Odvolání

John Grisham

(2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Po několik měsíců trvajícím procesu vynese porota provinčního soudu v okrese Mississippi šokující rozsudek v neprospěch obří chemické společnosti obviněné z nelegálního vypouštění toxického odpadu z továrny v Bowmore do okolní půdy, jež mělo za následek kontaminaci vody a desítky rakovinných onemocnění a úmrtí obyvatel nedalekého městečka. Společnost podá odvolání a o rozsudku má hlasovat devítka soudců Nejvyššího soudu státu Mississippi. Aby zabránil zopakování výsledku a vyplacení trestní náhrady ve výši několika desítek milionů dolarů, rozhodne se majitel společnosti, miliardář Carl Trudeau, obsadit jednu ze soudcovských stolic „svým" člověkem. Najme si nenápadnou firmu, která vybere mladého a nic netušícího adepta Rona Fiska a poskytne mu veškeré zázemí, aby z něj vytvořila vhodného a především poddajného kandidáta na toto volené místo. Další z próz Johna Grishama, v níž tento mistr příběhů z právnického prostředí úspěšně zpochybňuje spravedlnost a nestrannost amerického justičního systému, dává tentokrát nahlédnout do zákulisí jeho volebních praktik, cynické mašinerie ovládané všemocnými penězi a chytře manipulující důvěřivými občany, proti níž se pokusí postavit civilní advokáti, hájící paradoxně zájmy právě těchto obyčejných lidí.

THE APPEAL

Copyright © 2008 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © Veronika Volhejnová, 2009

ISBN 978-80-242-2502-9

Profesoru Robertu C. Khayatovi

ČÁST PRVNÍ

ROZSUDEK

1

Porota byla připravená.

Její členové se radili dvaačtyřicet hodin. Tomu předcházelo jednasedmdesát dní procesu, z toho 530 hodin výpovědí čtyř tuctů svědků, a celá věčnost, během které mlčky sledovali, jak se právníci handrkují, soudce káže a diváci se jako jestřábi vrhají na každý výmluvný náznak. Ale teď byli připravení. Pod zámkem v místnosti pro porotu, v odloučení a v bezpečí, deset z nich hrdě podepsalo rozsudek, a zbylí dva, kteří nesouhlasili, uraženě, nespokojeně a osaměle postávali v koutě. Ostatní se usmívali, objímali a horlivě si gratulovali navzájem, protože tuhle malou válku přežili a můžou se nyní hrdě vrátit do arény s rozhodnutím, které bylo výsledkem čirého odhodlání a zarputilé snahy o kompromis. Jejich zkouška byla u konce; občanská povinnost splněna, a co víc, čestně a nad očekávání. Byli připraveni.

Předseda zaklepal na dveře a vyrušil strýčka Joea z dřímoty. Strýček Joe, stařičký soudní sluha, je celou dobu střežil, nosil jim jídlo, poslouchal jejich stížnosti a tiše podstrkoval jejich vzkazy soudci. Povídalo se, že když byl mladší a lépe slyšel, poslouchával také tajně porady poroty přes tenké borové dveře, které osobně instaloval. Ale s posloucháním byl už konec, a ačkoli se nesvěřil nikomu než své ženě, po tom, co musel přestát v tomhle konkrétním procesu, vážně uvažoval, že pověsí pistoli na hřebíček jednou provždy. Ten dozor nad spravedlností už pro něj začínal být příliš namáhavý.

Usmál se a řekl: „No výborně. Seženu soudce,“ jako by soudce někde hluboko v útrobách soudní budovy čekal jen na to, až mu strýček Joe zavolá. Místo toho ale soudní sluha podlezvyku našel jednoho z úředníků a předal mu tu skvělou zprávu. Opravdu to bylo vzrušující. Tahle stará soudní budova ještě nikdy neviděla proces tak velký a tak dlouhý. Ukončit ho bez rozhodnutí by byla ostuda.

Úředník zlehka zaklepal soudci na dveře, vkročil dovnitř a hrdě oznámil: „Máme rozsudek!“, jako by on osobně vynaložil tu velkou dřinu při dohadování a teď mu nesl výsledek darem.

Soudce zavřel oči a dlouze, spokojeně si oddechl. Usmál se šťastným, nervózním úsměvem obrovské úlevy, dokonce snad nevíry, a nakonec řekl: „Sežeňte právníky.“

Po skoro pěti dnech porady se už soudce Harrison začal smiřovat s tím, že porota se nedohodne, což byla jeho nejhorší noční můra. Po čtyřech letech zarputilého dokazování a čtyřech měsících bouřlivého procesu se mu při představě nerozhodného závěru dělalo špatně. Radši ani nechtěl myslet na to, že by to celé musel zopakovat.

Strčil nohy do starých mokasínů, vyskočil ze židle a sáhl po taláru. Usmíval se přitom jako malý kluk. Je konečně po všem, uzavírá se nejdelší proces v jeho výjimečně barvité kariéře.

Úředník nejdřív zavolal firmě Payton&Paytonová, manželskému týmu, který měl sídlo v opuštěném obchodě v laciné čtvrti města. Telefon zvedl koncipient, pár vteřin poslouchal, zavěsil a vykřikl: „Porota má rozsudek!“ Jeho hlas se rozlehl ponurým bludištěm malých dočasných kanceláří a probral jeho kolegy.

Volal to znova, když utíkal do Jámy, kde se sbíhal zbytek firmy. Wes Payton tam už byl, a když doběhla i jeho manželka Mary Grace, jejich oči se na zlomek vteřiny setkaly a objevil se v nich hluboký strach a zmatek. Dva koncipienti, dvě sekretářky a jedna účetní se sešli kolem dlouhého pracovního stolu plného papírů, ale náhle ztuhli a dívali se po sobě, jako by čekali, až promluví někdo jiný.

Je možné, že je skutečně po všem? Čekali celou věčnost – opravdu to může takhle náhle skončit? Tak z ničeho nic? Jedním telefonátem?

„Co jednu tichou modlitbu,“ navrhl Wes, a všichni sestoupili do těsného kruhu, vzali se za ruce a modlili se tak, jak se nemodlili ještě nikdy. Všechny možné žádosti stoupaly k Všemohoucímu, ale jedno měly společné – prosily o vítězství. Prosím, Pane, po takové spoustě času a námahy a peněz a strachu a pochyb, prosím, ach prosím, dopřej nám božské vítězství. A ochraň nás od ponížení, zkázy, bankrotu a spousty dalších zel, která by přinesl špatný rozsudek.

Jako druhému zavolal úředník na mobil Jaredu Kurtinovi, který byl architektem obranné strategie. Pan Kurtin nevzrušeně odpočíval na pronajaté kožené pohovce na Front Street v centru Hattiesburgu, jen tři bloky od soudu. Četl životopisnou knihu a sledoval, jak ubíhají hodiny, jedna za 750 dolarů. Poklidně zprávu vyslechl, sklapl telefon a řekl: „Jdeme. Porota je už připravená.“ Jeho vojáci v tmavých oblecích se postavili do pozoru a seřadili se, aby ho doprovodili vstříc jeho dalšímu drtivému vítězství. Odcházeli bez poznámky, bez modlitby.

Další telefonáty mířily k jiným právníkům, pak k reportérům, a během několika minut se ta zpráva roznesla a rychle se šířila dál.

* * *

Někde v posledním patře výškové kancelářské budovy v dolní části Manhattanu vrazil panikařící mladík doprostřed důležitého jednání a pošeptal tu naléhavou zprávu panu Carlu Trudeauovi, který okamžitě ztratil zájem o to, co se projednávalo, zprudka vstal a prohlásil: „Vypadá to, že porota došla k závěru.“ Potom vyšel z místnosti a zamířil chodbou do své rozlehlé rohové kanceláře, kde si sundal sako, povolil kravatu, postavil se k oknu a časným soumrakem se zadíval do dálky na řeku Hudson. Čekal a jako obvykle se sám sebe ptal, jak se to mohlo stát, že tak velká část jeho impéria může záviset na rozhodnutí dvanácti průměrných lidí z provinčního Mississippi.

Ačkoli byl mužem, který ví velmi mnoho, odpověď na tuhle otázku mu stále unikala.

* * *

Když Paytonovi zaparkovali za soudní budovou, sbíhali se tam už ze všech směrů lidé. Manželé zůstali ještě chvilku sedět v autě a drželi se za ruce. Čtyři měsíce se snažili jeden druhého se v okolí soudu nedotýkat. Vždycky se někdo díval. Třeba porotce nebo reportér. Bylo důležité jednat co nejprofesionálněji. Lidi překvapovalo, že manželé můžou tvořit právnický tým, byla to novinka, a Paytonovi se snažili chovat se k sobě navzájem jako advokát k advokátovi, ne jako manžel k manželovi.

A během procesu se ostatně hodně málo dotýkali nejen u soudu, ale i kdekoli jinde.

„Na co myslíš?“ zeptal se Wes, aniž se podíval na svou ženu. Srdce mu bušilo a čelo měl vlhké. Levou rukou pořád ještě svíral volant a sám sobě přikazoval, že se musí uklidnit.

Uklidnit. Dobrý vtip.

„Nikdy v životě jsem se tak nebála,“ odpověděla Mary Grace.

„Já taky ne.“

Dlouhá pauza, během které oba zhluboka dýchali a sledovali, jak televizní vůz málem zajel chodce.

„Dokážeme přežít porážku?“ řekla. „To je ta hlavní otázka.“

„Musíme ji přežít; nemáme na vybranou. Ale my neprohrajeme.“

„Správně. Tak jdeme.“

Přidali se ke zbytku své malé firmy a do soudní budovy vešli všichni společně. Na obvyklém místě, u automatu s nápoji v prvním patře, čekala jejich klientka, žalobkyně Jeannette Bakerová, a když uviděla své právníky, okamžitě se rozplakala. Wes ji uchopil za jednu paži, Mary Grace za druhou a společně doprovodili Jeannette po schodech nahoru do hlavní soudní síně ve druhém patře. Byli by ji klidně mohli i nést.

Nevážila ani padesát kilo a během soudního jednání zestárlaopět let. Žila v depresi, občas trpěla přeludy, a i když nebyla anorektička, prostě nejedla. Bylo jí třicet čtyři, už pochovala manžela a dítě a teď právě se ocitla na konci příšerného procesu a tajně si přála, aby se do něj byla nikdy nepustila.

V soudní síni vládlo krajní napětí, jako by se sem řítily bomby a ječely sirény. Desítky lidí přecházely sem a tam, hledaly místa, nervózně klábosily a vrhaly přitom kradmé pohledy na všechny strany. Když postranními dveřmi vešel Jared Kurtin a jeho armáda obhajoby, všichni na něj zírali, jako by věděl něco, co oni ne. Během uplynulých čtyř měsíců den za dnem dokazoval, že vidí za roh, ale v téhle chvíli se z jeho tváře nedalo vyčíst nic. Vážně kráčel v těsném hloučku svých podřízených.

Na druhé straně místnosti, jen pár metrů od něj, se Paytonovi a Jeanette usadili ke stolu obžaloby. Stejné židle, stejná poloha, stejná záměrná strategie, která měla porotcům připomenout, že tato chudá vdova a její dva osamělí právníci bojují proti obří korporaci s neomezenými zdroji. Wes Payton se podíval po Jaredu Kurtinovi, jejich pohledy se setkaly a oba zdvořile pokývli. Zázrakem tohohle procesu bylo, že tito dva muži byli ještě pořád schopni jednat spolu s určitou dávkou slušnosti, dokonce i konverzovat, když to bylo nezbytně nutné. Stala se z toho pro ně otázka cti. Bez ohledu, jak ošklivá situace nastala, a že těch ošklivých situací bylo hodně, oba byli odhodláni nezapadnout do bahna a nabídnout tomu druhému ruku.

Mary Grace se tam nepodívala, a kdyby to byla udělala, nepokývla by ani se neusmála. Bylo jen dobře, že u sebe v kabelce nenosila pistoli, protože jinak by polovička těch tmavých obleků naproti už neseděla. Připravila si před sebe na stůl čistý papír, zapsala datum, pak své jméno, ale nenapadaloji už nic dalšího, co by si poznamenala. Za jednasedmdesát dní procesu zaplnila šedesát šest složek, všechny stejné velikosti a barvy, které teď byly v dokonalém pořádku založené v Jámě v železné kartotéce, koupené z druhé ruky. Podala Jeannette papírové kapesníčky. I když Mary Grace počítala prakticky všechno, opravdu už nevěděla, kolik krabic papírových kapesníků Jeannette během procesu spotřebovala. Několik desítek jich bylo určitě.

Ta žena plakala skoro nonstop, a i když s ní Mary Grace hluboce soucítila, už ji ten zatracený brek taky unavoval. Unavovalo ji vlastně všechno – vyčerpání, stres, bezesné noci, to, že je neustále pod drobnohledem, že nemůže být s dětmi, jejich zchátralý byt, hora nezaplacených účtů, zanedbávaní klienti, studené čínské jídlo o půlnoci, nutnost každé ráno se nalíčit a upravit si vlasy, aby byla před porotou alespoň trochu atraktivní. Čekalo se to od ní.

Pustit se do velkého procesu je jako skočit do tmavého a zarostlého rybníka se závažím kolem pasu. Člověk se dokáže vyhrabat k hladině a zalapat po dechu, ale na zbytku světa mu vůbec nezáleží. A pořád má pocit, že se topí.

Kus za Paytonovými, na konci řady, která už začínala být přeplněná, seděl jejich bankéř a hryzal si nehty; snažil se ale vypadat klidně. Jmenoval se Tommy Huff, ale všichni známí mu říkali Huffy. Huffy se čas od času zastavil podívat se na proces a taky přispět tichou modlitbou. Paytonovi dlužili Huffy ho bance 400 000 dolarů a jedinou zárukou byl kousek pole v Cary County, který patřil otci Mary Grace. Při troše štěstí by mohl vynést 100 000 dolarů, takže velká část toho dluhu nebyla zajištěná vůbec. Jestli Paytonovi případ prohrají, skončí i Huffyho dřív tak slibná bankovní kariéra. Prezident banky už na něj dávno neřval. Teď mu vyhrožoval pouze e-mailem.

Začalo to docela nevinně, jednoduchou druhou hypotékou ve výši 90 000 dolarů na jejich hezký předměstský dům, ale časem se z toho stala děsivá jáma dluhů a pošetilých výdajů. Přinejmenším z Huffyho pohledu pošetilých. Hezký dům byl ale ten tam, stejně jako elegantní kancelář v centru, importovaná auta a všechno ostatní. Paytonovi riskovali vše a Huffy je kvůli tomu musel obdivovat. Příznivý rozsudek, a je z něj génius. Nepříznivý rozsudek, a zbankrotují nejen oni, ale i on sám.

Finančníci na druhé straně soudní síně si nehty neokusovali a z bankrotu také velký strach neměli, ačkoli i o něm se diskutovalo. Krane Chemical měla spoustu peněz, zisků a aktiv, ale také stovky potenciálních žalobců, kteří jako supi čekají na to, co svět uslyší za chvíli. Jeden šílený rozsudek, a s žalobami se roztrhne pytel.

Ale v téhle chvíli si byli jistí sami sebou. Jared Kurtin byl ten nejlepší obhájce, jaký se dá za peníze pořídit. Akcie společnosti klesly jenom maličko. Pan Trudeau v New Yorku byl zřejmě spokojen.

Už se nemohli dočkat, až budou zase doma.

Díky Bohu, že trhy jsou už pro dnešek uzavřené.

Strýček Joe zavolal: „Zaujměte místa, prosím,“ a soudce Harrison vešel dveřmi za svým stolcem. Už dávno netrval na tom hloupém zvyku, že se všichni musí postavit, jen aby se on mohl uvelebit na svém trůnu.

„Dobrý večer,“ řekl rychle. Bylo skoro pět odpoledne. „Porota mě informovala, že došla k rozhodnutí.“ Rozhlížel se kolem a ujišťoval se, že všichni hráči jsou přítomni. „Očekávám, že za všech okolností bude zachována důstojnost. Žádné výkřiky. Ze soudní síně nikdo neodejde dřív, než propustím porotu. Nějaké otázky? Nějaké další neopodstatněné připomínky obhajoby?“

Jared Kurtin ani nemrknul. Vůbec nedal najevo, že soudce slyší, jen si dál čmáral do svých papírů, jako by tvořil mistrovský obraz. Jestli Krane Chemical prohraje, bude se samozřejmě odvolávat, a úhelným kamenem toho odvolání bude zřejmá předpojatost Jeho Ctihodnosti Thomase Alsobrooka Harrisona IV., bývalého advokáta ve věcech trestních, o němž bylo obecně známo, že nesnáší velké korporace obecně a momentálně především Krane Chemical.

