad dosť a pohrozil Ronovi, že ho zabije. No a čo? povedal Ron. Veď už som odsúdený na smrť.

V bloku F nemali žiadnu klimatizáciu a v lete tam bolo ako v saune. Väzni sa povyzliekali do trenírok a tlačili sa pri malých ventilátoroch, ktoré predávali v kantíne. Často sa zobúdzali pred svitaním zaliati potom. Niektorí trávili celé dni nahí.

Väzenie z nejakého dôvodu usporadúvalo turistické exkurzie do bloku F. Zvyčajne to boli skupiny stredoškolákov, ktorých rodičia a učitelia dúfali, že ich takto odvrátia od cesty k zločinu. Keď bolo horúco, dozorcovia nariadili väzňom, aby sa obliekli, lebo príde exkurzia. Poslúchli, ale nie všetci.

Indián prezývaný Holý Buck dával prednosť spôsobom svojich predkov a stále chodil nahý. Okrem toho mal vzácnu schopnosť vypúšťať vetry na povel, a keď sa blížila skupina turistov, obrátil sa zadkom k dverám a hlučne ich privítal. Mladých ľudí to zvyčajne vydesilo a exkurzia sa skončila predčasne.

Dozorcovia mu dohovárali, ale zbytočne. Spoluväzni ho, naopak, povzbudzovali, ale len pri exkurziách. Nakoniec ho dozorcovia odvliekli preč, vždy keď mala prísť skupina turistov. Niektorí sa ho pokúšali napodobniť, ale chýbal im talent.

Ron turistom hral na gitare a spieval.

Štvrtého júla 1988 sa Ron zobudil v zlej nálade, ktorá ho už neopustila. Bol Deň nezávislosti, čas osláv a alegorických sprievodov, a on trčí vo väzení za zločin, ktorý nespáchal. Kde je jeho nezávislosť?

Začal vykrikovať a nadávať a vyhlasovať, že je nevinný. Ostatní väzni ho povzbudzovali a Ron sa zrazu celkom pomiatol. Začal rozhadzovať všetko, čo mu prišlo pod ruku – knihy, časopisy, hygienické potreby, malé rádio, Bibliu, šatstvo. Dozorcovia ho chvíľu pozorovali a povedali, aby sa upokojil. Zasypal ich nadávkami a bol čoraz hlučnejší. Vzduchom lietali papiere, ceruzky, jedlo z kantíny. Potom chytil televízor a rozbil ho o stenu. Nakoniec zobral milovanú gitaru a rozmlátil ju o mreže.

Väčšina odsúdených v celách smrti dostávala dennú dávku neškodného antidepresíva Sinequan. Mal upokojiť podráždené nervy a pomôcť pri zaspávaní.

Dozorcom sa podarilo Rona presvedčiť, že potrebuje niečo silnejšie. Upokojil sa a začal byť ospanlivý. Neskôr si poupratoval celu.

Potom zavolal Annette a v slzách jej vyrozprával, čo sa stalo. Prišla ho navštíviť, ale nebolo to príjemné. Kričal, obvinil ju, že sa ho nesnaží oslobodiť, a opäť žiadal, aby všetko predala a najala najlepšieho právnika, ktorý dokáže napraviť túto hroznú krivdu. Annette ho prosila, aby prestal kričať a upokojil sa, a keď neprestal, pohrozila mu, že odíde.

Časom sa s Renee zložili na nový televízor, rádio aj gitaru.

V septembri 1988 prišiel do McAlesteru právnik z Normanu Mark Barrett. Mark bol jedným zo štyroch právnikov, ktorí sa starali o odvolania nemajetných odsúdencov za hrdelný zločin. Pridelili mu prípad Williamson. Barney Ward v ňom už nefiguroval.

Pri hrdelných zločinoch sa odvolanie podáva automaticky. Všetky potrebné papiere už boli vyplnené a mašinéria sa pomaly rozbehla. Mark objasnil svojmu novému klientovi postup a vypočul si jeho siahodlhé vyhlásenia o nevine. Neprekvapilo ho to, ale zatiaľ ešte nečítal zápis z procesu.

Ron chcel právnikovi pomôcť a poskytol mu zoznam svedkov, ktorí pri procese klamali, a podrobne mu vysvetlil, v čom klamali.

Na Marka Barretta pôsobil ako inteligentný, racionálne rozmýšľajúci človek, ktorý si jasne uvedomuje, kde je a čo ho čaká. Bol výrečný a donekonečna rozoberal klamstvá, ktoré proti nemu použila polícia a obžaloba. Zavše podliehal panike, ale to sa dalo čakať. Mark nemal ani tušenia o Ronovom zdravotnom stave.

Keď sa Ron dozvedel, že Markov otec je kazateľom cirkvi Kristových učeníkov, pustil sa do dlhej diskusie o náboženstve. Povedal, že je pobožný kresťan, ktorého rodičia vychovávali vo viere v Boha, a často číta Bibliu. Citoval mnohé verše z Písma, čím na Marka urobil veľký dojem. Najmä jeden ho znepokojoval a požiadal Marka, aby mu pomohol s výkladom. Nasledoval dlhý, vážny rozhovor. Ron chcel spomínaný verš pochopiť a hneval sa, že sa mu to nedarí. Návštevy právnikov neboli časovo obmedzené a klienti boli radi, že sa dostanú von z cely. Rozprávali sa vyše hodiny.

Markov prvý dojem bol, že Ron je konzervatívny, výrečný a niekedy až príliš rafinovaný. O jeho vyhláseniach, že je nevinný, si ako každý právnik myslel svoje, ale neodmietal ich. Pracoval aj na odvolaní Grega Wilhoita a bol pevne presvedčený, že Greg svoju manželku nezabil.

Mark vedel, že v bloku F sú aj nevinní muži, a čím viac o Ronovom prípade vedel, tým viac mu veril.

11

Dennis Fritz si ani neuvedomil, že ho rok vo väzbe pripravil na ťažký väzenský život.

Do Connerovho nápravnovýchovného zariadenia pricestoval v júni dodávkou spolu s ďalšími väzňami. Bol otrasený, ešte vždy neveril tomu, sa stalo, a mal veľký strach. Usiloval sa tváriť a konať sebaisto, lebo vedel, že je to dôležité. Conner mal povesť „smetiska“ pre väzenia so stredným stupňom stráženia. Bolo to drsné miesto, drsnejšie ako väčšina ostatných, a Dennis sa stále pýtal sám seba, ako a prečo sa dostal práve sem.

Absolvoval prijímaciu procedúru, vypočul si prednášku o pravidlách a predpisoch a napokon mu pridelili celu pre dvoch s oknom, cez ktoré videl von. Bol zaň vďačný, podobne ako Ron. V Ade bol celé týždne bez denného svetla.

Jeho spolubývajúci bol Mexičan, ktorý nehovoril dobre po anglicky, čo Dennisovi vyhovovalo. Ani on nehovoril po španielsky a nemal chuť sa učiť. Najťažšie bolo vydobyť si aspoň trochu súkromia v cele, kde mal stále na dosah iného človeka.

Dennis si prisahal, že venuje všetok čas svojmu oslobodeniu. Vzdať sa by bolo príliš ľahké. Systém nebol väzňom naklonený, skôr naopak, ale Dennis bol odhodlaný bojovať.

Connerovo väzenie bolo preplnené a známe ustavičnými násilnosťami. Gangy, vraždy, bitky, znásilnenia, drogy a dozorcovia, ktorí brali úplatky. Dennis si rýchlo našiel bezpečné miesta a vyhýbal sa mužom, ktorí robili problémy. Strach považoval za výhodu. Väčšina väzňov sa po niekoľkých mesiacoch prispôsobí a inštitucionalizuje sa. Prestanú byť ostražití, riskujú a myslia si, že sa im nič nemôže stať.

Lenže práve tak sa z nich stávajú obete a Dennis si sľúbil, že sa nikdy nezabudne báť.

O siedmej ráno bol budíček a všetky dvere sa pootvárali dokorán. Väzni jedli vo veľkej jedálni a mohli si vybrať, kde chcú sedieť. Bieli zabrali jednu stranu, čierni druhú a Indiáni a Hispánci zostali v strede, ale ťahali sa skôr k čiernym. Raňajky boli celkom slušné – vajcia, kukuričné placky a slanina. Muži sa živo rozprávali, využívali príležitosť na kontakt s ostatnými.

Väčšina chcela pracovať; brali čokoľvek, len aby nemuseli trčať v celách. Dennis ako bývalý učiteľ dostal prácu vo vzdelávacom programe pre väzňov. Po raňajkách odchádzal do triedy a do poludnia učil. Dostával za to plat – 7 dolárov a 20 centov mesačne.

Matka a teta mu raz za mesiac posielali 50 dolárov, ktoré horko-ťažko našetrili. Dennis si za ne v kantíne kupoval tabak, tuniaka v konzerve, krekry a koláčiky. Každý mal v cele svoju vlastnú „kantínu“, pozostávajúcu z nakúpených dobrôt, ktorú si úzkostlivo strážil. Prakticky všetci fajčili a cigarety boli najcennejším platidlom. Škatuľka marlboriek vydala za vrecko plné peňazí.

Dennis čoskoro objavil právnickú knižnicu a s potešením zistil, že tam smie študovať každý deň od 13. 00 do 16. 00 bez prerušenia. Nikdy predtým nevzal do ruky právnickú knihu, ale bol odhodlaný zdolať každú prekážku. Spriatelil sa s dvoma súdnymi úradníkmi – boli to spoluväzni, ktorí sa vydávali za právnikov a mali dosť vedomostí – a tí ho naučili orientovať sa v hrubých zväzkoch. Samozrejme, nerobili to zadarmo. Platil im cigaretami.

Svoje právnické štúdium začal čítaním všetkých oklahomských prípadov. Hľadal v nich podobnosti a prípadné chyby, ktoré sa stali pri jeho procese. Onedlho sa malo začať odvolacie konanie a on chcel vedieť to, čo jeho právnik. Objavil federálne zborníky a robil si poznámky o prípadoch z celej krajiny.

Od 16. 00 do 17. 00 museli byť v celách, všetkých zrátali, podávali sa hlásenia. O 19. 30 sa skončila večera a do 22. 15 sa väzni mohli slobodne pohybovať po budove, cvičiť, hrať karty, domino alebo basketbal. Mnohí iba nečinne posedávali v skupinkách, rozprávali sa, fajčili a zabíjali čas.

Dennis sa vracal do knižnice.

Jeho dcéra Elizabeth už mala pätnásť rokov a často si písali. Vychovávala ju stará mama z matkinej strany v prostredí plnom lásky a pozornosti. Verila, že otec je nevinný, ale Dennis tušil, že občas zapochybuje. Vymieňali si listy a najmenej raz do týždňa spolu telefonovali. Dennis nedovolil, aby ho prišla navštíviť. Jeho dcéra sa nesmie ani len priblížiť k väzeniu. Nesmie ho vidieť vo väzenskej rovnošate za ostnatým drôtom.

Jeho matka Wanda Fritzová prišla na návštevu krátko po jeho príchode do Connerovho väzenia. Návštevy boli v nedeľu od 10. 00 do 16. 00 v miestnosti so skladacími stolíkmi a stoličkami. Bolo to ako v zoo. Naraz priviedli zhruba dvadsať väzňov, na ktorých už čakali manželky, deti, matky a otcovia. Atmosféra bola nabitá citmi. Deti bývali hlučné a podráždené. Muži nemali putá a telesný kontakt bol dovolený.

A presne to muži potrebovali, aj keď priveľmi vášnivé bozkávanie a objímanie bolo zakázané. Bolo treba prehovoriť spoluväzňa, aby odviedol pozornosť dozorcu aspoň na chvíľku, kým sa rýchlo pomilujú so svojimi ženami. Dvojice často vkĺzli medzi dva automaty na nápoje a tam spolu obcovali. Pokojne sediace manželky odrazu zmizli pod stolom, kde sa nakrátko oddávali orálnemu sexu.

Dennisovi sa našťastie podarilo udržať matkinu pozornosť, aby nezbadala, čo sa okolo nich odohráva, ale jej návšteva bola preňho veľmi stresujúca. Poprosil ju, aby za ním viac nechodila.

Ron čoskoro začal pobehovať po cele a vykrikovať. Ak človek nebol úplný blázon už pri príchode do chodby smrti, zakrátko sa ním stal. Ron stál pri dverách a celé hodiny kričal: „Som nevinný! Som nevinný!“ – až do zachrípnutia. Časom mu hlas zosilnel a vydržal kričať dlhšie. „Nezabil som Debbie Carterovú! Nezabil som Debbie Carterovú!“

Naučil sa naspamäť prepis priznania Rickyho Joea Simmonsa a hlasno ho prednášal spoluväzňom a dozorcom. Celé hodiny recitoval súdny záznam zo svojho procesu, výpovede, ktoré ho poslali na smrť. Ostatní väzni by ho najradšej zaškrtili, ale súčasne obdivovali jeho pamäť.

O druhej ráno však zmenili názor.

Renee dostala čudný list. Okrem iného v ňom stálo:

Milá Renee!

Buď Bohu chvála! Som Jay Neill, väzeň číslo 141128. Píšem Vám v mene Vášho brata a na jeho žiadosť. Ron má celu krížom cez chodbu. Každý deň prežíva ťažké chvíle. Mám dojem, že mu dávajú nejaké lieky, aby ho stabilizovali a upokojili. Lenže tie lieky, čo tu dávajú, veľmi neúčinkujú. Ron trpí nedostatkom sebaúcty. Myslím, že sa mu tu snažia nahovoriť, že má podpriemerné IQ. Najhoršie je to v čase od polnoci do štvrtej ráno.

Niekedy v pravidelných intervaloch vykrikuje z plného hrdla. Mnohých odsúdených v jeho blízkosti to vyrušuje. Sprvu sa mu snažili dohovoriť, potom to skúšali vydržať. Ale viacerým už došla trpezlivosť. (Lebo sa nevyspia.)

Som kresťan a denne sa za Rona modlím. Prihováram sa mu a on ma počúva. Veľmi ľúbi Vás aj Annette. Som jeho priateľ. Snažil som sa postaviť medzi Rona a ľudí, ktorých jeho krik rozčuľuje, a dohováral som mu, kým sa neupokojil.

Boh žehnaj Vám i Vašej rodine.

S úctou

Jay Neill

Neillovo priateľstvo s kýmkoľvek v bloku F bolo vždy pochybné a jeho prestup na kresťanskú vieru sa stal častou témou rozhovorov. Jeho „priatelia“ boli dosť zdržanliví. Pred uväznením sa chcel s milencom presťahovať do San Francisca, kde by mohli viesť voľnejší život. Keďže nemali peniaze, rozhodli sa vylúpiť banku, hoci s tým nemali žiadne skúsenosti. Vybrali si banku v meste Geronimo, ale keď vošli dnu a hlasno oznámili, čo majú v úmysle, veci sa im vymkli z rúk. V zmätku, ktorý vypukol, Neill a jeho partner dobodali na smrť troch zamestnancov banky, jedného klienta zastrelili a ďalších troch zranili. Uprostred krviprelievania Neillovi došli náboje, čo si uvedomil až vo chvíli, keď priložil hlaveň revolvera k hlave malého dieťaťa a stlačil spúšť. Nič sa nestalo – dieťa vyviazlo bez zranení, aspoň tých fyzických. Lupiči ušli s 20 000 dolármi v hotovosti do San Francisca, kde začali nakupovať – dlhé norkové kožuchy, krásne šály a podobne. Zhruba dvadsaťštyri hodín si užívali a rozhadzovali peniaze v baroch pre gayov. Potom ich dopravili späť do Oklahomy, kde Neilla napokon popravili.

Počas svojho pobytu v cele smrti rád citoval Písmo a prednášal krátke kázne, ale málokto ho počúval.

Zdravotná starostlivosť nepatrila v bloku F medzi priority. Každý väzeň vám povie, že najprv prídete o zdravie, a potom o rozum. Rona vyšetril väzenský lekár, ktorý mal prístup k jeho väzenským záznamom a zdravotnej dokumentácii. Všimol si, že v minulosti veľa pil a užíval drogy, čo bolo v bloku F bežné. Trpel depresiou a najmenej desať rokov mal bipolárnu poruchu. V záznamoch našiel zmienku o schizofrénii a poruche osobnosti.

Lekár Ronovi znova predpísal Mellaril, ktorý ho trochu upokojil.

Väčšina väzňov si myslela, že Ron iba „hrá blázna“, predstiera šialenstvo v nádeji, že sa mu podarí uniknúť trestu smrti.

O dve cely ďalej od Grega Wilhoita bol starý väzeň Sonny Hays. Nikto nevedel, ako dlho tam je, ale prišiel skôr ako všetci ostatní. Ťahalo mu na sedemdesiatku, bol v zlom zdravotnom stave a odmietal akýkoľvek kontakt s okolím. Dvere svojej cely zakryl novinami a dekami, svetlo mal stále zhasnuté, jedol iba toľko, aby prežil, nesprchoval sa, neholil, nestrihal si vlasy, nikto za ním nechodil a s právnikmi sa odmietal stretnúť. Nepísal ani nedostával listy, netelefonoval, nenakupoval v kantíne, nevymieňal si bielizeň, nemal rádio ani televízor. Nikdy nevychádzal zo svojej tmavej kobky a niekedy prešli celé dni, kým sa z jeho cely ozval nejaký zvuk.

Sonny bol nepríčetný, a keďže podľa zákona takú osobu nemožno popraviť, umieral po svojom. Teraz v chodbe smrti pribudol ďalší blázon, aj keď trvalo dlho, kým sa ostatní presvedčili, že Ron nič nehrá.

Pozornosť spoluväzňov napokon vzbudila jedna príhoda. Ronovi sa upchal záchod a na dlážke stála voda vo výške päť centimetrov. Ron sa vyzliekol donaha, z hornej postele začal skákať do vody a vydával pri tom nezrozumiteľné výkriky. Dozorcom sa ho napokon podarilo chytiť a upokojiť.

V bloku F síce nemali klimatizáciu, ale ústredné kúrenie tam bolo, takže s príchodom zimy všetci čakali, že v celách bude teplo. Čakali márne. Všetci mrzli. Zvonku sa na oknách tvorila námraza a zababušení väzni zostávali v posteli čo najdlhšie.

Spať mohli, iba keď si na seba navliekli všetko, čo mali – dvoje ponožiek, dvoje trenírok, tričká, nohavice, pracovné košele, prípadne niečo z kantíny. Rezervné deky boli luxus, na ktorý nemali nárok. Jedlo, v lete studené, bolo v zime takmer nepožívateľné.

Oklahomský odvolací súd zrušil rozsudky vynesené nad Tommym Wardom a Karlom Fontenotom, lebo pri procese použili priznanie jedného proti druhému, a keďže ani jeden nevypovedal, odopreli im právo na vzájomnú konfrontáciu.

Keby sa konal proces s každým zvlášť, nedošlo by k porušeniu ústavných práv.

Keby ich priznania nebrali do úvahy, nedošlo by k odsúdeniu.

Oboch zobrali z bloku F a odviezli do Ady. Tommy bol znova súdený v meste Shawnee v okrese Pottawatomie. Lenže Bill Peterson a Chris Ross opäť stáli na strane obžaloby a sudca opäť dovolil, aby si porotcovia pozreli videozáznam s priznaním, takže Tommyho opäť uznali za vinného a odsúdili ho na smrť. Annette Hudsonová každý deň vozila jeho matku na súd. Karla Fontenota súdili v Holdenville v okrese Hughes. Aj jeho vyhlásili za vinného a dostal trest smrti.

Ron bol zrušením rozsudkov nadšený, a keď oboch znova odsúdili, veľmi sa trápil. Jeho vlastné odvolanie sa vlieklo slimačím tempom. Prípad zverili inému verejnému obhajcovi. Vzhľadom na narastajúci počet hrdelných zločinov musel úrad verejného obhajcu prijať viac právnikov. Mark Barrett bol prepracovaný a potreboval sa zbaviť niekoľkých prípadov. Okrem toho netrpezlivo čakal na rozhodnutie odvolacieho súdu vo veci Grega Wilhoita. Súd bol zvyčajne prísny, ale Mark pevne veril, že Gregovi umožní nový proces.

Ronovým právnikom sa stal Bill Luker, ktorý v odvolaní trval na tom, že Ronov proces nebol spravodlivý. Napadol aj Barneyho Warda a použil zvyčajný argument, že Ronova obhajoba nebola účinná. Barney sa prehrešil najmä tým, že nespomenul otázku Ronovej duševnej nespôsobilosti. Dôkazový materiál neobsahoval jeho zdravotnú dokumentáciu. Po dôkladnom preskúmaní prípadu Luker objavil ďalšie chyby, ktorých sa Barney dopustil.

Napadol aj pracovné metódy a taktiku polície a obžaloby. Spochybnil rozhodnutia sudcu Jonesa, ktorý dovolil, aby si porota vypočula Ronovo „snové priznanie“, ignoroval viacnásobné porušenie Bradyho rozhodnutia zo strany prokurátora a nechránil Ronovo ústavné právo na spravodlivý proces.

Prevažná väčšina Billových klientov bola, samozrejme, vinná. Jeho úlohou bolo postarať sa, aby odvolacie konanie prebehlo podľa práva. Ronov prípad bol iný. Čím viac o ňom vedel, čím viac otázok si kládol, tým väčšmi bol presvedčený, že pri tomto odvolaní bude úspešný.

Ron ochotne spolupracoval a delil sa o svoje názory s právnikom. Často mu volal a písal dlhé listy. Jeho poznámky a postrehy boli zväčša užitočné. Niekedy ohromoval svojou schopnosťou zapamätať si aj najmenšie detaily týkajúce sa jeho zdravotných problémov v minulosti.

Stále sa vracal k priznaniu Rickyho Joea Simmonsa; jeho vylúčenie z procesu považoval za frašku. Lukerovi napísal:

Milý Bill!

Viete, že podľa mňa Debbie zabil Ricky Simmons. Určite, inak by sa k tomu nepriznal. Teraz prežívam hotové peklo. Myslím, že by bolo spravodlivé, keby Simmons pykal za svoj čin a keby ma pustili na slobodu. Nechcú Vám poskytnúť jeho priznanie, lebo vedia, že by ste ho zahrnuli do odvolania a dosiahli nový proces. Tak tým sviniarom, preboha, povedzte, že chcete jeho priznanie.

Váš priateľ Ron

Ron mal veľa voľného času, a tak začal čulo korešpondovať, najmä so sestrami. Vedeli, čo preňho listy znamenajú, a vždy si našli čas na odpoveď. Zvyčajne išlo o peniaze. Väzenské jedlo mu nechutilo, radšej si ho kupoval v kantíne. Sestre Renee napísal:

Renee,

Viem, že mi Annette posiela trochu peňazí. Ale som na tom čoraz horšie. Mám tu Karla Fontenota, ktorý nemá nikoho, čo by mu niečo poslal. Mohla by si mi, prosím, poslať peniaze, aj keď len 10 dolárov?

S láskou

Ronnie

Pred prvými Vianocami v cele smrti napísal Renee ďalší list:

Renee,

Ďakujem pekne za peniaze. Použijem ich na zvláštne účely. Hlavne na gitarové struny a kávu.

Tento rok som dostal 5 vianočných pozdravov vrátane Tvojho. Vianoce vyvolávajú dobré pocity.

Renee, tých 20 dolárov naozaj prišlo v pravý čas. Práve som si od priateľa požičal peniaze na struny a chcel som mu ich vrátiť z 50 dolárov, čo mi mesačne posiela Annette. Musel by som sa uskromniť. Viem, že 50 dolárov je dosť veľká suma, ale dávam z nich jednému chlapíkovi, ktorého matka si nemôže dovoliť posielať peniaze. Teraz mu poslala 10 dolárov, ale to je prvý raz od septembra. Dávam mu kávu, cigarety a tak ďalej. Chudák.

Dnes je piatok, takže zajtra budete všetci rozbaľovať darčeky. Dúfam, že každý dostane, čo potrebuje. Deti isto rastú ako z vody. Ak sa hneď nepozbieram, asi sa rozplačem.

Povedz všetkým, že ich ľúbim.

Ronnie

Bolo ťažké predstaviť si, že Ronnie má zo sviatkov „dobré pocity“. Život v bloku F bol ubíjajúci, ale odrezanosť od rodiny mu spôsobovala bolesť a zúfalstvo, s ktorými si nevedel poradiť. Začiatkom jari 1989 sa jeho stav rapídne zhoršil. Stres, nuda, zúfalá bezmocnosť a vedomie, že sa ocitol v pekle za zločin, ktorý nespáchal, to všetko naňho doľahlo a Ron sa zosypal. Podrezal si žily. Bol v hlbokej depresii a túžil zomrieť. Zranenia boli iba povrchové, ale zostali mu po nich jazvy. O samovraždu sa pokúsil viac ráz a dozorcovia ho nespúšťali z očí. Keď nezabralo podrezávanie žíl, podpálil matrac. Utrpel vážne popáleniny, ktoré mu ošetrili a napokon sa zahojili. Dňa 12. júla 1989 napísal:

Milá Renee!

Prežívam veľké utrpenie. Spálil som matrac a teraz mám viaceré popáleniny druhého a tretieho stupňa. Nedá sa to tu vydržať. Nemôžem nikam ísť, keď utrpenie začne byť neznesiteľné. Renee, mal som také bolesti hlavy, že som ňou búchal o betón, kľakol som si a búchal hlavou o betón. Doudieral som si tvár a na druhý deň som mal veľké bolesti. Všetci sme tu natlačení ako sardinky. Som si istý, že toto je najhoršie utrpenie, aké som kedy zažil. Jediným riešením tohto problému sú peniaze. Hovorím o tom, že to, čo musím jesť, chutí ako hnoj. Je to ako žiť z kádečiek na nejakom Bohom zabudnutom ostrove. Tu sú všetci chudobní, ale niekedy som taký hladný, že si od nich vyžobrem aspoň omrvinky, aby som zahnal najväčší hlad. Schudol som. Je tu toľko utrpenia.

Prosím, pomôž mi.

Ron

Počas jedného zvlášť dlhého záchvatu depresie Ron prestal komunikovať s okolím a úplne sa uzavrel do seba; dozorcovia ho našli na posteli skrúteného do klbka. Na nič nereagoval.

Dvadsiateho deviateho septembra si znova podrezal žily. Lieky užíval nepravidelne, neprestajne hovoril o samovražde, až napokon uznali, že ohrozuje sám seba. Previezli ho do Východnej štátnej nemocnice vo Vinite. Keď ho prijímali, sťažoval sa, že bol „nespravodlivo týraný“.

Vo Východnej štátnej ho najprv vyšetril doktor Lizarraga, ktorý v ňom videl tridsaťšesťročného muža, bývalého alkoholika a toxikomana, neučesaného, neoholeného, s dlhými šedivejúcimi vlasmi a fúzmi, vo väzenskom úbore, so stopami po popáleninách na nohách a jazvami na zápästiach – Ron sa postaral, aby neušli lekárovej pozornosti. Priznal sa k rôznym prehreškom, ale vraždu Debbie Carterovej rázne poprel. Nespravodlivosť mu spôsobila neznesiteľné utrpenie, preto stratil nádej a túži zomrieť.

Ron zostal v nemocnici tri mesiace. Upravili mu dávkovanie liekov. Vyšetrili ho aj ďalší odborníci – neurológ, psychológ a niekoľko psychiatrov –, ktorí skonštatovali, že je duševne labilný, má zníženú toleranciu na frustráciu, je sústredený na seba, má nízke sebahodnotenie, občas sa uzatvára do seba a má sklon k výbušnosti. Výkyvy nálady sú veľké a výrazné.

Ron bol náročný pacient, po nejakom čase začal byť agresívny voči personálu a ostatným pacientom. Agresivitu v nemocnici nemohli tolerovať, a tak Rona poslali späť do cely smrti. Doktor Lizarraga mu predpísal lítium, Navane a Cogentin, liek pôvodne určený na liečbu príznakov Parkinsonovej choroby, ktorý pomáha zmierniť roztrasenosť a nepokoj, vedľajšie účinky antidepresív.

Keď sa Ron vrátil do Big Macu, Mikell Patrick Smith, považovaný za najnebezpečnejšieho vraha v celom väzení, surovo zaútočil na dozorcu menom Savage. Smith pripevnil na koniec drevenej rukoväte metly nôž a zaútočil ním na dozorcu, keď mu cez otvor v dverách podával podnos s jedlom. Nôž ho zasiahol do hrude a srdca, ale dozorca zázrakom prežil.

Pred dvoma rokmi Smith dobodal spoluväzňa.

Útok sa odohral v bloku D, kde Smitha držali z disciplinárnych dôvodov. Vedenie väzenia napriek tomu rozhodlo, že treba postaviť novú, modernejšiu budovu pre odsúdencov na smrť. Útok na dozorcu mal veľkú publicitu, vďaka ktorej sa našli financie na novú budovu.

Zrodil sa projekt bloku H, ktorý mal „umožniť vyšší stupeň stráženia a súčasne poskytnúť väzňom a personálu bezpečné a moderné podmienky na život a prácu“. Malo v ňom byť dvesto ciel na dvoch podlažiach a štyri nádvoria.

Od samého začiatku rozhodoval o projekte bloku H personál väznice. V napätej atmosfére po útoku na dozorcu Savagea sa všetci usilovali vybudovať zariadenie s minimálnym kontaktom s väzňami. V prípravnej fáze sa tridsaťpäť zamestnancov väzenia stretlo s architektmi z Tulsy, ktorým väzenská správa zadala projekt.

Hoci z McAlesteru nikdy neušiel ani jeden odsúdený na smrť, projektanti prišli s úžasným nápadom dať celý blok pod zem.

Po dvoch rokoch v cele smrti sa Ronov duševný stav vážne zhoršil. Bol čoraz hlučnejší, vo dne v noci kričal, jačal a nadával. Správal sa ako šialenec. Hocikedy bezdôvodne vybuchol, začal nadávať a rozhadzovať veci. Inokedy celé hodiny pľul do chodby, raz opľul dozorcu. Keď však začal cez mreže hádzať vlastné výkaly, nadišiel čas zobrať ho preč.

„Už zase hádže hovná!“ vykríkol dozorca a všetci sa skryli. Keď prestal, okamžite ho odviezli späť do nemocnice vo Vinite na ďalšie vyšetrenia.

Vo Východnej štátnej strávil júl a august roku 1990. Znova ho vyšetril doktor Lizarraga, ktorý určil tú istú diagnózu ako predtým. Po troch týždňoch sa pacient dožadoval návratu do väzenia. Stále myslel na svoje odvolanie a mal pocit, že v McAlesteri sa mu bude lepšie pracovať, lebo je tam právnická knižnica. Upravili mu dávkovanie liekov, a keďže sa zdal stabilizovaný, poslali ho späť.

12

Po trinástich rokoch frustrácie Oklahoma ukončila vleklé odvolacie konanie a stanovila dátum prvej popravy. Tým nešťastníkom bol Charles Troy Coleman, beloch, ktorý zabil troch ľudí, a v cele smrti strávil jedenásť rokov. Bol vodcom malej skupiny väzňov, ktorá večne robila problémy, a mnohým spoluväzňom neprekážalo, že Chuck konečne dostane smrtiacu injekciu. No väčšina mužov si uvedomovala, že budú nasledovať ďalšie popravy.