„Přiveďte porotu.“

Dveře vedle stanoviště poroty se otevřely a ze soudní síně jako by nějaké obrovské neviditelné vakuum vysálo všechen vzduch. Srdce se zastavila. Těla ztuhla. Oči si našly něco, nač by se mohly upřít. Jediný zvuk vydávaly nohy porotců na ošlapaném koberci.

Jared Kurtin dál metodicky čmáral. Byl zvyklý nikdy se nepodívat do tváří porotců, když se vraceli s rozhodnutím. Po stovce procesů věděl, že se z nich nedá nic vyčíst. A proč by se taky namáhal? Rozhodnutí stejně bude za pár vteřin vyhlášeno. Jeho tým měl přísný příkaz ignorovat porotce a nedat najevo absolutně žádnou reakci na rozsudek.

Jaredu Kurtinovi přirozeně nehrozila finanční ani profesionální zkáza. Wesi Paytonovi ale ano, a tak nedokázal odtrhnout pohled od očí porotců, když se usazovali na svých místech. Ten člověk z mlékárny odvrátil pohled; špatné znamení. Učitel zíral skrz Wese, jako by tam nebyl, další špatné znamení. Když předseda podal úředníkovi obálku, pastorova žena pohlédla na Wese se soucitem, jenže ta se stejně smutně tvářila celou dobu, už od úvodních prohlášení.

Znamení zachytila Mary Grace, a to ho ani nehledala. Když podávala další kapesníky Jeannette Bakerové, která už vzlykala skoro nahlas, úkradkem se podívala na porotkyni číslo šest, tu, která k ní seděla nejblíž – doktorku Leonu Rochovou, univerzitní profesorku angličtiny na odpočinku. Doktorka Rochová se na ni podívala přes brýle na čtení s červenými obroučkami a mrkla na ni. Bylo to nejrychlejší, nejhezčí a nejsenzačnější mrknutí, jaké Mary Grace kdy zažila.

„Dospěli jste k závěru?“ zeptal se soudce Harrison.

„Ano, Vaše Ctihodnosti, dospěli,“ odpověděl předseda.

„Je jednohlasný?“

„Ne, pane, není.“

„Shodlo se na něm alespoň devět porotců?“

„Ano, pane. Poměr hlasů je deset ku dvěma.“

„Takže je všechno v pořádku.“

Mary Grace načmárala pár slov o tom mrknutí, jenže byla tak rozčilená, že je po sobě ani sama nepřečetla. Uklidni se, pokárala sama sebe.

Soudce Harrison si vzal od úředníka obálku, vytáhl z ní list papíru a začal kontrolovat rozhodnutí – do čela se mu vryly hluboké vrásky, tiskl si kořen nosu a mračil se. Po době, která působila jako věčnost, řekl: „Zdá se, že všechno je v pořádku.“ Ani jednou se neusmál, neškubl sebou, nevytřeštil oči – ničím nedal najevo, co na papíře čte.

Podíval se dolů, kývl na soudního zapisovatele a odkašlal si; tu chvíli si náležitě vychutnával. Pak se mu vyhladily vrásky kolem očí, svaly na bradě se uvolnily, ramena se trochu nahrbila a ve Wesovi to náhle vzbudilo naději, že porota obhajobu zpražila.

Soudce Harrison pomalu a hlasitě přečetl. „Otázka číslo jedna: ‚Shledáváte na základě předložených důkazů, že podzemní voda, o kterou se jedná, byla kontaminována společností Krane Chemical Corporation?‘“ Po klamavé pauze, která netrvala víc než pár vteřin, pokračoval: „Odpověď zní: ‚Ano.‘“

Jedna strana soudní síně se konečně dokázala nadechnout, kdežto druhá začala modrat.

„Otázka číslo dvě: ‚Shledáváte na základě předložených důkazů, že tato kontaminace byla bezprostřední příčinou úmrtí a) Chada Bakera a/nebo b) Peta Bakera?‘“

„Odpověď: ‚Ano, v obou případech.‘“

Mary Grace se povedlo vytáhnout kapesníky z krabice levou rukou a podat je Jeannette, a přitom pravačkou horečně zapisovat. Wesovi padl pohled na porotce číslo čtyři, který se na něj náhodou také díval s pobaveným výrazem, jako by chtěl říct: A teď přijde to nejlepší.

„Otázka číslo tři: ‚Pokud jde o Chada Bakera, jakou částku peněz přiřknete jeho matce Jeannette Bakerové jako odškodné za jeho protiprávnou smrt?‘“

„Odpověď: ‚Pět set tisíc dolarů.‘“

Mrtvé děti velkou hodnotu nemají, protože nevydělávají, ale částka za Chada byla úctyhodná a především rozhoukala poplašné sirény, protože naznačila, co přijde. Wes hleděl na hodiny nad soudcovou hlavou a děkoval Bohu, že bankrot se nekoná.

„Otázka číslo čtyři:,Pokuď jde o Peta Bakera, jakou částku peněz přiřknete jeho vdově Jeannette Bakerové jako odškodné za jeho protiprávnou smrt?‘“

„Odpověď: ‚Dva a půl milionu dolarů.‘“

Mezi finančníky v řadě za Jaredem Kurtinem to zašumělo. Tři miliony nebyly pro Krane tak moc, co je ale děsilo, byl očekávaný dominový efekt. Pan Kurtin ještě nehnul ani brvou.

Ještě ne.

Jeannette Bakerová se začala pomalu kácet ze své židle. Oba její právníci ji zachytili, narovnali, objali a začali jí šeptat do ucha. Nekontrolované vzlykala.

Na seznamu, který dali právníci dohromady, bylo šest otázek, a pokud porota odpověděla ano na číslo pět, tak se svět zblázní. Soudce Harrison byl právě u tohohle bodu, pomalu ho četl, odkašlával si, studoval odpověď. Pak dal najevo, žei on umí být zlomyslný. A udělal to úsměvem. Zvedl oči o pár centimetrů, jen nad papíry, které držel v ruce, nad levné brýle na čtení, které mu seděly na nose, a podíval se přímo na Wese Paytona. Úsměv byl napjatý, spiklenecký, ale přitom plný poťouchlého uspokojení.

„Otázka číslo pět: ‚Shledáváte na základě předložených důkazů, že jednání Krane Chemical Corporation bylo bud záměrné, nebo tak hrubě nedbalé, že opravňuje k uvalení trestní náhrady škody?‘“

„Odpověď: ‚Ano.‘“

Mary Grace přestala psát a podívala se přes nadskakující hlavu své klientky na svého manžela, který zase nespouštěl oči z ní. Vyhráli, a to samo o sobě bylo úžasné, vyvolávalo to skoro nepopsatelný nával euforie. Ale jak velké vítězství to je? V tom klíčovém zlomku sekundy oba věděli, že to je doslova bomba.

„Otázka číslo šest: Jakou sumu má tato trestní náhrada škody činit?“ Odpověď: ‚Třicet osm milionů dolarů.

Soudní síní proběhla šoková vlna. Ozývalo se kuckání, lapání po dechu, tiché hvízdání. Jared Kurtin a jeho banda si všechno psali a snažili se tvářit, jako by je ten výbuch nevyvedl z míry. Šéfové z Krane, sedící v první řadě, se snažili vzpamatovat a popadnout dech. Většina se jich zle mračila na porotce a myslela si něco o tupcích, venkovských balících a podobně.

Manželé Paytonovi opět oba podpírali svou klientku, na kterou sama váha rozsudku dolehla tak těžce, že se nedokázala ani narovnat, i když se snažila. Wes Jeannette šeptem uklidňoval a v duchu si přitom opakoval čísla, která právě vyslechl.

Kupodivu se mu povedlo tvářit se vážně a potlačit pitomoučký úsměv.

Bankéř Huffy si přestal hryzat nehty. Ani ne za třicet vteřin se z potupeného, zbankrotovaného bývalého viceprezidenta banky stala vycházející hvězda s vyhlídkou na vyšší plat a větší kancelář. Dokonce si i připadal chytřejší. To bude nádhera, až zítra ráno vejde do zasedací síně banky. Tohle si opravdu užije. Soudce pokračoval v nutných formalitách a děkoval porotcům, ale Huffy už ho nevnímal. Slyšel všechno, co slyšet potřeboval.

Porotci vstali a vyšli ven. Strýček Joe jim přidržoval dveře a pochvalně kýval. Později bude tvrdit své ženě, že takový rozsudek předvídal, ačkoli ona si na nic takového nevzpomínala. Tvrdil, že za ty desítky let, kdy pracoval jako soudní sluha, se v rozsudku nezmýlil ještě ani jednou. Když porotci odešli, Jared Kurtin vstal a naprosto vyrovnaně odrecitoval dotazy obvyklé po rozsudku, které soudce Harrison teď, když sekera dopadla, přijímal velmi chápavě. Mary Grace k rozsudku žádné připomínky neměla. Mary Grace bylo všechno jedno. Získala, co chtěla.

Wes myslel na těch jednačtyřicet milionů a bojoval s emocemi. Firma přežije, stejně jako jejich manželství, jejich pověst, všechno.

Když soudce Harrison oznámil: „Přelíčení je ukončeno“ dav se doslova vyřítil ze soudní síně. Všichni se vrhali po mobilních telefonech.

* * *

Pan Trudeau ještě stál u okna a díval se, jak nad New Jersey zapadají poslední paprsky slunce. Na protějším konci jeho asistent Stu zvedl telefon, pak popošel o několik kroků vpřed a teprve tam sebral odvahu říct: „Volali z Hattiesburgu, pane. Tři miliony odškodnění, třicet osm trestní náhrada.“

Zezadu viděl, jak jeho šéfovi trochu poklesla ramena, tiše vztekle vydechl a začal mumlat sprostá slova.

Pan Trudeau se pomalu otočil a zamračil se na asistenta, jako by měl v úmyslu zastřelit posla špatných zpráv. „Určitě jste to slyšel správně?“ zeptal se, a Stu si zoufale přál, aby to byl správně neslyšel.

„Ano, pane.“

Za ním se otevřely dveře. Dovnitř vběhl Bobby Ratzlaff, celý bez dechu, šokovaný a vyděšený. Ratzlaff byl šéf právního oddělení firmy a jeho hlava by šla na špalek první. Potil se už teď.

„Za pět minut tady chci vidět vaše lidi,“ zavrčel Trudeau a obrátil se zpátky k oknu.

* * *

Tisková konference se konala v prvním patře soudní budovy. Wes a Mary Grace si ve dvou skupinkách povídali trpělivě s reportéry. Oba stejně odpovídali na stejné otázky. Ne, rozsudek není ve státě Mississippi rekordní. Ano, domnívají se, že je oprávněný. Ne, nečekali to, přinejmenším ne tak velkou sumu. Jistě dojde k odvolání. Wes chová ve velké úctě Jareda Kurtina, nikoli však jeho klienta. Jejich firma v současné době zastupuje třicet dalších žalobců, kteří se soudí s Krane Chemical. Ne, nečekají, že tyto případy vyřídí mimosoudně.

Ano, jsou vyčerpaní.

Po půlhodině se konečně omluvili a vyšli z budovy soudu Forrest County ruku v ruce, každý vlekl těžkou aktovku. Novináři je fotografovali, jak nasedají do auta a odjíždějí.

Když byli sami, neřekli si nic. Čtyři bloky, pět, šest. Deset minut uběhlo bez jediného slova. Auto, otlučený ford taurus, který měl najeto už asi milion, přinejmenším jednu sjetou pneumatiku a neustále mu cvakal drhnoucí ventil, se toulalo ulicemi kolem univerzity.

První promluvil Wes. „Kolik je třetina z jednačtyřiceti milionů?“

„O tom ani nepřemýšlej.“

„Nepřemýšlím. To byl vtip.“

„Prostě jed.“

„Někam konkrétně?“

„Ne.“

Taurus zamířil na předměstí. Neměli žádný cíl, ale rozhodně nejeli zpátky do kanceláře. Vyhýbali se také čtvrti, kde stál ten krásný dům, který dřív vlastnili.

Jak se vytrácela otupělost, začala jim docházet skutečnost. Žaloba, kterou neochotně podali před čtyřmi lety, byla teď rozhodnuta krajně dramatickým způsobem. Mučivý maratón byl u konce, a ačkoli získali dočasné vítězství, jeho cena byla vysoká. Rány byly otevřené a jizvy z boje ještě čerstvé.

Ručička benzinu ukazovala necelou čtvrtinu nádrže, čehož by si Wes před dvěma lety sotva všiml. Teď to bylo mnohem důležitější. Tenkrát jezdil BMW – Mary Grace měla jaguára – a když potřeboval benzin, prostě zajel ke své oblíbené pumpě, doplnil palivo a zaplatil kreditkou. Účty vůbec neviděl; o ty se starala jeho účetní. Teď byly kreditní karty pryč, stejně jako BMW a jaguár, a stejná účetní teď pracovala za poloviční plat a přidělovala pár dolarů v hotovosti, aby se firma Paytonových aspoň taktak udržela nad vodou.

Mary Grace se také podívala na ručičku ukazatele; to se naučila v poslední době. Registrovala a pamatovala si ceny úplně všeho – litru benzinu, bochníku chleba, litru mléka. Ona šetřila, on utrácel, ale docela nedávno, v době, když klienti volali a případy se uzavíraly, začala být trochu lehkomyslná a užívala si úspěchu. Šetřit a investovat nepatřilo k prioritám. Byli mladí, firma rostla, budoucnost neměla hranice.

A to, co se jí povedlo vložit do podílových fondů, už dávno pohltil případ Bakerová.

Ještě před hodinou byli papírově na dně, s ochromujícími dluhy, jež daleko převyšovaly všechna chabá aktiva, která by dali dohromady. Teď to bylo jiné. Dluhy sice nezmizely, ale příjmová stránka jejich rozvahy se rozhodně vylepšila.

Nebo taky ne.

Kdy by tak mohli vidět alespoň část z toho úžasného rozsudku? Je možné, že Krane nabídne vyrovnání? Jak dlouho se potáhne odvolání? Kolik času budou teď moci věnovat zbytku své praxe?

Ani jednomu z nich se nechtělo přemýšlet o otázkách, které oba pronásledovaly. Byli prostě příliš unavení a příliš se jim ulevilo. Už celou věčnost nemluvili skoro o ničem jiném, a teď nemluvili o ničem. Zítra nebo den nato můžou začít s rozborem.

„Dochází nám benzin,“ podotkla.

Wes v unaveném mozku nedokázal najít žádnou pádnou odpověď, a tak jen řekl: „Co takhle večeři?“

„Makarony se sýrem, s dětmi.“

Proces je nejen připravil o energii a majetek; spálil také všechna kila navíc, která snad předtím měli. Wes shodil určitě osm kilo, i když jistě to nevěděl; na váhu si nestoupl už několik měsíců. A rozhodně se nehodlal na tak choulostivou záležitost vyptávat své ženy, ale bylo zřejmé, že by potřebovala jíst. Vynechali spoustu jídel – snídaní, když se snažili co nejrychleji obléknout děti a dostat je do školy, obědů, kdy jeden z nich projednával návrhy v Harrisonově kanceláři a druhý připravoval příští křížový výslech, večeří, když pracovali do půlnoci a prostě zapomněli jíst. Při životě je udržovaly jenom energetické tyčinky a nápoje.

„To zní skvěle,“ řekl a zahnul doleva, směrem k domovu.

* * *

Ratzlaff a dva další právníci se usadili u elegantního koženého stolu v rohu kanceláře pana Trudeaua. Zdi byly odshora dolů skleněné a nabízely nádherný výhled na mrakodrapy namačkané ve finanční čtvrti, jenže nikdo z přítomných neměl moc chuť obdivovat scenerii. Pan Trudeau telefonoval na druhém konci místnosti u svého chromového stolu. Právníci nervózně čekali. Mluvili skoro nonstop s očitými svědky z Mississippi, ale pořád ještě moc odpovědí neznali.

Šéf dotelefonoval a rázně došel k nim. „Co se stalo?“ vyjel na ně ostře. „Ještě před hodinou jste měli takováhle ramena.

A teď nám to dali sežrat. Co se stalo?“ Sedl si a zamračil se na Ratzlaffa.

„Porota. To je vždycky riziko.“

„Já už jsem nějaké ty procesy absolvoval, dokonce spoustu, a obvykle vyhraju. Myslel jsem, že platíme ty nejlepší šarlatány v branži. Nejlepší tlampače, co se dají za peníze koupit. Na ničem jsme nešetřili, je to tak?“

„To ano. Zaplatili jsme spoustu peněz. A ještě platíme.“

Pan Trudeau praštil do stolu a vyštěkl: „Co se stalo?“

No, pomyslel si Ratzlaff a měl chuť to říct nahlas, jenže na to si příliš cenil svého místa; začněme třeba tím, že naše společnost postavila továrnu na výrobu pesticidů v jistém Zapadákově, stát Mississippi, protože tam pozemky i práce byly směšně levné, a příštích třicet let jsme tam vypouštěli chemikálie a odpady do půdy a do řek, samozřejmě ilegálně, a pitnou vodu jsme kontaminovali tak, že nakonec chutnala jako zkažené mléko, což sice bylo dost zlé, ale ještě ne to nejhorší, protože pak lidi začali umírat na rakovinu a leukémii.

Tohle, pane šéfe a pane výkonný řediteli a pane lupiči v rukavičkách, tohle přesně se stalo.

„Právníci si myslí, že odvolání má velkou šanci,“ řekl Ratzlaff místo toho, ale moc přesvědčivě to neznělo.

„No to je nádhera. Teď zrovna těm právníkům bezvýhradně důvěřuju. Kde jste ty šašky našel?“

„Jsou nejlepší, vážně.“

„No jasně. A novinářům vysvětlíme, jak jsme bez sebe blahem z toho, že se můžeme odvolat, a možná se naše akcie zítra úplně nesesypou. To chcete říct?“

„Můžeme to trošku přibarvit,“ prohlásil Ratzlaff. Zbylí dva právníci se rozhlíželi po skleněných stěnách. Kdo chce skočit první?

Jeden z mobilů pana Trudeaua zazvonil a on ho sebral ze stolu. „Ahoj, miláčku,“ řekl a vstal ze židle. Byla to (třetí) paní Trudeauová, jeho poslední trofej, nebezpečná mladá žena, které se Ratzlaff a všichni ostatní ve firmě snažili vyhnout za každou cenu. Její manžel cosi šeptal, pak se rozloučil.

Došel k oknu poblíž právníků a zahleděl se na rozzářené mrakodrapy kolem. „Bobby,“ řekl, aniž se na něj podíval, „máš ponětí, kde porota vzala tu sumu osmatřicet milionů trestní náhrady?“

„Takhle z hlavy ne.“

„Jasně že ne. Za prvních devět měsíců tohohle roku měla Krane Chemical průměrný měsíční zisk osmatřicet milionů. Parta tupých buranů, co si dohromady nevydělají ani sto hadrů do roka, a oni tam trůní jako pánbůh, co bohatým bere a chudým dává.“

„Ty peníze pořád máme, Carle,“ prohlásil Ratzlaff. „Potrvá ještě roky, než z nich třeba jenom cent změní majitele, pokud k tomu vůbec kdy dojde.“

„No skvělé. Tak tohle zítra vyprávěj těm vlkům, až naše akcie poletí do kanálu.“

Ratzlaff zmlknul a přikrčil se na židli. Druzí dva právníci neměli rozhodně v úmyslu říct ani á.

Pan Trudeau dramaticky přecházel sem a tam. „Jednačtyřicet milionů dolarů. A kolik dalších případů ještě čeká, Bobby? Říkal někdo dvě stě, tři sta? Tak jestli jich dneska ráno bylo tři sta, tak zítra jich budou tři tisíce. Každý buran z jižního Mississippi, co se mu udělal opar, bude tvrdit, že popíjel kouzelný nápoj z Bowmore. Každá nula s právnickým titulem se tam teď žene, aby sehnala klienty. Tohle se nemělo stát, Bobby. Ujišťoval jsi mě o tom.“

Ratzlaff měl pečlivě pod zámkem uložený dokument. Byl osm let starý a připravený pod jeho dohledem. Měl rozsah sto stran a do všech příšerných detailů líčil, jak společnost nelegálně vypouští toxické odpady z továrny v Bowmore. Shrnoval pokusy společnosti toto vypouštění zakrýt, oklamat Úřad pro ochranu životního prostředí a koupit si politiky na místní, státní i federální úrovni. Doporučoval tajnou, ale účinnou očistu této skládky, která by stála asi 50 milionů dolarů. A snažně prosil každého, kdo to bude číst, aby vypouštění jedů zarazil.

A, což bylo v tomto okamžiku nejdůležitější, předpovídal, že jednoho dne na to společnost doplatí u soudu.

Jedině štěstí a bezostyšné přehlížení pravidel občanského procesního práva umožnilo Ratzlaffovi udržet tento dokument v tajnosti.

Pan Trudeau dostal jednu kopii před osmi lety, ačkoli dnes popíral, že ji kdy viděl. Ratzlaff byl v pokušení ji teď oprášit a pár vybraných pasáží přečíst nahlas, jenže, jak už bylo řečeno, cenil si svého místa.

Pan Trudeau došel ke stolu, položil obě dlaně na italskou kůži, zamračil se na Bobbyho Ratzlaffa a řekl: „Přísahám ti, to se nikdy nestane. Ani cent z našich tvrdě vydělaných peněz se nikdy nedostane těm žebrákům do ruky.“

Tři právníci hleděli na svého šéfa, kterému žhnuly přimhouřené oči. Doslova dštil oheň a zakončil to slovy: „Kdybych měl vyhlásit bankrot nebo ji rozcupovat na patnáct kousků, tak vám přísahám na matčin hrob, že se tihle ignoranti nikdy nedotknou ani centu z peněz Krane.“

A s tímto slibem přešel přes perský koberec, sebral sako z věšáku a odešel z kanceláře.

2

Jeannette Bakerovou odvezli její příbuzní zpátky do Bowmore, jejího domovského města třicet kilometrů od soudu. Byla zesláblá šokem a jako obvykle pod sedativy, a neměla chuť vidět žádné davy a předstírat, že oslavuje. Čísla znamenala vítězství, ale byl to také konec dlouhé, těžké cesty. A její manžel a chlapeček byli pořád mrtví.

Žila ve starém obytném přívěsu s Bette, svou nevlastní sestrou, na štěrkové cestě v opuštěné bowmoreské čtvrti jménem Pine Grove. Podél dalších nedlážděných ulic stály jiné přívěsy. Většina aut a náklaďáků zaparkovaných kolem byla několik desítek let stará, odřená a nepřelakovaná. Bylo tu také pár obydlí trvalého charakteru, nepohyblivých, ukotvených na základových deskách před padesáti lety, ale i ta hodně zestárla a bylo na nich vidět, že je nikdo neudržuje. V Bowmore moc pracovních míst nebylo, a v Pine Grove ještě méně, a každý návštěvník, který by jen prošel Jeannettinou ulicí, by z toho musel propadnout depresi.

Zprávy se tam dostaly dřív než ona sama, a když přijela, už na ni čekal hlouček lidí. Uložili ji do postele, pak se usadili ve stísněném pokojíku přívěsu, šeptali si o rozsudku a spekulovali, co to všechno znamená.

Čtyřicet jedna milionů dolarů? Jak to ovlivní ostatní procesy? Bude Krane muset ty sajrajty odklidit? Kdy by tak mohla dostat aspoň něco z těch peněz? Dávali si pozor, aby se tou poslední otázkou moc nezabývali, ale mysleli na ni všichni.

Objevili se další přátelé a dav, který se už do přívěsu nevešel, se usadil na rozviklaném dřevěném zápraží, kam si vytáhli zahradní židličky. Seděli a povídali si na chladném vzduchu časného večera. Pili vodu z lahví a limonády. Po tak dlouhém trápení chutnalo vítězství sladce. Konečně vyhráli. Aspoň něco. Oplatili to Krane, firmě, kterou nenáviděli každou částečkou energie, jakou v sobě jen dokázali najít. Konečně se jim povedlo vrátit ránu. Možná se štěstí obrací. Někde tam, tam dál než v Bowmore, jim někdo konečně naslouchal.

Mluvili o právnících a depozitech a Úřadu na ochranu životního prostředí a o posledních toxikologických a geologických zprávách. Nebyli nijak vzdělaní, ale plynule zvládali hantýrku toxických odpadů, kontaminace podzemních vod a zvýšených výskytů rakoviny. Oni v tom zlém snu žili.

Jeannette ležela ve své tmavé ložnici a nespala. Poslouchala tlumený hovor kolem sebe. Připadala si v bezpečí. Tohle byli její lidé, přátelé, příbuzní, spoluoběti. Pouta mezi nimi byla pevná, utrpení společné. Stejně jako budou ty peníze. Jestli z nich někdy uvidí aspoň něco, měla v úmyslu je rozdělit.

Jak se tak dívala na temný strop, neměla plnou hlavu rozsudku. Úleva, že ty mučivé útrapy procesu jsou konečně za ní, byla mnohem silnější než nadšení z toho, že vyhrála. Toužila týden spát a probudit se v úplně jiném světě, kde bude její rodina ještě pohromadě a všichni budou zdraví a šťastní. Ale poprvé od chvíle, co vyslechla rozsudek, začala přemýšletotom, co by si za získané peníze měla koupit.

Důstojnost. Důstojný domov a důstojnou práci. Samozřejmě někde jinde. Odstěhuje se z Bowmore, z Cary County, od znečištěných řek, potoků a spodních vod. Ale ne moc daleko, protože všichni, které má ráda, žijí v okolí. Snila ale o novém životě v novém domě, kde teče čistá voda, voda, která nepáchne, nešpiní a nepůsobí nemoci a smrt.

Slyšela, jak bouchly další dveře od auta, a byla vděčná za své přátele. Možná by se mohla trochu učesat a troufnout si vyjít na chvíli ven, jen je pozdravit. Vstoupila do maličké koupelny vedle své postele, rozsvítila, otočila kohoutkem u umyvadla, posadila se na okraj vany a dívala se na proud našedlé vody, jak stéká do temných skvrn umyvadla z napodobeniny porcelánu.

Hodila se jen pro splachování lidských výkalů, na nic víc. Čerpací stanici, odkud voda přitékala, vlastnilo město Bowmore, a samo město zakázalo svou vlastní vodu pít. Před třemi lety schválila městská rada prohlášení vyzývající občany, aby ji používali jen na splachování. Na každém veřejném záchodě visela cedule: „VODA NENÍ PITNÁ“, podepsána „Městská rada“. Čistá voda se vozila z Hattiesburgu a každá domácnost v Bowmore, až už mobilní nebo jiná, měla dvacetilitrovou nádrž s kohoutkem. Těm, co si to mohli dovolit, stály za domem na podpěrách nádrže pětisetlitrové. A ty nejhezčí domy vlastnily cisterny na dešťovou vodu.

Voda byla v Bowmore každodenní problém. Nad každým šálkem se uvažovalo, váhalo a šetřilo se s ním, protože dodávky byly nejisté. A každá kapka, která vstoupila do lidského těla nebo se ho dotkla, pocházela z lahve, a ty lahve se plnily ze zdroje úředně prozkoumaného a ověřeného. Pití a vaření byly ještě celkem snadné v porovnání s koupáním a úklidem. Hygiena byla problém a většina žen v Bowmore měla vlasy nakrátko ostříhané. Mnozí muži nosili plnovous.

Voda byla už skoro legendární. Před deseti lety nainstalovalo město závlahový systém na baseballovém hřišti pro mládež, jenže tráva zhnědla a uschla. Městský plavecký bazén byl uzavřen, když se poradce pokusil upravit vodu velkou dávkou chloru a jediným výsledkem bylo, že voda pak byla poloslaná a páchla jako žumpa. Když hořel metodistický kostel, uvědomili si hasiči po chvíli, že tenhle boj nemůžou vyhrát; voda, čerpaná z neupraveného zdroje, oheň naopak přiživovala. A už pár let předtím měli obyvatelé Bowmore podezření, že voda způsobuje prasklinky v laku jejich aut po několikerém umytí.

A my jsme ji celé roky pili, říkala si Jeannette. Pili jsme ji,i když začala smrdět. Pili jsme ji, když měnila barvy. Pili jsme ji a přitom jsme si trpce stěžovali na městě. Pili jsme ji, když ji město dalo otestovat a ujistilo nás, že je bezpečná. Pili jsme ji po převaření. Pili jsme ji v čaji a v kávě, protože jsme byli přesvědčení, že var ji očistí. A když jsme ji přestali pít, sprchovali a koupali jsme se v ní a vdechovali její páru.

Co jsme měli dělat? Každý den ráno chodit k prameni a nosit si vodu domů v hrncích na hlavách jako staří Egypťané? Dát si vyvrtat vlastní studny, dva tisíce dolarů za jednu, a narazit jen na tu stejnou páchnoucí směs, k jaké se provrtalo město? Dojet do Hattiesburgu, najít si hydrant a vozit ji domů v kbelících?

Slyšela všechna ta vyjádření – ta dávná, když odborníci vytahovali svoje grafy a kázali městské radě a lidem shromážděným v přeplněné zasedací síni, když opakovali znovu a znovu, že voda je testovaná a že je v naprostém pořádku, jen je potřeba ji čistit velkými dávkami chloru.

Slyšela ty důležité odborníky, které předvolala Krane Chemical během procesu, aby vyložili porotě, že ano, za ty roky došlo k určitým drobným „únikům“ z továrny v Bowmore, ale že nebyl nejmenší důvod k obavám, protože bichloronylen a jiné „neautorizované“ látky pohltila půda a nakonec je odnesl podzemní proud, který nepředstavuje naprosto žádné ohrožení městské pitné vody.

Slyšela ty vládní experty, jak vznešeným vědeckým slovníkem povýšeně vysvětlují lidem, že voda, z jejíhož pachu se zvedá žaludek, je bezpečně pitná.

A všichni pořád tvrdili, že se nic neděje, i když počet mrtvých rostl. Rakovina byla v Bowmore všude, na každé ulici, skoro v každé rodině. Čtyřikrát víc, než je celostátní průměr. Pak šestkrát, pak desetkrát. Během procesu odborníci, které najali Paytonovi, vysvětlovali porotě, že v oblasti definované hranicemi města Bowmore je výskyt rakoviny patnáctkrát vyšší než celostátní průměr.

Rakoviny tu bylo tolik, že ji začaly studovat celé houfy veřejných i soukromých vědců. Výraz „rakovinový shluk“ se stal ve městě běžným a Bowmore bylo radioaktivní. Jeden chytrý novinář z časopisu přejmenoval Cary County na Cancer County, „rakovinový okres“, a to už mu zůstalo.

Cancer County, U.S.A. Voda způsobila problémy městské obchodní komoře. Ekonomický růst se zastavil a s městem to šlo rychle z kopce.

Jeannette zavřela kohoutek, ale voda tam byla pořád, skrytá v trubkách, které se neviditelně táhly ve stěnách a mizely kdesi v zemi pod ní. Pořád tam byla, čekala jako špeh s nesmírnou trpělivostí, tichá a smrtící, čerpaná ze země tolik znečištěné Krane Chemical.

Často v noci ležela, nespala a poslouchala vodu někde ve zdech.

S kapajícím kohoutkem se zacházelo jako s ozbrojeným lupičem.

Pročísla si vlasy bez valné snahy a jako vždy se snažila nedívat se sama na sebe příliš dlouho do zrcadla, pak si vyčistila zuby vodou ze džbánu, který vždycky stál na umyvadle. Rozsvítila ve svém pokoji, otevřela dveře, přinutila se k úsměvu a vešla do přeplněného obýváčku, kde podél stěn seděli její přátelé.

Byl čas jít do kostela.

* * *

Auto pana Trudeaua byl černý bentley s černým šoférem, který se jmenoval Toliver a tvrdil, že je z Jamajky, ačkoli jeho imigrační doklady byly stejně podezřelé jako afektovaný karibský přízvuk. Toliver už velkého muže vozil deset let a naučil se znát jeho nálady. Tahle byla hodně mizerná, jak Toliver rychle pochopil, když se probíjeli zácpami kolem letiště do centra města. První jasný signál bylo už to, že pan Trudeau zabouchl pravé zadní dveře sám dřív, než se po nich stačil vrhnout Toliver.