Poprava Charlesa Colemana bola udalosť najmä pre médiá, a tak sa pred Big Macom zhromaždilo množstvo novinárov. Spovedali ľudí so sviečkami, obete, protestujúcich, duchovných, skrátka každého, kto išiel okolo. Hodiny ubiehali a vzrušenie narastalo.

Greg Wilhoit a Coleman boli priatelia, aj keď sa často hádali pre trest smrti. Ron bol ešte vždy jeho zástancom, hoci občas zakolísal. A Colemana, ktorého rozčuľoval svojou hlučnosťou, nemal v láske.

Večer pred popravou však v bloku F zavládlo ticho a prísne bezpečnostné opatrenia. Hotový cirkus bol vonku, kde novinári odpočítavali minúty ako pred príchodom Nového roka. Greg vo svojej cele všetko sledoval v televízii. Tesne po polnoci prišla správa – Charles Troy Coleman je mŕtvy.

Viacerí väzni začali tlieskať a nadšene vykrikovať; väčšina však ticho sedela v cele. Niektorí sa modlili.

Greg zareagoval celkom nečakane. Zrazu bol nešťastný a hneval sa na tých, čo sa tešili. Odišiel mu priateľ. Lenže svet sa nestal bezpečnejším. Nezabráni to ďalšiemu zabíjaniu; Greg poznal vrahov a ich pohnútky. Rodina obete sa radovala predčasne. Grega vychovali v metodistickej viere a teraz denne študoval Bibliu. Nekázal Ježiš, že treba odpúšťať? Ak je zabíjanie zlé, prečo dovolia štátu zabíjať? Kto nariadil vykonanie popravy? Tieto argumenty už predtým počul viac ráz, ale odrazu zazneli z iného zdroja.

Smrť Charlesa Colemana znamenala pre Grega dramatický obrat. Vzdal sa svojich názorov a už nikdy sa nevrátil k výrokom typu oko za oko.

Neskôr sa zdôveril Ronovi, ktorý sa priznal, že zmýšľa podobne. Ale na druhý deň sa z neho opäť stal vášnivý zástanca trestu smrti, ktorý chcel, aby Rickyho Joea Simmonsa priviedli do väzenia a na mieste zastrelili.

Žalobca Rona Williamsona dostal svoje zadosťučinenie 15. mája 1991, keď Oklahomský odvolací súd jednohlasne potvrdil rozsudok smrti. V súdnom rozhodnutí, ktoré napísal sudca Gary Lumpkin, síce stálo, že boli zistené viaceré procesné chyby, ale „presvedčivé dôkazy“ proti obžalovanému prevážili nad drobnými prehreškami, ktorých sa dopustili Barney, policajti, Peterson a sudca Jones. Súd nepovažoval za potrebné upresniť, ktoré dôkazy boli také presvedčivé.

Bill Luker volal Ronovi, no ten prijal zlú správu celkom pokojne. Bol oboznámený s textom odvolania a často sa rozprával s Billom, ktorý ho varoval pred prehnaným optimizmom.

V ten istý deň dostal Dennis Fritz tú istú správu od toho istého súdu. Aj v jeho procese našli viac chýb, ale zjavne neboli také veľké, aby vyvrátili „presvedčivé dôkazy“ proti nemu.

Nebol spokojný s prácou svojho právnika a vôbec ho neprekvapilo, že súd potvrdil jeho rozsudok. Po troch rokoch strávených vo väzenskej právnickej knižnici bol presvedčený, že pozná zákony lepšie ako jeho advokát.

Bol sklamaný, ale nevzdával sa. Podobne ako Ron, aj on mal v zálohe argumenty, s ktorými sa chcel obrátiť na iný súd. Nemohol sa vzdať. Ale na rozdiel od Rona bol odteraz na všetko sám. Keďže nebol odsúdený na smrť, nemal nárok na obhajcu plateného štátom.

Odvolací súd však neslúžil iba na potvrdenie rozsudkov. Mark Barrett 16. apríla 1991 s radosťou prijal správu, že súd nariadil nový proces s Gregom Wilhoitom. Jednoducho nemohol prejsť bez povšimnutia mizernú prácu Georgea Briggsa a rozhodol, že odsúdený nedostal adekvátnu obhajobu.

Ak vám ide o život, najmite si buď najlepšieho, alebo najhoršieho právnika. Greg si nevedomky vybral najhoršieho, a teraz ho čakal nový proces.

Keď väzňa odvádzali z bloku F, nikdy sa nedočkal vysvetlenia. Jednoducho mu prikázali rýchlo sa obliecť a hotovo.

Greg už vedel, že odvolanie bolo úspešné, a keď prišli dozorcovia, pochopil, že nadišiel jeho veľký deň. „Pobaľte si veci,“ povedal jeden z nich. Za pár minút všetko nahádzal do jednej kartónovej škatule a mohol ísť. Rona presťahovali na druhý koniec chodby, takže rozlúčka sa nekonala. Keď Greg opúšťal McAlester, myslel na priateľa, ktorý tam zostal.

Len čo prišiel do väzenia v okrese Osage, Mark Barrett okamžite vybavil konanie o kaucii. Dátum nového procesu zatiaľ neurčili a stále mu hrozilo obvinenie z vraždy prvého stupňa, takže Greg ešte nebol slobodný. Namiesto zvyčajnej horibilnej sumy sudca stanovil kauciu na 50 000 dolárov, ktoré Gregovi rodičia a sestry rýchlo zaplatili.

Po piatich rokoch, z ktorých štyri strávil v cele smrti, bol voľný a už nikdy sa nevrátil do väzenia.

Blok H začali stavať v roku 1990. Prakticky všetko bolo z betónu – dlážky, steny, stropy, postele, police na knihy. Nič nebolo kovové, aby sa zabránilo výrobe „nožov“. Boli tam mreže a sklo, ale nie v celách. Tie boli betónové.

Keď stavbu dokončili, zasypali ju zemou. Ako oficiálny dôvod uviedli šetrenie energiou. Nijaké denné svetlo, nijaké vetranie.

Vedenie väznice náležite oslávilo otvorenie nového, supermoderného bloku smrti v novembri 1991. Pozvali popredných politikov. Strihala sa páska. Väzenskú kapelu prinútili zahrať niekoľko skladieb. Organizovali exkurzie – budúci obyvatelia boli ešte stále v bloku F. Hostia si mohli zaplatiť jednu noc na betónovom lôžku podľa vlastného výberu.

Po oslave, aby sa vychytali chyby, nasťahovali do bloku H väzňov, ktorí vyžadovali stredný stupeň stráženia, a čakali, či sa niečo stane. Keď sa presvedčili, že nový blok je plne funkčný a nedá sa z neho ujsť, prišiel čas poslať po zlých chlapcov z bloku F.

Okamžite sa začali sťažovať a frflať. Neboli tam žiadne okná, žiadne denné svetlo ani čerstvý vzduch. V každej cele museli byť povinne dvaja, hoci tam pre nich nebolo dosť miesta. Betónové lôžka boli príliš tvrdé a ulička medzi nimi mala len deväťdesiat centimetrov a časť zaberal záchod kombinovaný s umývadlom, takže vyprázdňovanie bola udalosť, o ktorú sa každý delil so spoluväzňom. Rozmiestnenie ciel znemožňovalo väzňom každodenné rozhovory, ktoré ich držali pri živote. Blok H bol projektovaný ako zariadenie, kde sa nikto s nikým nemohol stýkať. Nielenže izolovali dozorcov od väzňov, ale aj väzňov medzi sebou. Strava bola ešte horšia ako v bloku F. Dvor, najobľúbenejšia časť v starom bloku, bola betónová kocka menšia ako tenisový kurt. Steny boli vysoké päť metrov štyridsať a hore bolo natiahnuté husté drôtené pletivo, cez ktoré nepreniklo ani denné svetlo. O zelenej tráve mohli väzni iba snívať.

Betónové povrchy neboli ničím natreté, všade bol prach. Hromadil sa v kútoch. Lepil sa na steny, sadal na dvere, vznášal sa vo vzduchu a, samozrejme, väzni ho vdychovali. Právnici, ktorí prišli navštíviť klientov, často odchádzali zachrípnutí a s kašľom.

Moderný vetrací systém bol „uzavretý“, čo znamená, že tam nebola nijaká vonkajšia cirkulácia. Dalo sa to zniesť, pokiaľ sa nevyskytli výpadky elektriny, ktoré boli sprvu dosť časté, kým sa systém zabehal.

Leslie Delková, obhajkyňa nemajetných, ktorej pridelili prípad Rona Williamsona, opísala problémy v liste kolegovi, keď zažaloval väzenie:

Strava je tu hrozná a takmer všetci moji klienti schudli. Jeden zhodil za 10 mesiacov 40 kíl. Hovorila som o tom s vedením väznice, ale presviedčali ma, že všetko je v poriadku a tak ďalej. Pri nedávnej návšteve ošetrovne som zistila, že strava sa pripravuje v starej budove, odkiaľ ju prevážajú do bloku H. Tam sú väzni – myslím, že tí, čo si odpykávajú najnižšie tresty, – ktorí ju servírujú. Tým povedia, že si môžu nechať, čo zostane, takže väzni z bloku smrti teraz dostávajú v porovnaní s ostatnými polovičné porcie. Pokiaľ viem, nikto nekontroluje stravu určenú väzňom odsúdeným na smrť. Všetci moji klienti sa sťažujú, že jedlo je vždy studené a mužom z neho často býva zle, okrem toho dostávajú príliš malé porcie, takže ak sa chcú najesť, musia si jedlo kupovať v kantíne. To je väzenský obchod, kde si určujú ceny podľa vlastného uváženia. (Zvyčajne sú oveľa vyššie ako v bežných obchodoch.) Mnohí moji klienti však nemajú rodiny, ktoré by ich podporovali, a tak sa musia zaobísť bez prilepšenia.

Blok H všetkých väzňov šokoval. Dva roky počúvali o supermodernom zariadení za 11 miliónov dolárov, a keď ich presťahovali do podzemnej budovy, kde mali menej miesta a viac obmedzení ako v bloku F, nemohli tomu uveriť.

Ron nový blok nenávidel. Jeho spolubývajúci Rick Rojem čakal na smrť už od roku 1985 a pôsobil veľmi pokojným dojmom. Bol buddhista, celé hodiny meditoval a tiež rád hral na gitare. V tesnej cele nemali žiadne súkromie, a tak na strop pripevnili deku a spustili ju medzi postele v nádeji, že sa budú môcť utiahnuť každý do svojho sveta.

Rojem si o Rona robil starosti. Prestal čítať, nevedel sa na nič sústrediť, ustavične menil témy. Občas mu dali lieky, ale o pravidelnú liečbu sa nikto nepostaral. Najprv hodiny spal, potom celú noc chodil hore-dolu po maličkej cele, čosi si mrmlal alebo hovoril o svojich bludoch. Potom sa postavil k dverám a zúfalo kričal. Keďže spolu trávili dvadsaťtri hodín denne, Rick sa musel pozerať, ako jeho spoluväzeň stráca rozum, a nemohol mu pomôcť.

Keď sa Ron presťahoval do bloku H, zhodil štyridsať kíl. Vlasy mu ošediveli, vyzeral ako prízrak. Annette naňho raz čakala v návštevnej miestnosti, keď dozorcovia priviedli vychudnutého starca s dlhými sivými vlasmi a bradou. Kto je to? pomyslela si. Jej brat.

Neskôr povedala: „Keď som videla, ako privádzajú toho dlhovlasého muža, bol vychudnutý na kosť, vyzeral hrozne, sotva sa vliekol, keby som ho stretla na ulici, nespoznala by som ho, a keď som sa vrátila domov, napísala som riaditeľovi väznice a požiadala ho, aby dal Rona vyšetriť na aids, lebo vyzeral ako chodiaca mŕtvola. Viete, čo sa hovorí o väzniciach, chcela som, aby ho vyšetrili, či nemá aids.“

Riaditeľ ju v liste ubezpečil, že Ronnie nemá aids. Annette mu napísala ďalší list, v ktorom sa sťažovala na stravu, na prehnane vysoké ceny v kantíne aj na skutočnosť, že zisky z kantíny išli do fondu, z ktorého sa malo kúpiť športové náradie pre dozorcov.

V roku 1992 zamestnali v McAlesteri psychiatra doktora Keňa Fostera, ktorý sa čoskoro zoznámil s Ronom Williamsonom. Bol neupravený, dezorientovaný, úplne odtrhnutý od reality, vychudnutý, popolavý, zoslabnutý. Doktor Foster, na rozdiel od vedenia väznice, okamžite zistil, že čosi nie je v poriadku.

Ronov duševný stav bol ešte horší ako telesný. Jeho záchvaty a výbuchy dávno prekročili hranice normálneho väzenského ruchu a všetkým dozorcom bolo jasné, že stratil kontakt s realitou. Doktor Foster bol svedkom mnohých záchvatov a všimol si, že sa v nich pravidelne opakujú tri témy: (1) že Ron je nevinný, (2) že Ricky Joe Simmons sa priznal k vražde a treba ho súdiť a (3) že Ron trpí veľkými bolesťami, zväčša v hrudníku, a bojí sa, že čoskoro zomrie.

Doktor Foster upozornil na to, že Ron už dlho nedostáva potrebnú psychiatrickú liečbu. Odopretie liečby človeku, ktorý je tak vážne chorý ako Ron, má za následok nástup psychotických symptómov.

Doktor Foster napísal: „Psychotická reakcia a sprievodná deteriorácia sa zhoršuje, keď je osoba vystavená nadmernému stresu, ktorý vyvoláva pobyt v cele smrti a vedomie, že čoskoro zomrie. Škála GAF, ktorá sa používa na posúdenie psychického, sociálneho a pracovného fungovania, považuje uväznenie za ‚katastrofický stresor‘.“

Ťažko povedať, o čo horšia katastrofa to bola pre nevinného človeka.

Doktor Foster usúdil, že Ron potrebuje lepšiu liečbu v lepšom prostredí. Z duševnej choroby sa síce nikdy nevylieči, ale isté zlepšenie bolo možné, dokonca aj u väzňa z cely smrti. Lenže doktor Foster čoskoro zistil, že pomoc chorým odsúdencom nepatrí k tamojším prioritám.

Rozprával sa s riaditeľom regionálnej väzenskej správy Jamesom Safflom aj s riaditeľom mcalesterskej väznice Danom Reynoldsom. Obaja poznali Rona Williamsona a jeho problémy, ale mali dôležitejšie starosti.

Ken Foster sa však prejavil ako tvrdohlavý, nezávislý typ človeka, ktorý neznášal byrokraciu a chcel pomáhať svojim pacientom. Ustavične podával hlásenia Saffflovi aj Reynoldsovi a postaral sa, aby vedeli o Ronových ťažkostiach. Raz za týždeň si vynútil stretnutie s Reynoldsom, na ktorom ho pravidelne informoval o stave svojich pacientov, a zakaždým spomenul aj Rona. Denne sa rozprával so zástupcom riaditeľa a trval na tom, aby sa jeho správy dostali k riaditeľovi.

Doktor Foster opakovane vysvetľoval vedeniu väznice, že Ron nedostáva potrebné lieky a že neadekvátna liečba zapríčiňuje jeho duševný aj telesný úpadok. Pobúrilo ho, keď sa dozvedel, že Rona nepremiestnia do jednotky osobitnej starostlivosti SCU, ktorá bola iba kúsok od bloku H.

Väzňov s vážnymi duševnými poruchami bežne premiestňovali do SCU, jediného zariadenia svojho druhu v McAlesteri. Lenže väzenská správa zakázala poskytovať túto službu väzňom z bloku smrti. Oficiálny dôvod bol dosť nejasný, ale mnohí obhajcovia mali podozrenie, že zákaz mal v skutočnosti urýchliť popravy. Keby totiž riadne vyšetrili duševne chorého odsúdenca, mohli by zistiť, že nie je spôsobilý a poprava by sa nemohla konať.

Táto zásada sa už viac ráz stala terčom ostrej kritiky, ale napriek tomu sa uplatňuje aj naďalej.

Ken Foster ju znova napadol. Vysvetlil Safflovi a Reynoldsovi, že nemôže poskytnúť Ronovi Williamsonovi adekvátnu liečbu, ak ho nepremiestnia do SCU, kde by bol pod stálym lekárskym dohľadom. Často pri tom zvyšoval hlas, ale Dan Reynolds tvrdošijne vzdoroval a nevidel dôvod, prečo by sa Ronovi mala poskytnúť kvalitnejšia liečba. Nestrácajte čas s väzňami z bloku smrti, povedal Reynolds. Aj tak zomrú.

Doktor Foster sa nevzdal, stále orodoval za Rona, až to riaditeľa prestalo baviť a zakázal mu vstup do väzenia.

Keď zákaz vypršal, doktor Foster sa znova pustil do boja. Trvalo to štyri roky.

Po skončení odvolacieho konania sa Ronov prípad dostal do ďalšieho štádia, keď mal možnosť predložiť dôkazy, ktoré neposkytol súdu.

Bill Luker posunul prípad Leslie Delkovej z úradu verejného obhajcu, čo bolo v tých časoch bežné. Právnička sa v prvom rade snažila získať pre svojho klienta lepšiu zdravotnú starostlivosť. Už v bloku F jej bolo jasné, že Ron je vážne chorý. A keď ho presťahovali do bloku H, začala sa oňho báť.

Delková nebola psychiatrička ani psychologička, ale mala dostatočné vzdelanie, aby rozpoznala príznaky duševnej choroby. Súčasťou jej práce obhajkyne v prípadoch hrdelných zločinov bolo vyhľadávať podobné problémy a zabezpečiť primeranú liečbu. Opierala sa o názory odborníkov, lenže v Ronovom prípade nebolo možné uskutočniť riadne vyšetrenie. V bloku H bol prísne zakázaný kontakt s väzňami, nikto nesmel sedieť v jednej miestnosti s väzňom, dokonca ani jeho právnik. Psychiater, ktorý by chcel Rona vyšetriť, by sa musel uspokojiť s rozhovorom cez telefón spoza sklenej steny.

Delková požiadala doktorku Pat Flemingovú o psychologické vyšetrenie Rona, ako to vyžadoval postup po odsúdení. Doktorka Flemingová sa o to pokúsila tri razy, ale nebola schopná dokončiť vyšetrenie. Pacient bol agitovaný, trpel bludmi, nespolupracoval a mal halucinácie. Personál doktorku ubezpečil, že to je dosť bežné. Bolo jasné, že tento muž nie je schopný pomáhať svojej právničke ani normálne fungovať. Doktorka Flemingová mala výrazne sťažené podmienky, lebo jej nedovolili sedieť s pacientom v jednej miestnosti, kde by mu mohla klásť otázky, pozorovať jeho správanie a dávať mu testy.

Flemingová sa stretla s väzenským lekárom v bloku H a zdôverila sa mu so svojimi obavami. Neskôr ju ubezpečili, že Rona liečia väzenskí odborníci, ale stále nevidela žiadne zlepšenie. Dôrazne odporučila dlhodobú liečbu vo Východnej štátnej nemocnici, kde by Rona stabilizovali a potom riadne vyšetrili. Jej odporúčanie bolo zamietnuté.

Leslie Delková nedala väzenským úradníkom pokoj. Hovorila s dozorcami, so zdravotným personálom aj s riaditeľom, sťažovala sa a žiadala o poskytnutie liečby. Nasľubovali jej hory-doly, ale nič sa nezmenilo. Ronovi mierne upravili dávkovanie liekov, ale nikto ho neliečil. Delková napísala vedeniu množstvo listov. Navštevovala Rona čo najčastejšie, a keď si myslela, že sa jeho stav už nemôže zhoršiť, zhoršil sa. Leslie sa začala báť o jeho život.

Kým sa zdravotný personál snažil Rona liečiť, dozorcovia sa zabávali na jeho účet. Niektorí sa radi hrali s novým interkomom v bloku H. V každej cele bol nainštalovaný dvojsmerný reproduktor, ďalší spôsob ako udržať dozorcov čo najďalej od väzňov.

Ale neboli dosť ďaleko.

„Ron, tu je Boh,“ ozval sa v Ronovej cele strašidelný hlas a vyrušil ho zo spánku. „Prečo si zabil Debbie Carterovú?“ Nasledovala krátka prestávka a potom sa dozorcovia začali rehotať, lebo počuli Rona kričať cez mreže: „Nikoho som nezabil! Som nevinný!“ Jeho hlboký, drsný hlas otriasol juhozápadným krídlom. Záchvat trval zhruba hodinu. Väzňov rozčúlil, ale dozorcovia sa skvelo zabávali.

Keď všetko stíchlo, hlas sa vrátil. „Ron, tu je Debbie Carterová. Prečo si ma zabil?“

Jeho zúfalý krik nemal konca.

„Ron, tu je Charlie Carter. Prečo si zabil moju dcéru?“

Ostatní väzni prosili dozorcov, aby prestali, lenže tí sa nechceli vzdať svojej zábavky, Rick Rojem bol presvedčený, že dvaja sadistickí dozorcovia sa vyžívajú v krutých hrách s Ronom. Trvalo to celé mesiace.

„Nevšímaj si ich,“ radil Rick spoluväzňovi. „Ak si ich nebudeš všímať, prestanú.“

Ron to však nechápal. Bol odhodlaný presvedčiť všetkých okolo seba, že je nevinný, a zdalo sa mu, že najvhodnejší spôsob, ako to dosiahnuť, je šialený rev. Často, keď už nevládal kričať, keď bol vyčerpaný alebo zachrípnutý, stál pri reproduktore a nezrozumiteľne šepkal.

Keď sa to 12. októbra 1992 donieslo Leslie Delkovej, okamžite sadla a napísala list správcovi bloku H, v ktorom okrem iného stálo:

A tiež som Vám spomínala, čo som sa počula od rôznych ľudí, že niektorí dozorcovia zrejme považujú za veľkú zábavu provokovať „bláznov“ a obťažujú Rona cez interkom. Zdá sa, že to neprestalo, lebo nedávno som dokonca počula, že dozorca Martin prišiel k dverám Ronovej cely, začal ho obťažovať a podpichovať (pokiaľ viem, jeho poznámky sa zvyčajne krútia okolo Rickyho Joea Simmonsa a Debry Sue Carterovej). Dozorca Reading sa ho údajne pokúšal zastaviť, ale musel veľa ráz opakovať, aby prestal Rona trápiť, kým skutočne prestal.

Meno dozorcu Martina som počula viac ráz, označili ho za jedného z ľudí, ktorí Rona pravidelne psychicky týrajú, preto chcem vedieť, či môžem túto vec riadne vyšetriť a urobiť potrebné kroky. Možno by bolo vhodné usporiadať kurz pre dozorcov, ktorí prichádzajú do styku s duševne chorými väzňami.

Nie všetci dozorcovia boli krutí. Raz v noci zašla dozorkyňa k Ronovi na kus reči. Vyzeral hrozne a povedal, že je hladný, lebo niekoľko dní nejedol. Uverila mu. Odišla a o chvíľu sa vrátila s pohárom arašidovej nátierky a bochníkom starého chleba.

Ron v liste Renee napísal, že to bola hotová „hostina“ a že nezostala ani omrvinka.

Kim Marksová, vyšetrovateľka z úradu verejného obhajcu, napokon trávila s Ronom viac času ako ktokoľvek iný. Keď jej pridelili jeho prípad, preštudovala si súdny záznam z procesu, policajné správy a dôkazový materiál. Bývalá novinárka začala pochybovať o Ronovej vine.

Zostavila zoznam možných podozrivých, ktorých bolo spolu dvanásť a väčšina už mala do činenia so zákonom. Na prvom mieste sa ocitol, z pochopiteľných dôvodov, Glen Gore. Bol s Debbie v tú noc, keď ju zavraždili. Poznali sa už roky, takže sa mohol dostať do jej bytu bez použitia sily. Spáchal niekoľko násilných trestných činov na ženách. To on ukázal prstom na Rona.

Prečo sa policajti o Gora nezaujímali? Čím podrobnejšie skúmala záznamy z procesu a policajné hlásenia, tým jej bolo jasnejšie, že Ronove protesty sú opodstatnené.

Často ho navštevovala v bloku H a podobne ako Leslie Delková sledovala jeho úpadok. Pred každou návštevou pociťovala zvedavosť zmiešanú s obavami. Ešte nikdy nevidela väzňa tak rýchlo zostarnúť. Hoci nemal ani štyridsať rokov, pri každej návšteve mal belšie vlasy. Bol vychudnutý, vyzeral ako chodiaca mŕtvola, čo do veľkej miery zapríčinil nedostatok slnka. Špinavé oblečenie na ňom viselo ako vrece. Oči mal vpadnuté, nepokojné.

Hlavnou súčasťou Kiminej práce bolo zistiť, či klient nemá duševné problémy a pokúsiť sa mu zabezpečiť nielen adekvátnu liečbu, ale aj znalcov. Bolo jej jasné, ako každému laikovi, že je duševne chorý a že mu jeho stav spôsobuje obrovské utrpenie. Sprvu narazila na zásadu väzenskej správy, že väzni z bloku smrti nepatria na jednotku osobitnej starostlivosti. Kim, podobne ako doktor Foster, bojovala ešte roky.

Podarilo sa jej nájsť videozáznam z roku 1983, keď bol Ron druhý raz na detektore lži. A hoci mu už vtedy diagnostikovali depresiu a bipolárnu poruchu, prípadne schizofréniu, hovoril súvislé, ovládal sa a pôsobil dojmom úplne normálneho človeka. Ale o deväť rokov na ňom nebolo nič normálne. Trpel bludmi, bol odtrhnutý od reality a posadnutý Rickym Joeom Simmonsom, náboženstvom, klamármi, čo proti nemu svedčili na súde, nedostatkom peňazí, Debbie Carterovou, právom, hudbou, žalobou, ktorú raz podá na štát, svojou bejzbalovou kariérou, nespravodlivosťou a týraním, ktorému bol vystavený.

Kim sa rozprávala s personálom a počula o jeho schopnosti kričať bez prestávky aj celý deň, o ktorej sa sama presvedčila. Vzhľadom na zvláštnosti vnútorného usporiadania bloku H bolo cez vetraciu šachtu na ženskej toalete počuť všetko, čo sa dialo v juhozápadnom krídle, kde býval Ron. Keď raz zašla na toaletu, s úžasom počúvala jeho šialený rev.

Bol to pre ňu veľký otras a spolu s Leslie vynaložila ešte väčšie úsilie, aby mu väzenie poskytlo potrebnú liečbu. Snažili sa získať výnimku, aby ho previezli do SCU. Chceli ho dať vyšetriť vo Východnej štátnej nemocnici.

Ich snaha bola márna.

Leslie Delková v júni 1992 podala žiadosť o konanie o Ronovej duševnej spôsobilosti na Pontotocký okresný súd. Bill Peterson vzniesol námietku a súd žiadosť neschválil.

Leslie okamžite podala odvolanie na odvolací súd, ktorý potvrdil jeho oprávnenosť.

V júli podala žiadosť o opravný prostriedok. Na základe Ronovej obsiahlej psychiatrickej dokumentácie argumentovala, že jeho duševnou spôsobilosťou sa mali zaoberať už pri procese. O dva mesiace jej žiadosť zamietli a Leslie sa opäť odvolala k Oklahomskému odvolaciemu súdu.

Znova neuspela. Ďalším krokom bolo rutinné a dosť beznádejné odvolanie k Najvyššiemu súdu Spojených štátov. O rok prišlo zamietnutie. Podala ďalšie žiadosti, dostala ďalšie zamietnutia, a keďže 26. augusta 1994 vyčerpala všetky možnosti na úrovni štátu, odvolací súd určil dátum popravy Rona Williamsona na 27. septembra 1994.

V bloku smrti prežil šesť rokov a štyri mesiace.

Po dvoch rokoch na slobode sa Greg Wilhoit znova ocitol pred súdom, aby čelil obvineniu z vraždy svojej manželky.

Keď odišiel z McAlesteru, usadil sa v Tulse a snažil sa viesť normálny život. Nemal to ľahké. Predchádzajúce utrpenie sa podpísalo na jeho psychike. Dcérky, ktoré mali osem a deväť rokov, vychovával učiteľský pár, priatelia z kostola, a ich život sa stabilizoval. Rodičia a sestry ho ešte vždy podporovali.

Gregov prípad vzbudil istú pozornosť. Jeho právnik George Briggs milosrdne opustil tento svet, ale predtým mu štát odobral licenciu na vykonávanie právnickej praxe. S Gregom sa spojili viacerí poprední právnici, ktorí ho chceli zastupovať. Právnici idú za kamerami ako mravce za koláčom a Greg s pobavením sledoval náhly záujem o svoj prípad.

Nemusel sa dlho rozhodovať. Priateľ Mark Barrett sa zaslúžil o jeho prepustenie z väzenia a teraz mu určite vybojuje slobodu.

Pri prvom procese narobili najväčšie škody výpovede odborníkov na stopy po uhryznutí. Obaja povedali, že stopu po uhryznutí na prsníku Kathy Wilhoitovej zanechal jej manžel, s ktorým v tom čase nežila. Rodina Wilhoitovcov našla najlepšieho odborníka na stopy po uhryznutí, doktora Thomasa Kraussa z Kansasu. Doktor Krauss bol ohromený viditeľnými rozdielmi medzi odtlačkom Gregovho chrupu a poranením jeho manželky.

Mark Barrett požiadal o posudok ďalších jedenásť významných odborníkov, ktorí často vypovedali pred súdom na strane obžaloby. Bol medzi nimi aj špičkový konzultant FBI a znalec, ktorý svedčil proti Tedovi Bundymu. Všetci sa jednomyseľne zhodli na tom, že Grega Wilhoita treba vylúčiť zo zoznamu podozrivých. Rozdiely boli príliš veľké.

Pri dôkazovom konaní znalec obhajoby identifikoval dvadsať výrazných rozdielov medzi Gregovým chrupom a stopou po uhryznutí a vypovedal, že každý z nich jednoznačne vylučuje Grega ako páchateľa.

Lenže prokurátor trval na procese, z ktorého sa rýchlo stala fraška. Mark Barrett úspešne vyvrátil tvrdenia znalcov obžaloby a napokon spochybnil hodnovernosť výpovede znalca na DNA, ktorého predvolal štát.

Keď sa prokurátor vzdal ďalších otázok, Mark Barrett presvedčivo žiadal neprijať dôkazy predložené obžalobou a vyniesť verdikt v prospech Grega Wilhoita. Sudca vyhlásil prestávku na obed. Keď sa všetci vrátili do súdnej siene, sudca rozhodol, že žiadosti obhajcu sa vyhovuje. Prípad bol zamietnutý.

„Pán Wilhoit,“ dodal, „odteraz ste slobodný človek.“

Greg Wilhoit celú noc oslavoval s rodinou a priateľmi, no na druhý deň ráno sa ponáhľal na letisko a odletel do Kalifornie. Do Oklahomy sa vracal iba zriedka, keď chcel navštíviť rodinu alebo bojovať proti trestu smrti. Osem rokov po vražde Kathy bol konečne voľný.

Policajti a žalobca naháňali nesprávneho podozrivého, a tak sa stalo, že stopa skutočného vraha vychladla. Doteraz ho nenašli.

Nová popravčia komora v bloku H fungovala perfektne. Desiateho marca 1992 popravili štyridsaťtriročného černocha Robyna Leroya Parksa za vraždu zamestnanca benzínovej stanice z roku 1978. V bloku smrti si odsedel trinásť rokov.