Věděl, že jeho šéf má na zasedáních správní rady nervy z oceli. Je vyrovnaný, rozhodný, všechno si umí spočítat a tak dál. Ale když byl sám na zadním sedadle auta, dokonce s okénkem mezi ním a řidičem zataženým tak pevně, jak to šlo, často se projevilo jeho pravé já. Ten člověk byl cholerik s obrovským egem, co strašně nerad prohrával.

A tentokrát rozhodně prohrál. Telefonoval tam vzadu; ne že by křičel, ale rozhodně nešeptal. Akcie poletí dolů. Právníci jsou pitomci. Všichni mu lhali. Minimalizace škod. Toliver zachytil jen útržky, ale bylo jasné, že ať se v Mississippi stalo cokoli, byla to katastrofa.

Jeho šéfovi bylo dvaašedesát a podle časopisu Forbes měl majetek ve výši skoro dvou miliard. Toliver občas přemýšlel, jak velké bohatství je dost velké. Co by tak asi dělal s další miliardou a pak ještě s další? Proč tak tvrdě pracuje, když má víc, než kdy může utratit? Domy, letadla, manželky, lodi, bentleye, všechny hračky, které si opravdový bílý muž kdy může přát.

Ale Toliver znal pravdu. Pana Trudeaua by neuspokojila žádná částka peněz. Ve městě byli bohatší lidé a on se snažil ze všech sil, aby je dohonil.

Na Šedesáté třetí zahnul Toliver na západ a pomalinku se plazil k Páté, kde prudce zabočil a zastavil před mohutnými železnými vraty. Ta se rychle rozlétla. Bentley zmizel v podzemí, zabrzdil a už u něj čekal hlídač. Otevřel zadní dveře. „Za hodinu odjíždíme,“ vyštěkl pan Trudeau Toliverovým směrem a pak zmizel se dvěma tlustými aktovkami v rukou.

Výtah vyjel šestnáct pater až nahoru, kde bydleli manželé Trudeauovi v nádheře a přepychu. Jejich byt se rozkládal v nejvyšších dvou patrech a z mnoha obrovských oken byl odsud výhled na Central Park. Koupili si ho za 28 milionů dolarů krátce po své pompézní svatbě před šesti lety a dalších přibližně deset milionů věnovali na to, aby vypadal jako z luxusního časopisu o bydlení. Personál zahrnoval dvě pokojské, kuchaře, komorníka, pánova osobního sluhu, komornou pro paní, nejméně jednu chůvu a samozřejmě nezbytnou osobní asistentku, která organizovala záležitosti paní Trudeauové a starala se, aby byl oběd včas na stole.

Trudeau odhodil aktovky a kabát, kterých se okamžitě ujal sluha. Vyběhl po schodech do patra a hledal svou ženu. Ne že by ji v té chvíli skutečně toužil vidět, ale tyhle malé rituály se od něj čekaly. Byla ve své šatně, po každém boku jednoho kadeřníka, a oba horečně pracovali na jejích rovných světlých vlasech.

„Ahoj, miláčku,“ řekl povinně, spíš kvůli oběma kadeřníkům. Oba byli mladí a zřejmě je v nejmenším nevyváděl z míry fakt, že paní domu je prakticky nahá.

„Líbí se ti můj účes?“ zeptala se Brianna a mračila se do zrcadla. Oba chlapci jí přitom uhlazovali a čechrali vlasy, všechny čtyři ruce zaměstnané. Neřekla: „Jak ses měl?“ Ani: „Ahoj, lásko.“ Ani: „Co nového s procesem?“ Prostě jen: „Líbí se ti můj účes?“

„Krásný,“ odpověděl už na odchodu. Rituál byl naplněn a on mohl odejít a nechat ji tam s jejími pečovateli. Zastavil se u jejich veliké postele a podíval se na její večerní šaty – Valentino, poučila ho už předtím. Byly jasně červené a měly hluboký výstřih, který snad dostatečně zakryje její fantastická nová prsa. Nebo možná taky nezakryje. Šaty byly krátké, skoro průsvitné, vážily zřejmě necelých deset deka a stály určitě nejmíň 25 000. Byla to velikost 2, což znamenalo, že se budou dostatečně řasit a viset na jejím vychrtlém těle, aby ostatní anorektičky na večírku mohly slintat v předstíraném obdivu nad tím, jak je „fit“. Upřímně řečeno, Carl už začínal mít plné zuby té její posedlosti: hodina denně s osobním trenérem (tři stovky za lekci), hodina jógy se soukromým instruktorem (také tři sta), hodina denně s výživovým poradcem (dvě stě dolarů), to všechno ve snaze spálit všechny tukové buňky v těle do jedné a udržet si váhu mezi čtyřiceti a dvaačtyřiceti kily. Sex nikdy neodmítla – to patřilo k dohodě – ale on míval v poslední době strach, že se nabodne na pánevní kost nebo že ji prostě rozmáčkne. Bylo jí teprv třicet jedna, ale všiml si, že má nad nosem jednu dvě vrásky. Samozřejmě to spraví plastika, jenže není to daň za to, jak se moří hladem?

Ale měl teď důležitější starosti. Mladá, krásná žena byla jen součástí jeho obdivuhodné image. A Brianna Trudeauová rozhodně vyrážela dech.

Měli spolu dítě, i když Carl by si ho byl klidně odpustil. Měl jich už šest a tvrdil, že je to až dost. Tři z nich byly starší než Brianna. Jenže ona na tom trvala a bylo jasné proč. Dítě představovalo jistotu, a protože byla vdaná za muže, který miloval ženy a přímo zbožňoval instituci manželství, dítě znamenalo rodinu, vazby a – i když to se nahlas neříkalo – právní komplikace v případě, že by se svazek rozpadl. Dítě bylo pojistka, jakou každá trofejní manželka potřebuje.

Brianna porodila dceru a vybrala jí příšerné jméno Sadler MacGregorová Trudeauová. Mac Gregorová bylo Briannino jméno za svobodna, Sadler si vymyslela jen tak. Zpočátku tvrdila, že se tak jmenoval jeden její skotský předek-dobrodruh, ale s touhle pohádkou přestala, když Carl narazil na knihuodětských jménech. Ale bylo mu to jedno. Dítě bylo jeho jen podle DNA. Na otce si už zkusil hrát s minulými rodinami a těžce neuspěl.

Sadler bylo teď pět a v podstatě neměla ani jednoho rodiče. Brianna, která se nejdřív tak hrdinsky snažila stát se matkou, rychle ztratila zájem o všechny záležitosti spojené s mateřstvím a svoje povinnosti přenechala řádce chův. Ta současná byla mohutná mladá žena z Ruska, jejíž papíry byly stejně pochybné jako Toliverovy. Carl si zrovna nemohl vzpomenout na její jméno. Najímala ji Brianna a byla nadšená, protože chůva mluvila ruský a možná by mohla Sadler ten jazyk naučit.

„A jak jsi čekala, že bude mluvit?“ zeptal se jí tehdy Carl.

Na to mu Brianna neodpověděla.

Vešel do herny, popadl holčičku do náruče, jako by se jí nemohl dočkat, vyměnil si s ní pár polibků a pomuchlání, zeptal se, jak se měla, a během pár minut se mu povedlo se ctí se vytratit do své kanceláře, kde popadl telefon a začal řvát na Bobbyho Ratzlaffa.

Po několika neplodných hovorech se osprchoval, usušil si perfektně obarvené vlasy, ve skutečnosti napůl šedivé, a oblékl se do nejnovějšího smokingu od Armaniho. V pase mu byl trošku moc těsný; byla to čtyřiatřicítka, což bylo o číslo víc než v prvních dobách manželství, kdy ho Brianna doslova pronásledovala po bytě. Jak se oblékal, proklínal večer, který na něj čekal, i lidi, se kterými se tam setká. Oni to už budou vědět. Teď zrovna se ta zpráva šíří finančním světem. Telefony zvoní a jeho konkurenti řvou smíchy a mnou si ruce nad tou smůlou, která Krane potkala. Internet se plní nejnovějšími zprávami z Mississippi.

Na každé jiné party by se on, Carl Trudeau, prostě omluvil, že mu není dobře. Každý den svého života si dělal přesně to, co dělat chtěl, a když se rozhodl, že nezdvořile zruší na poslední chvíli svou účast na nějakém večírku, bylo mu to jedno. Jenže tohle nebyl jen tak nějaký večírek,Brianně se podařilo vloudit se do správní rady Muzea abstraktního umění a dnes byla jejich největší žranice. Budou tam večerní šaty od předních návrhářů, plochá břicha a pevná prsa od předních chirurgů, nové brady a dokonalé opálení, diamanty, šampaňské, foie gras, kaviár, večeře připravená proslulým šéfkuchařem, tichá aukce pro ty, kdo nestojí o popularitu, a hlasitá aukce pro rváče. A co bylo nejdůležitější, bude tam jedna kamera na druhé a bude jich tolik, aby v elitních hostech vyvolaly přesvědčení, že jsou středem celého světa. Kam se hrabe oscarový večer.

Vrcholem celé události, přinejmenším pro některé, bude dražba uměleckého díla. Každý rok výbor vyzval některého „nastupujícího“ malíře nebo sochaře, aby vytvořil dílo speciálně pro tuto příležitost a za to potom shrábl tak kolem milionu babek. Loni tak vznikla celkem nepochopitelná malba lidského mozku zasaženého střelou, a prodala se za šest milionů. Letos to byla deprimující hromada černé hlíny, z níž trčely bronzové pruty vytvářející neurčitou siluetu dívky. Nesla záhadné jméno Znásilněná Imelda a nejspíš by zůstala bez povšimnutí v galerii v Duluthu, nebýt toho, že autorem byl ztrápený argentinský génius, o němž se povídalo, že nemá daleko k sebevraždě. To by samozřejmě hodnotu jeho děl okamžitě zdvojnásobilo a světaznalým newyorským investorům do umění tento fakt pochopitelně neušel. Brianna roztrousila po bytě brožurky a několikrát nadhodila, jak krásně by se Znásilněná Imelda vyjímala v jejich vstupní hale, hned za vstupem z výtahu.

Carl věděl, že se od něj čeká, že tu zatracenou věc koupí, a doufal, že se nebude licitovat moc divoce. A jestli se stane jejím majitelem, doufal už předem, že ten Argentinec to se sebou skutečně rychle skoncuje.

Ona a Valentino se vynořili ze šatny. Kadeřníci byli pryč a jí se povedlo nasoukat se do šatů i do šperků úplně sama. „Nádhera,“ řekl Carl, a byla to skutečně pravda. I přes ty kosti a žebra to byla pořád krásná žena. Vlasy vypadaly hodně podobně jako v šest ráno, kdy ji líbal na rozloučenou, zatímco ona popíjela kávu. Teď, o tisíc dolarů později, valný rozdíl nepostřehl.

No nic. Velmi dobře věděl, jaká je cena trofejí. Manželská smlouvají zaručovala 100 000 měsíčně k osobní dispozici po dobu trvání manželství a dvacet milionů v případě rozvodu. Dostane taky Sadler s tím, že její otec ji bude smět hojně navštěvovat, pokud si to bude přát.

Když nasedli do bentleye a vyjeli na Pátou, Brianna řekla: „Propána, zapomněla jsem dát pusu Sadler. Já jsem ale matka.“

„Ona to zvládne,“ mávl rukou Carl, který také zapomněl dát dítěti dobrou noc.

„Připadám si hrozně,“ prohlásila Brianna s hraným rozhořčením. Její dlouhý černý kabát od Prady měl rozparek, takže zadní sedadlo bylo plné jejích úžasných nohou. Nohou od země až do podpaží. Nohou neozdobených punčochami, šaty a vůbec ničím. Nohou, jež měl Carl vidět a obdivovat a laskat, a bylo jí celkem jedno, jestli se pořádně podívá i Toliver. Vystavovala se jako vždycky.

Carl je pohladil, protože to bylo příjemné, měl ale chuť podotknout něco jako „Začínají vypadat jako tyčky od plotu“.

Neřekl ale nic.

„Něco nového v tom procesu?“ zeptala se konečně.

„Porota nás potopila,“ odpověděl.

„To mě mrzí.“

„Zvládneme to.“

„Kolik?“

„Jednačtyřicet milionů.“

„Ignoranti.“

Carl jí sděloval velmi málo o záhadném a komplikovaném světě Trudeau Group. Měla své charity a zájmy a obědy a trenéry a to ji zaměstnávalo dost. Nestál o příliš mnoho otázek, ani je netoleroval.

Brianna si to ověřila na internetu a věděla přesně, jak porota rozhodla. Věděla, co říkají právníci ohledně odvolání, a věděla, že akcie Krane se ráno těžce propadnou. Byla informovaná a potají si dělala poznámky. Byla krásná a hubená, ale nebyla hloupá. Carl telefonoval.

Budova muzea stála pár bloků na jih, mezi Pátou a Madison. Jak se proud aut sunul blíž, bylo vidět blesky asi stovky fotoaparátů. Brianna ožila, zatáhla dokonalé břišní svaly, postavila do pozoru své nové přednosti a řekla: „Panebože, já ty lidi nenávidím.“

„Koho?“

„Všechny ty fotografy.“

Musel se zasmát tomu, jak zjevná to byla lež. Auto se zastavilo a zřízenec ve smokingu otevřel dveře. Kamery se obrátily k černému bentleyi. Velký Carl Trudeau vystoupil bez úsměvu, pak následovaly nohy. Brianna věděla přesně, jak dát fotografům, a tedy i společenským rubrikám a možná, možnái nějakému tomu módnímu magazínu přesně to, co chtějí – spoustu smyslné kůže, aniž by odhalila všechno. První přistála pravá noha ve střevíčku Jimmy Choo, sto babek za jeden prst, a jak se Brianna zručně obracela, kabát se rozevřel a Valentino spolupracoval směrem vzhůru a celý svět viděl, jaké výhody to má, být miliardář a vlastnit trofej.

Zavěšeni do sebe pluli po červeném koberci, mávali na fotografy a ignorovali hrstku reportérů, z nichž jeden měl tolik drzosti, že zařval: „Hej, Carle? Co vy na ten rozsudek v Mississippi?“ Carl ho samozřejmě neslyšel, nebo to aspoň předstíral. Ale trochu zrychlil krok a za chvilku už byli uvnitř, na poněkud bezpečnější půdě. Alespoň doufal. Přivítali je lidé, kteří byli za vítání placeni. Vzali si od nich kabáty, kdekdo se usmíval. Objevily se přátelské fotoaparáty a staří známí a za chvilku už je pohltil vřelý hlouček velice bohatých lidí, kteří předstírají, že je vzájemná společnost těší.

Brianna našla spřízněnou duši, jinou anorektickou trofej se stejným neobvyklým tělem – všechno měla nádherně vyhladovělé, ale k tomu absurdně velká prsa. Carl zamířil přímo k baru, a skoro se mu to povedlo, jenže na poslední chvíli ho doslova přepadl právě ten idiot, kterému se chtěl nejvíc vyhnout. „Carle, kamaráde, tak jsem slyšel ty špatné zprávy z jihu,“ zahulákal ten muž tak nahlas, jak to jen šlo.

„Jo, špatné,“ připustil Carl mnohem tišším tonem, popadl flétnu se šampaňským a nalil ho do sebe.

Pete Flint byl na seznamu 400 nejbohatších Američanů, sestavovaném časopisem Forbes, číslo 228. Carl byl číslo 310 a oba dva věděli přesně, jak si stojí ten druhý. Přítomni byli také číslo 87 a 141 a s nimi i houf dalších, kteří v seznamu sice nebyli, ale moc rádi by se tam dostali.

„Já myslel, že to tvoji lidi mají pod kontrolou,“ pokračoval Flint a srkal z vysoké sklenice bud skotskou, nebo bourbon. Nějak se mu povedlo zamračit se, i když se musel hodně snažit, aby skryl svoje potěšení.

„Jo, my jsme si to mysleli taky,“ kývl Carl a moc si přál, aby mohl vrazit těm tučným lalokům půl metru od sebe pořádnou facku.

„Co odvolání?“ zeptal se Flint vážně.

„Nejlepší vyhlídky.“

Při loňské aukci se Flint statečně držel až do divokého závěru a nakonec si odnesl Mozek po zásahu kulkou, šestimilionový umělecký odpad, který se ale stal základem současné velké kampaně Muzea. Nepochybně i dnes půjde po hlavní výhře.

„Ještě že jsme minulý týden shortovali akcie Krane,“ podotkl.