O tri dni sa konala poprava Olana Randla Robisona, štyridsaťšesťročného belocha, ktorý sa vlámal do vidieckeho domu a zavraždil dvojicu manželov v roku 1980.

Ron Williamson mal byť tretí z bloku H, koho priviažu na vozík a dajú mu príležitosť povedať posledné slová.

Dňa 30. augusta 1994 prišla k dverám Ronovej cely skupina zamračených dozorcov, ktorí ho chceli niekam odviesť. Spútali mu ruky a nohy, okolo pása mu dali reťaz. Vyzeralo to vážne.

Ron bol vychudnutý, špinavý, neoholený a labilný ako vždy, dozorcovia mu poskytli čo najviac priestoru. Jedným z nich bol aj Martin.

Rona vyviedli z bloku, naložili do dodávky a previezli do administratívnej budovy v prednej časti areálu väznice. Dozorcovia ho eskortovali do kancelárie riaditeľa väzenia, kde za dlhým stolom sedeli ľudia a zjavne očakávali niečo dramatické. Rona usadili na konci stola. Na opačnom konci sedel riaditeľ, ktorý najprv Rona predstavil členom personálu, ktorí sedeli pri stole a tvárili sa dosť pochmúrne. Teší ma, že vás spoznávam.

Ron dostal do ruky „oznámenie“, ktoré riaditeľ prečítal nahlas:

Boli ste odsúdený na smrť za zločin vraždy. Rozsudok bude vykonaný v utorok 27. septembra 1994 o 00. 01. Účelom tohto stretnutia je oboznámiť vás s pravidlami a postupmi, ktoré budú platiť v nasledujúcich tridsiatich dňoch, a prebrať určité privilégiá, ktoré vám môžu byť udelené.

Rona to rozrušilo a ohradil sa, že nikoho nezabil. Možno v živote urobil zopár zlých vecí, ale vražda k nim nepatrila.

Riaditeľ čítal ďalej, ale Ron trval na tom, že Debbie Carterovú nezabil.

Riaditeľ a veliteľ bloku mu chvíľu dohovárali, kým sa neupokojil. Nie sú tu na to, aby ho súdili, vraveli, len postupujú podľa pravidiel.

Lenže Ron mal videopásku, na ktorej sa Ricky Joe Simmons priznáva k vražde, a chcel ju ukázať riaditeľovi. Znova poprel, že zabil Debbie Carterovú, a mrmlal čosi o tom, že sa musí dostať do televízie a povedať všetkým, že je nevinný. Spomenul, že jeho sestra študovala v Ade.

Riaditeľ pokračoval:

Deň pred popravou vás premiestnia do osobitnej cely, kde zotrváte až do popravy. Počas pobytu v tejto cele, až kým sa nevykoná poprava, budete pod trvalým dohľadom dozorcov.

Ron ho znova prerušil a začal kričať, že nezabil Debbie Carterovú.

Riaditeľ napriek tomu čítal predpisy týkajúce sa návštev, osobného majetku a pohrebu. Ron ho prestal vnímať a stíchol. „Čo máme urobiť s telom?“ spýtal sa riaditeľ. Ron bol rozrušený, zmätený a absolútne nepripravený na takú otázku. Napokon navrhol, aby ho poslali Annette.

Keďže ďalšie otázky nemal a vyhlásil, že všetkému rozumel, odviedli ho späť do cely. Začalo sa odpočítavanie posledných dní.

Ron zabudol zavolať Annette. O dva dni si pozerala došlú poštu a natrafila na obálku s pečiatkou mcalesterského väzenia. V liste od zástupcu riaditeľa stálo:

Vážená pani Hudsonová!

S hlbokou účasťou Vám oznamujem, že Váš brat Ronald Keith Williamson (väzeň číslo 134846) bude popravený v Oklahomskom štátnom väzení v utorok 27. septembra 1994 o 00. 01.

Deň pred popravou sú povolené iba návštevy duchovných, právneho zástupcu a ďalších dvoch osôb, ktoré schváli riaditeľ.

Hoci je to pre Vás ťažké, je potrebné myslieť na pohreb, ktorý spadá do zodpovednosti rodiny. Pokiaľ rodina nesplní svoju povinnosť, pohreb sa vykoná na štátne trovy. Prosím, informujte ma o svojom rozhodnutí.

S úctou

Ken Klingler

Annette zavolala sestre. Hrozná správa ich zdrvila a ustavične presviedčali jedna druhú, že to nemôže byť pravda. Nasledovali ďalšie rozhovory a napokon sa sestry dohodli, že telo neprivezú späť do Ady. Nevystavia ho v otvorenej truhle v Criswellovom dome smútku, aby sa naň chodilo pozerať celé mesto. Namiesto toho usporiadajú tichý pohreb v McAlesteri, na ktorý pozvú len zopár najbližších priateľov a príbuzných.

Vedenie väznice im oznámilo, že môžu byť svedkami popravy. Renee povedala, že by to nezvládla. Annette však bola odhodlaná vydržať až do konca.

Správa sa v Ade rýchlo rozšírila. Peggy Stillwellová práve pozerala program miestnej televíznej stanice, keď počula prekvapujúcu správu, že určili dátum popravy Rona Williamsona. Pre ňu to bola dobrá správa, ale hnevala sa, že ju nikto neinformoval. Sľúbili jej, že bude môcť sledovať popravu, a ona rozhodne chcela byť pri tom. Možno jej ešte zavolajú.

Annette sa utiahla do seba a snažila sa poprieť, že sa to má stať. Do väzenia chodila menej často a nezdržala sa tam dlho. Ronnie nebol pri zmysloch a buď na ňu kričal, alebo sa tváril, akoby tam nebola. Veľa ráz odchádzala po necelých piatich minútach.

13

Len čo oklahlomské súdy definitívne uzavreli Ronov prípad a určili dátum popravy, jeho právnici sa ponáhľali na federálny súd a spustili ďalšie kolo odvolaní. Tento postup je známy ako habeas corpus – po latinsky „ty máš mať telo“. V podstate ide o príkaz priviesť väzňa pred súd, ktorý preskúma zákonnosť jeho zatknutia.

Prípad pridelili Janet Chesleyovej, právničke z úradu verejného obhajcu v Normane. Janet mala s podobnými prípadmi bohaté skúsenosti a pri podávaní návrhov a odvolaní v poslednej chvíli si zvykla na šialené pracovné tempo. Stretla sa s Ronom, vysvetlila mu, o čo sa snaží a ubezpečila ho, že preňho získa odklad. Nebol to jej prvý rozhovor tohto druhu, a hoci všetci klienti boli, pochopiteľne, roztrasení, napokon jej vždy uverili. Dátum popravy bola vážna vec, ale ešte nikto nebol popravený, kým nevyužil svoje právo na odvolanie v rámci habeas corpus.

Lenže Ron bol iný. Keď mu oficiálne oznámili, kedy zomrie, prepadol sa ešte hlbšie do priepasti šialenstva. Rátal dni a neveril Janetiným sľubom. Čas sa nezastavil. Popravčia komora čaká.

Uplynul týždeň, potom druhý. Ron sa modlil a študoval Bibliu. Veľa spal a prestal kričať. Lieky mu teraz dávali plnými priehrštiami. Blok smrti stíchol a čakal. Ostatným väzňom nič neuniklo a boli zvedaví, či štát skutočne popraví takého blázna, akým bol Ron Williamson.

Federálny súd pre východnú oblasť štátu Oklahoma sídli v Muskogee. V roku 1994 tam pôsobili dvaja sudcovia, ktorí neboli naklonení odvolaniam v rámci habeas corpus ani väzenským žalobám. Mali ich celé kopy. Každý väzeň sa na niečo sťažoval; väčšinou išlo o nevinu alebo týranie. Chlapci z bloku smrti mali ozajstných právnikov, niektorí boli z veľkých firiem a pracovali pro bono. Ich spisy boli hrubé a nedali sa len tak zmiesť zo stola. Bežní väzni sa zvyčajne zastupujú sami s účinnou pomocou právnických poradcov, ktorí vysedávajú v právnických knižniciach a predávajú svoje rady za cigarety. Ak väzeň nepodával odvolanie habeas corpus, tak určite žaloval väzenskú správu pre mizernú stravu, studené sprchy, zlých dozorcov, tesné putá či nedostatok slnka. A tak ďalej a tak ďalej.

Väčšina žalôb však bola neopodstatnená a tie hneď zamietli a poslali na Odvolací súd desiateho obvodu v Denveri, kde bolo sídlo rozrastajúcej sa federálnej oblasti, kam patrila aj Oklahoma.

Odvolanie habeas corpus podané Janet Chesleyovou náhodou pridelili sudcovi Frankovi Seayovi, ktorého Jimmy Carter menoval do funkcie v roku 1979. Sudca Seay pochádzal zo Seminole a predtým jedenásť rokov pôsobil ako sudca v dvadsiatom druhom dišktrikte, do ktorého patril aj okres Pontotoc. Poznal tamojšiu súdnu budovu, mesto aj právnikov.

V máji 1971 bol sudca Seay v Asheri, kde rečnil pri príležitosti maturít. Jedným zo sedemnástich absolventov bol Ron Williamson.

Po pätnástich rokoch v sudcovskom kresle nemal trpezlivosť so žiadosťami habeas corpus, ktoré sa večne kopili na jeho stole. Williamsonova žiadosť prišla v septembri 1994, niekoľko dní pred popravou. Seay mal podozrenie hraničiace s istotou, že právnici zastupujúci páchateľov hrdelných zločinov často čakajú so žiadosťou až do poslednej možnej chvíle, aby on a ostatní federálni sudcovia boli nútení schváliť odklad popravy, kým sa prehryzú množstvom dokumentov. Často uvažoval, čo asi prežíva nešťastný odsúdenec, ktorý sa potí v cele smrti, zatiaľ čo právnici a federálny sudca sa hrajú s ohňom.

Bola to dobre odvedená práca, a hoci sudca Seay chápal pohnútky právnikov, nemal také prípady v láske. Schválil niekoľko odkladov, ale nikdy nie nový proces, ak išlo o habeas corpus.

Williamsonovu žiadosť si najprv prečítal Jim Payne, zmierovací sudca v úrade federálneho súdu. Payne bol známy pre svoje konzervatívne názory a odpor k prípadom habeas corpus, ale aj pre vrodený zmysel pre spravodlivosť. Už veľa rokov musel preštudovať každú žiadosť v rámci habeas corpus a hľadať v nej oprávnené nároky, ktoré sa síce vyskytovali zriedka, ale občas sa predsa len vyskytli, takže to bolo zaujímavé čítanie.

Pre Jima Payna to bola veľmi dôležitá práca. Keby mu niečo v tej záľahe dokumentov a spisov uniklo, mohli popraviť nevinného človeka.

Žiadosť Janet Chesleyovej bola tak dobre napísaná, že ho zaujala od prvého odseku, a keď prišiel na koniec, začal mať isté pochybnosti o spravodlivosti Ronovho procesu. Janet sa sústredila sa najmä na neadekvátnu obhajobu, duševnú spôsobilosť a nespoľahlivosť analýzy vlasov.

Jim Payne žiadosť čítal večer doma a na druhý deň ráno išiel za sudcom Seayom a odporučil odklad popravy. Sudca Seay si svojho kolegu vážil a po dlhej diskusii napokon súhlasil.

Ron už dvadsiaty tretí deň úzkostlivo sledoval hodiny a modlil sa, keď mu oznámili, že poprava sa odkladá na neurčito. Tentoraz unikol smrtiacej injekcii o päť dní.

Jim Payne dal žiadosť prečítať svojej koncipientke Gail Sewardovej, ktorá s ním súhlasila v tom, že celú vec treba hlbšie preskúmať. Potom ju dal mladučkej koncipientke Vicky Hildebrandovej, ktorá vzhľadom na svoj vek dostávala iba prípady odsúdencov na smrť. Vicky bola predtým sociálna pracovníčka a v mierne konzervatívnom prostredí kancelárie sudcu Seaya jej rýchlo prischla rola súcitnej duše.

Williamsonov prípad bol jej prvý habeas corpus, v ktorom išlo trest smrti, a keď čítala žiadosť, zaujal ju už úvodný odsek:

Tento prípad je veľmi bizarný, lebo sa týka sna, z ktorého sa pre Rona Keitha Williamsona stala nočná mora. Zatkli ho 5 rokov po zločine – po smrti svedkyne, ktorá mohla pánu Williamsonovi poskytnúť alibi – takmer výlučne na základe „priznania“ vyrozprávaného ako sen duševne chorého muža Rona Williamsona.

Vicky čítala ďalej a čoskoro jej udrel do očí nedostatok dôkazov aj podivný spôsob obhajoby. Keď skončila, mala silné pochybnosti o Ronovej vine.

No vzápätí si položila otázku, či má dosť pevné nervy na túto prácu. Bude každý prípad taký presvedčivý? Uverí každému väzňovi z bloku smrti? Zdôverila sa Jimovi Paynovi, ktorý vypracoval plán. Zapoja do prípadu Gail Sewardovú, ktorá sa zvyčajne drží v strede, a požiadajú ju o názor. Vicky strávila celý piatok kopírovaním súdneho záznamu z Ronovho procesu a každý člen sprisahaneckého krúžku dostal jednu kópiu. Všetci si ju cez víkend prečítali, a keď sa v pondelok ráno stretli v kancelárii, jednomyseľne sa zhodli na tom, že proces nebol spravodlivý. Nielenže si boli istí jeho protiústavnosťou, ale všetci traja verili, že Ron je pravdepodobne nevinný.

Zaujala ich zmienka o knihe Adské sny. Janet Chesleyová sa vo svojej žiadosti podrobne rozpísala o snovom priznaní, ktoré Ron údajne urobil. Krátko po svojom zatknutí čítal Adské sny a knihu mal v cele, keď rozprával svoj sen Johnovi Christianovi. Kniha vyšla pred siedmimi rokmi a bola vypredaná, ale Vicky našla zopár výtlačkov v antikvariátoch a knižniciach. Všetci traja ju rýchlo prečítali a ich podozrenia v súvislosti s praktikami adských policajtov a prokurátora zosilneli.

Keďže sudca Seay bol známy svojím nekompromisným prístupom k prípadom habeas corpus, rozhodli sa vyslať Jima Payna, aby prelomil ľady v prípade Rona Williamsona. Sudca Seay ho pozorne vypočul, a potom si vypočul aj názory Vicky a Gail. Všetci traja boli pevne presvedčení o potrebnosti nového procesu a sudca Seay napokon sľúbil, že si žiadosť prečíta.

Poznal Billa Petersona aj Barneyho Warda a väčšinu ostatných. Barneyho považoval za starého kamaráta, ale Petersona si veľmi nevážil. Pravdu povediac, nebol prekvapený nedbanlivo vedeným procesom ani nedostatkom dôkazov. V Ade sa diali čudné veci a sudca Seay už dávno počul o zlej povesti adských policajtov. Najväčšmi ho znepokojilo, že sudca Ronald Jones očividne zanedbal svoje povinnosti. Zlá policajná práca a zaujatosť prokuratúry boli bežné, ale sudca mal byť zárukou spravodlivosti.

Neprekvapilo ho ani to, že odvolací súd nezistil v procese žiadne nedostatky.

Keď nadobudol presvedčenie, že proces nebol spravodlivý, spolu so svojimi ľuďmi podrobne preskúmal celý prípad.

Dennis Fritz stratil kontakt s Ronom. Napísal priateľovi list, ale nedostal odpoveď.

Kim Marksová a Leslie Delková prišli do Connerovho väzenia vypočuť Dennisa v rámci svojho vyšetrovania. Priniesli videozáznam priznania Rickyho Joea Simmonsa a premietli mu ho. Dennisa rovnako ako Rona nahnevalo, že sa niekto iný priznal k vražde, za ktorú boli odsúdení, a že táto informácia nebola predložená pri procese. Začal čulo korešpondovať s Kim Marksovou, ktorá ho priebežne informovala, ako sa vyvíja Ronov prípad.

Dennis sa prakticky nepohol z právnickej knižnice, kde si vypočul všetky klebety a oboznámil sa s najnovšími súdnymi rozhodnutiami v celej krajine. Neuniklo mu nič, čo sa udialo v oblasti trestnoprávnych postupov. Začiatkom deväťdesiatych rokov sa objavili prvé zmienky o testoch DNA a Dennis prečítal všetko, čo sa mu podarilo nájsť.

V roku 1993 bol jeden diel televíznej talkshow Donahue venovaný štyrom mužom, ktorých oslobodili na základe testov DNA. Program si našiel veľa divákov, najmä vo väzniciach, a stal sa katalyzátorom hnutia na ochranu nevinných.

Pozornosť verejnosti si získala skupina združená v Projekte nevina, ktorý založili dvaja newyorskí právnici Peter Neufeld a Barry Scheck. Usídlili sa na Právnickej fakulte Benjamína N. Cardoza newyorskej Yeshiva University ako nezisková právna poradňa, kde prípady vybavovali študenti pod dohľadom skúsených advokátov. Neufeld mal za sebou dlhú dráhu právnického aktivistu v Brooklyne. Scheck bol odborník na súdne testy DNA a preslávil sa najmä ako jeden z obhajcov O. J. Simpsona.

Dennis pozorne sledoval proces so Simpsonom a po jeho skončení zvažoval možnosť skontaktovať sa s Barrym Scheckom.

Po viacerých sťažnostiach urobila organizácia Amnesty International v roku 1994 podrobný prieskum v bloku H. Jej zástupcovia zistili, že boli porušené medzinárodné normy a dohody, aj minimálne normy stanovené vládou Spojených štátov. Príliš malé cely s nedostatočným zariadením, tmavé, bez vetrania, bez okien a bez prístupu denného svetla. Dvory, ktoré mali slúžiť na športové aktivity, boli takisto nezmyselne malé. Mnohí väzni sa radšej vzdali hodiny, ktorú smeli stráviť na dvore, aby si užili trochu súkromia v cele. Okrem možnosti urobiť si maturitu, nemali žiadne vzdelávacie programy a nesmeli ani pracovať. Bohoslužby sa konali len zriedka. Izolácia jednotlivcov bola prehnane prísna. Podávanie stravy nebolo dostatočne kontrolované.

Amnesty International v správe z prieskumu uviedla, že v bloku H vládnu kruté, neľudské a ponižujúce podmienky, ktoré odporujú medzinárodným normám. Takéto podmienky „môžu z dlhodobého hľadiska mať škodlivé účinky na telesné aj duševné zdravie väzňov“, píše sa v správe.

Správu síce zverejnili, ale jej závery nikoho k ničomu nezaväzovali. Pomohla však urýchliť niekoľko žalôb zo strany väzňov.

Po trojročnej prestávke sa opäť spustila smrtiaca mašinéria. Dňa 20. mája 1995 popravili Thomasa Grassa, tridsaťdvaročného belocha, ktorý strávil v cele smrti iba dva roky. Hoci to nebolo ľahké, podarilo sa mu zastaviť odvolanie a skrátiť dlhý čas čakania.

Ďalší bol Roger Dale Stafford, slávny zabijak zo steak-housu, ktorého poprava vzbudila veľkú pozornosť. Sériové vraždy vo veľkomestách priťahujú novinárov a Stafford odišiel z tohto sveta ovenčený slávou. V cele smrti prežil pätnásť rokov a polícia, prokurátori a najmä politici využívali jeho prípad ako exemplárny príklad nedostatkov v odvolacom procese.

Jedenásteho augusta 1995 sa konala nezvyčajná poprava. Štyridsaťjedenročný beloch Robert Brecheen sa takmer vyhol popravčej komore. Deň pred plánovanou popravou zhltol za hrsť analgetík, ku ktorým sa nejako dostal. Samovraždou chcel štát poslať do horúcich pekiel, ale štát napokon zvíťazil. Brecheena našli v bezvedomí, okamžite ho dopravili do nemocnice, kde mu vypumpovali žalúdok a stabilizovali natoľko, aby ho mohli odviezť späť a riadne popraviť.

Sudca Seay riadil svojich ľudí počas úmorného skúmania všetkých aspektov prípadu Williamson. Preštudovali všetky dostupné záznamy vrátane tých z predbežného vypočúvania a z každého súdneho konania. Roztriedili Ronovu obsiahlu zdravotnú dokumentáciu. Pozorne prečítali policajné spisy a posudky znalcov z OSBI.

Na prípade pracovali Vicky Hildebrandová, Jim Payne a Gail Sewardová. Stal sa z toho skupinový projekt a pri jeho realizácii vzniklo veľa dobrých nápadov. Bol to zbabraný prípad, v ktorom spravodlivosť nemala miesto, a oni to chceli napraviť.

Sudca Seay nikdy nepovažoval analýzu vlasov za spoľahlivý dôkaz. Raz predsedal súdu v prípade hrdelného zločinu, v ktorom mal ako hlavný svedok vystúpiť odborník na vlasy z FBI. Jeho kvalifikácia bola nespochybniteľná a pred súdom vypovedal už viac ráz, ale na sudcu Seaya to nezapôsobilo. Znalec nakoniec nevypovedal a poslali ho preč.

Vicky Hildebrandová sa dobrovoľne podujala na preskúmanie tohto dôkazového materiálu. Celé mesiace študovala prípady a štúdie, až napokon dospela k záveru, že ide o pavedu. Dôkazy boli natoľko nespoľahlivé, že sa vôbec nemali dostať na súd, čo sudca Seay pchopil už dávno.

Gail Sewardová sa zamerala na Barneyho Warda a chyby, ktorých sa dopustil pri procese. Jim Payne sa sústredil na otázky súvisiace s rozhodnutím v prípade Brady. Tím nepracoval na ničom inom a prípad Williamson odkladal nabok, iba ak išlo o veľmi naliehavú vec. Nemali stanovené žiadne termíny, ale sudca Seay ich nenechal zaháľať. Dreli vo dne v noci aj cez víkendy. Navzájom si čítali a redigovali výsledky svojej práce. Vždy keď odkryli novú vrstvu, objavili ďalšie a ďalšie chyby a ich nadšenie narastalo.

Jim Payne denne podával hlásenie sudcovi Seayovi, ktorý nešetril poznámkami. Prečítal si koncepty, zredigoval ich a poslal späť na prepracovanie.

Keď už bolo viac-menej jasné, že bude nariadený nový proces, sudca Seay si začal robiť starosti. Barney Ward bol jeho starý priateľ, ostrieľaný bojovník, ktorý mal najlepšie roky za sebou a kritika ho mohla zraniť. A ako v Ade zareagujú na správu, že ich bývalý sudca je na strane známeho vraha Rona Williamsona?

Tím si uvedomoval, že ich prácu bude prísne posudzovať súd vyššej inštancie v Denveri. Čo ak im to vrátia? Sú dostatočne presvedčení o oprávnenosti svojej veci? Dokážu argumentovať tak, aby presvedčili Odvolací súd desiateho obvodu?

Takmer rok pracovali pod prísnym dohľadom sudcu Seaya. A 19. septembra 1995, rok po tom, čo rozhodol o odklade popravy, sudca Seay vydal príkaz, podľa ktorého sa mal konať nový proces.

K príkazu bola pripojená vyčerpávajúca stostranová správa, majstrovský príklad právnickej analýzy a odôvodnenia. Sudca Seay zrozumiteľným, ale odborným jazykom skritizoval Barneyho Warda, Billa Petersona, adské policajné oddelenie, OSBI, a hoci sa zdržiaval, pokiaľ išlo o nešťastné pôsobenie sudcu Jonesa, dal jasne najavo, čo si o ňom myslí.

Ron si zaslúžil nový proces a bolo na to veľa dôvodov, predovšetkým neschopnosť obhajcu. Barney urobil priveľa chýb, ktorými poškodil svojho klienta. Vôbec nespomenul otázku klientovej duševnej spôsobilosti, neprešetril a nepredložil dôkazy proti Glenovi Gorovi, nevyužil skutočnosť, že Terri Hollandová svedčila aj proti Karlovi Fontenotovi a Tommymu Wardovi, neinformoval porotu, že sa Ricky Joe Simmons priznal k vražde a že vlastní videozáznam s týmto priznaním, nenapadol Ronovo priznanie pred začatím procesu a v záverečnej fáze nepredvolal svedkov, ktorí mohli vypovedať v prospech jeho klienta.

Bill Peterson a policajti zatajili videozáznam druhého testu na detektore lži, použili svedecké výpovede získané pochybnými prostriedkami vrátane Ronovho snového priznania, ako svedkov predvolali väzenských udavačov, predložili súdu prípad takmer bez dôkazov a zatajili poľahčujúce dôkazy.

Sudca Seay potom analyzoval históriu použitia vlasov ako dôkazov a dospel k dramatickému záveru, že ide o nespoľahlivé dôkazy, ktoré by sa mali zakázať. Kritizoval odborníkov z OSBI za nedbanlivé zaobchádzanie so vzorkami získanými od Fritza a Williamsona.

Bill Peterson, sudca Jones a sudca John David Miller sa dopustili vážnej chyby, keď nezastavili konanie a nedali preskúmať Ronovo duševné zdravie.

Sudca Jones nariadil vypočúvanie v súvislosti s poľahčujúcim dôkazovým materiálom až po ukončení procesu! Odmietol Barneyho žiadosť o pridelenie súdneho znalca, ktorý by vyvrátil tvrdenia pracovníkov OSBI.

Sudca Seay s presnosťou chirurga rozpitval každý aspekt procesu a odhalil absurdnosť Ronovho odsúdenia. Na rozdiel od Oklahomského odvolacieho súdu, ktorý prípad preskúmal dva razy, sudca Seay zbadal nespravodlivé odsúdenie a všetko spochybnil.

Jeho správa mala nezvyčajný záver, čosi ako epilóg, v ktorom napísal:

Kým som zvažoval svoje rozhodnutie v tomto prípade, povedal som priateľovi, laikovi, že verím faktom a že podľa zákona musím umožniť nový proces človeku, ktorý bol odsúdený na smrť.

Priateľ sa ma spýtal: „Je ten muž vrah?“

Moja odpoveď bola prostá: „To budeme vedieť, až keď mu umožníme spravodlivý proces.“

Boh nám pomáhaj, ak v tejto veľkej krajine niekedy odvrátime hlavy, zatiaľ čo popravujú ľudí, ktorí nemali spravodlivý proces. A to sa v tomto prípade takmer stalo.

Sudca Seay poslal zo slušnosti kópiu svojej správy Barneymu Wardovi s ospravedlnením, že je mu to ľúto, ale nemal na výber. Barney sa s ním už nikdy nerozprával.

Hoci Vicky Hildebrandová, Gail Sewardová a Jim Payne robili svoju prácu s veľkým oduševnením, neboli nadšení jej zverejnením. Nariadenie o novom procese pre väzňa z cely smrti sa v Oklahome nestretlo s veľkým pochopením. Ronov prípad bol roky súčasťou ich života, a hoci si boli istí sami sebou, nechceli, aby niekto kritizoval sudcu Seaya a jeho úrad.

PROKURÁTOR BUDE BOJOVAŤ PROTI PRÍKAZU NA NOVÝ PROCES, stálo v Ada Evening News z 27. septembra 1995. Na jednej strane bola stredoškolská fotografia Rona Williamsona a na druhej fotka Billa Petersona. V úvode článku sa písalo:

Nahnevaný Bill Peterson vyhlásil, že „veľmi ochotne“ predstúpi pred Najvyšší súd Spojených štátov, ak to bude potrebné, aby dosiahol zrušenie nedávneho rozhodnutia federálneho sudcu, ktorý nariadil nový proces s Ronom Keithom Williamsonom, odsúdeným vrahom z okresu Pontotoc.

Našťastie nedostal príležitosť vystúpiť na súde vo Washingtone. Ďalej povedal, že ho hlavný prokurátor štátu Oklahoma ubezpečil, že sa osobne postará o okamžité odvolanie k denverskému odvolaciemu súdu. Noviny citovali jeho slová:

Som ohromený, zmätený, nahnevaný a ešte všeličo iné. Po toľkých odvolaniach a toľkej pozornosti, keď sa nikto ani len nepokúsil spochybniť odsúdenie, príde takéto rozhodnutie, jednoducho to nedáva zmysel.

Zabudol povedať a autor článku zabudol pripomenúť, že všetci odsúdení na smrť idú cestou habeas corpus a skončia na federálnom súde, kde skôr či neskôr vydajú rozhodnutie. Peterson však pokračoval:

Tento prípad bol dva razy na Najvyššom súde Spojených štátov a súd zakaždým potvrdil rozsudok a odmietol žiadosti o nové konanie.

Bolo to trochu inak. Najvyšší súd Spojených štátov nikdy neskúmal Ronov prípad, odmietol sa ním zaoberať a vrátil ho do Oklahomy. Taký bol štandardný postup.

Peterson si nechal to najlepšie na koniec. Sudca Seay v poznámkach pod čiarou citoval knihu Roberta Mayera Adské sny a upozornil na počet odsúdených na základe snových priznaní v tej istej súdnej sieni. Petersona nahnevalo, že kniha sa spomínala v súvislosti so súdnym rozhodnutím a s vážnou tvárou povedal:

Nie je pravda, že ktorýkoľvek z týchto troch mužov – Williamson, Fontenot alebo Ward – bol odsúdený na základe snového priznania.

Štát Oklahoma sa odvolal proti rozhodnutiu sudcu Seaya k Odvolaciemu súdu desiateho obvodu v Denveri. Rona síce potešil priaznivý vývoj udalostí a vyhliadka na nový proces, ale stále bol vo väzení, kde prežíval zo dňa na deň.

Tentoraz však nebojoval sám. Vyšetrovateľka poverená jeho prípadom Kim Marksová, právnička Janet Chesleyová a doktor Foster nepoľavovali v úsilí zabezpečiť mu lepšie zaobchádzanie. Vedenie väzenia takmer štyri roky odmietalo presunúť Rona na jednotku osobitnej starostlivosti, kde boli lepšie podmienky a možnosť liečby. Jednotka SCU bola na dohľad od bloku H, ale oficiálne tam väzni z bloku smrti nemali prístup.

Kim Marksová opísala svojho klienta takto:

Mala som veľký strach, nie z neho, ale oňho. Trvala som na tom, že musíme ísť za niekým vyššie postaveným, aby nám pomohol. Vlasy mu narástli až po plecia a mal v nich žlté škvrny, lebo sa za ne ťahal, celé ruky a prsty mal zafarbené od nikotínu, nielen špičky prstov a vypadávali mu pokazené zuby. Myslím, že si ich sám vytrhával. Mal popolavú pokožku, lebo sa očividne nekúpal už niekoľko týždňov. Bol vychudnutý, kosť a koža. Jeho košeľa vyzerala, že ju dávno nikto nepral, nehovoriac o žehlení či zavesení. Stále chodil sem a tam, ledva rozprával, a keď prehovoril, z úst mu vyletovali sliny. To, čo povedal, nedávalo absolútne žiadny zmysel a ja som sa bála, že ho stratím, že zomrie vo väzení v dôsledku zdravotných problémov, ktoré úzko súvisia s jeho duševnou chorobou.

Janet Chesleyová, Kim Marksová a Ken Foster ustavične bombardovali všetkých riaditeľov, ktorí sa za ten čas vystriedali v McAlesteri, ich zástupcov a asistentov. Susan Ottová, riaditeľka Federálneho úradu verejného obhajcu a Janetina nadriadená, konečne našla vo väzenskej správe niekoho, kto bol ochotný počúvať. Vo februári 1996 James Saffle, v tom čase vysoko postavený úradník väzenskej správy, súhlasil, že sa stretne s Kim a Janet. Hneď na začiatku im oznámil, že poveril Rona Warda, riaditeľa v McAlesteri, aby urobil výnimku a okamžite premiestnil Rona Williamsona na jednotku osobitnej starostlivosti.