Carl mu užuž začal nadávat, ale ovládl se. Flint řídil hedžový fond proslulý svými riskantními obchody. Opravdu prodal akcie Krane Chemical v očekávání špatného rozsudku? Carlův nechápavý, zamračený pohled nic netajil.

„Jo jo,“ pokračoval Flint, usrkl ze sklenice a olízl si rty. „Náš člověk nám zdola hlásil, že jste v háji.“

„Nezaplatíme ani cent,“ odsekl Carl statečně.

„Ale zaplatíte, hned ráno, kamaráde. Sázím se, že akcie Krane spadnou tak o dvacet procent.“ A s těmito slovy se otočil a šel pryč. Carl odložil sklenici a popadl další. Dvacet procent? Carlův bleskový mozek si to rychle spočítal. Vlastnil pětačtyřicet procent kmenových akcií v oběhu, a tržní hodnota Krane Chemical podle dnešních závěrečných cen byla 3,2 miliardy dolarů. Dvacetiprocentní pokles by ho papírově stál 280 milionů. O žádné skutečné peníze samozřejmě nepřijde, ale i tak z toho bude pěkný poprask.

Bude to spíš tak deset procent, pomyslel si. A lidi z finančního oddělení s ním souhlasili.

Mohl Flintův hedžový fond skutečně prodat nakrátko podstatnou část akcií Krane, aniž by o tom Carl věděl? Hleděl na zmateného barmana a uvažoval o tom. Ano, možné by to bylo, ale ne moc pravděpodobné. Flint mu chtěl prostě jenom nasypat sůl do rány.

Z ničeho nic se objevil ředitel muzea a Carl ho hrozně rád viděl. Ten se o rozsudku určitě bavit nebude, pokud o něm vůbec ví. Bude Carlovi říkat jen příjemné věci a samozřejmě se zmíní o tom, jak nádherně vypadá Brianna. Zeptá se na Sadler a na to, jak pokračuje renovace jejich domu v Hamptons.

O takových věcech si povídali, když si nesli nápoje přeplněnou halou a vyhýbali se hloučkům, kde hrozila nebezpečná konverzace. Nakonec se zastavili před Znásilněnou Imeldou. „Nádhera, co?“ uvažoval nahlas ředitel.

„Krásná,“ souhlasil Carl a podíval se doleva, protože tam náhodou procházelo číslo 141. „Za kolik se vydraží?“

„O tom už debatujeme celý den. Tady člověk nikdy neví. Já bych řekl aspoň pět milionů.“

„A jakou má cenu?“

Ředitel se usmál, protože se objevil fotograf. „No, to je úplně jiná otázka, že? Poslední velké dílo tohohle sochaře si koupil jistý pán z Japonska přibližně za dva miliony. Ten pán z Japonska samozřejmě nevěnoval velké sumy peněz našemu malému muzeu.“

Carl se znovu napil a kývl, že hru chápe. Muzeum si kladlo za cíl získat za pět let sto milionů dolarů. Podle Brianny byli asi v polovině a potřebovali pořádnou injekci z dnešní aukce.

Přistoupil k nim kritik z Times, představil se a připojil se k hovoru. To by mě zajímalo, jestli ví o tom rozsudku, myslel si Carl. Kritik a ředitel probírali argentinského sochaře a jeho duševní problémy. Carl si zatím prohlížel Imeldu a ptal se sám sebe, jestli skutečně chce, aby trvale zdobila vstupní halu jeho luxusního bytu.

Jeho manželka to chtěla určitě.

3

Dočasným domovem Paytonových byl třípokojový byt ve druhém patře starého činžáku poblíž univerzity. Wes kousek odsud bydlel za studií a pořád se mu ještě nechtělo věřit, že je zpátky. Jenže drastických změn nastalo tolik, že bylo těžké zabývat se jen jednou.

Jak moc dočasný domov to je? To byla mezi manželi ta velká otázka, i když o tom nemluvili už celé týdny a nebudou o tom mluvit ani teď. Možná za den nebo dva, až ustoupí vyčerpání a šok a jim zbude klidná chvilka na rozhovor o budoucnosti.

Wes se proplétal s autem přes parkoviště, minul přeplněný kontejner na odpadky, kolem kterého se válelo smetí, hlavně rozbité láhve a plechovky od piva. Studenti se bavili tím, že prázdné láhve vyhazovali z horních pater přes parkoviště a přes střechy aut přibližně tím směrem, kde stál kontejner. Když se sklo tříštilo, dunělo to po celém okolí a to studentům připadalo zábavné. Ostatním už méně. Pro oba nevyspalé Paytonovy byl ten rámus občas nesnesitelný.

Majitel, dávný klient, byl obecně považován za domácího nejhorších pelechů ve městě, přinejmenším mezi studenty. Paytonovým byt sám nabídl a podle dohody, kterou stvrdili jen stiskem ruky, měli platit nájem tisíc dolarů měsíčně. Bydleli tu sedm měsíců, zaplatili za tři a majitel tvrdil, že mu to nevadí. Trpělivě čekal ve frontě s mnoha jinými věřiteli. Advokátní kancelář Payton&Paytonová už prokázala, že dokáže přilákat klienty a získávat palmáre, a její dva partneři byli určitě schopni dramatického návratu.

Je tohle on? myslel si Wes, když parkoval. Je rozsudek ve výši jednačtyřiceti milionů dostatečně dramatický? Chvilku se cítil bojechtivý, ale vzápětí byl už zas jen unavený.

Oba vystoupili a z tíživého zvyku popadli na zadním sedadle svoje aktovky. „Ne,“ prohlásila náhle Mary Grace. „Dneska nepracujeme. Necháme je v autě.“

„Ano, madam.“

Spěchali po schodech; z okna odvedle hulákal sprostý rap. Mary Grace zachrastila klíči a odemkla, a najednou byli vevnitř, kde se obě děti dívaly na televizi s Ramonou, svou honduraskou chůvou. Devítiletá Liza se k nim rozběhla a křičela: „Mami, vyhráli jsme, vyhráli jsme!“ Mary Grace ji zvedla do vzduchu a pevně ji k sobě přitiskla.

„Ano, miláčku, vyhráli jsme.“

„Čtyřicet miliard!“

„Milionů, miláčku, ne miliard.“

Pětiletý Mack se rozběhl k otci, který ho také zvedl, a pak všichni dlouho stáli v úzké předsíňce a objímali se. Poprvé od chvíle, kdy padl rozsudek, viděl Wes v očích své ženy slzy.

„Viděli jsme vás v telce,“ hlásila Lisa.

„Vypadal jsi unavený,“ prohlásil Mack.

„Taky jsem unavený,“ odpověděl Wes.

Ramona to všechno sledovala zpovzdálí s napjatým, skoro neznatelným úsměvem. Nebyla si jistá, co ten rozsudek znamená, ale chápala dost, aby ji ta zpráva potěšila.

Paytonovi si svlékli kabáty a zuli se a pak se celá čtyřčlenná rodina svezla na pohovku, pěknou, ze silné kůže, objímali se, lechtali a povídali si o škole. Wesovi a Mary Grace se povedlo zachovat si většinu nábytku a ošuntělý byt byl zařízený věcmi, které jim nejen připomínaly minulost, ale, co bylo důležitější, také budoucnost. Tohle byla jen zastávka, nečekaná oklika.

Podlaha v obýváku byla plná sešitů a papírů, jasný důkaz, že než děti pustily televizi, dělaly úkoly.

„Já mám hlad,“ prohlásil Mack, který se neúspěšně pokoušel rozvázat otci kravatu.

„Maminka říkala, že budeme mít makarony se sýrem,“ odpověděl Wes.

„Skvělý!“ souhlasily nadšeně obě děti a Ramona zmizela do kuchyně.

„Znamená to, že si koupíme nový dům?“ zeptala se Lisa.

„Já myslel, že se ti tady líbí,“ namítl Wes.

„To jo, ale stejně hledáme nový dům, ne?“

„Samozřejmě že ano.“

Na děti se snažili brát co největší ohledy. Vysvětlili Lise, oč zhruba v procesu jde – jedna zlá firma znečistila vodu a ublížila tak mnoha lidem – a ona hned prohlásila, že tu firmu taky nemá ráda. A jestli se rodina musí přestěhovat do bytu, aby s tou firmou mohla bojovat, tak ona je pro.

Ale opustit jejich krásný nový dům bylo těžké. Poslední Lisin pokojíček byl růžový a bílý a bylo tam všechno, co si může malá holčička přát. Teď se dělila o menší pokoj se svým bratrem, a i když si nestěžovala, samozřejmě ji zajímalo, jak dlouho tohle uspořádání potrvá. Mack měl plnou hlavu celodenní školky, kam chodil, a to, jak bydlí, ho moc nezajímalo.

Oběma dětem chyběla jejich stará čtvrť, kde byly domy prostorné a na zahradách měly bazény a hřiště. Kamarádi bydleli hned vedle nebo za rohem. Škola byla soukromá a bezpečná. Kostel byl jen o ulici vedle a každého tam znali.

Teď chodili do městské základní školy, kde bylo mnohem víc černých tváří než bílých, a modlili se v episkopálním kostele v centru, kde uvítali každého.

„Ještě se hned tak stěhovat nebudeme,“ vysvětlovala Mary Grace. „Ale možná už můžeme začít něco hledat.“

„Já mám hlad,“ prohlásil znova Mack.

Když se některé z dětí začalo vyptávat na bydlení, rodiče se obvykle vyhnuli odpovědi. Mary Grace se teď zvedla. „Pojď, jdeme vařit,“ řekla Lise. Wes našel dálkové ovládání a vybídl Macka: „Pustíme si SportsCenter, ano?“ Nebo cokoli, hlavně ne místní zprávy.

„Jasan.“

Ramona už vařila vodu a krájela rajčata. Mary Grace ji spěšně objala a řekla: „Všechno v pořádku?“ Ano, v pořádku, potvrdila. Ve škole bez problémů. Úkoly jsou už hotové. Lisa se vytratila do svého pokoje. Kuchyňské záležitosti ji ještě nezajímaly.

„A vy?“ zeptala se Ramona.

„Ano, všechno šlo výborně. Dáme tam ten bílý čedar.“ Našla v ledničce kus sýra a začala ho strouhat.

„Teď už si můžete odpočinout?“ zeptala se Ramona.

„Ano, přinejmenším pár dní.“ Prostřednictvím známého z kostela našli polohladovou Ramonu, jak se skrývá v útulku v Baton Rouge, spí na provizorním lehátku a jí potravinové balíčky posílané na jih pro oběti hurikánu. Přežila těžkou tříměsíční cestu ze Střední Ameriky přes Mexiko, Texas a dál do Louisiany, kde zjistila, že nic z toho, co jí slibovali, není pravda. Žádné místo, žádná hostitelská rodina, žádné papíry, nikdo, kdo by se o ni postaral.

Za normálních okolností by Paytonovy ani nenapadlo najmout jako chůvu ilegální přistěhovalkyni bez papírů. Rychle ji přijali do rodiny, naučili ji řídit, ale jen několika vybranými ulicemi, vysvětlili jí, jak zacházet s mobilem, počítačem a kuchyňskými přístroji, a nutili ji, aby se učila anglicky. Měla dobré základy z katolické školy, kam doma chodila, a dny trávila v bytě, uklízela a opakovala, co říkali v televizi. Za osm měsíců udělala neuvěřitelné pokroky. Raději ale poslouchala, zvlášť Mary Grace, která se potřebovala někomu svěřit. Během posledních čtyř měsíců, za těch vzácných večerů, kdy Mary Grace vařila večeři, bez ustání mluvila a Ramona lapala každé její slovo. Byla to úžasná terapie, zvlášť po těžkém dni u soudu s nervózními, napjatými muži.

„S autem žádné potíže?“ Tuhle otázku kladla Mary Grace každý večer. Jejich druhé auto byla stará honda accord, kterou Ramona zatím nenabourala. Z mnoha dobrých důvodů se děsili faktu, že vpouštějí do ulic Hattiesburgu nelegální cizinku bez řidičského průkazu a bez jakéhokoli pojištění, a to v hondě s kdovíkolika najetými kilometry a svými dvěma spokojenými dětmi na zadním sedadle. Naučili Ramonu jezdit stále stejnou trasou, postranními uličkami, do školy, do obchodu, a když to jinak nešlo, do jejich kanceláře. Kdyby ji policie zastavila, měli v plánu na kolenou prosit policisty, prokurátora a soudce. Znali je dobře.

Wes bezpečně věděl, že momentální úřadující městský soudce má také ilegálního dělníka, který mu pleje zahradu a seká trávník.

„Všechno dobré,“ odpověděla Ramona. „Žádný problém. Všechno v pořádku.“

Opravdu to byl dobrý den, pomyslela si Mary Grace, když začala rozpouštět sýr.

Zazvonil telefon a Wes neochotně zvedl sluchátko. Číslo nebylo v seznamu, protože jim kdysi volal nějaký cvok a vyhrožoval. Skoro všechno vyřizovali z mobilů. Chvíli poslouchal, něco řekl, zavěsil a vešel do kuchyně.

„Kdo to byl?“ zeptala se s obavami Mary Grace. Každý telefonát do bytu byl podezřelý.

„Sherman, z kanceláře. Prý se tam potulují nějací reportéři a hledají dnešní hvězdy.“ Sherman byl jeden z koncipientů.

„Co dělá v kanceláři?“ divila se Mary Grace.

„Asi toho ještě nemá dost. Máme nějaké olivy do salátu?“

„Ne. Cos mu řekl?“

„Ať po jednom střelí, ostatní že utečou sami.“

„Zamíchejte salát, prosím vás,“ požádala Mary Grace Ramonu.

Všech pět se vmáčklo k malému karetnímu stolku v rohu kuchyně. Vzali se za ruce a Wes se modlil a vzdával díky za dary života, za rodinu, přátele a školu. A za jídlo. Vděčný byl také za moudrou a velkorysou porotu a za fantastické výsledky, ale to si nechá na potom. Nejdřív přišel salát, pak makarony se sýrem.

„Ty, tati, můžeme tábořit?“ vyhrkl Mack, jen polkl.

„No jistě!“ souhlasil Wes, ale už teď ho bolela záda. Tábořit v bytě znamenalo naskládat na podlahu v obýváku deky a přikrývky a polštáře a spát tam, obvykle s dlouho zapnutou televizí. Dělávali to většinou v pátek. Ale fungovalo to, jen když se přidali i máma s tátou. Ramona byla vždycky zvaná, ale moudře odmítla.

„Ale večerka stejně jako vždycky,“ připomněla Mary Grace. „Zítra musíte do školy.“

„V deset,“ vyjednávala Liza.

„V devět,“ odpověděla Mary Grace; i tak to bylo o třicet minut později a obě děti se usmály.

Mary Grace seděla vedle svých dětí, užívala si tu chvíli a byla šťastná, že únava už brzo pomine. Možná si teď bude moci odpočinout, vozit je do školy, chodit na třídní schůzky, obědvat s nimi. Toužila být matka, nic víc, a až se bude muset vrátit do soudní síně, bude to pro ni chmurný den.

* * *

Sobotní večer znamenal v kostele Pine Grove společné jídlo „co dům dal“, a sešlo se ho vždycky ohromné množství. Hojně navštěvovaný kostel ležel uprostřed čtvrti a mnozí věřící tam v neděli a středu prostě chodili pár bloků pěšky. Dveře byly otevřené osmnáct hodin denně a pastor, který žil na faře za kostelem, byl pořád k dispozici, připravený pomáhat svým lidem.

Jedli ve společenské síni, ošklivém kovovém přístavku připlácnutém k jedné straně kostela, kde se skládací stoly zaplnily nejrůznějšími domácími jídly. Byl tu košík bílých rohlíků, velká nádoba se sladkým čajem a samozřejmě spousta lahví vody. Dnes se sejde lidí ještě víc a všichni budou doufat, že přijde Jeannette. Je přece důvod k oslavě.

Kostel Pine Grove byl zuřivě nezávislý a neměl ani tu nejmenší vazbu k jakékoli církvi, což bylo zdrojem tiché hrdosti pro jeho zakladatele, pastora Dennyho Otta. Postavili ho před několika desítkami let baptisté, jenže pak vyschnul stejně jako celé Bowmore. Než sem Ott přišel, kongregace sestávala jen z několika zle pošramocených duší. Roky vnitřních bojů jeho příznivce zdecimovaly. Ott vyklidil, co zbylo, otevřel dveře všem a vyšel lidem vstříc.