V liste riaditeľovi SCU Ron Ward priznal, že väzni z bloku smrti oficiálne nemajú prístup do tohto bloku. Ďalej napísal:

Týmto udeľujem výnimku zo štandardného postupu jednotke osobitnej starostlivosti v Oklahomskom štátnom väzení, ktorá znie: „Každý väzeň okrem väzňov v bloku smrti má právo využívať služby jednotky osobitnej starostlivosti.“

Čo ho prinútilo zmeniť názor? Pred dvoma týždňami dostal zástupca riaditeľa väznice dôverný list od väzenského psychológa. Okrem iného psychológ uviedol dôvody na premiestnenie Rona do SCU:

V našej tímovej diskusii sme sa zhodli na tom, že pán Williamson je psychotický a očividne potrebuje zmeniť medikamentóznu liečbu. Okrem toho sme si všimli, že tvrdohlavo odmieta čo i len uvažovať alebo hovoriť o takejto zmene. Ako viete, jednotka osobitnej starostlivosti ho môže v prípade potreby prinútiť, aby bral lieky.

Blok H mal Rona dosť, všetci si potrebovali oddýchnuť. List pokračoval:

Niet pochýb, že stav pána Williamsona sa zhoršuje z týždňa na týždeň. Všimol som si to nielen ja, ale aj personál v bloku H. Dnes ráno Mike Mullens dôrazne pripomenul zhoršenie stavu a škodlivé účinky jeho psychotických záchvatov na celé juhozápadné krídlo.

Najlepším dôvodom na premiestnenie Rona však bolo urýchlenie jeho popravy. V závere listu stálo:

Podľa môjho názoru, vzhľadom na súčasný stav pána Williamsona, jeho psychóza dosiahla stupeň, ktorý by pravdepodobne znemožnil jeho popravu. Pobyt v SCU ho môže vrátiť späť do stavu duševnej spôsobilosti.

Rona teda odviedli do SCU, kde mu pridelili peknú celu s oknom. Doktor Foster mu zmenil lieky a dozeral, aby ich riadne užíval. Ron stále nebol zdravý, ale upokojil sa a netrpel bolesťami.

Bol veľmi slabý a ťažko sa ovládal. Postupne sa jeho stav zlepšoval, no po troch mesiacoch v SCU ho odrazu odviedli späť do bloku H, kde strávil dva týždne. Nikto nežiadal súhlas lekára, doktor Foster o ničom nevedel. Neuviedli nijaký dôvod. Keď sa vrátil, bolo uňho badať regresiu. Doktor Foster poslal riaditeľovi list a opísal v ňom škody, ktoré napáchal náhly presun na jeho pacientovi.

Zhodou okolností Rona presunuli do bloku H deň pred ďalšou popravou. Dvadsiateho šiesteho apríla dostal smrtiacu injekciu Benjamin Brewer za ubodanie študentky v Tulse v roku 1978. V cele smrti strávil vyše sedemnásť rokov.

Ron bol ešte vždy väzňom bloku smrti, nemohli dovoliť, aby premeškal drámu ďalšej popravy.

Janet Chesleyová mala podozrenie, že náhly presun súvisí s právnickými kľučkami. Štát Oklahoma sa odvolal proti rozhodnutiu sudcu Seaya a odvolací súd v Denveri naplánoval ústne zdôvodnenie. Rona presunuli späť do bloku H, aby nemohla argumentovať, že jej klient nie je duševne spôsobilý a preto bol prijatý na jednotku osobitnej starostlivosti. V prvej chvíli sa rozčúlila a vynadala väzenským úradníkom aj právnikom, ktorí podali odvolanie. Napokon však súhlasila, že pri ústnom zdôvodnení nespomenie, že Ron je umiestnený v SCU. Vrátil sa tam, ale v očividne horšom stave.

Dennis Fritz počul dobrú správu, že Ronovi povolili nový proces. On sám nemal také šťastie. Keďže nebol odsúdený na smrť, nemal právnika, a preto bol nútený napísať vlastnú žiadosť habeas corpus. Na okresnom súde neuspel, a tak sa obrátil na federálny.

Nový proces pre Rona v ňom vyvolával zmiešané pocity. Bol smutný, lebo ho odsúdili na základe tých istých svedeckých výpovedí a faktov ako Rona, ale odvolanie mu zamietli. No na druhej strane bol rád, že Ronnie dostane ďalšiu šancu pred súdom.

V marci 1996 písomne požiadal o pomoc Projekt nevina. Študent-dobrovoľník mu okamžite odpísal a poslal dotazník. V júni si vyžiadal Dennisove laboratórne výsledky z analýzy vlasov, krvi a slín. Dennis ich rýchlo poslal do New Yorku. V auguste poslal aj svoje odvolanie a v novembri úplný záznam zo súdneho procesu. Koncom mesiaca dostal správu, že Projekt nevina sa oficiálne ujme jeho prípadu.

Nasledovali ďalšie listy a týždne a mesiace ubiehali. Keď jeho odvolanie zamietol federálny odvolací súd v Denveri aj Najvyšší súd Spojených štátov, Dennis prepadol hlbokej depresii. Písal sa rok 1997 a on už vyčerpal všetky možnosti. Ako to, že múdri sudcovia v čiernych talároch, čo ustavične ležia v hrubých knihách, nenašli v jeho procese žiadne chyby? Ani jeden si nevšimol do očí bijúci fakt – nespravodlivé odsúdenie nevinného človeka.

Budúcnosť vo väzení, ktorej zatiaľ odmietal uveriť, sa mohla stať skutočnosťou.

V máji poslal do New Yorku štyri listy na adresu Projektu nevina.

V roku 1979 v malom meste Okarche neďaleko Oklahoma City sa dvaja muži, Steven Hatch a Glen Ake, vlámali do domu reverenda Richarda Douglassa. Nasledovala masakra, pri ktorej zastrelili reverenda a jeho manželku. Vystrelili aj na dve malé deti a nechali ich ležať v domnení, že sú mŕtve. Obe však zázrakom prežili. Zabíjal Glen Ake, ktorého odsúdili na smrť. Konal sa však nový proces, lebo sudca mu neumožnil prístup k odborníkovi na duševné zdravie. Odvolanie Ake verzus Oklahoma vstúpilo do dejín. Pri druhom procese mu trest, ktorý si ešte vždy odpykáva, zmiernili na doživotie.

O spoluúčasti Stevena Hatcha sa viedli dlhé spory, ale napriek tomu dostal trest smrti. Dňa 9. augusta 1996 Hatcha pripútali k vozíku a dopravili ho do popravčej komory v bloku H. V miestnosti pre svedkov boli obe deti Douglassovcov, v tom čase už dospelí ľudia.

Glen Ake, ktorý strieľal, dostal doživotie. Steven Hatch, ktorý nikoho nezabil, bol popravený.

V roku 1994 dvadsaťšesťročný Indián Scott Dawn Carpenter vylúpil obchod v Lake Eufaula a zavraždil majiteľa. Po dvoch rokoch v cele smrti sa mu podarilo zastaviť odvolací proces a ísť na smrť.

Desiateho apríla 1997 odvolací súd v Denveri potvrdil rozhodnutie sudcu Seaya. Súd mal výhrady k jeho názorom na prípustnosť vlasov ako dôkazov, ale súhlasil, že Ron Williamson bol odsúdený neprávom.

Ronov prípad sa teraz dostal na oddelenie hrdelných zločinov v Úrade pre obhajobu nemajetných, ktorého nový riaditeľ Mark Barrett viedol tím ôsmich právnikov. Vzhľadom na zložitosť prípadu a skúsenosti s Ronom pridelil prípad sebe. Materiály, ktoré k nemu dostal, priviezli v šestnástich škatuliach.

V máji 1997 Mark a Janet išli do McAlesteru navštíviť svojho klienta. Janet chcela Marka znovu predstaviť Ronovi. Naposledy sa videli v roku 1988, krátko po Ronovom príchode do bloku F, keď Markovi pridelili jeho prvé odvolanie.

Mark poznal Janet aj Kim Marksovú a väčšinu právnikov, ktorí pracovali na odvolaniach nemajetných klientov, a počul o Ronovi a jeho dobrodružstvách v bloku smrti, no napriek tomu ho prekvapilo, v akom stave sa nachádza. V roku 1988 mal Ron tridsaťpäť rokov, vážil vyše deväťdesiat kíl, mal atletickú postavu, sebaistú chôdzu, tmavé vlasy a chlapčenskú tvár. O deväť rokov mal štyridsaťtri, ale vyzeral na šesťdesiatpäť. Po roku v jednotke osobitnej starostlivosti bol ešte vždy vychudnutý, bledý, neupravený a očividne veľmi chorý.

Napriek tomu bol schopný viesť s nimi dlhý rozhovor o svojom prípade. Chvíľami síce rozprával nezmysly, ale väčšinou vedel, čo sa deje a čo ho čaká. Mark mu vysvetlil, že urobia testy DNA, vzorky Ronovej krvi, vlasov a slín porovnajú s vlasmi a spermou z miesta činu a výsledky budú isté, zaručené a nespochybniteľné. DNA neklame.

Ron nezaváhal ani na okamih, chcel, aby sa testy urobili čím skôr.

„Som nevinný,“ opakoval stále dookola. „A nemám čo skrývať.“

Napokon sa Mark Barrett a Bill Peterson dohodli, že treba Rona dať vyšetriť a zistiť jeho duševnú spôsobilosť. Dohodli sa aj na testoch DNA. Peterson na nich trval, lebo bol presvedčený, že dokážu Ronovu vinu.

Testovanie však muselo počkať, lebo Mark Barrett mal obmedzený rozpočet. Predpokladané náklady sa vyšplhali na 5 000 dolárov a toľko peňazí mohol získať až o pár mesiacov. Nakoniec to stálo oveľa viac, ako sa pôvodne odhadovalo.

Mark sa zatiaľ venoval konaniu o duševnej spôsobilosti. So svojím neveľkým tímom preštudoval Ronovu zdravotnú dokumentáciu. Našli psychológa, ktorý si záznamy prečítal, vyšetril Rona a bol ochotný pricestovať do Ady, aby vypovedal na súde.

Prípad Oklahoma verzus Ronald Keith Williamson sa po dvoch zastávkach na Oklahomskom odvolacom súde, ročnej prestávke v kancelárii sudcu Seaya, dvojročnom čakaní na odvolacom súde v Denveri, dvoch zbytočných, ale nevyhnutných návštevách na Najvyššom súde Spojených štátov a ďalších krokoch konečne vrátil na domácu pôdu.

Bolo to presne desať rokov po tom, ako štyria policajti obklopili polonahého neupraveného muža, ktorý pred sebou tlačil kosačku na troch kolesách, a zatkli ho za vraždu.

14

Tom Landrith patril k tretej generácii rodákov z okresu Pontotoc. Chodil na Adskú strednú, hral vo dvoch futbalových tímoch, ktoré vyhrali štátne majstrovstvá. Právo vyštudoval na Oklahomskej univerzite, a keď urobil advokátske skúšky, usadil sa v rodnom meste a začal pracovať v malej právnickej firme. V roku 1994 sa uchádzal o post okresného sudcu a bez problémov zvíťazil nad G. C. Mayhuom, ktorý v roku 1990 vystriedal Ronalda Jonesa.

Sudca Landrith poznal Rona Williamsona aj prípad vraždy Debbie Carterovej, a keď odvolací súd potvrdil rozhodnutie sudcu Seaya, vedel, že prípad už je na ceste do Ady, do jeho súdnej siene. Ako to už býva v malých mestách, začiatkom osemdesiatych rokov zastupoval Rona, keď bol obvinený z jazdy pod vplyvom alkoholu; krátko spolu hrali v jednom softbalovom tíme; na strednej hrával futbal s Johnnym Carterom, Debbiným strýkom, a na dôvažok sa priatelil s Billom Petersonom. Keď sa v roku 1988 konal proces s Ronom, Landrith veľa ráz zo zvedavosti vkĺzol do súdnej siene. Isteže poznal aj Barneyho.

V Ade poznal každý každého.

Landrith bol obľúbený sudca, žoviálny a vtipný, ale v súdnej sieni prísny. Hoci nikdy nebol úplne presvedčený o Ronovej vine, nebol presvedčený ani o jeho nevine. Ako väčšina Adčanov si myslel, že Ron má o koliesko viac. Napriek tomu sa tešil na stretnutie s Ronom a chcel, aby jeho nový proces bol skutočne spravodlivý.

Od vraždy uplynulo už pätnásť rokov a prípad stále nebol vyriešený. Sudca Landrith ľutoval rodinu Carterovcov, ktorá si toľko vytrpela. Prišiel čas celú vec uzavrieť.

V nedeľu 13. júla 1997 Ron Williamson odišiel z McAlesteru a viac sa tam nevrátil. Dvaja pomocníci šerifa z okresu Pontotoc ho odviezli do Východnej štátnej nemocnice vo Vinite. Šerif Jeff Glase povedal reportérovi miestnych novín, že väzeň sa správal slušne.

„Nehlásili mi žiadne problémy,“ povedal. „Ale keď ste spútaný reťazami, nohy máte v železách a ešte vám dajú zvieraciu kazajku, ťažko môžete narobiť problémy.“

Pre Rona to bol už štvrtý pobyt vo Východnej štátnej. Zaradili ho do „predprocesného programu“, kde ho mali vyšetriť a liečiť, aby jedného dňa mohol predstúpiť pred súd.

Sudca Landrith stanovil začiatok procesu na 28. júla, ale potom ho odložil, kým Rona vyšetria lekári vo Východnej štátnej nemocnici. Bill Peterson nemal námietky, ale dával jasne najavo, čo si myslí o Ronovej duševnej spôsobilosti.

V liste Markovi Barrettovi napísal: „Nazdávam sa, že podľa oklahomských zákonov bol duševne spôsobilý a jeho nevhodné správanie v súdnej sieni bolo iba prejavom hnevu v čase, keď bol súdený a odsúdený.“ A dodal: „Vo väzení fungoval celkom normálne.“

Billovi Petersonovi sa zapáčil nápad s testmi DNA. Nikdy nezakolísal vo svojom presvedčení, že Williamson vraždil, a teraz sa to dalo vedecky dokázať. S Markom Barrettom si vymieňali listy a dohadovali sa o detailoch – ktoré laboratórium použijú, kto za čo zaplatí, kedy sa začne testovanie –, ale zhodli sa, že testy sú potrebné.

Ronov stav sa stabilizoval a cítil sa lepšie. Čokoľvek, aj psychiatrické oddelenie, bolo lepšie ako McAlester. Vo Východnej štátnej bolo viac pavilónov a Rona umiestnili na maximálne strážené oddelenie s mrežami na oknách a s výhľadom na ostnatý drôt. Izby boli malé, staré, neútulné a oddelenie bolo plne obsadené. Ron mal šťastie, že dostal izbu, ostatní spávali na lôžkach na chodbe.

Hneď po prijatí ho vyšetril doktor Curtis Grundy, ktorý skonštatoval, že pacient nie je duševne spôsobilý. Ron chápal, z čoho bol obvinený, ale nebol schopný pomáhať svojim obhajcom. Doktor Grundy napísal sudcovi Landrithovi, že pri vhodnej liečbe by Ron mohol byť spôsobilý zúčastniť sa na procese.

O dva mesiace zopakoval vyšetrenia. V podrobnej štvorstranovej správe, ktorú poslal sudcovi Landrithovi, lekár skonštatoval, že Ron (1) chápe povahu obvinení, ktoré proti nemu boli vznesené, (2) je schopný radiť sa so svojím právnikom a pomáhať mu pri príprave obhajoby a (3) je duševne chorý a vyžaduje ďalšiu liečbu – „mal by dostávať psychiatrickú liečbu aj počas trvania procesu, aby si udržal duševnú spôsobilosť potrebnú pre účasť na procese“.

Doktor Grundy ďalej uviedol, že Ron nie je nebezpečný. „Zdá sa, že pán Williamson nebude v dohľadnej dobe ohrozovať seba či svoje okolie ani v prípade, že by bol prepustený z nemocničnej starostlivosti. Sústavne popiera myšlienky na samovraždu či vraždu, nemá samovražedné ani vražedné úmysly. Počas hospitalizácie sa nesprával agresívne ani voči sebe, ani voči ostatným. Momentálne hodnotenie jeho nebezpečnosti však vychádza z jeho umiestnenia v štruktúrovanom, stráženom prostredí a nemusí sa vzťahovať aj na neštrukturované prostredie.“

Sudca Landrith určil dátum konania o duševnej spôsobilosti na 10. decembra a Rona previezli do Ady. V Pontotockom okresnom väzení pozdravil starého kamaráta Johna Christiana a dostal svoju starú celu. Annette ho hneď navštívila a priniesla mu jedlo; Ron bol dobre naladený, plný nádeje a tešil sa, že je zase „doma“. Vzrušovala ho vyhliadka na nový proces, ktorý dokáže jeho nevinu. Ustavične rozprával o Rickym Joeovi Simmonsovi, aj keď ho Annette prosila, aby zmenil tému. Nemohol.

Deň pred konaním strávil štyri hodiny s doktorkou Sally Churchovou, psychologičkou, ktorú Mark Barrett požiadal o zhodnotenie Ronovej duševnej spôsobilosti. Doktorka Churchová sa s ním stretla už dva razy a preštudovala si jeho zdravotnú dokumentáciu. Nepochybovala o jeho neschopnosti zúčastniť sa na procese.

Ale Ron chcel dokázať, že je na proces pripravený. Deväť rokov sníval o možnosti opäť sa stretnúť s Billom Petersonom, Dennisom Smithom, Garym Rogersom a ostatnými klamármi a udavačmi. Nikoho nezabil a konečne to mohol dokázať. Mark Barrett mu bol sympatický, ale hneval sa, že sa jeho právnik pokúša dokázať, že je blázon.

Ron chcel iba jedno: proces.

Sudca Landrith zvolal konanie do menšej súdnej siene, ktorá bola vedľa tej, kde Rona odsúdili. Desiateho ráno boli všetky miesta obsadené. Bola tam Annette, množstvo novinárov, Janet Chesleyová a Kim Marksová, ktoré mali vypovedať. Barney Ward neprišiel.

Keď Ron naposledy meral krátku cestu z väzenia do budovy súdu, odsúdili ho na smrť. Vtedy mal tridsaťpäť rokov, tmavé vlasy, športovú postavu a pekný oblek. O deväť rokov neskôr kráčal smerom k súdnej budove bielovlasý vychudnutý muž, pripomínajúci chodiacu mŕtvolu vo väzenskom úbore. Keď vošiel do súdnej siene, Tom Landrith sa zľakol. Ron sa potešil, keď v sudcovskom kresle uvidel „Tommyho“ v čiernom talári.

Keď mu Ron kývol a usmial sa, sudca si všimol, že mu chýba väčšina zubov. Vlasy mal zafarbené od nikotínu na rukách.

Štát zastupoval Bill Peterson, ktorý dával najavo znechutenie a pohŕdanie. Markovi Barrettovi asistovala Sara Bonnellová, právnička z Purcellu, ktorá mala pri Ronovom procese pôsobiť ako druhá obhajkyňa. Sara mala bohaté skúsenosti s trestným právom a Mark sa na ňu dosť spoliehal.

Dokázať pravdu netrvalo dlho. Rona predvolali ako prvého svedka a o chvíľu všetkých zmiatol. Mark sa ho najprv spýtal, ako sa volá, a nasledoval tento rozhovor:

Mark: „Pán Williamson, je okrem vás niekto, o kom ste presvedčený, že spáchal tento zločin?“

Ron: „Áno, je. Volá sa Ricky Joe Simmons z West 3rd Street číslo 323, dňa 24. septembra 1987 urobil priznanie na adskom policajnom oddelení. Tú adresu uviedol, že na nej býva. Overil som si, že na tej adrese býva viac Simmonsovcov okrem Rickyho Joea Simmonsa. Bývali tam ešte Cody a Debbie Simmonsovci.“

Mark: „Pokúsili ste sa dať niekomu správu o Rickym Simmonsovi?“

Ron: „Povedal som veľa ľuďom o pánu Simmonsovi. Napísal som Joeovi Giffordovi, písal som Tomovi a Jerrymu Criswellovcom do pohrebnej služby, lebo som vedel, že ak si kúpia náhrobok tu v Ade, musia ho kúpiť u Joea Gifforda, lebo on je tu jediný kamenár. A kvetinárstvo Nezábudka sa postaralo o kvety. Napísal som im. Napísal som aj ľuďom do Solo Company, kde jeho bývalý, jeho bývalý zamestnávateľ. Písal som do sklárne, bývalému zamestnávateľovi a bývalému zamestnávateľovi zosnulej.“

Mark: „Skúsme sa vrátiť. Prečo bolo pre vás dôležité napísať list kamenárskej firme?“

Ron: „Lebo poznám Joea Gifforda. Keď som vyrastal, chodil som mu kosiť trávu, ako decko, s Burtom Rosom, to bol sused. To som vedel, ak pán Carter a pani Stillwellová kúpia náhrobok tu v Ade, v Oklahome, kúpia ho od Joea Gifforda, lebo on je tu jediný kamenár. Vyrastal som vedľa Giffordovho kamenárstva.“

Mark: „A prečo ste napísali do kvetinárstva Nezábudka?“

Ron: „Lebo som vedel, že keby kúpili kvety tu v Ade, pani Stillwellová je zo Stonewallu v Oklahome, vedel som, že ak kúpia kvety tu v Ade, tak najskôr v kvetinárstve Nezábudka.“

Mark: „A čo pohrebná služba?“

Ron: „Pohrebná služba je Criswellova pohrebná služba, to je pohrebná služba, čítal som v spise Billa Lukera, že oni sú tí ľudia, čo sú zodpovední za pohreb zosnulej.“

Mark: „Bolo pre vás dôležité dať im vedieť, že Ricky…“

Ron: „Áno, bol to veľmi nebezpečný človek a požiadal som, aby ho pomohli zatknúť.“

Mark: „Preto, že sa postarali o pohreb slečny Carterovej?“

Ron: „Správne.“

Mark: „Napísali ste aj manažérovi Florida Marlins?“

Ron: „Napísal som trénerovi Oakland Athletics, ktorý sa neskôr stal, áno, manažérom Florida Marlins.“

Mark: „A požiadali ste ho, aby si informáciu, ktorú vám dal, nechal pre seba?“

Ron: „Nie, povedal som mu všetko o fľaši kečupu Del Monte, o ktorej Simmons povedal, že ju Dennis Smith držal v pravej ruke na lavici svedkov, a Ricky Joe Simmons povedal, že znásilnil nebohú fľašou kečupu, napísal som Renemu, že to bol najotrasnejší dôkaz, aký som videl za štyridsaťštyri rokov, čo žijem.“

Mark: „Ale viete, že manažér Florida Marlins o tom povedal iným ľuďom, však?“

Ron: „Asi áno, lebo Rene Lachemann je môj dobrý priateľ.“

Mark: „Takže ste niečo počuli.“

Ron: „Ó, áno, lebo som počúval futbal v pondelok večer a počúval som prenos zo Svetovej série a počúval som reportáže v televízii a v médiách, že tá fľaša kečupu Del Monte sa stala slávna.“

Mark: „Okej, počujete ich rozprávať…“

Ron: „Ó, áno, rozhodne áno.“

Mark: „V pondelok večer…“

Ron: „Určite.“

Mark: „A počas Svetovej série…“

Ron: „Povzbudzovanie fanúšikov, sú to hrozné muky, čo musím prežívať, ale aj tak musím prinútiť Simmonsa, aby sa priznal, že v skutočnosti znásilnil, znásilnil cudzím predmetom a znásilnil zvlášť zvrhlým spôsobom a zavraždil Debru Sue Carterovú v jej byte na East 8th Street 1022V2 8. decembra 1982.“

Mark: „Počuli ste meno Debry Carterovej aj počas…“

Ron: „Áno, počul.“

Mark: „Stáva sa to aj počas pondelkového večerného futbalu?“

Ron: „Stále počujem meno Debry Sue Carterovej.“

Mark: „Ale vo vašej cele nie je televízor, nemám pravdu?“

Ron: „Počujem televízory iných ľudí. Počul som ich vo Vinite. V cele smrti som mal televízor. Počujem, že som spojený s týmto hrozným zločinom, a teraz sa snažím zo všetkých síl očistiť svoje meno od tohto svinstva.“

Mark urobil prestávku, aby sa všetci mohli nadýchnuť. Diváci si vymieňali pohľady. Niektorí sa mračili a nepozerali na ostatných. Sudca Landrith si čosi zapisoval do poznámkového bloku. Aj právnici usilovne písali, hoci v tej chvíli bolo ťažké dať dokopy jednu súvislú vetu.

Z právnického hľadiska bolo nesmierne ťažké vypočúvať duševne nespôsobilého svedka, lebo nikto vrátane svedka netušil, čo povie. Mark sa rozhodol, že ho jednoducho nechá rozprávať.

Rodinu Carterovcov v súdnej sieni zastupovala Christy Shepherdová, Debbina neter, ktorá vyrastala neďaleko Williamsonovcov. Bola diplomovaná zdravotná poradkyňa, ktorá mala dlhoročné skúsenosti s duševne chorými dospelými. Keď počula Rona, bolo jej všetko jasné. Neskôr v ten deň povedala svojej matke aj Peggy Stillwellovej, že Ron Williamson je vážne chorý.

Aj hlavný svedok Billa Petersona doktor Curtis Grundy pozorne počúval, hoci na to mal iné dôvody.

Vypočúvanie pokračovalo, ale otázky boli zbytočné. Ron ich buď úplne ignoroval, alebo rýchlo odpovedal a vrátil sa k Rickymu Joeovi Simmonsovi, až kým jeho nesúvislé rozprávanie neprerušila ďalšia otázka. Po desiatich minútach Mark Barrett usúdil, že už počul dosť.

Nasledovala Annette, ktorá vypovedala o jeho labilnom myslení a posadnutosti Rickym Joeom Simmonsom.

Janet Chesleyová hovorila o tom, že ako Ronova zástupkyňa sa snažila dostať ho na jednotku osobitnej starostlivosti v McAlesteri. Aj ona spomenula, že Ron rozpráva iba o Simmonsovi a preto nie je schopný spolupracovať na svojej obhajobe. Ronov stav sa však podľa jej názoru zlepšuje a ona dúfa, že sa jedného dňa dočká nového procesu. Ten deň bol ešte dosť ďaleko.

Kim Marksová vypovedala zhruba v tom istom duchu. Rona nevidela niekoľko mesiacov a teší ju, že vyzerá oveľa lepšie. Živo opísala Rona v bloku H a povedala, že sa často bála o jeho život. Aj keď robí pokroky, stále sa nevie sústrediť na nič iné okrem Rickyho Joea Simmonsa. Rozhodne nie je pripravený na proces.

Posledná svedkyňa bola doktorka Sally Churchová. Po tom všetkom, čím Ron prešiel, bola napodiv prvá odborníčka, ktorá sa vyjadrila k jeho duševnému zdraviu.

Ron trpí bipolárnou poruchou a schizofréniou, ktoré sa ťažko liečia, lebo pacient niekedy nechápe účinky liekov. Ron často neužíval predpísané lieky, čo je pri týchto diagnózach bežné. Doktorka Churchová podrobne opísala príznaky, liečebné postupy a pravdepodobné príčiny bipolárnej poruchy a schizofrénie.

Keď deň predtým vyšetrovala Rona v okresnom väzení, spýtal sa jej, či nepočuje v diaľke hrať televízor. Nebola si istá. Ale Ron počul, že sa v televízii rozprávajú o Debbie Carterovej a fľaši kečupu. Stalo sa to takto: Renemu Lachemannovi, bývalému hráčovi a trénerovi Oakland Athletics, napísal o Rickym Joeovi Simmonsovi a Debbie Carterovej aj o fľaši. Ron bol presvedčený, že Rene Lachemann to z nejakého dôvodu prezradil dvom športovým komentátorom a tí o tom začali hovoriť vo vysielaní. Príbeh sa šíril – pondelkový večerný futbal, Svetová séria a tak ďalej – až ho bola plná televízia.

„Vy ich nepočujete?“ vrieskal Ron na doktorku Churchovú. „Veď všetci vykrikujú kečup, kečup, kečup!“

Doktorka Churchová v závere svojej výpovede vyjadrila názor, že Ron nie je schopný pomáhať svojmu obhajcovi a pripravovať sa na proces.

Počas obedňajšej prestávky sa doktor Grundy obrátil na Marka Barretta s prosbou, či by sa nemohol stretnúť s Ronom osamote. Mark mu dôveroval a nemal námietky. Psychiater a pacient/väzeň sa stretli v miestnosti pre svedkov vo väzení.

Keď súd po obede opäť zasadol, Bill Peterson vstal a rozpačito oznámil:

Pán sudca, bol som cez prestávku na návšteve spolu s naším svedkom [Grundym] a myslím si, že štát Oklahoma bude ochotný pristúpiť na dohodu, že… duševná spôsobilosť je dosiahnuteľná, ale v súčasnosti pán Williamson nie je spôsobilý.

Doktor Grundy pozorne sledoval Rona v súdnej sieni a po štvrťhodinovom rozhovore medzi štyrmi očami zmenil názor. Ron nie je pripravený na proces.

Sudca Landrith vydal rozhodnutie o Ronovej duševnej nespôsobilosti a chcel, aby sa vrátil o mesiac. Konanie sa chýlilo ku koncu, keď sa ozval Ron: „Môžem sa na niečo spýtať?“

Sudca Landrith: „Nech sa páči.“

Ron: „Tommy, poznám ťa a poznal som aj tvojho otca Paula a hovorím ti čistú pravdu, neviem, ako tá vec s Dukom Grahamom a Jimom Smithom, vieš, ako súvisí s Rickym Joeom Simmonsom. To naozaj neviem. A ak tu ide o moju spôsobilosť, dovoľ mi prísť sem v priebehu tridsiatich dní, nech zatknú Simmonsa a dajú ho na lavicu svedkov a premietnu video a skúsia z neho dostať priznanie, čo vlastne urobil.“

Sudca Landrith: „Áno, rozumiem.“

Ak „Tommy“ naozaj rozumel, zrejme bol jediný v súdnej sieni.

Ron sa proti svojej vôli vrátil do nemocnice na ďalšie pozorovanie a liečbu. Chcel zostať v Ade, aby urýchlil svoj proces, a hneval sa na svojich právnikov, že ho nútia byť vo Vinite. Markovi Barrettovi však záležalo na tom, aby bol čo najďalej od okresného väzenia, skôr ako sa na scéne objavia ďalší udavači.

Potom mu zubár vo Východnej štátnej vyšetril nádor na podnebí a následná biopsia potvrdila rakovinu. Nádor bol našťastie ohraničený a ľahko odstrániteľný. Operácia sa podarila a lekár Ronovi povedal, že keby sa neliečil – napríklad v okresnom väzení alebo v McAlesteri – rakovina by sa rýchlo rozšírila do mozgu.

Ron zavolal Markovi a poďakoval mu za pobyt v nemocnici. „Zachránili ste mi život,“ povedal a boli zase priatelia.

V roku 1995 v štáte Oklahoma odobrali všetkým väzňom vzorky krvi, ktoré analyzovali, a výsledky vložili do novej databázy DNA.

Dôkazy z vyšetrovania vraždy Debbie Carterovej boli ešte vždy pod zámkou v kriminalistickom laboratóriu OSBI v Oklahoma City. Skladovali tam odtlačky prstov, krv, spermu a vzorky vlasov z miesta činu spolu s množstvom odtlačkov, vzorkami krvi, vlasov a slín od svedkov a podozrivých osôb.

Dennisa Fritza veľmi netešila skutočnosť, že štát vlastní všetky dôkazy. Nedôveroval Billovi Petersonovi ani adským policajtom a už vôbec nedôveroval ich komplicom z Oklahomského štátneho vyšetrovacieho úradu. Dočerta, veď Gary Rogers bol agent OSBI.

Fritz čakal. Celý rok 1998 viedol korešpondenciu s Projektom nevina, snažil sa byť trpezlivý a čakať. Desať rokov vo väzení ho naučilo trpezlivosti a vytrvalosti a mal skúsenosti aj s krutými falošnými nádejami.

List od Rona mu veľmi pomohol. Bola to sedemstranová litánia na hlavičkovom papieri Východnej štátnej nemocnice a Dennis sa pri čítaní nezdržal smiechu. Jeho starý kamarát nestratil humor ani bojovnosť. Ricky Joe Simmons ešte vždy behá po slobode a, dofrasa, Ron ho určite usvedčí.

V záujme zachovania duševného zdravia sa Dennis stále zdržiaval v právnickej knižnici, kde študoval prípady. Istý objav v ňom vzbudil nádej – svoju žiadosť habeas corpus podal na súd pre západnú oblasť štátu Oklahoma a okres Pontotoc patril do východnej. Poradil sa s ostatnými a spoločne dospeli k záveru, že nespadá pod jurisdikciu západnej oblasti. Prepísal teda svoju žiadosť a poslal ju aj s potrebnými dokumentmi na príslušný súd. Bol to iba pokus, ale dodal mu energiu do ďalšieho boja.

V roku 1999 telefonoval s Barrym Scheckom. Scheck viedol vojnu na viacerých frontoch, Projekt nevina mal obrovský nával prípadov nespravodlivo odsúdených väzňov. Dennis vyjadril znepokojenie, že všetky dôkazy sú v rukách štátu, a Barry ho ubezpečil, že to je bežné. Upokojte sa, povedal, vzorkám sa nič nestane. Vie, ako treba ochraňovať dôkazy.

Schecka Dennisov prípad fascinoval z jednoduchého dôvodu: policajti nevenovali pozornosť poslednému človeku, ktorého videli v prítomnosti obete. To bol výrazný poplašný signál a Scheck nepotreboval viac na to, aby prípad zobral.

V Laboratory Corporation of America (LabCorp) neďaleko mesta Raleigh v severnej Karolíne 26. a 27. januára 1999 porovnali vzorky spermy z miesta činu – z roztrhaných nohavičiek, posteľnej plachty a výteru z vagíny – s profilmi DNA Rona Williamsona a Dennisa Fritza. Na testovanie dozeral kalifornský odborník na DNA Brian Wraxall, ktorého najali obhajcovia Rona a Dennisa.

O dva dni sudca Landrith oznámil správu, o ktorej Mark Barrett a mnohí ďalší dlho snívali. V LabCorpe analyzovali a potvrdili výsledky testov DNA, ktoré s konečnou platnosťou vylúčili Rona Williamsona a Dennisa Fritza ako páchateľov.

Annette bola s Markom Barrettom stále v styku a vedela, že sa niekde robia testy. Bola doma, keď zazvonil telefón. Prvé Markove slová zneli: „Annette, Ron je nevinný.“ Nohy sa jej podlomili, takmer omdlela. „Ste si istý, Mark?“

„Ron je nevinný,“ zopakoval. „Práve prišli výsledky z laboratória.“

Pre plač nemohla rozprávať a sľúbila, že zavolá neskôr. Sadla si a dlho plakala a modlila sa. Ďakovala Bohu za jeho dobrotu. Viera jej pomohla prežiť tú hrôzu a Boh teraz vyslyšal jej modlitby. Zahmkala si zopár hymnov, potom si ešte chvíľu poplakala a začala telefonovať rodine a priateľom. Renee reagovala rovnako.

Na druhý deň sestry merali štvorhodinovú cestu do Vinity. Tam na ne čakali Mark Barrett a Sara Bonnellová – chystali sa oslavovať. Keď Rona privádzali do miestnosti pre návštevy, náhodou išiel okolo doktor Curtis Grundy, ktorého pozvali, aby si tiež vypočul dobrú správu. Ron bol jeho pacient a časom sa zblížili. Po osemnástich mesiacoch v nemocnici sa Ron stabilizoval, robil mierne pokroky a postupne priberal na váhe.

„Máme pre vás úžasnú správu,“ povedal Mark. „Prišli výsledky z labáku. DNA dokazuje, že vy a Dennis ste nevinní.“

Rona premohli city a vystrel ruky k sestrám. Objali sa a plakali a nakoniec začali spievať populárny gospel I’ll Fly Away, ktorý sa naučili ako deti.

Mark Barrett okamžite podal návrh zrušiť obvinenie a oslobodiť Rona a sudca Landrith nerobil žiadne prieťahy. Bill Peterson však vzniesol námietku a žiadal, aby sa vykonali testy DNA aj na vzorkách vlasov. Konanie bolo naplánované na 3. februára.

Bill Peterson oponoval Markovi Barrettovi, ale nemohol to urobiť potichu. Pred konaním Ada Evening News citovali jeho vyjadrenie: „Testy DNA, ktoré v roku 1982 neboli k dispozícii, dokážu, že sú zodpovední za vraždu Carterovej.“

Marka Barretta a Barryho Schenka to mierne vydesilo. Ak si Peterson aj teraz trúfa urobiť také vyhlásenie, neskrýva pred nimi niečo? Nemá prístup k vzorkám vlasov z miesta činu? Dajú sa vzorky vymeniť?

Tretieho februára nebolo v súdnej sieni ani jedno voľné miesto. Ann Kelleyovú z Ada Evening News prípad fascinoval a venovala mu maximálnu pozornosť. Jej reportáže na prvej strane čítali všetci. Keď si sudca Landrith sadol do svojho kresla, sieň bola plná policajtov, súdnych úradníkov, príbuzných a miestnych právnikov.

Prišiel aj Barney, ktorý síce nevidel, ale počul viac ako ostatní. Mal hrubú kožu a naučil sa žiť s názorom sudcu Seaya z roku 1995. Nikdy s ním nesúhlasil, ale nemohol ho zmeniť. Barney si vždy myslel, že na jeho klienta to narafičili policajti s Petersonom, a teraz s potešením sledoval, ako sa im prípad rozpadá na márne kúsky.

Právnici rečnili štyridsaťpäť minút, potom sudca Landrith múdro rozhodol dokončiť testovanie vlasov, skôr než vynesie konečný verdikt. Ponáhľajte sa, povedal právnikom.

Treba uznať, že Bill Peterson pred všetkými sľúbil, že stiahne obžalobu, ak aj tieto testy DNA vylúčia Williamsona a Fritza ako páchateľov.

Desiateho februára 1999 Mark Barrett a Sara Bonnellová išli do Lexingtonského nápravnovýchovného zariadenia na rutinný výsluch Glena Gora. Hoci ešte nebol stanovený dátum Ronovho nového procesu, obaja sa naň pripravovali.

Gore ich prekvapil, keď povedal, že ich návštevu čakal. Čítal noviny, sledoval dianie. Čítal o rozhodnutí sudcu Seaya v roku 1995 a vedel, že sa chystá nový proces. Chvíľu sa o tom rozprávali a potom sa rozhovor zvrtol na Billa Petersona, ktorého Gore nenávidel, lebo ho poslal na štyridsať rokov do väzenia.

Barrett sa ho spýtal, prečo vypovedal proti Williamsonovi a Fritzovi.

Za to môže Peterson, povedal Gore. Vyhrážal sa, že po ňom pôjde, ak mu nepomôže usvedčiť Williamsona a Fritza. „Ste ochotný ísť na detektor lži?“ spýtal sa Mark. Gore odpovedal, že s tým nemá problém, a dodal, že sa polícii ponúkol, že pôjde na test, ale nikdy k tomu nedošlo.

Právnici chceli vedieť, či je ochotný poskytnúť im vzorky slín na test DNA, ale on povedal, že to nie je potrebné. Štát predsa má jeho DNA – všetci väzni museli odovzdať vzorky. Keď bola reč o DNA, Mark Barrett povedal, že Fritza a Williamsona už testovali. Gore to vedel.

„Mohla na nej byť vaša DNA?“ spýtal sa Barrett.

Je to možné, odpovedal Gore, lebo s ňou v ten večer päť ráz tancoval. To nestačí, povedal Mark a vysvetlil mu, že DNA možno zistiť len z biologických stôp, ako sú krv, sliny, vlasy, pot a sperma. „Majú DNA z ejakulátu,“ dodal.

Gora táto informácia očividne znepokojila. Vyžiadal si prestávku a išiel pohľadať svojho právneho poradcu. Vrátil sa s Reubenom. Kým bol preč, Sara Bonnellová poprosila dozorcu o vatovú tyčinku.

„Glen, dáte mi vzorku slín?“ spýtala sa Sara. Gore jej tyčinku vytrhol, zlomil ju na dvoje, vyčistil si uši a obe polovice vložil do vrecka na košeli.

„Mali ste s ňou pohlavný styk?“ zaujímal sa Mark.

Gore neodpovedal.

„Chcete povedať, že ste s ňou nikdy nemali pohlavný styk? spýtal sa Mark.“

„To nevravím.“

„Lebo ak áno, v ejakuláte bude vaša DNA.“

„Neurobil som to,“ povedal Gore. „Nemôžem vám pomôcť.“

Nato sa on aj Reuben zdvihli a ukončili rozhovor. Keď odchádzali, Mark sa Gora spýtal, či sa môžu ešte niekedy stretnúť. Samozrejme, odvetil Gore, ale lepšie bude, ak za ním prídu do práce.

Do práce? Mark si myslel, že Gore si odpykáva trest vo väzení.

Gore mu vysvetlil, že cez deň ho zamestnáva mestský úrad pre verejné práce v Purcelli, rodnom meste Sary Bonnellovej. Tam sa môžu porozprávať dlhšie.

Mark a Sara súhlasili, hoci oboch prekvapilo, že Gore pracuje mimo väzenia.

Popoludní Mark zavolal Mary Longovej, ktorá v tom čase viedla úsek testov DNA v OSBI, a navrhol jej, aby vo väzenskej databáze vyhľadali Gorovu vzorku DNA a porovnali ju so vzorkami spermy z miesta činu. Longová sľúbila, že to urobí.

Dennis Fritz bol práve zamknutý v cele a čakal na pravidelné počítanie väzňov o 16. 15, keď sa na chodbe ozval známy hlas väzenského poradcu. Ten hlas kričal: „Hej, Fritz, si voľný!“ A potom ešte čosi o DNA.

Dennis sa nemohol dostať von a poradca zmizol. Počul to aj jeho spoluväzeň a celú noc sa rozprávali, čo to asi znamenalo.

Na telefonát do New Yorku bolo príliš neskoro. Dennis takmer nespal a snažil sa potlačiť vzrušenie. Keď na druhý deň ráno zavolal do poradne Projektu nevina, potvrdili mu správu. Testy DNA jednoznačne potvrdili, že vzorka ejakulátu z miesta činu nepochádza od Dennisa ani od Rona.

Dennis bol v siedmom nebi. Dvanásť rokov po jeho zatknutí konečne vyšla najavo pravda. Dôkaz bol nespochybniteľný a nevyvrátiteľný. Oslobodia ho a prepustia. Zavolal matke, ktorú premohli city. Zavolal dcére Elizabeth, teraz už dvadsaťpäťročnej, a obaja jasali. Nevideli sa dvanásť rokov a tešili sa na stretnutie.

Mark Barrett dal vzorky vlasov z miesta činu aj vzorky od Fritza a Williamsona preskúmať odborníkovi, ktorý zhotovil ich infračervené snímky, aby sa predišlo prípadnej zámene.

Necelé tri týždne po konaní o stiahnutí obžaloby v Lab-Corp dokončili prvé testy a poslali nejednoznačnú správu. Mark Barrett a Sara Bonnellová prišli do Ady na schôdzku so sudcom. Tom Landrith chcel odpovede, ktoré mu mohla dať iba DNA.

Vzhľadom na zložitosť testovania DNA sa rôzne vzorky vlasov testovali v rôznych laboratóriách. Bolo to potrebné, keďže medzi obžalobou a obhajobou panovala nedôvera. Napokon na prípade pracovalo spolu päť laboratórií.

Právnici o tom hovorili so sudcom Landrithom, ktorý opäť naliehal, aby celú vec urýchlili.

Potom Mark so Sárou zišli na prízemie do kancelárie Billa Petersona. V poslednom čase bol v úradnom styku dosť nevraživý. Priateľská návšteva možno roztopí ľady.

Vypočuli si však hotovú tirádu. Peterson bol totiž stále presvedčený, že Debbie Carterovú znásilnil a zavraždil Ron Williamson, a pokiaľ ide oňho, dôkazy sa nezmenili. Kašlať na DNA. Kašlať na expertov z OSBI. Williamson je zlý človek, ktorý znásilňoval ženy v Tulse, chodil po baroch, túlal sa po uliciach s gitarou a býval blízko Debbie Carterovej. Peterson pevne veril, že Fritzov sused Gary Allen skutočne videl Rona Williamsona a Dennisa Fritza na dvore v tú noc, keď sa stala vražda, ako zo seba zmývajú krv prúdom vody zo záhradnej hadice a smejú sa a nadávajú. Musia byť vinní! Peterson pokračoval, akoby skôr presviedčal sám seba, ako Marka a Saru.

Právnici žasli. Prokurátor bol absolútne neschopný priznať si chybu a pochopiť realitu.

Mesiac marec sa Dennisovi vliekol ako rok. Eufória vyprchala a on teraz musel bojovať, aby prežil každý ďalší deň. Bol posadnutý možnosťou, že Peterson alebo niekto z OSBI zamenia vzorky vlasov. Štát sa bude snažiť zachrániť svoj prípad jediným dôkazom, ktorý mu zostal. Ak testy DNA potvrdia jeho a Ronovu nevinu, vyjde najavo, že boli nespravodlivo obvinení. V hre bola povesť prokuratúry.

Dennis žil vo veľkom strese, lebo už nemohol nič ovplyvniť. Bál sa infarktu. Navštívil väzenskú nemocnicu a sťažoval sa na búšenie srdca. Tabletky, ktoré dostal, veľmi nepomáhali.

Dni pomaly ubiehali, až konečne prišiel apríl.

Ron na tom bol podobne. Z extrémnej eufórie sa prepadol do hlbokej depresie a úzkosti, začal myslieť na samovraždu. Často telefonoval Markovi Barrettovi, ktorý ho ubezpečoval, že všetko bude dobré. Mark prijal každý jeho hovor, a keď nebol v kancelárii, postaral sa, aby sa s klientom porozprával niekto iný.

Aj Ron mal strach, že niekto sfalšuje výsledky testov. Koniec koncov, on aj Dennis sa dostali do väzenia zásluhou expertov zo štátneho laboratória, ktorí ešte vždy mali prístup k dôkazovému materiálu. Nebolo ťažké predstaviť si, že niekto zamení vzorky, aby ochránil ľudí a zakryl nespravodlivosť. Ron sa netajil svojou túžbou žalovať každého, na koho sa pozrie, len čo ho pustia z väzenia. Ľudí na vyšších miestach to muselo znervózňovať.

Ron volal tak často, ako sa dalo, zvyčajne raz denne. Bol paranoidný a stále si vymýšľal nové a nové hrôzostrašné scenáre.

V jednej chvíli Mark Barrett urobil čosi, čo nikdy predtým nespravil a zrejme už nespraví. Zaručil sa Ronovi, že ho dostane z väzenia. Keby testy DNA nevyšli, bude sa konať proces a Mark si bol istý úspechom.

Slová útechy z úst skúseného právnika Ronovi priniesli upokojenie aspoň na pár dní.

VZORKY VLASOV SA NEZHODUJÚ, hlásal titulok v nedeľnom vydaní adských novín z 11. apríla. Ann Kelleyová napísala, že v LabCorpe testovali štrnásť zo sedemnástich vlasov z miesta činu a „výsledky sa v ničom nezhodovali s DNA Fritza a Williamsona“. Bill Peterson novinám povedal:

V tejto chvíli nevieme, komu tie vlasy patria. Porovnávali sme ich len so vzorkami vlasov Fritza a Williamsona. Keď sa začalo testovanie DNA, ani na okamih som nezapochyboval, že tí dvaja sú vinní. Chcel som, aby tie dôkazy poslali na testy, lebo som veril, že ich usvedčia. Keď prišli výsledky testov vzoriek spermy, bol som taký prekvapený, že mi padla sánka.

Posledná sprava z laboratoria mala prísť v stredu 14. apríla a sudca Landrith stanovil ďalšie konanie na 15. apríla. Začalo sa povrávať, že tých dvoch zrejme prepustia.

A do mesta príde Barry Scheck! Scheckova sláva rýchlo rástla, lebo vďaka jeho Projektu nevina sa veľa nevinných dostalo na slobodu, takže keď prišla správa, že príde aj do Ady, začal sa hotový cirkus. Štátne aj federálne spravodajské spoločnosti volali Markovi Barrettovi, sudcovi Landrithovi, Billovi Petersonovi, ľuďom z Projektu nevina, Carterovcom, skrátka všetkým zainteresovaným. Vzrušenie narastalo.

Naozaj vo štvrtok oslobodia Rona Williamsona a Dennisa Fritza?

Dennis Fritz ešte nevedel o výsledkoch vlasových testov. V utorok 13. apríla bol vo svojej cele, keď zrazu prišiel dozorca a vyštekol: „Zbaľte si svoje haraburdy. Odchádzate.“

Dennis vedel, že ho odvezú do Ady, a pevne dúfal, že sa dočká prepustenia. Rýchlo si zbalil veci, rozlúčil sa s priateľmi a ponáhľal sa von. Tam naňho nečakal nikto iný, ako John Christian, známa tvár z Pontotockého okresného väzenia.

Dvanásť rokov vo väzení naučilo Dennisa vážiť si súkromie a slobodu a tešiť sa z maličkostí – z otvoreného priestranstva, z lesov, z kvetov. Bola jar a on cestou do Ady s úsmevom hľadel na farmy, kopce a krajinu.

V hlave mu vírili rôzne myšlienky. Nepoznal výsledky najnovších testov a nevedel, prečo ho vlastne odvážajú do Ady. Možno ho prepustia na slobodu, ale bola tu aj možnosť, že sa v poslednej chvíli niečo pokazí. Pred dvanástimi rokmi už bol jednou nohou vonku, keď si sudca Miller pri predbežnom vypočúvaní všimol, že štát proti nemu nemá takmer žiadne dôkazy. A potom policajti a Peterson vyrukovali s Jamesom Harjoom, konal sa proces a Dennis skončil za mrežami.

Myslel na Elizabeth, aké úžasné bude vidieť ju a držať v náručí. Nevedel sa dočkať, kedy vypadne z Oklahomy.

A potom sa začal báť. Sloboda je na dosah ruky, ale on má spútané ruky a vezú ho do väzenia.

Ann Kelleyová ho čakala aj s fotografom. Pri vstupe do väzenia sa usmial a bol ochotný poskytnúť novinárke rozhovor. „Tento prípad sa nikdy nemal dostať pred súd,“ povedal. „Dôkazy proti mne boli absolútne nedostačujúce, a keby polícia riadne vyšetrila všetkých podozrivých, toto sa nemuselo stať.“ Ďalej objasnil problémy v systéme obhajoby nemajetných. „Kto nemá peniaze na obhajobu, je vydaný na milosť a nemilosť súdnemu systému. Zo systému je takmer nemožné uniknúť, aj keď je človek nevinný.“

Strávil pokojnú noc v starej cele a snívalo sa mu o slobode.

Už na druhý deň, 14. apríla, narušil ticho vo väzení Ron, ktorý prišiel z Vinity v pásikavom väzenskom úbore a vyškieral sa na fotografov. Príbeh zaujal novinárov, lebo sa rozšírila správa, že Rona čoskoro prepustia.

Ron a Dennis sa nevideli jedenásť rokov. Napísali si iba raz, ale keď sa znova stretli, so smiechom sa vyobjímali a pokúšali sa pochopiť situáciu, v ktorej sa zrazu ocitli. Prišli právnici, s ktorými sa hodinu rozprávali. Prišli reportéri zo spravodajského magazínu NBC Dateline a všetko nakrúcali. Prišiel Jim Dwyer z New York Daily News a s ním Barry Scheck.

Všetci sa tlačili v malej výsluchovej miestnosti vo východnom krídle väznice s výhľadom na budovu okresného súdu. V jednej chvíli sa Ron vystrel na dlážke, pozrel sa von cez sklené dvere a rukou si podoprel hlavu. Napokon sa ho ktosi spýtal: „Hej, Ron, čo robíte?“

„Čakám na Petersona,“ odvetil.

Na trávniku pred budovou súdu sa to hmýrilo reportérmi a kameramanmi. Jeden zastavil Billa Petersona, ktorý súhlasil s rozhovorom. Keď Ron uvidel prokurátora, zakričal do dverí: „Ty tučný podliak! Porazili sme ťa, Peterson!“

Dennisa prekvapila matka s dcérou. Hoci si s Elizabeth pravidelne písali a ona mu posielala fotografie, nebol pripravený na to, čo uvidel. Pred ním stála krásna, elegantná, dospelá mladá dáma a Dennis sa nezadržateľne rozplakal, keď ju konečne objal.

V to popoludnie sa vo väzení prelialo veľa sĺz.

Rona a Dennisa umiestnili do osobitných ciel pre prípad, že by znova začali zabíjať.

„Budem ich držať oddelene. Nezdá sa mi správne dať dvoch odsúdených vrahov do spoločnej cely – a kým sudca nerozhodne inak, sú to stále vrahovia,“ vysvetlil šerif Glase.

Mali cely vedľa seba, takže sa mohli rozprávať. Dennisov spoluväzeň mal malý televízor a zo správ sa dozvedel, že ich na druhý deň prepustia. Dennis to hneď povedal Ronovi.

Nikoho neprekvapilo, že aj Terri Hollandová je vo väzení za ďalší z mnohých drobných zločinov. S Ronom prehodili pár slov, ale nič mimoriadne nepríjemné. V noci sa Ron vrátil k starým zvykom. Začal vykrikovať o slobode a nespravodlivosti, ženy častoval oplzlými nadávkami a nahlas sa zhováral s Bohom.

15

Oslobodenie Rona Williamsona a Dennisa Fritza vzbudilo obrovskú pozornosť. Pätnásteho apríla na úsvite bola budova súdu doslova obkľúčená spravodajskými a satelitnými vysielacími vozidlami, fotografmi, kameramanmi a reportérmi. Prichádzali aj obyvatelia Ady, zvedaví a dychtiví vidieť viac. V súdnej sieni sa strhla bitka o miesta, takže sudca Landrith musel pre novinárov použiť improvizovaný losovací systém a z okna svojej pracovne spustil kábel pre prenosové vozy.

Pred väzením striehli fotografi a kameramani a okamžite obstúpili oboch obžalovaných. Ron mal na sebe sako, košeľu, kravatu a nohavice, ktoré mu Annette narýchlo kúpila, a mal aj nové topánky, čo ho tlačili. Matka Dennisovi kúpila oblek, ale on dal prednosť vychádzkovému oblečeniu, ktoré mu dovolili nosiť v posledných rokoch vo väzení. Posledný raz absolvovali krátku cestu v putách, usmievali sa a hovorili s reportérmi.

Annette a Renee prišli zavčasu a zaujali svoje zvyčajné miesta v prvom rade za stolom obhajoby. Držali sa za ruky, modlili sa, plakali a občas sa aj zasmiali. Na oslavovanie bolo ešte priskoro. Spolu s nimi prišli aj ich deti, ostatní príbuzní a niekoľko priateľov. Wanda a Elizabeth Fritzové sedeli neďaleko, tiež sa držali za ruky a vzrušene si šepkali. Súdna sieň sa zaplnila. Na opačnej strane uličky sedeli Carterovci, ktorých znova dotiahli do súdnej siene, aby boli svedkami ďalšieho konania a zlyhania obžaloby. Debbie zavraždili pred sedemnástimi rokmi a mužov, ktorých za ten hrozný čin odsúdili, mali čoskoro prepustiť na slobodu.

Keď sa zaplnili miesta na sedenie, ľudia sa tlačili popri stenách. Sudca Landrith súhlasil s fotografovaním a sústredil všetkých fotografov a reportérov v priestore vyhradenom pre porotu, kam priniesli skladacie stoličky. Policajti a šerifovi pomocníci boli všade. Anonymné telefonáty a vyhrážky Ronovi a Dennisovi si vynútili prísnejšie bezpečnostné opatrenia. V prepchatej súdnej sieni zavládlo napätie.

Bolo tam veľa policajtov, ale Dennis Smith a Gary Rogers chýbali.

Prišli právnici – Mark, Sara a Barry Scheck za obhajobu, Bill Peterson, Nancy Shewová a Chris Ross za štát. Všetci sa usmievali a podávali si ruky. Štát sa „pridal“ k návrhu na oslobodenie. Išlo o spoločnú snahu napraviť krivdu, zriedkavý prípad, keď sa spoločnosť v rozhodujúcej chvíli zomkne, aby sa vysporiadala s nespravodlivosťou. Jedna veľká šťastná rodina. Všetkým by mali blahoželať. Všetci by mali byť hrdí na systém, ktorý tak dokonale funguje.

Priviedli Rona a Dennisa a posledný raz im zložili putá. Sadli si za svojich právnikov, kúsok od svojich rodín. Ron hľadel pred seba a nič nevnímal. Dennis sa obzrel na zhromaždených ľudí a uvidel zachmúrené, prísne tváre. Väčšina prítomných očividne nebola nadšená vyhliadkou na ich prepustenie.

Sudca Landrith zaujal svoje miesto, všetkých privítal a rýchlo prešiel k veci. Požiadal Petersona, aby predvolal svojho prvého svedka. Mary Longová, ktorá sa medzitým stala šéfkou úseku DNA v OSBI, predstúpila a začala hovoriť o procese testovania. Spomenula rôzne laboratóriá, v ktorých sa analyzovali vzorky vlasov a spermy z miesta činu aj vzorky podozrivých.

Ron a Dennis sa začali potiť. Mysleli si, že vypočúvanie potrvá iba pár minút, iba toľko, aby ich sudca Landrith zbavil obvinení a poslal domov. Minúty plynuli a obaja znervózneli. Ron sa začal mrviť a frflať. „Čo sa deje?“ Sara Bonnellová mu napísala na lístok, že všetko ide podľa plánu.

Dennis bol na zrútenie. Kam smeruje tá výpoveď? Čaká ich ďalšie prekvapenie? Každá cesta do súdnej siene bola ako zlý sen. Teraz sa mu vracali spomienky na lživé svedectvá, porotcov s kamennými tvárami a Petersona žiadajúceho trest smrť. Dennis sa opäť rozhliadol po súdnej sieni a ani tentoraz nevidel veľa sympatizantov.

Mary Longová konečne prešla k tomu najdôležitejšiemu. Testovalo sa sedemnásť vlasov a chlpov z miesta činu – trinásť chlpov z oblasti genitálií a štyri vlasy. Desať našli v posteli alebo na posteľnej bielizni. Dva pochádzali z roztrhaných nohavičiek, tri z handričky v ústach obete a dva sa našli pod jej telom.

Iba štyri zo sedemnástich sa dali porovnať s profilom DNA. Dva patrili Debbie, ale ani jeden nepochádzal od Rona alebo Dennisa. Ani jeden.

Longová napokon povedala, že vzorky spermy odobraté z posteľnej bielizne, roztrhaných nohavičiek a z tela obete testovali už predtým a, samozrejme, výsledky vylúčili Rona aj Dennisa. Potom ju sudca uvoľnil z lavice svedkov.

V roku 1988 Melvin Hett vypovedal, že zo sedemnástich vlasov a chlpov sa trinásť „mikroskopicky zhodovalo“ so vzorkami od Dennisa a štyri so vzorkami od Rona. Vo svojej tretej a poslednej správe, ktorú poslal až po začatí Dennisovho procesu, Hett vylúčil, že by vlasy mohli patriť Glenovi Gorovi. Jeho znalecká výpoveď bola jediným priamym a „hodnoverným“ dôkazom, ktorý štát predložil proti Ronovi aj Dennisovi a výrazne prispela k ich odsúdeniu.

Testy DNA potvrdili, že jeden vlas spod tela obete a jeden chlp z oblasti genitálií nájdený v posteľnej bielizni patrili Glenovi Gorovi. Testovali aj vzorku spermy z vaginálneho výteru pri pitve. Aj tú po sebe zanechal Glen Gore.

Sudca Landrith to vedel, ale tajil to až do vypočúvania. S jeho súhlasom Bill Peterson oznámil výsledky testov Glena Gora šokovanému obecenstvu.

Peterson povedal: „Vaša ctihodnosť, toto je veľmi ťažká skúška trestnoprávneho súdneho systému. Vražda sa stala v roku 1982 a proces sa konal v roku 1988. V tom čase sme mali dôkazy, ktoré sme predložili porote, a tá odsúdila Dennisa Fritza a Rona Williamsona na základe dôkazov, ktoré boli, podľa môjho názoru, v tom čase nesporné.“

Neobťažoval sa osviežiť ľuďom pamäť a nespomenul, aké nesporné dôkazy predložil pred jedenástimi rokmi, pokračoval ďalej a posťažoval sa, že testy DNA spochybnili to, čomu kedysi veril. Na základe zvyšných dôkazov nemôže pokračovať v súdnom procese proti obžalovaným. Požiadal súd, aby schválil zrušenie obžaloby v plnom rozsahu, a sadol si.

Peterson sa ani raz nepokúsil o zmierlivú poznámku, nevyjadril ľútosť, nepriznal chyby ani sa neospravedlnil.

Ron a Dennis očakávali aspoň ospravedlnenie. Protizákonné konanie, ľudská omylnosť a arogancia ich okradli o dvanásť rokov života. Nespravodlivosti sa dalo predísť a štát im dlhoval aspoň obyčajné ospravedlnenie.

Nikdy sa ho nedočkali. Bola to otvorená rana, ktorá sa nikdy nezahojila.

Sudca Landrith povedal pár slov o nespravodlivosti a potom požiadal Rona a Dennisa, aby vstali. Vyhlásil, že odteraz sú zbavení všetkých obvinení. Boli voľní. Mohli odísť. Spomedzi divákov zazneli radostné výkriky a potlesk, ale väčšina nemala chuť oslavovať. Annette a Renee vyobjímali deti a príbuzných a znova si poplakali.

Ron vybehol spoza stola obhajoby, vyrútil sa z dverí, zbehol po schodoch a vonku sa zastavil a zhlboka sa nadýchol čerstvého vzduchu. Potom si zapálil cigaretu, prvú z milióna na slobode, a víťazoslávne zakýval fotografovi. Fotografia vyšla v desiatkach novín po celej krajine.