Nepřijali ho hned, především proto, že byl „shora ze severu“ a mluvil s takovým čistým, úsečným přízvukem. V Biblické koleji v Nebrasce se seznámil s dívkou z Bowmore a ta ho přivedla na jih. Po sérii různých nešťastných náhod se stal dočasným pastorem Druhé baptistické církve. On sám vlastně baptista nebyl, ale v téhle oblasti bylo tak málo mladých kněží, že si církev nemohla dovolit být vybíravá. O šest měsíců později se všichni baptisté odporoučeli a kostel dostal nové jméno.

Denny Ott nosil plnovous a často kázal ve flanelových košilích a turistických botách. Kravaty se nezakazovaly, ale také nevítaly. Byl to kostel pro lidi, místo, kde mohl každý najít mír a útěchu, aniž si musel lámat hlavu s tím, že zrovna není nedělně oblečený. Pastor Ott se zbavil starého vydání bible a archaických zpěvníků. Pochmurné zpěvy složené dávnými poutníky nemohl potřebovat. Bohoslužby se uvolnily, zmodernizovaly kytarami a diapozitivy. Věřil a také kázal, že chudoba a nespravedlnost jsou mnohem důležitější sociální otázky než potrat a práva homosexuálů, ale ve své politice byl opatrný.

Kostel vzkvétal a prosperoval, ačkoli se nestaral o peníze. Kamarád ze semináře vedl misii v Chicagu a přes tenhle kontakt Ott opatřil velkou zásobu použitého, ale velmi použitelného oblečení pro kostelní „šatník“. Vytrvale otravoval větší kongregace v Hattiesburgu a Jacksonu a díky jejich příspěvkům měl na jednom konci společenské síně velmi dobře zásobenou „potravinovou banku“. Farmaceutické společnosti bombardoval žádostmi o přebytky a „lékárna“ v kostele byla plná volně prodejných léků.

Denny Ott považoval celý Bowmore za svoje poslání. Nikdo nebude hladový, bez domova nebo nemocný, pokud tomu on může sebeméně zabránit. Aspoň ne, dokud bude na stráži on, a on byl na stráži pořád.

Sloužil pohřební obřad šestnácti svým lidem, které zabila Krane Chemical, firma, již nenáviděl tak trpce, že se soustavně modlil k Bohu za odpuštění. Ne že by nenáviděl ty lidi beze jména a bez tváře, kteří Krane vlastnili; to by znamenalo prohřešit se proti své víře. Rozhodně ale nenáviděl firmu samotnou. Je to hřích, nenávidět firmu? Tenhle spor zuřil v jeho duši den co den, a tak se pro jistotu nepřestával modlit.

Všech šestnáct bylo pohřbeno na malém hřbitově za kostelem. Když bylo teplo, sekal Denny trávu kolem jejich náhrobků, a když bylo chladno, natíral bílý plaňkový plot, který chránil hřbitov před jeleny. I když to neplánoval, stal se jeho kostel centrem akcí proti Krane v Cary County. Skoro všech jeho věřících se dotkla nemoc nebo smrt někoho, komu firma ublížila.

Starší sestra jeho manželky ukončila bowmoreskou střední školu s Mary Grace Shelbyovou. Pastor Ott a Paytonovi si byli velice blízcí. V pastorově pracovně se často udílely právní rady, za zavřenými dveřmi a s jedním z Paytonových na telefonu. Ve společné síni plné právníků z velkých měst se zapsaly desítky výpovědí. Ott nesnášel firemní právníky skoro stejně jako firmu samotnou.

Mary Grace během procesu velmi často telefonovala pastoru Ottovi a varovala ho, ať není příliš optimistický. Ale to on rozhodně nebyl. Když mu před dvěma hodinami zavolala tu ohromující novinku, Ott popadl svou manželku a tancovali po domě, výskali a smáli se. Krane to schytala, znemožnili ji, odhalili, spravedlivě potrestali. Konečně.

Právě vítal své stádečko, když spatřil Jeannette, jak vchází se svou nevlastní sestrou Bette a zbytkem svého doprovodu. Okamžitě ji obklopili všichni ti, kdo ji milovali, kdo s ní chtěli tento velký okamžik sdílet a říct jí pár tichých slov. Posadili ji na konci místnosti, poblíž starého piána, a za chvilku už se u ní stálo ve frontě. Párkrát se dokázala usmát a dokonce říct díky, vypadala ale hrozně slabá a křehká.

Jídlo stydlo a místnost byla plná; pastor Ott tedy konečně utišil své ovečky a začal mnohomluvnou modlitbu díkůvzdání. Skončil s velkým gestem a řekl: „A teď jezme.“

Jako vždycky se první seřadily děti a staří lidé a začalo se podávat jídlo. Ott se propletl dozadu a za chvilku už seděl vedle Jeannette. Když se pozornost od ní přesunula k jídlu, zašeptala pastorovi: „Chtěla bych zajít na hřbitov.“

Vedl ji ven postranními dveřmi na úzkou štěrkovou cestu, která zahýbala za kostel a po padesáti metrech zamířila na malý hřbitůvek. Šli ve tmě pomalu a mlčky. Ott otevřel dřevěná vrátka a oba vešli na hřbitov – úpravný, úhledný a dobře udržovaný. Náhrobky byly malé. Tohle byli pracující lidé a nestavěli žádné pomníky, krypty a okázalé monumenty slavným zesnulým.

Čtyři řady napravo Jeannette poklekla před dvěma hroby.

V jednom ležel Chad, stonavé dítě, které žilo jen šest let, než ho nádory zardousily. Druhý skrýval ostatky Peta, který byl osm let jejím manželem. Otec a syn, kteří bok po boku spí věčným spánkem. Navštěvovala je aspoň jednou týdně a nikdy si nepřestávala přát, aby se k nim mohla připojit. Pohladila oba náhrobky najednou a začala na ně tiše hovořit. „Ahoj, chlapci, to jsem já, máma. Tomu nebudete věřit, co se dnes stalo.“

Pastor Ott se vytratil, nechal ji samotnou s jejími slzami, myšlenkami a tichými slovy, která nechtěl slyšet. Čekal u brány a s ubíhajícími minutami pozoroval stíny přebíhající po řadách náhrobků, jak měsíc prosvítal mezi mraky. Chada a Peta pochovával. Celkem jich bylo šestnáct, a ještě tomu nebyl konec. Šestnáct němých obětí, které možná už nebyly tak němé. Z toho malého hřbitůvku s bílým plotem u kostela Pine Grove se konečně ozval hlas, který byl slyšet. Hlučný, hněvivý hlas, který volal po vyslechnutí a dožadoval se spravedlnosti.

Viděl její stín a slyšel ji mluvit.

Modlil se s Petem v těch minutách, než naposledy vydechl, a políbil malého Chada na čelo v jeho poslední hodině. Dal nějak dohromady peníze na rakve a obřady. Pak on a dva jeho jáhnové vykopali hroby. Oba pohřby se konaly v rozmezí osmi měsíců.

Vstala, rozloučila se a vykročila. „Musíme se vrátit,“ připomněl jí Ott.

„Ano, díky,“ řekla a otřela si tváře.

Stůl stál pana Trudeaua 50 000 dolarů, a protože šek podepisoval on, mohl si také rozhodnout, kdo s ním bude sedět. Po levici měl Briannu a vedle ní její blízkou přítelkyni Sandy, další kostru, která byla právě smluvně vyvázána z posledního manželství a toho času na lovu manžela číslo tři. Po jeho pravici seděl jeho přítel, bankéř na odpočinku, se svou manželkou, příjemní lidé, kteří se nejradši bavili o umění. Carlův urolog seděl přímo proti němu. On a jeho manželka byli pozváni, protože moc nemluvili. Posledním přítomným byl jeden z nižších ředitelů Trudeau Group, který si prostě vytáhl krátkou sirku a byl tu z povinnosti.

Slavný šéfkuchař připravil labužnické menu, které začínalo kaviárem a šampaňským, pokračovalo krémovou humři polévkou, trochou opékaného foie gras se šťávou a oblohou, pak následovalo mladé kuřátko pro masožravce a salát z mořských řas pro vegetariány. Jako moučník byla úžasná kreace z vrstvené zmrzliny. Každý chod si žádal jiné víno, a to včetně moučníku.

Carl vyprázdnil všechny talíře, které před něj postavili, a hodně pil. Mluvil jen s přítelem bankéřem, protože ten slyšel, co se na jihu stalo, a zdálo se, že s ním soucítí. Brianna a Sandy si neomaleně šeptaly a během večeře pomluvily každou další zlatokopku, která tady dnes byla. Úspěšně se jim dařilo postrkovat jídlo po talíři a nesníst z něj prakticky vůbec nic. Carl byl napůl opilý a málem se už ozval, když viděl, jak si jeho žena hraje s mořskými řasami. „Máš ponětí, co to zatracený jídlo stálo?“ měl chuť říct, ale nemělo smysl rozpoutat hádku.

Slavný kuchař, o kterém Carl nikdy neslyšel, byl nakonec představen osobně a sklidil potlesk ve stoje od čtyř set hostí, z nichž prakticky každý měl po pěti chodech ještě hlad. Jenže dnes večer nešlo o jídlo. Šlo o peníze.

Dva krátké projevy, a před hosty předstoupil dražebník. Znásilněnou Imeldu přivezli do atria, dramaticky zavěšenou na malý pojízdný jeřáb, a nechali ji vznášet se ve výšce šesti metrů nad podlahou, aby ji měli všichni na očích. Reflektory jako na koncertě ještě zdůrazňovaly její exotičnost. Dav ztichl a armáda ilegálních přistěhovalců v černých sakách a motýlcích sklízela ze stolů.

Dražebník se rozplýval nad Imeldou a dav ho poslouchal. Pak mluvil o umělci, a to ho dav opravdu poslouchal. Je skutečně šílený? Blázen? Těsně před sebevraždou? Chtěli slyšet detaily, ale dražebník si udržoval odstup. Byl to Brit a působil velice upjatě, což zvýší konečnou cenu nejméně o milion.

„Navrhuji, abychom dražbu začali částkou pět milionů,“ pronesl nosovým hlasem a dav zalapal po dechu.

Briannu náhle Sandy znudila. Přistoupila ke Carlovi, zamávala na něj řasami, položila mu ruku na stehno. Carl odpověděl tím, že kývl na nejbližšího dražebního asistenta, s kterým už předtím mluvil. Asistent mávl dražebním číslem směrem k pódiu a Imelda ožila.

„A máme pět milionů,“ ohlásil dražebník. Hromový potlesk. „Pěkný začátek, děkuji. A jdeme na šest.“

Šest, sedm, osm, devět, a Carl kývl při deseti. Na tváři měl pořád stejný úsměv, ale žaludek se mu svíral. Kolik ho bude tahle hrůza stát? V místnosti sedělo nejméně šest miliardářů a několik dalších, kteří k tomu neměli daleko. Byla tady spousta přerostlých sebevědomí, spousta peněz, jenže nikdo z nich teď tak zoufale nepotřeboval novinové titulky jako Carl Trudeau.

A Pete Flint to velmi dobře věděl.

Dva dražitelé odpadli, když se částka šplhala k jedenácti milionům. „Kolik jich zbylo?“ přišeptl Carl bankéři, který sledoval dav a hledal konkurenty.

„Pete Flint a možná ještě jeden.“

Ten hajzl. Když Carl kývl na dvanácti, Brianna už měla jazyk prakticky v jeho uchu.

„Máme dvanáct milionů.“ Dav aplaudoval, volalo se hurá, a dražebník moudře prohlásil: „Tady trochu popadneme dech.“ Všichni se něčeho napili. Carl do sebe hodil další sklenici vína. Pete Flint seděl za ním, o dva stoly dál, ale Carl se neodvážil obrátit se a dát najevo, že o jejich malé bitvě ví.

Jestli Flint skutečně prodal akcie Krane nakrátko, tak na rozsudku vydělá miliony. Carl samozřejmě ze stejného důvodu právě o miliony přišel. Celé to bylo jen na papíře, ale to koneckonců všechno.

Imelda ne. To bylo skutečné, hmatatelné umělecké dílo, o které Carl nemohl přijít, nebo rozhodně ho nemohl přenechat Petu Flintovi.

Dražebník obratně vyhnal cenu na třináct, čtrnáct a patnáct milionů a po každém příhozu zaburácel nadšený potlesk. Zpráva se rychle roznesla a tak už každý věděl, že spolu bojují Pete Flint a Carl Trudeau. Když potlesk dozněl, obě těžké váhy se připravily na další kolo. Carl kývl na šestnáct milionů a přijal potlesk.

„Máme sedmnáct milionů?“ burácel dražebník, teď už i sám dost rozčilený.

Dlouhá pauza. Elektrizující napětí. „Dobře, máme šestnáct. Šestnáct poprvé, šestnáct podruhé – á, ano, máme sedmnáct milionů.“

Carl si během celého tohohle trápení dával svatosvaté sliby a vzápětí je porušoval, ale byl rozhodnutý nejít nad sedmnáct milionů. Když rámus utichl, uvelebil se na židli, chladný jako hazardující obchodník s miliardami ve hře. Skončil a byl docela spokojený. Flint blufoval, a teď mu zůstane ten panák za sedmnáct milionů.

„Můžu se odvážit žádat osmnáct?“ zase aplaus. Pro Carla ještě chvíle času na přemýšlení. Jestli byl ochoten zaplatit sedmnáct, tak proč ne osmnáct? A když skočí na osmnáct, Flint pochopí, že on, Carl, hodlá vydržet až do krvavého konce.

Za pokus to stálo.

„Osmnáct?“ ptal se dražebník.

„Ano,“ řekl Carl tak nahlas, aby to slyšelo široké okolí. Strategie zabrala. Pete Flint couvl do bezpečí svých neutracených peněz a pobaveně se díval, jak Carl Trudeau uzavírá mizerný obchod.

„Prodáno za osmnáct milionů panu Carlovi Trudeauovi,“ zahřímal dražebník a dav vyskočil.

Spustili Imeldu, aby s ní její noví majitelé mohli pózovat. Mnoho jiných se závistí i s hrdostí hledělo na Trudeauovy a jejich čerstvý úlovek. Orchestr začal hrát a nastal čas na tanec. Brianna byla celá říčná – ty peníze ji rozvášnily – a v polovině prvního tance ji Carl nenápadně o krok odstrčil. Byla vzrušená a lascivní a ukazovala tolik nahé kůže, kolik to jen šlo. Lidé se po ní dívali a jí to tak vyhovovalo.

„Pojď odsud,“ řekl Carl po druhém tanci.

4

Během noci se Wesovi nějak povedlo obsadit pohovku, což bylo mnohem měkčí místo k odpočinku, a když se před svítáním probudil, Mack spal vmáčknutý vedle něj. Mary Grace a Lisa ležely na zemi pod nimi, zabalené do přikrývek, a nevěděly o světě. Dívali se na televizi, dokud obě děti neusnuly, a pak tiše otevřeli a vypili láhev laciného šampaňského, které si schovávali. Alkohol a únava je složily a oni přísahali, že budou spát celou věčnost.

O pět hodin později Wes otevřel oči a už je nedokázal zavřít. Byl zase zpátky v soudní síni, zpocený a nervózní, díval se, jak se porotci vracejí, modlil se, pátral po nějakém náznaku, a pak slyšel majestátní slova soudce Harrisona. Slova, která mu budou znít v uších navždy.

Dnes bude krásný den a Wes z něj už nemůže proplýtvat na pohovce ani minutu.

Vysoukal se od Macka, přikryl ho a tiše se přesunul do přeplněné ložnice, kde se převlékl do běžeckých kraťasů, bot a do mikiny. Během procesu se snažil běhat každý den, často o půlnoci, často v pět ráno. Před měsícem ve tři ráno zjistil, že je skoro deset kilometrů od domova. Tím běháním si čistil hlavu a odreagovával stres. Vymýšlel strategie, chystal křížové výslechy svědků, hádal se s Jaredem Kurtinem, obracel se na porotce a plnil desítky dalších úkolů, když ve tmě dusal po asfaltu.

Možná se tentokrát za běhu dokáže soustředit na něco jiného než na proces, na cokoli jiného. Třeba na dovolenou. Na pláž. Ale odvolání mu leželo v hlavě už teď.

Mary Grace se ani nepohnula, když se vyplížil ven z bytu a zamkl za sebou. Bylo čtvrt na šest.