O chvíľu sa vrátil do súdnej siene. Spolu s Dennisom, príbuznými a právnikmi pózovali fotografom a odpovedali na otázky reportérov. Mark Barrett zavolal Gregovi Wilhoitovi a požiadal ho, aby priletel do Oklahomy a stal sa svedkom veľkej udalosti. Keď Ron uvidel Grega, objali sa ako rodní bratia.

„Ako sa teraz cítite, pán Williamson?“ spýtal sa reportér.

„Čo máte na mysli?“ zareagoval Ron a vzápätí dodal: „Hrozne ma bolia nohy. Tlačia ma topánky.“ Otázky pokračovali ešte hodinu, hoci sa neskôr mala konať tlačová konferencia.

Peggy Stillwellovú pri odchode podopierali dcéry a sestry. Bola zdrvená a šokovaná; nikto ich vopred nepripravil na správu o Glenovi Gorovi. Pre rodinu to znamenalo krok späť, opäť sa ocitli na mieste činu a museli čakať na ďalší proces, spravodlivosť bola vo hviezdach. Všetci boli zmätení; väčšina členov rodiny stále verila, že Fritz a Williamson sú vinní, tak ako do toho zapadá Glen Gore?

Ron a Dennis sa konečne pohli k východu a každý ich krok bol zaznamenaný. Zišli dolu schodmi a vyšli von. Na chvíľu zastali, teraz už ako slobodní ľudia, a vychutnávali slnko a chladný vzduch.

Boli oslobodení, zbavení obvinení, slobodní, ale nikto sa im neospravedlnil, nikto nič nevysvetlil, nedostali ani cent odškodného. Nikto im nepodal pomocnú ruku.

Bol čas obeda. Ron kedysi rád chodieval do Bob’s Barbecue severne od mesta. Annette tam telefonicky rezervovala niekoľko stolov; potrebovali ich, lebo skupina okolo Rona sa stále rozrastala.

Hoci mal už len pár zubov a za iných okolností by sa mu ťažko jedlo v prítomnosti toľkých kamier, zjedol za tanier pečených bravčových rebierok a objednal si ďalšie. Jedlo vychutnať nevedel, ale slávnostnú chvíľu áno. Ku všetkým sa správal zdvorilo, poďakoval všetkým neznámym, čo sa pripojili k jeho skupine, objal tých, čo sa chceli objímať, a rozprával sa s každým reportérom, ktorý ho požiadal o interview.

On aj Dennis sa stále usmievali od ucha k uchu, aj keď mali plné ústa.

Deň predtým sa reportér z New York Daily News Jim Dwyer a Alexandra Pelosiová z magazínu NBC Dateline vybrali za Glenom Gorom do Purcellu. Gore vedel, že v Ade začína byť horúco a že sa z neho čoskoro stane hlavný podozrivý. No väzenský personál, napodiv, nič netušil.

Gore počul, že ho hľadajú nejakí neznámi ľudia, a predpokladal, že sú to právnici alebo iní predstavitelia zákona, ktorým by sa radšej vyhol. Okolo poludnia prestal čistiť priekopu a ušiel do najbližšieho lesa. Prešiel niekoľko kilometrov, potom narazil na diaľnicu a stopom sa odviezol niekam do okolia Ady.

Keď Ron s Dennisom počuli o jeho úteku, rehotali sa ako blázni. Musí byť vinný.

Po dlhom obede sa skupina vybrala do Wintersmith Park Lodge v Ade, kde sa konala tlačová konferencia. Ron, Dennis a ich právnici sa usadili za dlhým stolom. Scheck hovoril o Projekte nevina, ktorý sa usiluje oslobodiť nespravodlivo odsúdených. Keď sa Marka Barretta spýtali, ako došlo k nespravodlivému odsúdeniu, porozprával prítomným celú históriu od päťročného zdržania cez lenivosť a pochybné praktiky adských policajtov po väzenských udavačov a nevedecké dôkazy. Väčšinu otázok však dostávali dvaja čerstvo oslobodení muži. Dennis povedal, že plánuje odísť z Oklahomy do Kansas City a stráviť čo najviac času s Elizabeth, potom sa rozhodne, ako naloží so zvyškom svojho života. Ron nemal žiadne plány, len chcel čím skôr odísť z Ady.

Za stolom sedeli aj Greg Wilhoit a Tim Durham, ďalší oslobodený z Tulsy. Tim strávil štyri roky vo väzení za znásilnenie, ktoré nespáchal, kým sa ľudia z Projektu nevina nepostarali o jeho prepustenie na základe testov DNA.

Jim Payne, Vicky Hildebrandová a Gail Sewardová v budove federálneho súdu v Muskogee potláčali pocit hlbokého uspokojenia. Oslava sa nekonala – od Williamsonovho prípadu prešli štyri roky a oni boli zavalení ďalšími –, no napriek tomu nakrátko prerušili prácu a tešili sa z víťazstva. Ich tím sa dopracoval k pravde staromódnou cestou rozmýšľania a driny dávno predtým, ako DNA vyriešila všetky hádanky, a vďaka nim bol zachránený život nevinného človeka.

Ani sudca Seay neoslavoval. Pocit zadosťučinenia bol príjemný, ale čakali ho iné prípady. Robil si svoju prácu, to je všetko. Hoci všetci ostatní sudcovia Rona Williamsona zradili, Frank Seay poznal systém a jeho nedostatky. Zistiť pravdu nikdy nebolo ľahké, ale on ju chcel nájsť a vedel, kde hľadať.

Mark Barrett pôvodne požiadal Annette, aby našla vhodné miesto na tlačovú konferenciu a prípadne aj malú recepciu na privítanie Rona a Dennisa. Annette také miesto poznala – spoločenskú sálu pri kostole, kam Ronnie chodil od detstva a kde ona už štyridsať rokov hrala na klavíri a na organe.

Deň pred chystanou udalosťou zavolala pastorovi, aby ho požiadala o súhlas a dohodla podrobnosti. Zaváhal, začal jachtať a napokon z neho vyšlo, že sa musí poradiť s radou starších. Annette zacítila problém a vybrala sa do kostola. Keď tam prišla, pastor jej oznámil, že rada starších zastáva názor, ku ktorému sa pripája aj on, že kostol by s takouto udalosťou nemal mať nič spoločné. Annette to zaskočilo a spýtala sa prečo.

Môžu vzniknúť problémy, vysvetlil. Hovorí sa, že Ronovi a Dennisovi sa už ktosi vyhrážal, čo ak sa im situácia vymkne z rúk? V meste sa rozpráva iba o ich prepustení a väčšine ľudí sa to nepáči. Carterovci majú medzi sebou zopár drsných chlapíkov, nuž, nebolo by to dobré.

„Ale ľudia sa tu modlili za Ronnieho celých dvanásť rokov,“ pripomenula Annette.

Áno, isteže a budeme v tom pokračovať, povedal. Lenže veľa ľudí si stále myslí, že je vinný. Je to príliš zložité. Mohlo by dôjsť k znesväteniu kostola. Odpoveď znie: nie.

Annette sa rozplakala a vybehla von. Pastor sa ju pokúšal utešiť, ale nedovolila mu to.

Zavolala Renee. Gary Simmons sadol do auta a vydal sa na trojhodinovú cestu do Ady. Išiel rovno do kostola za pastorom, ktorý však trval na svojom. Dlho sa hádali, ale nič nevyriešili. Postoj cirkvi bol jasný: je to príliš nebezpečné.

„V nedeľu ráno sem príde Ron,“ povedal Gary. „Privítate ho?“

„Nie,“ odvetil pastor.

Oslava pokračovala v Annettinom dome, kde sa podávala večera a priatelia prichádzali a odchádzali. Keď odpratali a umyli riad, všetci sa presunuli do zimnej záhrady a začali spievať staré gospely. Barry Scheck, typický newyorský Žid, v živote nič podobné nepočul, ale snažil sa zapojiť. Pre Marka Barretta to bola vzácna chvíľa a nechcelo sa mu odísť. Sara Bonnellová, Janet Chesleyová a Kim Marksová spievali s ostatnými. Bol tam Greg Wilhoit so sestrou Nancy. Fritzovci – Dennis, Elizabeth a Wanda – sedeli vedľa seba a zabávali sa ako všetci.

„V ten večer sa všetci zúčastnili na oslave v Annettinom dome,“ povedala Renee. „Bolo tam veľa jedla, spevu, smiechu, Annette hrala na klavíri, Ron na gitare a ostatní spievali rôzne pesničky a tlieskali do rytmu. Všetci sa dobre zabávali. A potom, o desiatej, nastalo ticho, lebo sa vysielali televízne správy. Sedeli sme v zimnej záhrade a čakali na správu, po ktorej sme tak dlho túžili, že môj braček Ronald Keith Williamson je nielen slobodný, ale nevinný! Hoci to bola radostná chvíľa a všetkým sa uľavilo, videli sme v Ronnieho očiach smútok z toľkých rokov mučenia a týrania.“

Správa v televízii bola dôvodom na ďalšiu oslavu. Keď sa skončila, Mark Barrett, Barry Scheck a ďalší hostia sa rozlúčili. Zajtra ich čaká veľmi dlhý deň.

Neskôr večer zazvonil telefón a zdvihla ho Annette. Anonym jej oznámil, že v okolí sa potulujú členovia Ku-klux-klanu a hľadajú Ronnieho. V ten deň sa po meste rozšírila správa, že ktosi z rodiny Carterovcov si objednal vraždu Rona a Dennisa a že Ku-klux-klan teraz podniká kroky v tomto smere. V juhovýchodnej Oklahome ešte vždy pôsobili zvyšky Ku-klux-klanu, ale už celé desaťročia skupinu nepodozrievali z vraždy. Za normálnych okolností sa nezameriavali na belochov, ale v tej chvíli to bol jediný organizovaný gang, ktorý bol schopný spáchať vraždu na objednávku.

Telefonát bol nepríjemný a Annette pošepky zopakovala jeho obsah Renee a Garymu. Rozhodli sa brať hrozbu vážne, ale nepovedať nič Ronniemu.

„Najšťastnejšia noc nášho života sa rýchlo zmenila na najstrašnejšiu,“ povedala Renee. „Rozhodli sme sa zavolať adskú políciu. Oznámili nám, že k nám nikoho nepošlú a že nemôžu nič robiť, kým sa niečo nestane. Ako sme mohli byť takí naivní a myslieť si, že nás ochránia? V panike sme behali po dome, sťahovali žalúzie, zatvárali okná a zamykali dvere. Bolo nám jasné, že nezaspíme, lebo sme mali nervy napnuté na prasknutie. Náš zať sa bál o svoju ženu a malé dieťa. Dali sme sa dokopy a modlili sa a prosili Boha, aby upokojil naše nervy a vyslal anjelov, ktorí nás ochránia. Noc sme prežili a nikomu sa nič nestalo. Boh opäť vyslyšal naše modlitby. Keď na to teraz spomínam, je až smiešne, že nám v prvej chvíli nenapadlo nič lepšie, ako zavolať adskú políciu.“

Ann Kelleyová z Ada Evening News mala čo robiť celý deň. Večer jej volal Chris Ross, zástupca okresného prokurátora. Bol rozčúlený a sťažoval sa, že prokuratúru a políciu očierňujú.

Nikto sa nezaujímal o ich stránku príbehu.

Na druhý deň ráno sa Ron a Dennis s právnikmi Markom Barrettom a Barrym Scheckom odviezli do miestneho Holiday Innu, kde na nich čakal štáb NBC. Vystúpili naživo v programe Today a otázky kládol Matt Lauer.

Príbeh naberal na sile a po Ade sa ešte vždy ponevierali reportéri hľadajúci kohokoľvek, kto bol čo i len okrajovo spojený s prípadom alebo jeho protagonistami. Gorov útek predstavoval dokonalú vedľajšiu zápletku.

Potom sa celá skupina – oslobodení, ich rodiny a právnici – presunula do Normanu na ďalšiu oslavu v úrade pre obhajobu nemajetných. Ron povedal pár slov a poďakoval všetkým, ktorí sa ho snažili chrániť a napokon dosiahli jeho oslobodenie. Nasledovalo nakrúcanie časti seriálu Inside Edition a programu s názvom Burden of Proof.

Právnici Scheck a Barrett sa pokúšali zorganizovať stretnutie s guvernérom a ďalšími poprednými zákonodarcami, lebo chceli lobovať za zákon, ktorý by podporil testovanie DNA a umožnil odškodniť nespravodlivo odsúdených. Všetci sa vybrali do hlavného mesta štátu, kde ich čakali ďalšie stisky rúk a ďalšia tlačová konferencia. Načasovali si to dobre, novinári ich nasledovali. Guvernér bol príliš zaneprázdnený, a tak namiesto seba poslal asistenta, ktorý sa okamžite chytil myšlienky, že Ron a Dennis by sa mali stretnúť s pracovníkmi Oklahomského odvolacieho súdu. Nikomu nebolo jasné, čo si od tej schôdzky sľubuje, ale existovala možnosť, že vzbudí istú nevraživosť. Bol piatok popoludní a sudcovia mali plné ruky práce. Iba jedna sudkyňa napokon vyšla z pracovne a pozdravila návštevníkov. Lenže tá ešte nebola zamestnaná na súde, keď skúmal a potvrdil odsúdenie Fritza a Williamsona.

Barry Scheck sa vrátil do New Yorku. Mark zostal doma v Normane a Sara išla do Purcellu. Rozruch trocha utíchol, všetci si potrebovali oddýchnuť. Dennis a jeho matka zatiaľ bývali u Elizabeth v Oklahoma City.

Na spiatočnej ceste šoférovala Annette a Ron sedel pre zmenu vpredu. Žiadne putá, väzenský mundúr či ozbrojený strážca. Kochal sa pohľadom na krajinu, na farmy, roztrúsené vrtné veže a zvlnené vrchy juhovýchodnej Oklahomy.

Nevedel sa dočkať, kedy odtiaľ vypadne.

„Museli sme sa znova zoznamovať, lebo bol tak dlho preč,“ povedala Renee. „Hneď po prepustení sme spolu prežili naozaj krásny deň. Povedala som mu, nech má trpezlivosť, že sa ho chceme na všeličo spýtať, lebo nás zaujíma, ako žil v cele smrti. Bol veľmi milý a niekoľko hodín ochotne odpovedal na naše otázky. Ja som sa ho okrem iného spýtala: ‚Od čoho máš tie jazvy na rukách?‘ A on povedal: ‚Bol som v takej depresii, že som si sadol a porezal sa.‘ Pýtali sme sa, ako vyzerala jeho cela, či sa strava dala jesť a tak ďalej. Nakoniec na nás pozrel a povedal: ‚Už o tom nechcem hovoriť. Poďme sa rozprávať o niečom inom. Rešpektovali sme jeho želanie. Sedel na terase pred Annettiným domom, spieval a hral na gitare. Niekedy sme ho počuli aj vnútri a ani ja som sa nezdržala plaču, keď som myslela na to, čo všetko prežil. Často išiel k chladničke, otvoril dvere a len sa pozeral, čo by mohol zjesť. Žasol nad množstvom jedla v dome a fascinovalo ho, že môže jesť, čo chce. Alebo stál pri kuchynskom okne a obdivoval naše krásne autá, niektoré videl prvý raz v živote. Raz v aute povedal, aký je to rozdiel vidieť ľudí chodiť po uliciach, behať a viesť každodenný život.“

Ron sa tešil na návštevu kostola. Annette mu nepovedala o incidente s pastorom. Ron chcel, aby prišli aj Mark Barrett a Sara Bonnellová. Williamsonovci prišli v nedeľu do kostola a ponáhľali sa dopredu. Annette bola ako vždy za organom, a keď spustila prvý hymnus, Ron vyskočil na rovné nohy, tlieskal, spieval a šťastne sa usmieval.

Pastor v oznamoch nespomenul Ronov návrat domov, ale pri rannej modlitbe povedal, že Boh miluje všetkých, dokonca aj Ronnieho.

Annette a Renee ticho zúrili.

Letničiarska bohoslužba nie je nič pre bojazlivé duše, a keď sa zbor začal kolísať, hudba zosilnela a všetci spievali čoraz hlasnejšie, hŕstka veriacich sa osmelila a prišla Rona pozdraviť, objať, privítať doma. Bolo ich veľmi málo. Ostatní dobrí kresťania zazerali na vraha, ktorý sa medzi nich votrel.

Annette v tú nedeľu odišla z kostola a už sa tam nikdy nevrátila.

Nedeľné vydanie adských novín prinieslo článok na prvej strane s titulkom PROKURÁTOR OBHAJUJE SVOJU PRÁCU NA ZNÁMOM PRÍPADE. Na fotografii bol Bill Peterson pri výkone svojho povolania v súdnej sieni.

V období tesne po oslobodení Rona a Dennisa sa nemal veľmi dobre a cítil potrebu podeliť sa o svoje trápenie s obyvateľmi Ady. Nikto neocenil jeho úsilie v prípade Rona a Dennisa a rozvláčny článok, ktorého autorkou bola Ann Kelleyová, obsahoval iba trápne výlevy prokurátora, ktorý dostal svoje a novinárom sa mal radšej vyhýbať.

V úvode stálo:

Pontotocký okresný prokurátor Bill Peterson tvrdí, že obhajcovia Dennisa Fritza a Rona Williamsona si neprávom pripisujú zásluhy za vykonanie testov DNA, ktoré viedli k prepusteniu ich klientov z väzenia.

Ann Kelleyová mu kládla otázky o testoch DNA a on urobil všetko pre to, aby si pod sebou podpílil konár. Využil každú príležitosť, aby urazil Marka Barretta a Barryho Schecka, ale sám seba potľapkal po pleci. Testy DNA boli jeho nápad!

Vyhol sa faktom, ktoré priam bili do očí. Ani raz sa nepriznal, že chcel testy DNA, aby mohol Rona a Dennisa definitívne usvedčiť. Bol natoľko presvedčený o ich vine, že pokojne súhlasil s testovaním. A teraz, keď výsledky nesplnili jeho očakávania, chcel, aby ho ľudia chválili.

Stále na niekoho ukazoval prstom ako žalobaba. Robil nejasné hrozivé narážky na iných podozrivých a na získavanie ďalších dôkazov.

Peterson povedal, že ak sa nájdu nové dôkazy spájajúce Fritza a Williamsona s vraždou Carterovej, nebude sa na nich vzťahovať zákaz stíhania za ten istý zločin a môžu byť znova súdení. Ďalej povedal, že vyšetrovanie vraždy Carterovej sa obnovilo a Glen Gore nie je jediný podozrivý.

V závere článku boli dva šokujúce výroky Billa Petersona. Po prvé:

V roku 1988 som urobil správnu vec, keď som ich postavil pred súd. A keď som súhlasil so zrušením ich odsúdenia, urobil som z hľadiska práva, morálky a etiky jedinú správnu vec, vzhľadom na dôkazy, ktoré mám proti nim.

Akosi pozabudol na skutočnosť, že tento vysoko etický a absolútne morálny súhlas prišiel až päť rokov po tom, čo Rona takmer popravili, a štyri roky po tom, čo Peterson verejne protestoval proti rozhodnutiu sudcu Seaya o novom procese. Peterson v hodine dvanástej zrazu pripustil, že Ron a Dennis strávili dvanásť rokov vo väzení, hoci boli nevinní.

Najhanebnejší však bol jeho posledný výrok. Autorka článku ho zvýraznila a umiestnila doprostred prvej strany. Peterson povedal:

Nikdy som nepovedal, že Williamson a Fritz sú nevinní. Toto nedokazuje ich nevinu. Len to znamená, že ich teraz nemôžem žalovať na základe dôkazov, ktoré mám k dispozícii.

Ron a Dennis boli ešte rozrušení a roztrasení, veď na slobode strávili iba štyri dni, a článok ich vydesil na smrť. Prečo ich chce Peterson znova súdiť? Raz ich už odsúdil a oni ani na okamih nezapochybovali, že by to urobil znova.

Nové dôkazy, staré dôkazy, žiadne dôkazy. Na tom nezáležalo. Veď trpeli za mrežami iba dvanásť rokov za to, že nikoho nezabili. Lenže v okrese Pontotoc neboli dôležité dôkazy.

Článok pobúril Barretta aj Schecka a obaja okamžite napísali siahodlhé protestné listy redakcii novín. S odoslaním však múdro počkali a o pár dní si uvedomili, že Petersona skoro nikto nepočúva.

V nedeľu popoludní sa Ron, Dennis a ich priaznivci na žiadosť Marka Barretta odviezli do Normanu. Organizácia Amnesty International tam usporiadala každoročný rockový koncert pod holým nebom s cieľom získať peniaze. V amfiteátri sa zišlo dosť ľudí. Bolo teplo, svietilo slnko.

Medzi skladbami prehovoril Mark Barrett, potom predstavil Rona, Dennisa, Grega a Tima Durhama. Boli nervózni, lebo nikdy nevystupovali na verejnosti, ale napokon sa osmelili a úprimne hovorili o svojich zážitkoch. Obecenstvo ich obdivovalo.

Štyria muži, štyria priemerní belosi z dobrých rodín, sa ocitli v mašinérii systému, ktorý bol na príčine, že strávili spolu tridsaťtri rokov za mrežami. Ich posolstvo bolo jasné: kým sa nezmení systém, môže sa to stať hocikomu.

Po prejavoch sa prechádzali po amfiteátri, počúvali hudbu, jedli zmrzlinu, vychutnávali slnko a slobodu. Z ničoho nič sa objavil Bruce Leba a vyobjímal starého priateľa. Bruce nebol na Ronovom procese a ani raz mu nenapísal do väzenia. Mal výčitky svedomia a ospravedlnil sa kamarátovi zo strednej. Ron mu rád odpustil.

Bol ochotný odpustiť všetkým. Omamná vôňa slobody vymazala staré krivdy a túžbu po odplate. Hoci dvanásť rokov sníval, ako všetkých zažaluje, teraz na to nemyslel. Nechcel sa vracať do minulosti.

Média sa nevedeli nasýtiť. Stredobodom pozornosti bol najmä Ron. Beloch z belošského mesta, obeť brutálnych bielych policajtov, obžalovaný bielym prokurátorom a odsúdený na smrť porotou zloženou z belochov – to bolo sústo pre novinárov a Ron im ochotne odpovedal na otázky. Takto sa predsa zaobchádza s chudobnými a príslušníkmi menšín, nie s hrdinom z malého mesta.

Sľubná bejzbalová kariéra, pomalý pád do šialenstva v cele smrti, poprava, ktorej unikol iba o vlások, hlúpi policajti, čo pre klapky na očiach nevideli skutočného vraha – bolo o čom písať.

Do kancelárie Marka Barretta prichádzali žiadosti o interview z celého sveta.

Glen Gore sa po šiestich dňoch v lese sám prihlásil. Spojil sa s adským právnikom, ktorý zavolal do väzenia a zariadil všetko potrebné. Gorovi záležalo predovšetkým na tom, aby sa vyhol adským policajtom.

Nemal sa čoho báť. Nikto sa nepokúšal dostať Gora do Ady a postaviť ho pred súd. Potrebovali čas na zahojenie rán. Peterson s policajtmi sa skryli za oficiálne stanovisko, že vyšetrovanie obnovili a plní elánu sa pustili do pátrania po vrahovi alebo vrahoch. Gore bol v tejto hre iba jednou z figúrok.

Prokurátor ani polícia nemohli pripustiť, že sa zmýlili, a tak sa zubami-nechtami držali presvedčenia, že možno mali pravdu. Možno sa na stanici objaví ďalší feťák, ktorý sa prizná alebo usvedčí Rona a Dennisa. Možno sa nájde ďalší šikovný udavač. Možno sa policajtom podarí vymámiť zo svedka či podozrivého ďalšie snové priznanie.

Bola to predsa Ada. Dobrá policajná práca istotne odhalí nové stopy.

Rona a Dennisa nevylúčili.

16

Každodenný rituál na štadióne Yankees zmení, vždy keď tím odcestuje z mesta. Bez preplnených tribún a svetiel reflektorov, bez očakávania spojeného s nedotknutou hracou plochou sa stará budova len pomaly prebúdza k životu, zriadenci v šortkách a tričkách upravujú ihrisko a nemajú veľmi naponáhlo. Grantley, hlavný kosec, opravuje kosačku Toro, ktorá vyzerá ako pavúk, zatiaľ čo Tommy, odborník na hlinu, utláča zeminu za domácou métou. Dan s menšou kosačkou obchádza hustý trávnik za prvou métou. Okolo ihriska sa v pravidelných intervaloch spúšťajú postrekovače. Pri tretej méte stojí sprievodca so skupinou zvedavých návštevníkov a ukazuje na čosi v diaľke.

Päťdesiatsedemtisíc sedadiel zíva prázdnotou. Štadiónom sa nesie ozvena – počuť tlmený zvuk motora, smiech zriadenca, syčanie vody z hadice, ktorou čistia sedadlá na hornej tribúne, za múrom pravého poľa práve prechádza vlak číslo 4, pri novinárskej lóži klopká kladivo. Pre tých, čo udržiavajú štadión, odkaz veľkého Baba Rutha, sú dni ako tento vzácne, nostalgicky spomínajú na niekdajšiu slávu Yankees a s nádejou hľadia do budúcnosti.

Ron Williamson s dvadsaťpäťročným oneskorením vyšiel spoza striedačky a vkročil na hnedý pás okolo ihriska. Zastal a zahľadel sa na obrovskú plochu štadióna, plnými dúškami nasával atmosféru bejzbalového svätostánku. Bol svieži jarný deň, slnko stálo vysoko a hustý zelený trávnik pripomínal koberec. Slnko ho hrialo a vôňa čerstvo pokosenej trávy oživila spomienky na iné ihriská a zápasy, na staré sny.

Ron mal na hlave čiapku Yankees, ktorú dostal ako suvenír v kancelárii, a keďže bol momentálne celebrita a do New Yorku prišiel na rozhovor s Diane Sawyerovou pre program Good Morning, America, mal na sebe svoje jediné športové sako, tmavomodrý blejzer, ktorý mu Annette narýchlo kúpila pred dvoma týždňami, jedinú kravatu a nohavice. Len topánky mal iné. Oblečenie ho prestalo zaujímať. Hoci kedysi pracoval v obchode s pánskou konfekciou a mal vyhranené názory na to, čo nosia ostatní, teraz mu to bolo jedno. Aj toto s človekom urobí dvanásť rokov vo väzenských handrách.

Pod čiapkou sa ukrývala neupravená hustá sivá hriva. Ron mal štyridsaťšesť rokov, ale vyzeral oveľa starší. Posunul si čiapku a vošiel na trávnik. Dvadsať rokov zanedbávania sa na ňom síce podpísalo, ale ešte vždy bolo vidieť, že kedysi športoval. Prešiel cez postrannú čiaru na chodník a zamieril k nadhadzovaciemu kopcu, kde chvíľu postál, hľadiac na nekonečné rady modrých sedadiel. Položil nohu na bielu gumu a pokrútil hlavou. Don Larsen na tomto mieste urobil zopár skvelých nadhodov. Whitey Ford, jeden z jeho idolov, bol pánom tohto kopca. Obzrel sa cez ľavé plece do pravého poľa, kde sa múr zdal byť veľmi blízko a kam Roger Maris odpálil zopár loptičiek, čo skončili za plotom. A v diaľke za múrom videl pamätníky najväčších hráčov Yankees.

Bol tam aj Mickey.

Mark Barrett stál pri domácej méte a v duchu sa pýtal, na čo jeho klient asi myslí. Prepustili ho z väzenia, kde strávil dvanásť rokov za nič, bez ospravedlnenia, lebo nikto nemal dosť guráže priznať chybu, bez rozlúčky, len nech, preboha, čím skôr vypadne a nerobí rozruch. Nedostal odškodné ani dobrú radu či list od guvernéra alebo iného štátneho úradníka, nijaké ocenenie za službu verejnosti. A o dva týždne sa ocitol uprostred mediálnej búrky, všetci sa oňho trhajú.

Ron nebol zatrpknutý. Spolu s Dennisom boli príliš zaneprázdnení životom na slobode. Pocit krivdy sa vrátil až oveľa neskôr, keď si médiá našli iné objekty záujmu.

Barry Scheck stál pri striedačke, pozoroval Rona a zhováral sa s ostatnými. Ako skalný fanúšik tímu Yankees vybavil túto mimoriadnu návštevu štadióna. Počas krátkeho pobytu v New Yorku hostil celú skupinu.

Fotoaparáty cvakali, televízny štáb si nakrútil Rona na kopci a potom sa skupina pohla ďalej popri prvej méte, zatiaľ čo sprievodca rozprával o významných hráčoch. Ron poznal ich štatistiky aj príbehy. Ešte nikdy sa nestalo, povedal sprievodca, aby loptička úplne opustila štadión, ale Mantle to skoro dokázal. Trafil fasádu tam vpravo, pokračoval a ukázal na miesto vzdialené 160 metrov od domácej méty. „Ale tá vo Washingtone dopadla ďalej,“ ozval sa Ron. „Bolo to 169 metrov. Pálkarom bol Chuck Stobbs.“ Sprievodca uznanlivo pokýval hlavou.

Pár krokov za Ronom bola Annette, ktorá sa ako vždy o všetko starala, robila ťažké rozhodnutia, dávala veci do poriadku. Bejzbal ju nezaujímal a v tej chvíli sa usilovala iba o jedno, aby jej brat zostal triezvy. Hneval sa na ňu, lebo mu večer nedovolila opiť sa.

V skupine boli aj Dennis, Greg Wilhoit a Tim Durham. Všetci štyria oslobodení vystúpili v programe Good Morning, America. Spoločnosť ABC im zaplatila náklady spojené s cestou do New Yorku. Bol s nimi aj Jim Dwyer z New York Daily News.

Zastali na okraji stredného poľa. Na jednej strane bol Monument Park s veľkými bustami Rutha a Gehriga, Mantla a Di Maggia a pamätnými doskami ostatných významných hráčov. Pred renováciou bol tento takmer posvätný kútik priamo na ihrisku, povedal sprievodca. Otvorila sa brána, a keď vošli za plot do tehlového patia, rýchlo zabudli, že sú na bejzbalovom štadióne.

Ron pristúpil k buste Mickeyho Mantla a prečítal si jeho krátky životopis. Ešte vždy vedel spamäti odrecitovať jeho štatistiky, ktoré sa naučil v detstve.

Naposledy hral za Yankees v roku 1977 vo Fort Lauderdale, ďaleko od Monument Parku. Annette mala zopár starých fotografií, na ktorých bol v drese Yankees. Ten dres niekedy patril ozajstnému hráčovi Yankees z tohto štadióna. Veľký klub sa ich zbavoval a daroval ich hráčom v nižšej lige. Dresy sa vydali na smutnú púť nadol a cestou utŕžili zopár bojových zranení. Všetky nohavice boli sto ráz zašívané na kolenách a na zadku. Opasky sa upravovali. Na tričkách boli škvrny od trávy a potu.

Rok 1977, Fort Lauderdale Yankees. Ron hral štrnásť ráz ako pálkar v tridsiatich troch zmenách, dve vyhral, štyri prehral a dostal zabrať natoľko, že ho Yankees bez problémov vyradili, keď prišiel vytúžený koniec sezóny.