Protahováním se nezdržoval; vyběhl a za chvilku byl už na Hardy Street a mířil do areálu Univerzity Jižního Mississippi. Měl rád zdejší klid. Kroužil kolem kolejí, kde kdysi bydlel, kolem fotbalového stadionu, kde kdysi hrával, a asi po půl hodině zastavil u Java Werks, své oblíbené kavárny naproti univerzitě. Položil na pult čtyři čtvrťáky a vzal si malý kelímek zdejší místní směsi. Čtyři čtvrťáky. Skoro se smál, když je odpočítával. Musel si kávu plánovat a pořád schraňoval čtvrťáky.

Na konci pultu ležely ranní noviny. První strana Hattiesburg American vykřikovala: „Krane Chemical zaplatí 41 milionů.“ Bylo tam krásné veliké foto Mary Grace a jeho samého, jak odcházejí od soudu, unavení, ale šťastní. A menší foto Jeannette Bakerové, pořád ještě uplakané. Hodně citátů od právníků, pár i od porotců, včetně vzletné krátké řeči doktorky Leony Rochové, která zjevně byla v porotní místnosti důležitou hybnou silou. Mezi jinými perlami tu citovali i její výrok: „Rozhněvalo nás, jak Krane arogantně a vypočítavě zneužívala půdu bez nejmenších ohledů na bezpečnost, a jak záludně se to pak pokoušela krýt.“

Wes tu ženskou miloval. Zhltal dlouhý článek, aniž se dotkl kávy. Největší noviny tohoto státu se jmenovaly Clarion-Ledger, vycházely v Jacksonu, a ty měly titulek poněkud umírněnější, ačkoli i tak působivý: „Porota uznala Krane Chemicals vinnou – významný rozsudek.“ Další fotky, citáty, podrobnosti z procesu, a po pár minutách si Wes uvědomil, že to už všechno jen přelétává očima. Sun Herald z Biloxi měl zatím nejlepší titulek: „Porota vzkázala Krane: Koukejte klopit.“

Zpráva na první stranu a fotky ve velkých denících. Tohle není špatný den pro malou advokátní kancelář Payton&Paytonová. Velký návrat už začal a Wes byl na něj připravený. Telefony v kanceláři se rozezvoní, potenciální klienti budou chtít řešit rozvody a bankroty a stovky jiných otravných věcí, na které Wes nemá žaludek. Zdvořile je pošle jinam, k jiným paběrkářům, kterých jsou nekonečné řady, a každé ráno bude kontrolovat sítě a hledat velké ryby. Významný rozsudek, fotky v novinách, celé město o tom mluví. Případy se jim jen pohrnou.

Dopil kávu a vyběhl na ulici.

* * *

Carl Trudeau také odjel z domova před úsvitem. Mohl by se celý den schovávat ve svém luxusním bytě a nechat lidi z oddělení pro styk s veřejností, aby se s tou katastrofou vypořádali sami. Mohl by se ukrýt za svoje právníky. Mohl by skočit do soukromého tryskáče a zmizet do své vily na Anguille nebo do sídla v Palm Beach. Jenže to by nesměl být Carl. Ještě nikdy neutekl ze rvačky, a teď s tím rozhodně začínat nebude.

Krom toho chtěl pryč od své ženy. Včera večer ho stála strašné peníze a on měl proto na ni vztek.

„Dobrejtro,“ pozdravil úsečně Tolivera, když nasedal na zadní sedadlo bentleye.

„Dobré jitro, pane.“ Toliver rozhodně nehodlal klást hloupé otázky, třeba: „Jak se máte, pane?“ Bylo půl šesté ráno, což nebyla pro pana Trudeaua tak neobvyklá hodina, ale také nebyla běžná. Normálně odjížděli z bytu o hodinu později.

„Šlápněte na to,“ řekl jeho šéf, a Toliver vystřelil po Páté avenue. Dvacet minut nato byl už Carl ve svém soukromém výtahu se Stuem, asistentem, jehož jediným úkolem bylo být na drátě čtyřiadvacet hodin denně, kdyby velký muž náhodou něco potřeboval. Stu obdržel o hodinu dřív tyto pokyny: Uvařit kávu, opéct pšeničný bagel, vymačkat čerstvý pomerančový džus. Dostal seznam šesti deníků, které měl připravit panu Trudeauovi na stůl, a právě hledal na internetu, co se kde píšeorozsudku. Carl dal sotva najevo, že si jeho přítomnosti všiml.

Když dojeli do kanceláře, Stu mu pomohl ze saka, nalil mu kávu a vydal se splnit příkaz, ať sebou hodí s tím bagelem a džusem.

Carl se uvelebil v aerodynamickém značkovém křesle, zapraskal klouby na rukou, otočil se ke stolu, zhluboka se nadechl a vzal do ruky New York Times. První strana, levý sloupec. Ne první strana ekonomické sekce, ale titulní strana celých těch zatracených novin!! Hned vedle války, skandálu v Kongresu a mrtvých v Gaze.

Titulní strana. „Krane Chemical uznána zodpovědnou za smrtící znečištění“ zněl titulek, a Carl pozvolna povoloval zaťaté zuby. Podtitulek, Hattiesburg, Mississippi: „Porota státního soudu přiřkla mladé vdově v případu žaloby pro protiprávnou smrt odškodnění ve výši tři miliony a trestní náhradu škody ve výši 38 milionů.“ Carl to rychle přelétl – všechny ty zatracené detaily znal. Většinu z nich měli v Timesech správně. Každý citát právníků by byl mohl odříkat předem. Blá blá blá.

Ale proč na titulní straně?

Bral to jako lacinou pomstu, ovšem za chvilku dostal další ránu mezi oči na straně dvě ekonomické sekce, kde jakýsi analytik rozebíral jiné právní problémy Krane, totiž hlavně stovky dalších potenciálních procesů, tvrdících v podstatě totéž co Jeannette Bakerová. Podle experta, jehož jméno Carl neznal – to bylo nezvyklé, by to mohlo Krane stát „několik miliard“, a protože Krane se svou „pochybnou politikou ve věcech pojištění zodpovědnosti“ je prakticky „nechráněná“, mohlo by něco takového mít „katastrofální důsledky“.

Carl vydatně nadával, když přiběhl Stu s džusem a bagelem. „Ještě něco, pane?“ zeptal se.

„Ne, a zavřete dveře.“

Carl se trochu vzpamatoval, když nakoukl do sekce Kultura. Na přední straně, ve spodní polovině, tu byl článek o včerejší akci v muzeu, jejímž zlatým hřebem byla dramatická dražba, a tak dál. V pravém dolním rohu byla slušně velká barevná fotka manželů Trudeauových pózujících se svým nejnovějším úlovkem. Brianna, jako vždycky fotogenická – no ještě aby nebyla, sakra – doslova sálala půvabem. Carl podle svého názoru vypadal bohatý, hubený a mladý, a Imelda byla stejně nepochopitelná na obrázku jako ve skutečnosti. Je to opravdu umělecké dílo? Nebo je to jenom hromada bronzu a cementu splácaná dohromady nějakou zmatenou duší, která se ze všech sil snaží vypadat zmučeně?

Podle uměleckého kritika Timesů, toho příjemného pána, s kterým si Carl povídal před večeří, byla správná ta druhá možnost. Když se ho reportér ptal, jestli těch osmnáct milionů byla od pana Trudeaua prozíravá investice, kritik odpověděl: „Ne, ale rozhodně je to dobrá finanční injekce pro muzeum.“ Pak vysvětlil, že trh s abstraktními plastikami už víc než deset let stagnuje a že podle jeho názoru se ani nevylepší. Imelděvalnou budoucnost nepředpovídal. Článek pokračoval na straně 7 dvěma odstavci a fotkou sochaře Pabla, který se usmíval do objektivu a vypadal velice živě, a co si budeme povídat, úplně při zdravém rozumu.

I tak to ale Carla potěšilo, byť jen na chvilku. Ten článek byl pozitivní. Dělalo to dojem, že ho rozsudek nevyvedl z míry, že je odolný, že má svůj svět pod kontrolou. Publicita v novinách má taky svou cenu, ačkoli věděl, že ta cena rozhodně nedosahuje osmnácti milionů. Žvýkal bagel, ale vůbec nevěděl, jak chutná.

Tak zpátky k těm jatkám. Krev stříkala na titulních stranách Wall Street Journalu, Financial Times a USA Today. Po čtverých novinách měl už dost toho, číst pořád stejné citáty právníků a stejné předpovědi expertů. Odstrčil křeslo od stolu, napil se kávy a připomněl sám sobě, jak strašně nenávidí reportéry. Ale ještě byl naživu. Od tisku to brutálně schytal a ještě tomu není konec, ale on, velký Carl Trudeau, dokáže všechny ty jejich rány ustát.

Tohle bude nejhorší den jeho profesionálního života, ale zítra to bude lepší.

Bylo sedm ráno. Trhy otevírají v půl desáté. Akcie Krane včera uzavíraly na 52.50, což byl vzestup o 1,25 dolaru, protože porota zasedala celou věčnost a vypadalo to, že se na verdiktu nedohodne. Odborníci předpovídali, že ráno dojde k panickým prodejům, jenže jejich předpovědi se od sebe hodně výrazně lišily.

Přijal hovor od šéfa svého oddělení pro styk s veřejností a sdělil mu, že nehodlá mluvit s žádnými reportéry, novináři, analytiky a jak si ještě říkají, že je mu jedno, kolik jich volá nebo táboří v hale. Ať jim prostě říkají: „Samozřejmě se odvoláme a očekáváme, že výsledek vyzní v náš prospěch.“ Ani jedno slovo navíc.

Ve čtvrt na osm dorazil Bobby Ratzlaff s Felixem Bardem, finančním ředitelem. Ani jeden z nich nespal víc než dvě hodiny a nechápali, kde jejich šéf vzal ještě čas na večírek. Vybalili svoje tlusté desky, vyměnili si povinné podrážděné pozdravy a pak sklonili hlavy nad konferenční stůl. Tam setrvají příštích dvanáct hodin. Měli hodně co probírat, hlavní důvod však byl, že pan Trudeau nechtěl být ve svém bunkru sám, až trhy otevřou a vypukne peklo.

První byl na řadě Ratzlaff. Bude teď potřeba podat asi tak vagon námitek, nic se nezmění a případ bude postoupen k Nejvyššímu soudu státu Mississippi. „O tomhle soudu je známo, že straní spíš žalující straně, ale to se mění. Prošli jsme rozhodnutí ve velkých občanskoprávních procesech za poslední dva roky a soud je obvykle rozdělený pět ku čtyřem ve prospěch žalobce, ale ne vždycky.“

„Jak dlouho potrvá, než skončí poslední odvolání?“ zeptal se Carl.

„Osmnáct až dvacet čtyři měsíců.“

Ratzlaff pokračoval. V souvislosti s tím sajrajtem Bowmore je teď proti Krane zaregistrováno sto čtyřicet žalob, ve třetině z nich jde o úmrtí. Podle rozsáhlé a dosud neuzavřené studie, kterou provedl Ratzlaff, jeho lidé a jejich právníci v New Yorku, Atlantě a Mississippi, je ještě přibližně tři sta až čtyři sta dalších případů, které by mohly potenciálně dospět k žalobě také, protože v nich jde o smrt, pravděpodobnou smrt, vážnější nebo lehčí onemocnění. Objeví se tisíce případů, v nichž žalobci utrpěli drobné újmy, například vyrážky, vředy a chronický kašel, ale ty byly v tomto okamžiku zanedbatelné.

Vzhledem k tomu, jak obtížné je prokázat zodpovědnost a kolik to stojí, většina z podaných žalob nebyla dosud nijak agresivně prosazována. To se ovšem teď změní. „Vsadím se, že právníci té žalobkyně mají dneska ráno pořádnou kocovinu,“ zavtipkoval Ratzlaff, ale Carl se ani neusmál. Nikdy tonedělal. Pořád si četl, nikdy se nedíval na člověka, který právě hovořil, a neušlo mu nic.

„Kolik případů mají ti Paytonovi?“ zeptal se.

„Asi třicet. Nevíme to jistě, protože ve všech ještě nepodali žalobu. Hodně jich ještě čeká.“

„V jednom článku se psalo, že je ten případ Bakerová málem finančně zruinoval.“

„Jo. Všechno prodali.“

„Úvěry?“

„Jo, říká se to.“

„Víme, u které banky?“

„Nevím jistě, jestli to víme.“

„Zjistěte to. Chci čísla úvěrů, podmínky, všechno.“

„Píšu si.“

Ratzlaff prohlásil, že vlastně neexistuje žádná dobrá možnost, podle toho, jak teď situace vypadá. Přehrada praskla, valí se povodeň. Právníci po tomhle zaútočí jako buldoci a náklady na obhajobu se můžou snadno zečtyřnásobit, na sto milionů ročně. Nejbližší případ bude připravený k procesu za osm měsíců, ve stejné soudní síni, se stejným soudcem. Další velký rozsudek, no, a kdo ví, co pak.

Carl se podíval na hodinky a zamumlal něco o tom, že si musí zavolat. Vstal od stolu, chvíli obcházel po kanceláři a pak se zastavil u okna obráceného na jih. Zaujala ho Tramp Building. Její adresa byla Wall Street 40, hned vedle newyorské burzy, kde se za chvíli nebude mluvit o ničem jiném než o akciích Krane, protože investoři začnou opouštět loď a spekulanti budou jen zírat na ta jatka. Jak kruté, jak ironické, že on, velký Carl Trudeau, muž, který se tak často spokojeně svrchu díval, jak nějaká nešťastná společnost končí v plamenech, bude teď odhánět supy. Kolikrát už zařídil, aby se ceny akcií nějaké firmy zhroutily a on se na ně mohl vrhnout a nakoupit je za pár šupů? Tahle jeho bezohledná taktika byla legendární.

Jak zlé to bude? To byla ta velká otázka, po které vždycky brzo následovalo číslo dvě: Jak dlouho to potrvá?

Čekal.

5

Tom Huff si oblékl svůj nejlepší oblek a po dlouhém rozvažování se rozhodl, že přijde do práce v Druhé státní bance o pár minut později než obvykle. Každý samozřejmě čeká, že přijde dřív, a možná by jim to připadalo trochu moc nafoukané. A co bylo ještě důležitější, chtěl, aby už byli všichni na svém místě, až dorazí – staří pokladníci v hlavní hale, půvabné sekretářky v prvním patře, i jeho soupeři ve druhém. Huffy si přál triumfální vstup před tak velkým publikem, jak to jen půjde. Když vsadil na Paytonovy, byl to od něj statečný, riskantní čin, a má nárok si tuhle chvíli vychutnat.

Jenže když přišel, pokladníci si ho nevšímali, sekretářky se tvářily, že ho nevidí, a jeho soupeři se podezřele poťouchle usmívali. Na stole našel vzkaz označený Nutné!, že se má okamžitě zastavit u pana Kirkheada. Něco se dělo a Huffy už zdaleka nebyl tak sebevědomý.

A tohle měl být triumfální vstup. Co se děje?

Pan Kirkhead byl ve své kanceláři, čekal a dveře měl otevřené, což bylo vždycky špatné znamení. Šéf otevřené dveře nesnášel a dokonce se chlubil, že on šéfuje zásadně za zavřenými dveřmi. Byl sarkastický, hrubý, cynický a bál se i vlastního stínu, a ty zavřené dveře mu naprosto vyhovovaly.

„Sedněte si,“ štěkl. Ani ho nenapadlo říct třeba „Dobré ráno“ nebo „Buďte zdráv“, nebo snad, nedej bože, „Gratuluju“. Byl uvelebený za svým okázalým stolem, tučnou plešatou hlavu skloněnou, jako by tabulky před sebou nestudoval, ale očichával.

„A jak se vede, pane Kirkheade?“ zašveholil Huffy. Měl strašnou chuť říct mu „Prickheade“, což bylo jednak sprosté a jednak výstižné. Ostatně mluvil tak o svém šéfovi každou chvíli, a dokonce i ty staruchy dole v hale, pro které bylo jinak nepředstavitelné vyslovit cokoli byť vzdáleně spojeného s pohlavním údem, tu přezdívku občas používaly.

„Skvěle. Přinesl jste složku Paytonových?“

„Ne, pane. Nikdo mi neřekl, že mám přinést složku Paytonových. Děje se něco?“

„Dvě věci se dějí. Zaprvé, poskytli jsme těm lidem katastrofální úvěr, víc než 400 000 dolarů, samozřejmě dávno po splatnosti a příšerně nezaručený. Je to zdaleka nejhorší úvěr, co tahle banka má.“

„Těm lidem“ vyslovil takovým tónem, jako by Wes a Mary Grace kradli kreditní karty.

„To není nic nového, pane.“

„Nechal byste mě domluvit? A teď tu máme ještě ten sprostý rozsudek poroty, za který bych vzhledem k těm příšerným dluhům měl jako bankéř být asi vděčný, ale jako významný komerční finančník a vedoucí osobnost obchodu v téhle komunitě ho považuju za nechutný. Co takovýmhle rozsudkem naznačujeme potenciálním investorům v našem státě?“

„Nevyhazujte nám tady toxické odpady?“

Prickheadovy tučné laloky zrudly a uštěpačnou Huffyho poznámku smetl mávnutím ruky ze stolu. Odkašlal si a málem se zalknul vlastními slinami.

„Je to špatné pro naše obchodní klima,“ prohlásil. „Celý svět si to dneska ráno přečetl na titulní straně. Volali mi z ministerstva vnitra. Příšerný den.“

V Bowmore mají příšerných dnů spoustu, myslel si Huffy. Zvlášť při tolika pohřbech.

„Jednačtyřicet milionů dolarů,“ pokračoval Prickhead. „Pro chudou ženskou, co bydlí v přívěsu.“

„Na přívěsech není nic špatného, pane Kirkheade. Bydlí v nich spousta slušných lidí. Půjčujeme jim na ně.“

„Vy jste nepochopil, co vám vykládám. To je nemravná spousta peněz. Celý systém se zbláznil. A proč zrovna tady? Proč má mít Mississippi pověst soudního doupěte neřesti?

Proč náš státeček milují advokáti? Jen se podívejte na průzkumy. Je to špatné pro obchody, Huffe, pro naše obchody.“

„Ano, pane, ale ten úvěr pro Paytonovy vypadá dnes ráno rozhodně líp.“

„Chci ho vidět splacený, a brzo.“

„To já taky.“

„Dejte mi harmonogram. Sežeňte ty lidi a dejte dohromady splátkový kalendář, a já ho schválím, jenom když bude vypadat rozumně. A udělejte to hned.“

„Ano, pane, ale může trvat pár měsíců, než se zase postaví na nohy. Museli prakticky zavřít praxi –“

„Na ně já vám kašlu, Huffe. Já to prostě nechci vidět v účetních knihách.“

„Ano, pane. Je to všechno?“

„Ano. A už žádné úvěry na vedení soudních sporů, jasné?“

„To se nebojte.“

* * *

Tři domy od banky Jared Kurtin prováděl poslední přehlídku svých jednotek před návratem do Atlanty, kde na ně nepochybně čekalo ledové přijetí. Centrála byla v nedávno renovované staré budově na Front Street. Finančně silná obhajoba Krane Chemical ji najala před dvěma lety a vybavila ji působivou sbírkou techniky a personálu.

Nálada byla vážná, jak se dalo čekat, i když mnoha místním rozsudek vrásky nedělal. Poté, co celé měsíce pracovali pod Kurtinem a jeho sekyráři z Atlanty, působilo jim docela potěšení vidět je odjíždět poražené. A krom toho se vrátí. Verdikt vlil obětem nové nadšení, což znamenalo další žaloby, procesy a tak dál.

Jedním ze svědků loučení byl Frank Sully, místní advokát a partner hattiesburgské advokátní kanceláře, kterou Krane původně najala a později sesadila ve prospěch „velké firmy“ z Atlanty. Sully sice dostal místo v dost přeplněné lavici pro obhajobu, ale musel snášet nedůstojnou úlohu, kdy čtyři měsíce seděl u veřejného přelíčení a neřekl přitom nahlas jedinou větu. Sully nesouhlasil prakticky s každou strategií a taktikou, které Kurtin používal. Jeho nechuť a nedůvěra k atlantským právníkům byla tak hluboká, že svým partnerům poslal tajný rozbor předpovídající vysokou trestní náhradu. Teď se tím v duchu vychloubal.

Ale byl to profesionál. Sloužil svému klientovi nejlépe, jak mu klient dovolil, a nikdy nezapomněl udělat to, co mu Kurtin řekl, že udělat má. A klidně by to celé absolvoval znova, protože Krane Chemicals zaplatila jeho firmičce zatím milion dolarů.

Potřásli si s Kurtinem ruce u hlavních dveří. Oba věděli, že si ještě dnes budou telefonovat. Oba byli odjezdem tiše nadšení. Dva pronajaté minibusy odvezly Kurtina a deset dalších na letiště, kde je čekalo pěkné malé tryskové letadlo, které je za sedmdesát minut dopraví domů. Nijak ale nespěchali. Samozřejmě se jim stýskalo po domovech a rodinách, ale jaké větší ponížení může být, než přikulhat zpátky z nějakého Zapadákova s ocasem staženým mezi nohama?

* * *

Carl zůstal bezpečně schovaný v pětačtyřicátém patře, kdežto na Wall Street to zaručenými zprávami jen vřelo. V devět patnáct volal jeho bankéř od Goldman Sachs, ten den už potřetí, a sdělil mu špatnou zprávu, že burza možná dnes obchodování s kmenovými akciemi Krane vůbec nepovolí. Že jsou příliš nestálé. A je příliš velký tlak na prodeje.

„Vypadá to jako výprodej,“ prohlásil bez obalu a Carl měl chuť mu strašně vynadat.

Trh otevřel v půl desáté a obchodování s akciemi Krane bylo pozdrženo. Carl, Ratzlaff a Felix Bard vyčerpaně seděli u konferenčního stolu, rukávy vyhrnuté, po lokty hluboko v papírech a odpadcích, v každé ruce telefon, a veškerá konverzace měla horečný podtón. Bomba nakonec vybuchla po desáté, kdy se Krane začala obchodovat na čtyřiceti dolarech za akcii. Za tuhle cenu nikdo nekupoval, ani za pětatřicet. Pokles se dočasně zastavil na 29,50, když se do toho vložili spekulanti a začali nakupovat. Další hodinu létaly akcie nahoru a dolů. V poledne byly na 27,25 při hromadných obchodech, a aby to bylo všechno ještě horší, Krane se stala hlavní informací všech ekonomických zpráv. Kabelové televize nadšeně vkládaly do zpravodajství o trzích živé vstupy analytiků z Wall Street, kteří do jednoho popisovali šokující propad Krane Chemical.

A pak zase krátké zprávy. Počet obětí v Iráku. Pravidelná každoměsíční přírodní katastrofa. A Krane Chemical.

Bobby Ratzlaff požádal o dovolení stavit se ve své kanceláři. Seběhl po schodech o patro níž a skoro to nestihl na záchod. V kabinkách bylo prázdno. Vběhl do té nejvzdálenější, zvedl prkénko a začal prudce zvracet.

Jeho devadesátitisícový podíl na kmenových akciích Krane právě klesl z přibližně čtyř a půl milionu dolarů na dva a půl, a to ještě nebyl konec. Používal akcie jako zástavu na všechny své hračky – malý domek v Hamptons, porsche carreru, poloviční spoluvlastnictví jachty. Nemluvě už o dalších běžných věcech, jako je školné v soukromé škole a členství v golfovém klubu. Bobby právě neoficiálně zbankrotoval.

Poprvé za svou kariéru pochopil, proč lidé v roce 1929 skákali z oken.

* * *

Paytonovi měli v úmyslu jet do Bowmore společně, ale na poslední chvíli k nim přišel do kanceláře jejich bankéř a všechno bylo jinak. Wes se rozhodl, že zůstane a s Huffym to vyřídí. Mary Grace si vzala taurus a vyrazila do svého rodného města.

Zajela nejdřív do Pine Grove a pak do kostela, kde čekala Jeannette Bakerová s pastorem Dennym Ottem a davem dalších obětí, které zastupovala firma Paytonových. Sešli se ve společenské síni a poobědvali sendviče, z nichž jeden snědla i sama Jeannette; to bylo něco nevídaného. Byla vyrovnaná, odpočinutá a šťastná, že se zbavila soudu a celého tamního dění.

Šok z rozsudku začínal vyprchávat. Možnost, že přijdou nějaké peníze, vylepšila náladu a také vyvolala záplavu otázek. Mary Grace si dala záležet na tom, aby jejich naděje spíš brzdila. Podrobně vysvětlila, jaký zdlouhavý odvolací proces ještě čeká případ Bakerová. Nebyla optimistická v otázce vyrovnání, likvidace způsobených škod, dokonce ani příštího soudního projednávání. A upřímně řečeno, ona a Wes neměli ani prostředky, ani energii na to, aby se s Krane tahali v dalším dlouhém procesu, jenže to téhle skupince sdělovat nehodlala.

Byla sebejistá a uklidňovala je. Její klienti jsou na správném místě; to ona a Wes rozhodně prokázali. Brzo bude okolo Bowmore slídit spousta právníků, hledat oběti Krane, slibovat, možná nabízet peníze. Ale nebudou to jen místní advokáti, ale i celostátní specialisté na náhrady škod, kteří se honí za případy od jednoho pobřeží k druhému a často dorazí k požáru dřív než hasiči. Nikomu nevěřte, radila tiše, ale přísně. Krane to tu všechno zaplaví vyšetřovateli, čmuchaly, informátory, kteří budou hledat cokoli, co by se proti vám dalo jednou použít u soudu. Nemluvte s reportéry, protože něco, co řeknete v žertu, může při procesu vypadat docela jinak. Nepodepisujte nic, co dřív nepročtou a neschválí Paytonovi. Nemluvte s jinými právníky.

Dala jim naději. Tímhle rozsudkem teď duní celý soudní systém. Zákonodárci si toho určitě museli všimnout. Chemický průmysl je už nemůže ignorovat. Krane právě teď krachuje, a když akcionáři přijdou o dostatečně velkou sumu peněz, budou požadovat změny.

Když domluvila, Denny Ott se s nimi pomodlil. Mary Grace své klienty objala, popřála jim všechno dobré, slíbila, že za pár dní zase přijede, a pak šla s Ottem do kostela, protože tam měla další schůzku.

Novinář se jmenoval Tim Shepard. Přijel sem zhruba před měsícem a po mnoha pokusech si získal důvěru pastora Otta, který ho pak představil Wesovi a Mary Grace. Shepard byl na volné noze a měl úctyhodná doporučení, na kontě několik knih a texaský přízvuk, který trochu neutralizoval obecnounedůvěru, jež v Bowmore vládla k médiím. Paytonovi s ním odmítli během procesu mluvit, z mnoha důvodů. Když teď bylopo všem, udělá s ním Mary Grace první interview. Pokud všechno dobře půjde, dojde možná později i na další.

* * *

„Pan Kirkhead chce svoje peníze,“ řekl Huffy. Seděl ve Wesově improvizované kanceláři: ne vy malované štěrkované stěny, betonová podlaha se skvrnami, nábytek z armádních přebytků.

„No to rád věřím,“ odsekl Wes. Už tak ho dost naštvalo, že jeho bankéř dorazil jen pár hodin po rozsudku a tváří se útočně. „Řekněte mu, ať si stoupne do fronty.“

„Ale no tak, Wesi, ten úvěr už je dávno po splatnosti.“

„To je Kirkhead tak pitomý? Vážně si myslí, že porota jeden den rozhodne o odškodnění a žalovaný hned druhý den vypíše šek?“

„Jo, pitomý je, ale takhle moc zas ne.“

„To on vás sem poslal?“

„Jo. Šel mi po krku hned dneska ráno a předpokládám, že to bude ještě mnohokrát opakovat.“

„Nemohl jste počkat den, dva, nebo třeba týden? Nechat nás trochu vydechnout, nebo si to třeba i vychutnat?“

„Chce plán. Něco písemně. Splátkový kalendář a tak.“

„Já mu dám takový kalendář…“ vyletěl Wes, ale zarazil se. Nechtěl se s Huffym hádat. Nebyli sice přímo přátelé, ale přátelsky spolu vycházeli a rádi se viděli. Wes byl Huffymu hrozně vděčný za to, že by si troufl na ně vsadit. Huffy obdivoval Paytonovy za to, co všechno byli ochotni obětovat pro tak riskantní podnik. Strávil s nimi dlouhé hodiny, kdy se vzdávali svého domova, kanceláře, aut, penzijního pojištění.

„Promluvme si o příštích třech měsících,“ řekl Huffy. Jeho skládací židle neměla všechny nohy stejně dlouhé, a jak mluvil, trochu se kolébala.

Wes se zhluboka nadechl a zvedl oči k nebi. Najednou si připadal strašně unavený. „Kdysi dávno jsme vydělávali padesát tisíc měsíčně hrubého, třicet čistého před zdaněním. Žilo se nám dobře, pamatujete? Potrvá rok, než tenhle stroj zase nastartujeme, ale dokážeme to. Nemáme jinou možnost. Přežijeme, než proběhnou odvolání. Jestli rozsudek zůstane platný, tak si Kirkhead může vzít svoje peníze a jít se vycpat. My půjdeme do důchodu a koupíme si jachtu. Jestli po odvolání rozsudek padne, tak zbankrotujeme a začneme si podávat inzeráty na rychlé rozvody.“

„Ten rozsudek určitě přitáhne klienty.“

„To ano, ale většina z toho bude na nic.“

Tím, že Wes použil slovo „bankrot“, zlehka odsunul Huffyho zpátky tam, kam patřil, společně se starým Prickheadem a celou bankou. Rozsudek se nedal počítat za aktivum, a bez něj vypadala bilance Paytonových stejně pochmurně jako včera. Už teď přišli prakticky o všechno, a vyhlásit bankrot bylo jen další ponížení, které byli ochotni podstoupit. A co má být?

Oni se vrátí.

„Já vám žádný plán nedám, Huffy. Děkuju za optání. Vraťte se za třicet dní a promluvíme si. Teď zrovna mám klienty, které jsem celé měsíce ignoroval.“

„Tak co mám říct Prickheadovi?“

„To je jednoduché. Když na nás bude ještě chvíli takhle tlačit, tak si těmi papíry může utřít víte co. Když couvne a dá nám trochu času, tak ten dluh zaplatíme.“

„Já mu to vyřídím.“

* * *

Mary Grace a Tim Shepard seděli u okna v kavárně Babe’s na Main Street a povídali si o městě. Mary Grace si pamatovala Main Street jako rušné místo, kde lidé nakupovali a scházeli se. Bowmore bylo příliš malé na velké obchodní řetězce, a tak obchodníci v centru přežívali. Když byla malá, stávala tu často spousta aut, těžko se hledalo místo k parkování. Teď byla půlka výloh zatlučená překližkou a druhá půlka zoufale potřebovala každého zákazníka.

Teenagerka v zástěře jim donesla dva šálky černé kávy a odešla beze slova. Mary Grace si osladila a Shepard ji pozorně sledoval. „Víte jistě, že ta káva je bezpečná?“ zeptal se.

„Jistě. Město konečně vydalo směrnici zakazující používání zdejší vody v restauracích. Kromě toho znám Babe třicet let. Byla jedna z prvních, kdo začali vodu kupovat.“

Shepard se napil, pak si připravil magnetofon a blok.

„Proč jste ty případy vzali?“ zeptal se.

Usmála se, zavrtěla hlavou a dál míchala. „Tuhle otázku jsem sama sobě kladla nejmíň tisíckrát, ale odpověď je úplně jednoduchá. Pete, Jeannettin manžel, pracoval pro mého strýce. Znala jsem několik obětí. Je to malé městečko, a když tolik lidí onemocní, bylo jasné, že to musí mít nějaký důvod. Rakovina přicházela ve vlnách a byla tady spousta utrpení. Po prvních třech nebo čtyřech pohřbech, na které jsem přijela, jsem si uvědomila, že se musí něco dělat.“

Psal si poznámky a ignoroval její odmlčení.

Pokračovala: „Krane tu byla největší zaměstnavatel a celá léta se povídalo, že odpady vypouštějí do okolí. Spousta lidí, co tam pracovali, onemocněla. Vzpomínám, jak jsem po druhém ročníku vysoké školy přijela domů a slyšela jsem lidi mluvit o tom, jak špatná je voda. My jsme bydleli kus od města a měli jsme vlastní studnu, takže pro nás to problém nebyl. Ale ve městě se to pořád zhoršovalo. Za ty roky bylo pověstí o vypouštění odpadů víc a víc, až jim všichni začali věřit. Asi ve stejné době se voda změnila v páchnoucí