Skupina pokračovala v exkurzii. Ron sa s úškrnom zastavil pred pamätnou doskou Reggieho Jacksona. Sprievodca hovoril o zmenách, ktorými štadión prešiel, že za čias Baba Rutha bol väčší, ako keď tam hrali Maris a Mantle. Filmový štáb zaznamenával scény, ktoré neprežili neskoršie strihanie.

Annette si v duchu vravela, že je to zvláštne, koľko pozornosti mu teraz venujú. Keď bol tínedžer, túžil po svetlách reflektorov a teraz, o štyridsať rokov, ho kamery sledujú na každom kroku.

Treba sa z toho tešiť, hovorila si. Pred mesiacom bol na psychiatrii a nikto nevedel, či sa odtiaľ niekedy dostane.

Pomaly sa vracali k striedačke a chvíľu tam postáli. Ron vychutnával čaro miesta a Markovi Barrettovi sa zdôveril: „Práve som pochopil, koľko zábavy si tu užili.“

Mark prikývol, ale nevedel, čo povedať.

„Hrať bejzbal, to je jediné, čo som v živote chcel,“ pokračoval Ron. „Bola to moja jediná radosť.“

Rozhliadol sa a dodal: „Viete, toto dá človeku zabrať. Ale teraz by som si dal dobre vychladené pivo.“

V New Yorku začal zase piť.

Zo štadióna Yankees pokračovali do Disney Worldu, kde im nemecká televízna spoločnosť zaplatila trojdňový pobyt. Stačilo, aby Ron a Dennis vyrozprávali svoje príbehy, a Nemci, fascinovaní trestom smrti, všetko zaznamenali.

Ron sa najlepšie cítil v Epcote v nemeckom pavilóne, kde objavil bavorské pivo a lial do seba jedno za druhým.

Potom leteli do Los Angeles, aby naživo vystúpili v šou Leeza. Tesne pred začiatkom vysielania Ron vykĺzol von a vypil pol litra vodky. Keďže mu chýbala väčšina zubov, neartikuloval príliš zreteľne, a tak si nikto nevšimol, že je opitý.

Ako plynuli dni, príbeh sa trochu ošúchal a celá skupina – Ron, Annette, Mark, Dennis, Elizabeth a Sara Bonnellová – sa vrátila domov.

Lenže Ron by sa Ade najradšej vyhol veľkým oblúkom.

Býval u Annette a snažil sa zapadnúť do normálneho života. Reportéri napokon odišli.

Pod Annettiným dohľadom pravidelne užíval lieky a jeho stav sa stabilizoval. Veľa spal, hral na gitare a sníval, že sa stane slávnym spevákom. Annette doma nestrpela alkohol a Ron takmer nevychádzal von.

Mal strach, že ho znova zatknú a pošlú do väzenia, ustavične sa obzeral cez plece a pri každom hlasnejšom zvuku sa strhával. Vedel, že naňho policajti nezabudli. Stále verili, že bol do tej vraždy nejako zapletený. A s nimi väčšina obyvateľov Ady.

Chcel odísť, ale nemal peniaze. Nevedel si udržať stále zamestnanie a ani sa o to nepokúsil. Nemal vodičský preukaz a po dvadsiatich rokoch sa mu nechcelo študovať predpisy a robiť skúšky.

Annette sa zatiaľ dohadovala so sociálnou poisťovňou, aby mu vyplatila invalidný dôchodok so spätnou platnosťou. Šeky prestali chodiť, keď ho zavreli. Napokon dosiahla svoje a vybojovala Ronovi peknú sumu 60 000 dolárov. Začal mu chodiť invalidný dôchodok vo výške 600 dolárov mesačne, ktorý mal dostávať, kým sa neuzdraví, čo v jeho prípade bolo nepravdepodobné.

Začal sa cítiť ako milionár a chcel bývať sám. Okrem toho túžil ujsť z Ady aj z Oklahomy. Annettin jediný syn Michael býval v Springfielde v Missouri a bolo rozhodnuté, že sa tam Ron presťahuje. Za 20 000 dolárov mu kúpili nový dvojizbový príves a mohol sa nasťahovať.

Annette si robila starosti, či to Ron zvládne. Keď sa konečne rozlúčili, Ron sedel na novej pohovke pred novým televízorom a bol šťastný. O tri týždne prišla Annette na návštevu a Ron stále sedel na pohovke a okolo neho sa povaľovali prázdne plechovky od piva.

Keď nespal, nepil, netelefonoval alebo nehral na gitare, ponevieral sa okolo miestneho Wal-Martu, kde si kupoval pivo a cigarety. Niečo sa však stalo a požiadali ho, aby sa tam viac neukazoval.

Kým si užíval samotu, vzal si do hlavy, že musí vrátiť peniaze všetkým, od ktorých si za tie roky požičal. Šetrenie sa mu zdalo smiešne, a tak začal rozdávať. Reagoval na všetky výzvy v televízii – hladujúce deti, kazatelia a tak ďalej. Vždy sa našiel niekto, kto potreboval peniaze, a on ich ochotne posielal.

Mal obrovské telefónne účty. Volal Annette, Renee, Markovi Barrettovi, Sare Bonnellovej, Gregovi Wilhoitovi, obhajcom nemajetných, sudcovi Landrithovi, Bruceovi Lebovi, dokonca aj väzenským úradníkom. Zvyčajne bol dobre naladený, tešil sa zo slobody, ale každý rozhovor sa skončil Rickym Joeom Simmonsom. Vôbec nebral ohľad na testy DNA, ktoré jednoznačne dokázali prítomnosť Glena Gora na mieste činu. Ron žiadal, aby Simmonsa zatkli za to, že „znásilnil, znásilnil cudzím predmetom a znásilnil zvlášť zvrhlým spôsobom a zavraždil Debru Sue Carterovú v jej byte na East 8th Street 1022½ 8. decembra 1982!“ Každý rozhovor ukončil touto vetou.

Ron napočudovanie volával aj Peggy Stillwellovej a časom si po telefóne vybudovali blízky vzťah. Ubezpečil ju, že Debbie ani nepoznal, a Peggy mu verila. Osemnásť rokov po dcérinej smrti jej ešte vždy nedala posledné zbohom. Priznala sa Ronovi, že ju už niekoľko rokov trápia pochybnosti a podľa nej vražda stále nie je objasnená.

Ron sa zásadne vyhýbal barom a ľahkým ženám, ale raz sa popálil. Kráčal po ulici, keď pri ňom zastalo auto s dvoma ženami a on nastúpil. Po prehýrenej noci zašli k nemu do prívesu, kde jedna z jeho spoločníčok objavila peniaze pod posteľou. Keď zistil, že mu ukradla 1 000 dolárov, povedal si, že so ženami navždy skončil.

Michael Hudson bol jeho jediný priateľ v Springfielde. Ron ho nahovoril, aby si kúpil gitaru, a naučil ho zopár akordov. Michael strýka pravidelne navštevoval a potom podával hlásenie matke. Problém s pitím sa zhoršoval.

Kombinácia alkoholu s liekmi mu nerobila dobre a Ron začal byť paranoidný. Pri pohľade na policajné auto dostal silný záchvat úzkosti. Bál sa prechádzať cez ulicu mimo vyznačených miest, lebo bol presvedčený, že ho policajti nespúšťajú z očí. Peterson a adskí policajti majú niečo za lubom. Okná zakryl novinami, na dvere dal visacie zámky a ešte ich zvnútra prelepil páskou. Spával s mäsiarskym nožom.

Mark Barrett ho dva razy navštívil a prespal v prívese. Zhrozil sa, keď videl, v akom je stave. Znepokojil ho najmä nôž, ale aj pitie a prejavy stihomamu.

Ron bol osamelý a vystrašený.

Aj Dennis Fritz si dával pozor, keď prechádzal cez ulicu. Vrátil sa do Kansas City a nasťahoval sa do matkinho domčeka na Lister Avenue. Keď ho videl naposledy, všade naokolo boli kukláči.

Hoci už prešlo niekoľko mesiacov od ich prepustenia, Glena Gora zatiaľ neobvinili. Vyšetrovanie sa síce uberalo určitým smerom, ale pokiaľ Dennis vedel, on aj Ron boli stále podozriví. Pri pohľade na policajné auto ho vždy myklo. Keď vyšiel z domu, stále sa obzeral. A keď zazvonil telefón, zakaždým sa strhol.

Išiel do Springfieldu navštíviť Rona a prekvapilo ho, koľko vypije. Prvých pár dní sa smiali a spomínali, ale Ronnie pil priveľa. Nebol zlý ani si nevylieval city, len bol hlučný a nepríjemný, keď si vypil. Spával do poludnia, namiesto raňajok a obeda si dal zopár pív a začal hrať na gitare.

Raz popoludní sa viezli v aute, popíjali pivo a tešili sa zo slobody. Ron brnkal na gitare. Dennis šoféroval veľmi opatrne. V Springŕielde sa nevyznal a netúžil po problémoch s políciou. Ron navrhol, aby zastavili pri nočnom klube, že sa ich pokúsi prehovoriť, aby mu dovolili večer hrať. Dennisovi sa to nepozdávalo, lebo Ron nepoznal majiteľa klubu ani vyhadzovačov. Nasledovala búrlivá hádka a napokon sa vrátili do prívesu.

Ron totiž sníval o speváckej dráhe. Chcel vystupovať pred tisíckami divákov, predávať albumy a stať sa slávnym. Dennis mu nechcel povedať, že so zachrípnutým hlasom a poškodenými hlasivkami, nehovoriac o nedostatku talentu, môže o tom iba snívať. Snažil sa Rona presvedčiť, aby sa miernil v pití. Poradil mu, aby si občas dal nealkoholické pivo namiesto alkoholického. Ron začal priberať a Dennis ho nahováral, aby sa dal na cvičenie a prestal fajčiť.

Ron ho síce počúval, ale pil ďalej. O tri dni Dennis odišiel do Kansas City. O niekoľko týždňov sa vrátil s Markom Barrettom. Zaviezli Rona do kaviarne, kde sa usadil na malom pódiu, zaspieval niekoľko pesničiek Boba Dylana a dostal prepitné. Ľudí bolo málo a viac ich zaujímalo, čo majú na tanieri, ale Ron spieval a hral a bol šťastný.

Dennis si našiel prácu na čiastočný úväzok; za minimálnu mzdu griloval hamburgery. Posledných dvanásť rokov ležal v právnických knihách a zistil, že si na to zvykol. Barry Scheck mu navrhol, aby uvažoval o štúdiu práva, a ponúkol sa, že ho pripraví na skúšky. Právnická fakulta na neďalekej univerzite otvárala rôzne kurzy. Dennis sa začal pripravovať na prijímacie skúšky, ale čoskoro ho to zmohlo.

Zrejme trpel istým druhom posttraumatického stresu, niekedy to bolo priam neznesiteľné. Ustavične sa mu vracali spomienky na väzenie, zlé sny a strach, že ho znova strčia za mreže. Vyšetrovanie vraždy pokračovalo, nikdy nemal istotu, že mu adskí policajti nezaklopú o polnoci na dvere alebo že naňho nepošlú tím kukláčov. Dennis napokon vyhľadal pomoc odborníka a pomaly si dával život do poriadku. Barry Scheck hovoril o žalobe, o veľkom spore s tými, čo zapríčinili a vykonali nespravodlivosť, a Dennis sa na tú myšlienku upol.

Na obzore bol ďalší boj a on sa naň začal pripravovať.

Ronov život sa uberal opačným smerom. Správal sa čudne a susedia si to všimli. Potom začal pri sebe nosiť mäsiarsky nôž a tvrdil, že ho prenasleduje Peterson a adskí policajti. Je to len sebaobrana, nechce sa vrátiť do väzenia.

Annette dostala príkaz na vysťahovanie. Keď jej Ronnie nedvíhal telefón, vybavila súdny príkaz, na základe ktorého mal byť dopravený do nemocnice na psychiatrické vyšetrenie.

Bol v prívese, dvere zamknuté, okná zakryté novinami, popíjal pivo a pozeral televíziu, keď sa vonku zrazu ozvalo z megafónu: „Vyjdite von s rukami nad hlavou!“ Pozrel sa von, zbadal policajtov a myslel si, že prišiel koniec. Zase ho odvedú do cely smrti.

Policajti sa ho báli rovnako ako on ich, ale napokon našli spoločnú reč. Nechcú Rona odviesť do väzenia, len do nemocnice.

Príves, ktorý bol po necelom roku v hroznom stave, predali. Keď Rona prepustili z nemocnice, Annette sa mu pokúšala nájsť vhodné ubytovanie. Jediné voľné lôžko mali v dome s opatrovateľskou službou pri Springfielde. Išla po Rona do nemocnice, zbalila mu veci a odviezla ho do Dallaského okresného strediska opatrovateľskej služby.

Denný režim a pravidelná starostlivosť mu sprvu vyhovovali. Užíval lieky načas a alkohol mal zakázaný. Cítil sa lepšie, ale čoskoro mu začalo prekážať, že je obklopený starými chorľavými ľuďmi na vozíkoch. Sťažoval sa, a keď sa to už nedalo vydržať, Annette mu našla izbu v Marshfielde v Missouri. Aj tam boli iba smutní starci. Ron mal štyridsaťsedem rokov. Dofrasa, čo robí v domove dôchodcov? pýtal sa stále dookola, až sa Annette rozhodla priviezť ho späť do Oklahomy.

Odmietol sa vrátiť do Ady, ale to od neho nikto nežiadal. V Oklahoma City mu Annette našla miesto v Harbor House, čo bol bývalý motel prerobený na domov pre mužov, ktorí prechádzali z jedného životného štádia do ďalšieho, podľa možnosti lepšieho. Aj tam bol alkohol zakázaný a Ron zostal triezvy niekoľko mesiacov.

Mark Barrett ho niekoľko ráz navštívil a bolo mu jasné, že Ron v Harbor House dlho nevydrží. Ostatní muži pripomínali chodiace mŕtvoly a život ich poznačil väčšmi ako Rona.

Prešli mesiace a Glena Gora stále neobvinili z vraždy. Nové vyšetrovanie bolo rovnako „plodné“ ako to pred osemnástimi rokmi.

Adská polícia, pracovníci prokuratúry aj OSBI mali v rukách nezvratný dôkaz DNA, že sperma a vlasy z miesta činu patria Glenovi Gorovi, a predsa neboli schopní objasniť vraždu Debbie Carterovej. Potrebovali viac dôkazov.

Ron a Dennis neboli vylúčení zo zoznamu podozrivých. Hoci boli voľní a tešili sa z novonadobudnutej slobody, stále nad nimi visel temný mrak. Každý týždeň a niekedy aj každý deň spolu telefonovali a hovorili aj s právnikmi. Po roku života v ustavičnom strachu sa rozhodli pre boj.

Keby sa Bill Peterson, adská polícia a štát Oklahoma ospravedlnili za nespravodlivosť a uzavreli prípad Rona Williamsona a Dennisa Fritza, bolo by to čestné a smutný príbeh by sa skončil.

Namiesto toho ich však čakal súd.

V apríli 2000 Dennis Fritz a Ron Williamson zažalovali polovicu štátu Oklahoma. Na strane obžalovaných sa ocitli: mesto Ada, okres Pontotoc, Bill Peterson, Dennis Smith, John Christian, Mike Tenney, Glen Gore, Terri Hollandová, James Harjo, štát Oklahoma, OSBI a jeho zamestnanci Gary Rogers, Rusty Featherstone, Melvin Hett, Jerry Peters, Larry Mullins a úradníci väzenskej správy Gary Maynard, Dan Reynolds, James Saffle a Larry Fields.

Žalobu podali na federálny súd ako prípad porušenia občianskych práv uvedených v 4., 5., 6., 8. a 14. dodatku Ústavy Spojených štátov. Náhoda chcela, že prípad pridelili sudcovi Frankovi Seayovi, ktorý sa ho neskôr pre zaujatosť vzdal.

Uvedené osoby a inštitúcie podľa žaloby (1) neposkytli žalujúcej strane spravodlivý proces, lebo proti nim použili sfalšované dôkazy a zadržali poľahčujúce dôkazy; (2) sprisahali sa a neoprávnene zatkli a obžalovali žalujúcu stranu; (3) dopustili sa podvodu; (4) zámerne vyvolali emocionálny stres; (5) zanedbali povinnosti žalobcu a (6) podali krivé obvinenie.

V časti žaloby vzťahujúcej sa na väzenský systém sa uvádzalo, že Ron bol obeťou zlého zaobchádzania v bloku smrti a že vedenie väznice sústavne ignorovalo jeho duševnú chorobu, aj napriek viacerým upozorneniam.

Žalovaná strana požadovala odškodné 100 miliónov dolárov.

Adské noviny citovali Billa Petersona: „Podľa môjho názoru ide o neodôvodnenú žalobu s cieľom vzbudiť pozornosť. Vôbec sa pre ňu neznepokojujem.“

Okrem toho znova potvrdil, že vyšetrovanie vraždy „pokračuje“.

Žalobu podala firma Barryho Schecka a právnička z Kansas City Cheryl Pilatová. Mark Barrett sa k tímu pripojil neskôr, keď odišiel zo štátnych služieb do súkromnej praxe.

Vyhrať civilný spor o protiprávne odsúdenie nie je ľahké a väčšina oslobodených sa ani nedostane pred súd. Protiprávnym odsúdením nevzniká automaticky nárok súdiť sa.

Kto sa chce súdiť, musí dokázať, že boli porušené jeho občianske práva, že došlo k porušeniu jeho ústavného práva na ochranu, čo napokon vyústilo do protiprávneho odsúdenia. Potom príde najťažšia časť: prakticky každého účastníka procesu, ktorý viedol k protiprávnemu odsúdeniu, totiž chráni imunita. Sudca je imúnny bez ohľadu na to, ako viedol proces. Prokurátor je imúnny, pokiaľ si robí svoju prácu, čiže žaluje. No ak sa zapletie do vyšetrovania, môže byť prípadne aj stíhaný. Policajt je imúnny, pokiaľ sa nedokáže, že konal tak nesprávne, že by si každý rozumný príslušník polície uvedomil, že porušuje ústavu.

Takéto spory sú veľmi nákladné a právni zástupcovia žalujúcej strany sú nútení žiadať desaťtisícové a niekedy aj stotisícové zálohy na súdne trovy. Je to veľmi riskantné, lebo spory sa niekedy vlečú aj celé roky.

Väčšina protiprávne odsúdených, ako napríklad Greg Wilhoit, nikdy nevysúdi ani cent.

Ronova ďalšia zastávka, od júla 2001, bola v známom normanskom resocializačnom zariadení pre mužov, ktoré svojim obyvateľom ponúkalo štruktúrované prostredie, poradenstvo a výcvik. Cieľom bolo naučiť pacientov samostatnosti pod dohľadom odborníkov, aby sa napokon zaradili do normálneho života ako produktívni a stabilizovaní občania.

Prvú fázu tvoril ročný program, v ktorom muži bývali v spoločných izbách a museli dodržiavať množstvo pravidiel. Učili sa používať mestskú dopravu, orientovať sa v meste, variť, upratovať a starať sa o osobnú hygienu. Ron vedel pripraviť praženicu a sendvič s arašidovou nátierkou.

Najradšej sa zdržiaval v blízkosti svojej izby a von chodil iba fajčiť. Ani po štyroch mesiacoch nevedel, ktorým autobusom sa dostane do mesta.

Ronova láska z mladosti sa volala Debbie Keithová. Jej otec bol pastor a chcel, aby sa dcéra vydala za pastora, k čomu mal Ron veľmi ďaleko. Jej brat Mickey išiel v otcových šľapajach a pôsobil ako pastor v Evanjelikálnom chráme, Annettinom novom kostole v Ade. Reverend Keith na Ronovu žiadosť a Annettino naliehanie zašiel do Normanu.

Ron sa chcel vrátiť do lona cirkvi a urobiť si v živote poriadok. V hĺbke duše nikdy neprestal veriť v Boha a Ježiša Krista. Nezabudol úryvky z Písma, ktoré sa v detstve naučil naspamäť, ani milované gospely. Napriek svojim chybám a nedostatkom túžil vrátiť sa k svojim koreňom. Trápil ho pocit viny za to, ako žil, ale veril v Ježišov sľub večného a úplného odpustenia.

Reverend Keith sa s Ronom rozprával a modlil a prebral s ním aj potrebné formality. Vysvetlil Ronovi, že ak sa naozaj chce znovu stať členom cirkvi, musí vyplniť prihlášku, v ktorej uvedie, že je znovuzrodený kresťan, že bude cirkev podporovať desiatkami aj svojou prítomnosťou, ak to bude možne, a nikdy nebude robiť cirkvi hanbu. Ron formulár bez váhania vyplnil a podpísal. Cirkevná rada ho prerokovala a napokon schválila.

Niekoľko mesiacov bol spokojný. Bol čistý a triezvy a odhodlaný s Božou pomocou skoncovať s pitím. Vstúpil medzi Anonymných alkoholikov a takmer nikdy nevynechal stretnutie. Lieky užíval pravidelne a rodina aj priatelia sa tešili z jeho spoločnosti. Bol vtipný a hlučný, vždy mal poruke pohotovú odpoveď alebo humornú historku. Rád ohuroval neznámych ľudí a každú historku začínal slovami: „Keď som sedel v cele smrti…“ Príbuzní ho navštevovali a často žasli nad jeho schopnosťou zapamätať si aj najmenšie podrobnosti niečoho, čo sa stalo, keď bol prakticky nepríčetný.

Keďže dom, kde býval, bol v centre Normanu, neďaleko kancelárie Marka Barretta, Ron sa uňho často zastavil na kus reči. Vypili spolu kávu, rozprávali sa o hudbe a o podanej žalobe. Rona predovšetkým zaujímalo, kedy sa spor skončí a koľko peňazí dostane. Mark pozval Rona do kostola, kde sa stretávala kongregácia Kristových učeníkov. Ron začal s Markovou manželkou navštevovať nedeľnú školu, kde ho fascinovali otvorené a liberálne diskusie o Biblii a kresťanstve. Čokoľvek sa smelo spochybniť, na rozdiel od letničných kostolov, kde bolo Písmo nemenné a neomylné a odlišné názory sa neprijímali s pochopením.

Ron väčšinu času venoval hudbe, cvičil pesničky Boba Dylana a Erica Claptona dovtedy, kým ich nedokázal napodobniť. A získal prácu. Vystupoval v kaviarniach v Normane a Oklahoma City, kde hral na želanie neveľkého publika za pár drobných. Ničoho sa nebál. Mal síce obmedzený rozsah hlasu, ale bolo mu to jedno. Zaspieval hocičo.

Oklahomské združenie za zrušenie trestu smrti ho pozvalo, aby zaspieval a povedal pár slov na benefičnej akcii, ktorá sa konala vo Firehouse neďaleko areálu Oklahomskej univerzity. Keďže ešte nikdy nevystupoval pred dvoma stovkami divákov, bol trochu neistý a stál príliš ďaleko od mikrofónu. Bolo ho slabo počuť, ale obecenstvo ho napriek tomu odmenilo potleskom. V ten večer sa zoznámil s doktorkou Susan Sharpovou, ktorá prednášala kriminológiu na Oklahomskej univerzite a aktívne bojovala za zrušenie trestu smrti. Pozvala ho na svoju prednášku a Ron pozvanie ochotne prijal.

Spriatelili sa, hoci Ron ju považoval za viac ako priateľku. Doktorka Sharpová však udržiavala ich vzťah na priateľskej, profesionálnej úrovni. Videla v ňom človeka poznačeného utrpením a chcela mu pomôcť. Ľúbostný vzťah neprichádzal do úvahy a Ron si ho nevynucoval.

V domove ukončil prvú fázu a prešiel do druhej – dostal vlastný byt. Annette a Renee sa usilovne modlili, aby bol schopný bývať sám. Nechceli myslieť na budúcnosť v opatrovateľských ústavoch či psychiatrických liečebňach. Ak prekoná druhú fázu, možno si nájde aj prácu.

Zhruba mesiac sa držal, ale potom sa začal pomaly opúšťať. Bez dohľadu začal zanedbávať užívanie liekov. A zatúžil po vychladenom pive. Jeho obľúbeným podnikom sa stal bar Deli, kde sa stretávali ťažkí pijani a rebelujúca mládež.

Ron sa stal pravidelným návštevníkom a ako vždy nebol príjemný, keď si vypil.

Dňa 29. októbra 2001 Ron vypovedal v súvislosti s nadchádzajúcim súdnym sporom. Kancelária súdneho zapisovateľa v Oklahoma City bola plná právnikov dychtivých vyspovedať muža, ktorý sa stal miestnou celebritou.

Po úvodných otázkach sa prvý obhajca spýtal: „Užívate nejaké lieky?“

„Áno.“

„A tie lieky vám predpísal lekár?“

„Áno, psychiater.“

„Máte ich zoznam, alebo máte informácie o tom, aké lieky používate?“

„Viem, čo beriem.“

„Čo teda beriete?“

„Depakote 250 mg štyrikrát denne; Zyprexu iba večer a Wellbutrin raz denne.“

„Viete, na čo sú tie lieky?“

„Nuž, Depakote je na výkyvy nálady, Wellbutrin je na depresiu a Zyprexa je na hlasy a halucinácie.“

„Dobre. Jedna z vecí, ktoré nás dnes zaujímajú, je účinok liekov na vašu pamäť. Majú nejaké účinky?“

„To neviem. Zatiaľ ste sa ma nepýtali na nič, na čo by som si mal spomenúť.“

Po niekoľkých hodinách otázok a odpovedí bol úplne vyčerpaný.

Bill Peterson podal návrh na vydanie rozsudku bez súdneho konania, čo bol bežný právnický manéver, pomocou ktorého sa chcel vyhnúť súdu.

Žalujúca strana však argumentovala, že sa na Petersona nevzťahuje imunita, lebo prekročil hranice pôsobnosti prokurátora, keď začal vyšetrovať vraždu Debbie Carterovej. A uviedla dva príklady falšovania dôkazov z jeho strany.

Prvý pochádzal z miestoprísažného vyhlásenia Glena Gora, ktoré sa malo použiť v občianskoprávnom konaní. Gore tvrdil, že Bill Peterson za ním dokonca prišiel do väzenia a vyhrážal sa mu stíhaním, ak nebude svedčiť proti Ronovi Williamsonovi. Peterson ho varoval, nech dúfa, že sa jeho odtlačky prstov „nenájdu v byte Debbie Carterovej“, lebo inak „by mohol ísť po Gorovi“.

Druhý príklad umelo vykonštruovaných dôkazov sa týkal opakovaného snímania odtlačkov Debbinej dlane. Peterson pripustil, že sa v januári 1997 stretol s Jerrym Petersom, Larrym Mullinsom a adskými vyšetrovateľmi, aby sa s nimi porozprával o odtlačku dlane. Vyjadril sa, že „nevedel ako ďalej“. Štyri a pol roka po pohrebe obete mu napadlo, že treba získať kvalitnejší odtlačok dlane a požiadal Mullinsa a Petersa, aby ho znova preskúmali. Konala sa exhumácia, urobili sa nové odtlačky a odborníci odrazu zmenili názor.

(Právni zástupcovia Rona a Dennisa si najali vlastného experta Billa Baileyho, ktorý zistil, že Mullins a Peters došli k novým záverom na základe skúmania iných častí odtlačku dlane. Bailey vykonal vlastnú analýzu a skonštatoval, že odtlačok dlane na stene nezanechala Debbie Carterová.)

Federálny sudca zamietol Petersonovu žiadosť o okamžité vydanie rozsudku a povedal: „Existujú opodstatnené pochybnosti, že Peterson, Peters, Mullins a ďalší systematicky falšovali dôkazy s cieľom dosiahnuť odsúdenie Williamsona a Fritza.“ Sudca pokračoval:

Nepriame dôkazy v tomto prípade naznačujú, že išlo o organizované úsilie rôznych vyšetrovateľov a Petersona zbaviť Williamsona a Fritza ich ústavných práv. Opakované nepripustenie poľahčujúcich dôkazov, pričom priťažujúce dôkazy zahrnuté boli, použitie pochybných falšovaných dôkazov, neschopnosť sledovať iné stopy, na ktoré upozornili rôzni ľudia, a použitie pochybných záverov z kriminalistického vyšetrovania, to všetko naznačuje, že žalovaní konali úmyselne s cieľom obviniť Williamsona a Fritza bez ohľadu na varovné signály, ktoré jasne naznačovali, že obvinenie je neoprávnené a nepodložené faktmi z vyšetrovania.

Rozhodnutie zo 7. februára 2002 prišlo ako blesk z jasného neba a zvrátilo priebeh sporu.

Renee už roky presviedčala Annette, aby odišla z Ady. Ľudia neprestanú Rona podozrievať a šepkať si o jeho sestre. V kostole sa im otočili chrbtom. A žaloba vznesená proti mestu a okresu situáciu ešte zhorší.

Annette odolávala, lebo v Ade bola doma. Jej brat je nevinný. Naučila sa ignorovať šepkanie a kradmé pohľady, nevzdá sa.

Ale súdny spor ju znepokojoval. Po dvoch rokoch intenzívnych predprocesných príprav Mark Barrett a Barry Scheck mali konečne pocit, že sa na nich usmialo šťastie. Vyjednávania o vyrovnaní chvíľu bežali, chvíľu nie, ale medzi právnikmi na oboch stranách prevládal názor, že prípad nepôjde k súdu.

Možno bol čas na zmenu. V apríli 2002 Annette po šesťdesiatich rokoch opustila Adu. Presťahovala sa do Tulsy, kde mala príbuzných, a čoskoro za ňou prišiel brat.

Chcela ho dostať z Normanu. Ron zase začal piť, a keď bol opitý, neudržal jazyk za zubami. Všade rozprával o súdnom spore, o právnikoch a miliónoch, ktoré dostane od tých, čo ho nespravodlivo odsúdili na smrť, a tak ďalej. Potĺkal sa po baroch a vzbudzoval pozornosť rôznych ľudí, z ktorých sa rýchlo stali jeho najlepší priatelia, keď dostal peniaze.

Nasťahoval sa k Annette a rýchlo pochopil, že v jej novom dome platia rovnaké pravidlá ako v starom. Žiadne pitie. A tak vytriezvel, začal chodiť do toho istého kostola ako ona a zblížil sa s jej pastorom. Bola tam skupina mužov, ktorí študovali Bibliu a pod názvom Svetlo pre zablúdených zháňali peniaze na misijné cesty do chudobných krajín. Ich najobľúbenejšia dobročinná akcia bola večera, ktorá sa podávala pravidelne raz za mesiac. Ron im v kuchyni ochotne pomáhal baliť zemiaky na pečenie do hliníkovej fólie a veľmi sa mu to páčilo.

Na jeseň 2002 došlo v „neopodstatnenom“ spore k niekoľkomiliónovému mimosúdnemu vyrovnaniu. Mnohí žalovaní v snahe zachrániť si kariéru a poškodené sebavedomie trvali na dôvernej dohode o vyrovnaní, takže oni a ich poisťovne vyplatili slušné sumy bez toho, aby pripustili, že konali nesprávne. Tajnú dohodu zamkli do trezoru a zabezpečili príkazom federálneho súdu.

Jej podrobnosti sa pretriasali vo všetkých kaviarňach v Ade, lebo mestská rada bola napokon nútená priznať, že musela načrieť do rezervného fondu a vyplatiť 500 000 dolárov ako svoj podiel na celkovom vyrovnaní. Klebety sa šírili, v každej kaviarni sa hovorilo o inej sume, ale všetci boli presvedčení, že sa pohybuje okolo 5 miliónov. Ada Evening News, odvolávajúc sa na nemenovaný zdroj, uviedli práve túto čiastku.

Keďže Rona a Dennisa stále nevylúčili zo zoznamu podozrivých, mnohí poctiví občania Ady verili, že boli do vraždy zapletení. A skutočnosť, že na svojom zločine pekne zarobili, vyvolala ešte väčší odpor.

Mark Barrett a Barry Scheck trvali na tom, aby ich klienti prevzali počiatočnú väčšiu sumu a potom menšie mesačné splátky.

Dennis si kúpil nový dom na predmestí Kansas City. Staral sa o matku a Elizabeth a zvyšok peňazí uložil v banke.

Ron nebol taký prezieravý.

Presvedčil Annette, aby mu pomohla s kúpou bytu neďaleko jej domu a kostola. Za 60 000 kúpili pekný trojizbový byt a Ron zase raz skúšal bývať sám. Niekoľko týždňov sa držal dobre. Ak ho Annette z nejakého dôvodu nemohla odviezť autom, Ron pokojne chodil do kostola pešo.

Lenže v Tulse bol ako doma. Netrvalo dlho a začal sa túlať po striptízových kluboch a baroch, kde všetkým platil a dievčatám dával tisícdolárové prepitné. Peniaze priťahovali všelijakých ľudí, starých i nových priateľov, ktorí ho často zneužívali. Ron bol prehnane štedrý a vôbec nemyslel na budúcnosť. Päťdesiattisíc dolárov sa vyparilo, skôr ako Annette stihla zasiahnuť.

Neďaleko jeho bytu bol bar Bounty, neveľký tichý podnik, kde bol štamgastom Guy Wilhoit, Gregov otec. Zoznámili sa, začali spolu popíjať a celé hodiny sa rozprávali o Gregovi a prízrakoch z cely smrti. Guy povedal barmanovi aj majiteľovi baru, že Ron je jeho veľmi dobrý priateľ a Gregov kamarát, a keby sa niečo stalo, hocičo, nech zavolajú jemu, nie policajtom. Sľúbili, že dajú na Rona pozor.

Lenže Ron miloval striptízové kluby. Najradšej mal Lady Godiva’s, kde sa bláznivo zaľúbil do istej tanečnice, ktorá však bola zadaná. To nič. Keď zistil, že nemá s rodinou kde bývať, pozval všetkých k sebe a ponúkol im voľnú izbu na poschodí. Striptérka s dvoma deťmi a ich údajným otcom sa teda nasťahovala do Ronovho pekného nového bytu. Neboli tam žiadne zásoby potravín. Ron okamžite zavolal Annette a nadiktoval jej dlhý zoznam tých najpotrebnejších vecí a ona šla do obchodu a dosť neochotne všetko nakúpila. Keď priviezla nákup, Rona nikde nenašla. V izbe na poschodí sa pred ňou skrývala striptérka s celou rodinou a odmietala vyjsť von. Annette im spoza zamknutých dverí veľmi hlasno dala ultimátum a vyhrážala sa trestným stíhaním, ak okamžite neodídu. Striptérkina rodina napokon ušla a Ron za ňou veľmi smútil.

Dobrodružstvám ani zďaleka nebol koniec, kým si Annette nevyžiadala súdny príkaz. Hádali sa pre peniaze, ale Ron vždy vedel, čo je najlepšie. Byt predali a Ron išiel do ďalšieho domova s opatrovateľskou službou.

Skutoční priatelia ho však nikdy neopustili. Dennis Fritz vedel, že Ronovi sa nedarí viesť normálny život. Navrhol mu, aby prišiel bývať k nemu do Kansas City. Dozrie na jeho životosprávu a pravidelné užívanie liekov, prinúti ho cvičiť a obmedziť pitie a fajčenie. Dennis objavil zdravé potraviny, vitamíny, výživové doplnky, bylinkové čaje a chcel, aby ich vyskúšal aj Ron. Rozprávali sa o sťahovaní niekoľko týždňov, ale Annette s tým napokon nesúhlasila.

Z Grega Wilhoita sa stal Kalifornčan a zúrivý bojovník za zrušenie trestu smrti. Prosil Ronnieho, aby sa presťahoval do Sacramenta, kde sa mu bude ľahšie žiť a zabudne na minulosť. Ronovi sa ten nápad zapáčil, ale radšej o ňom rozprával, ako sa pokúšal o jeho realizáciu.

Bruce Leba mu tiež ponúkol izbu, ako už veľa ráz predtým. Annette súhlasila a Ron sa nasťahoval k Bruceovi, ktorý v tom čase pracoval ako šofér kamióna. Ron ho často sprevádzal a kochal sa pocitom slobody na otvorených diaľniciach.

Annette predpokladala, že nevydrží dlhšie ako tri mesiace, to bol jeho priemer. Všetko ho časom omrzelo a o tri mesiace sa s Bruceom pohádali pre nejakú maličkosť, na ktorú sa ani jeden nevedel rozpomenúť. Ron sa vrátil do Tulsy, niekoľko týždňov býval u Annette, a potom si na tri mesiace prenajal apartmán v hoteli.

V roku 2001, čiže dva roky po prepustení Dennisa a Rona a takmer devätnásť rokov po vražde Debbie Carterovej, adská polícia konečne uzavrela vyšetrovanie. Prešli ďalšie dva roky, kým Glena Gora priviezli z väznice v Lexingtone a postavili pred súd.

Bill Peterson sa z mnohých dôvodov nestal žalobcom v tomto prípade. Ťažko sa mohol postaviť pred porotu, ukázať prstom na obžalovaného a povedať: „Glen Gore, zaslúžite si smrť za to, čo ste vykonali Debbie Carterovej,“ lebo raz už ukázal na dvoch obžalovaných a obvinil ich. Peterson požiadal o uvoľnenie z prípadu na základe konfliktu záujmov, ale namiesto seba poslal Chrisa Rossa, aby sedel pri stole obžaloby a robil si poznámky.

Z Oklahoma City vyslali prokurátora Richarda Wintoryho, ktorý na základe výsledkov testov DNA rýchlo dosiahol odsúdenie. Keď si porota vypočula podrobnosti o Gorovej zločineckej minulosti, bez prieťahov odporučila trest smrti.

Dennis odmietol sledovať proces, ale Ron ho nemohol ignorovať. Každý deň telefonoval sudcovi Landrithovi a opakoval: „Tommy, musíš dostať Rickyho Joea Simmonsa.“

„Tommy, vykašli sa na Gora! Skutočný vrah je Ricky Joe Simmons.“

Išiel z jedného domova do druhého. Len čo sa mu niečo prestalo páčiť, začal vyvolávať Annette, ktorá našla ďalšie zariadenie ochotné postarať sa oňho. Potom mu pobalila veci a presťahovala ho. Niektoré domovy razili dezinfekciou a všadeprítomnou smrťou, iné boli príjemné a útulné.

Práve bol v jednom z tých lepších v meste Howe, keď ho navšítivila doktorka Susan Sharpová. Ron bol už niekoľko týždňov triezvy a cítil sa výborne. Odviezli sa za mesto do parku pri jazere. Bol jasný deň, vzduch bol chladný a svieži.

„Bol ako malý chlapec,“ povedala neskôr Sharpová. „Tešil sa, že je vonku, že svieti slnko a je krásny deň.“

Keď bol triezvy a užíval lieky, bol veľmi príjemný spoločník. Večer mali „rande“ – večeru v neďalekej reštaurácii. Ron bol na seba hrdý, lebo pozval slušnú dámu na steak.

17

Prenikavé bolesti brucha sa začali v jeseni 2004. Ron mal stále pocit nafúknutosti a zle sa mu sedelo a ležalo. Pri chôdzi mu bolo lepšie, ale bolesti sa stupňovali. Bol stále unavený a nemohol spať. Celé noci prechodil po chodbách posledného domova, v ktorom sa ocitol, a snažil sa nájsť úľavu od neznesiteľného tlaku v bruchu.

Annette bola dve hodiny cesty od neho a brata nevidela už mesiac, hoci si vypočula jeho náreky v telefóne. Keď poňho prišla, aby ho odviezla k zubárovi, zdesila sa. „Vyzeral ako v desiatom mesiaci tehotenstva,“ povedala. Zrušila návštevu u zubára a išla s ním rovno na pohotovosť do Seminole. Odtiaľ ich poslali do nemocnice v Tulse, kde Ronovi diagnostikovali cirhózu pečene. Neoperovateľnú, nevyliečiteľnú, bez možnosti transplantácie. Bol to ďalší rozsudok smrti a navyše bolestivý. V najlepšom prípade mal pred sebou šesť mesiacov života.

Mal päťdesiatjeden rokov a najmenej štrnásť z nich strávil za mrežami bez pitia. Pred piatimi rokmi, keď ho prepustili, síce začal znova piť, ale mal aj dosť dlhé obdobia abstinencie, lebo sa pokúšal bojovať s alkoholizmom.

Zdalo sa, že cirhóza prišla predčasne. Annette sa na to pýtala lekárov a tí jej odpovedali. Nebolo to ľahké. Okrem alkoholu boli v hre aj drogy, hoci po prepustení len zriedka. Pravdepodobnou príčinou boli lieky. Najmenej polovicu života Ron užíval pomerne veľké dávky účinných psychotropných liekov.

Možno mal od mladosti slabú pečeň. Ale na tom už nezáležalo. Annette sa opäť stala poslom zlých správ. Renee tomu nemohla uveriť.

Lekári mu z brucha odobrali niekoľko litrov tekutiny a nemocnica požiadala Annette, aby brata umiestnila niekde inde. Viaceré zariadenia ju odmietli, ale napokon sa jej podarilo nájsť izbu v domove Zlomený šíp. Sestričky a ostatný personál Ronnieho privítali ako člena rodiny.

Annette a Renee čoskoro pochopili, že to nepotrvá ani šesť mesiacov. Ron sa im strácal pred očami. Okrem zväčšeného brucha zvyšok jeho tela rýchlo chradol a scvrkával sa. Stratil chuť do jedla a konečne prestal piť a fajčiť. Pečeň postupne prestala fungovať a bolesť bola čoraz hroznejšia. Nikde nemal pokoja, stále sa prechádzal po izbe a po chodbách domova.

Rodina sa pri ňom striedala, všetci sa snažili byť s ním čo najdlhšie. Annette bola blízko, ale Renee, Gary a ich deti bývali neďaleko Dallasu. Napriek tomu merali štvorhodinovú cestu, ako často sa dalo.

Mark Barrett svojho klienta navštívil niekoľko ráz. Bol zaneprázdnený, ale Ron mal vždy prednosť. Hovorili spolu o smrti a živote po nej, o Bohu a prísľube spásy skrze Krista. Ron hľadel v ústrety smrti s takmer dokonalou vyrovnanosťou. Tešil sa na ňu už veľa rokov. Nebál sa umrieť. Nebol zatrpknutý. Všeličo v živote oľutoval, chyby, ktoré narobil, bolesť, ktorú spôsobil, ale úprimne poprosil Boha o odpustenie a jeho prosba bola vyslyšaná.

Nemal pocit krivdy, aj keď na Billa Petersona a Rickyho Joea Simmonsa nevedel zabudnúť. Nakoniec im odpustil.

Pri ďalšej návšteve Mark zaviedol reč na hudbu a Ron celé hodiny rozprával o svojej novej kariére a koľko zábavy si užije, až odíde z domova. O chorobe ani o umieraní sa nehovorilo.

Annette mu priniesla gitaru, ale Ronovi sa ťažko hralo. Namiesto toho poprosil sestru, aby mu zaspievala ich obľúbené gospely. Ronovo posledné vystúpenie bolo v domove pri karaoke. Akosi v sebe našiel dosť energie na spev. Sestričky a ostatní pacienti už poznali jeho príbeh a všetci mu nadšene tlieskali. Potom dokonca tancoval so sestričkami na reprodukovanú hudbu.

Na rozdiel od väčšiny umierajúcich pacientov nechcel, aby ho kňaz držal za ruku a vypočul si jeho poslednú spoveď a modlitbu. Poznal Písmo ako hociktorý kazateľ. Jeho viera v evanjeliá bola pevná. Možno sa od nich odklonil viac ako iní, ale to už oľutoval a pustil to z hlavy.

Bol pripravený.

Za päť rokov slobody prežil zopár pekných chvíľ, ale nebolo ich veľa. Sedemnásť ráz sa sťahoval a bolo jasné, že nedokáže bývať sám. Aká budúcnosť by ho čakala? Pre Annette a Renee bol iba príťažou. Vlastne, väčšinu života bol pre niekoho bremenom, už ho to unavovalo.

Odvtedy, ako sa ocitol v cele smrti, pri viacerých príležitostiach hovoril Annette, že ľutuje, že sa vôbec narodil, a túži iba zomrieť. Hanbil sa za trápenie, ktoré spôsobil najmä svojim rodičom, chcel ísť za nimi, ospravedlniť sa a byť s nimi naveky. Po prepustení ho Annette prichytila vo svojej kuchyni, ako sa pozerá z okna. Vyzeral akoby bol v tranze. Chytil ju za ruku a povedal: „Pomodli sa so mnou, Annette. Modli sa, aby ma Pán zobral domov, hneď teraz.“

Tú modlitbu vtedy nevládala dokončiť.

Greg Wilhoit prišiel na Deň vďakyvzdania a strávil s Ronniem desať dní. Hoci bol slabý a utlmený morfínom, rozprávali sa o živote v bloku smrti. Bol hrozný, ale občas sa našiel dôvod na oneskorený smiech.

Do novembra 2004 sa v Oklahome popravovalo ako na bežiacom páse a mnohí starí známi už odpočívali v pokoji. Ron vedel, že s niektorými sa stretne v nebi.

Gregovi sa zdôveril, že videl zo života to najlepšie aj to najhoršie. Viac už vidieť nechce a je pripravený odísť.

„Bol úplne zmierený s Pánom,“ povedal Greg. „Nemal strach zo smrti. Len to chcel mať čím skôr za sebou.“

Keď sa Greg lúčil, Ron ho už nevnímal. Dostával veľké dávky morfínu a od smrti ho delilo len pár dní.

Ronov rýchly odchod zo sveta mnohých priateľov zaskočil. Dennis Fritz prechádzal cez Tulsu, ale nevedel nájsť domov, v ktorom bol Ron. Povedal si, že ho navštívi neskôr, ale nestihol to. Bruce Leba pracoval v inom štáte a na čas s Ronom stratil kontakt.

Takmer v poslednej chvíli Rona navštívil Barry Scheck – telefonicky. Dan Clark, vyšetrovateľ, ktorý spolupracoval na civilnom spore, nainštaloval do izby hlasný telefón. Keď zaznel Barryho hlas, Ron bol pod vplyvom liekov a skoro mŕtvy. Barry sľúbil, že sa čoskoro zastaví na kus reči, a tak ďalej. Ron sa usmial a ostatní sa zasmiali, keď dodal: „A Ronnie, ak to náhodou nestihneš, sľubujem ti, že Rickyho Joea Simmonsa chytíme.“

Potom zavolali do izby rodinu.

Tri roky predtým cestovala po krajine významná fotografka Taryn Simonová a fotografovala oslobodených väzňov pre knihu, ktorú plánovala vydať. Fotografovala aj Rona a Dennisa a pridala aj stručný opis ich prípadu. Oboch poprosila, aby napísali alebo povedali pár slov k fotografiám. Ron povedal:

Dúfam, že nepôjdem ani do neba, ani do pekla. Keď príde môj čas, chcel by som zaspať, nikdy viac sa nezobudiť a už nikdy nemať zlé sny. Večný odpočinok, čo býva na náhrobných kameňoch, to je to, v čo dúfam. Nechcem sa zúčastniť na poslednom súde. Nechcem, aby ma zase súdili. V cele smrti som sa pýtal, prečo som sa vôbec narodil, keď to všetko musím prežívať. Prečo som sa narodil? Takmer som preklial matku a otca, že ma priviedli na svet – také zlé to bolo. Keby som to mal prežívať znova, nenarodil by som sa.

Z knihy Nevinní (Umbrage 2003)

Tvárou v tvár smrti Ron predsa len zmenil názor. Veľmi túžil stráviť večnosť v nebi.

Annette, Renee a ich rodiny sa 4. decembra posledný raz zišli v jeho izbe a povedali mu zbohom.

O tri dni sa v domove Zlomený šíp konala smútočná bohoslužba, ktorú slúžil Ronov pastor, reverend Ted Heaston. Prehovoril aj Charles Story, kaplán z väzenia, a porozprával prítomným niekoľko historiek z McAlesteru. Mark Barrett predniesol dojímavú reč o ich výnimočnom priateľstve. Cheryl Pilatová prečítala list od Barryho Schecka, ktorý sa práve pokúšal oslobodiť nie jedného, ale dvoch väzňov.

V otvorenej truhle pokojne odpočíval bledý sivovlasý muž. Na truhle ležala jeho bejzbalová bunda, rukavica, pálka a vedľa nich gitara.

Zazneli dva klasické gospely: I’ll Fly Away a He Set Me Free, ktoré sa Ron naučil ako malý chlapec a spieval ich celý život v letných táboroch, na matkinom pohrebe s členkami v reťaziach, v najtemnejších chvíľach v cele smrti, v Annettinom dome v ten večer, keď ho prepustili. Rytmická hudba pôsobila na ľudí uvoľňujúco a všetci sa začali usmievať.

Hoci to bola smutná udalosť, priniesla aj veľkú úľavu. Skončil sa tragický život a ten, kto ho žil, teraz odišiel za lepším. Za to sa Ronnie modlil. Konečne bol voľný.

Popoludní sa trúchliaci pozostalí zhromaždili na cintoríne v Ade. Veľa priateľov rodiny si prišlo uctiť pamiatku zosnulého. Z úcty ku Carterovcom Annette vybrala iný cintorín ako ten, kde bola pochovaná Debbie.

Bol chladný veterný deň. Siedmeho decembra 2004 uplynulo presne dvadsaťdva rokov odvtedy, čo naposledy videli Debbie živú.

Truhlu spustili do hrobu nosiči, medzi ktorými boli aj Bruce Leba a Dennis Fritz. Miestny pastor povedal pár slov, nasledovala modlitba, slzy a napokon posledné zbohom.

Na jeho náhrobku sú vyryté tieto slová:

RONALD KEITH WILLIAMSON

Narodil sa 3. februára 1953

Zomrel 4. decembra 2004

Statočný bojovník

Nespravodlivo odsúdený v roku 1988

Oslobodený 15. apríla 1999

POZNÁMKA AUTORA

Dva dni po pohrebe Rona Williamsona som listoval v New York Times a natrafil som na jeho nekrológ. Titulok – RONALD WILLIAMSON, OSLOBODENÝ Z CELY SMRTI, ZOMREL VO VEKU 51 ROKOV – bol sám osebe dosť pôsobivý, ale dlhý nekrológ Jima Dwyera naznačoval, že ide o viac. Bola pri ňom fotografia Rona v súdnej sieni, keď si vypočul oslobodzujúci rozsudok. V jeho tvári bolo vidieť zmätok, úľavu, možno aj isté zadosťučinenie.

Príbeh o jeho prepustení v roku 1999 mi unikol, nikdy som nepočul o Ronovi Williamsonovi ani o Dennisovi Fritzovi.

Prečítal som si nekrológ ešte raz. Ani v najväčšom rozmachu tvorivosti by som nedokázal vymyslieť taký bohatý a mnohovrstevný príbeh, ako bol Ronov. A čoskoro som zistil, že nekrológ iba kĺzal po povrchu. O niekoľko hodín som mal za sebou prvé telefonické rozhovory s Annette a Renee a zrazu som si uvedomil, že o tom musím napísať knihu.

Takmer nikdy mi nezišlo na um písať literatúru faktu – pri písaní románov som sa veľmi dobre zabával – a netušil som, do čoho sa púšťam. Práca na knihe mi zabrala nasledujúcich osemnásť mesiacov. Veľa ráz som navštívil Adu, bol som v budove súdu aj vo väzení, v kaviarňach po celom meste, bol som v McAlesteri v starom aj novom bloku smrti. V Asheri som strávil dve hodiny na tribúne a rozprával sa s trénerom Bowenom o bejzbale. V Seminole som obedoval so sudcom Frankom Seayom, pozrel som si štadión Yankees, v lexingtonskom väzení som sa zhováral s Tommym Wardom a v Normane, kde som mal základný tábor, som viedol dlhé rozhovory s Markom Barrettom. Stretol som sa s Dennisom Fritzom v Kansas City, s Annette a Renee v Tulse, a keď sa mi podarilo presvedčiť Grega Wilhoita, aby prišiel domov z Kalifornie, navštívili sme spolu Big Mac, kde uvidel svoju celu prvý raz po pätnástich rokoch.

Po každej návšteve, po každom rozhovore príbeh nabral iný smer. Mohol som napísať aj päťtisíc strán.

Cesta ma zaviedla do sveta protiprávnych odsúdení, ktorým som ani ja, bývalý právnik, nikdy nevenoval pozornosť. Tento problém sa ani zďaleka nevzťahuje len na Oklahomu. Protiprávne odsúdenia sú takmer na dennom poriadku v každom štáte a dôvody sú všade rôzne a zároveň rovnaké – zlá práca polície, takzvaná veda, mylné výpovede očitých svedkov, neschopní obhajcovia, leniví prokurátori, arogantní prokurátori.

Vo veľkých mestách sú kriminalisti zavalení prácou, čo často vedie k neprofesionálnym postupom. V malých mestách často pôsobia policajti bez potrebného výcviku a nikto ich nekontroluje.

Vraždy a znásilnenia sú ešte vždy šokujúce zločiny a ľudia žiadajú spravodlivý trest, podľa možnosti rýchlo. Občania a porotcovia veria predstaviteľom zákona, že budú postupovať slušne. V opačnom prípade na to doplatia takí, ako Ron Williamson a Dennis Fritz.

A Tommy Ward a Karl Fontenot. Obaja si odpykávajú doživotný trest. Tommy môže jedného dňa požiadať o podmienečné prepustenie, ale Karl nie, lebo došlo k procedurálnej chybe. DNA ich nezachráni, keďže niet biologických dôkazov. Vraha alebo vrahov Denice Harawayovej nikdy nenájdu, určite nie policajti. Ďalšie informácie o ich prípade sú na stránke www. wardandfontenot. com.

Keď som zbieral materiál pre túto knihu, narazil som na dva prípady, ktoré tiež súvisia s Adou. V roku 1983 sa na Pontotockom okresnom súde konal proces s Calvinom Leem Scottom, obvineným zo znásilnenia. Obeťou bola mladá vdova, na ktorú násilník zaútočil, keď spala, a keďže jej zakryl tvár vankúšom, nemohla ho identifikovať. Expert na vlasy z OSBI vypovedal, že dva chlpy z oblasti genitálií nájdené na mieste činu sú „mikroskopicky zhodné“ so vzorkami Calvina Leeho Scotta, ktorý vehementne popieral svoju vinu. Porota bola iného názoru a odsúdila ho na dvadsaťpäť rokov. Odsedel si dvadsať a potom ho prepustili. V roku 2003, keď ho na základe testov DNA oslobodili, už nebol vo väzení.

Prípad vyšetroval Dennis Smith. Okresným prokurátorom bol Bill Peterson.

V roku 2001 bol bývalý zástupca adského policajného šéfa Dennis Corvin obvinený z výroby a distribúcie metamfetamínu. Priznal sa a dostal šesť rokov. Corvina spomenul Glen Gore vo svojom miestoprísažnom vyhlásení, ktoré podpísal dvadsať rokov po ich údajných drogových kšeftoch.

Ada je pekné mesto a človeku sa natíska otázka: Kedy tam dobrí ľudia urobia poriadok?

Možno vtedy, keď sa im zunuje doplácať na mizernú prácu prokuratúry. Za posledné dva roky mesto Ada dva razy zvýšilo dane z nehnuteľností, aby doplnilo rezervné fondy, ktoré sa použili na odškodnenie Rona a Dennisa. Krutá irónia je, že dane platia všetci majitelia nehnuteľností vrátane mnohých členov rodiny Carterovcov.

Dnes je nemožné dopracovať sa k celkovej sume premrhaných peňazí. Oklahoma vydáva ročne 20 000 dolárov na jedného väzňa. Náklady na Ronovo väznenie, bez pobytu v cele smrti a bez psychiatrickej liečby, sa vyšplhali na 250 000 dolárov. To isté platí o Dennisovi. Ak sa k tomu pripočíta odškodné, všetko je jasné. Dá sa povedať, že v oboch prípadoch išlo o niekoľko miliónov, ktoré boli vyhodené úplne zbytočne.

A v tejto sume nie sú zahrnuté tisícky hodín, ktoré právnici venovali na oslobodenie Rona a Dennisa, ani čas, ktorý vynaložili štátom určení právnici. Každý dolár súdnych trov nakoniec zaplatili daňoví poplatníci.

Pravda, boli aj úspory. Barney Ward dostal smiešnych 3 600 dolárov za obhajobu Rona a sudca Jones mu zamietol žiadosť o peniaze na súdneho znalca, ktorý by preskúmal dôkazy obžaloby. Gregovi Saundersovi dali rovnaký honorár. A aj jemu odmietli prispieť na súdneho znalca. Bolo treba chrániť daňových poplatníkov.

Cena bola privysoká, ale ľudia na to doplatili oveľa viac. Ronovu duševnú chorobu očividne zhoršil nespravodlivý trest, z ktorého sa po prepustení už nespamätal. To platí o väčšine oslobodených. Dennis Fritz patrí k tým šťastnejším. Vďaka svojej odvahe a inteligencii a neskôr aj s pomocou peňazí si dal život do poriadku. Dnes vedie pokojný, normálny život v Kansas City a vlani sa stal starým otcom.

Pokiaľ ide o ostatné postavy príbehu, Bill Peterson stále pôsobí v Ade ako okresný prokurátor. Jeho asistentmi sú Nancy Shewová a Chris Ross a jedným z vyšetrovateľov Gary Rogers. Dennis Smith v roku 1987 odišiel do dôchodku a 30. júna 2006 náhle zomrel. Barney Ward zomrel v lete 2005, kým som písal túto knihu; nemal som príležitosť rozprávať sa s ním. Sudcu Rona Jonesa v roku 1990 nezvolili do funkcie a potom odišiel z Ady.

Glen Gore je stále v bloku H v McAlesteri. V júli 2005 mu Oklahomský odvolací súd zrušil rozsudok a nariadil nový proces. Súd rozhodol, že Gore nemal spravodlivý proces, lebo sudca Landrith neumožnil jeho obhajcom predložiť dôkazy, že iní dvaja ľudia už boli odsúdení za ten istý zločin.

Dvadsiateho prvého júna 2006 však Gora opäť uznali vinným. Porota sa nedohodla vo veci trestu smrti a sudca Landrith, ako vyžaduje zákon, odsúdil Gora na doživotie bez možnosti podmienečného prepustenia.

Som hlboko zaviazaný ľuďom, ktorí mi pomáhali pri písaní tejto knihy. Annette a Renee s rodinami mi umožnili nazrieť do Ronovho života. Mark Barrett mi venoval veľa času, keď ma vozil po Oklahome a rozprával príbehy, ktorým som spočiatku nemohol uveriť, vyhľadával svedkov, vyťahoval staré spisy a dovolil mi využiť rozsiahlu sieť svojich kontaktov. Jeho asistentka Melissa Harrisová pre mňa okopírovala milióny dokumentov a udržiavala v nich úzkostlivý poriadok.

Dennis Fritz sa vrátil do bolestnej minulosti s pozoruhodným entuziazmom a ochotne mi odpovedal na otázky. Greg Wilhoit takisto.

Brenda Tolletová z Ada Evening News prešla redakčný archív a podarilo sa jej vydolovať všetky články súvisiace s obidvoma vraždami. Ann Kelleyová Weaverová, ktorá dnes pracuje v The Oklahoman, si spomenula na mnohé príbehy spojené s oslobodením.

Sudca Frank Seay sprvu nechcel hovoriť o jednom zo svojich prípadov. Ešte vždy sa drží staromódnej zásady, že sudcov má byť počuť, nie vidieť, ale napokon sa dal obmäkčiť. V jednom telefonickom rozhovore som ho označil za hrdinu, proti čomu ostro protestoval. Nemal som proti nemu šancu, hoci nás delilo skoro dvetisíc kilometrov. Vicky Hildebrandová preňho stále pracuje a živo si pamätá, ako prvý raz čítala Ronovu žiadosť.

Jim Payne sa stal federálnym sudcom, a hoci so mnou spolupracoval, nebol ochotný pripísať si nejaké zásluhy v súvislosti so záchranou Ronovho života. Podľa mňa je hrdina. To on si doma po práci pozorne prečítal žiadosť Janet Chesleyovej, ktorá v ňom vzbudila pochybnosti. To on išiel za sudcom Seayom a v hodine dvanástej odporučil odklad popravy.

Hoci sudca Tom Landrith vstúpil do príbehu dosť neskoro, mal to potešenie predsedať konaniu o oslobodení v apríli 1999. Návšteva v jeho kancelárii na adskom súde bola vždy príjemným zážitkom. Príbehy, mnohé zrejme pravdivé, sa len tak sypali.

Barry Scheck a ostatní bojovníci v Projekte nevina boli vždy milí a otvorení. Dosiaľ sa im podarilo oslobodiť 180 väzňov na základe testov DNA a inšpirovali vznik tridsiatich podobných projektov po celej krajine. Viac informácií je na stránke www. innocenceproject. org.

Tommy Ward strávil v starom bloku F tri roky a deväť mesiacov, kým ho premiestnili do väzenia v Lexingtone. Vymenili sme si veľa listov. Niektoré jeho historky boli o Ronovi a dal mi súhlas použiť ich v tejto knihe.

Pokiaľ ide o jeho zlý sen, vychádzal som najmä z knihy Roberta Mayera Adské sny. Je to fascinujúce dielo, ktoré je úžasným príkladom toho, ako sa má písať o zločinoch. Pán Mayer so mnou ochotne spolupracoval, keď som zhromažďoval informácie.

Ďakujem právnikom a ďalším zamestnancom Oklahomského úradu verejného obhajcu – Janet Chesleyovej, Billovi Lukerovi a Kim Marksovej. Moja vďaka patrí Bruceovi Lebovi, Murlovi Bowenovi, Christy Shepherdovej, Leslie Delkovej, doktorovi Keithovi Humovi, Nancy Vollertsenovej, doktorke Susan Sharpovej, Michaelovi Salemovi, Gail Sewardovej, Leemu Mannovi, Davidovi Morrisovi a Bertovi Colleymu. John Sherman, študent tretieho ročníka na právnickej fakulte virgínskej univerzity, strávil poldruha roka medzi kopami dokumentov, ktoré sme pozbierali, a udržiaval v nich poriadok.

Mal som k dispozícii aj svedecké výpovede takmer všetkých zainteresovaných. Niektoré rozhovory boli zbytočné. Na niektoré som nedostal súhlas. Zmenil som len mená údajných obetí znásilnenia.

John Grisham

júl 2006

John Grisham

NEVINNÝ

Z anglického originálu The Innocent Man (Doubleday, a division of Random House, Inc, USA 2006)

preložila Alena Redlingerová.

Redigovala Ina Martinova.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2007

ako svoju 2388. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán Ikar, a. s., Bratislava.

Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-1484-2

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai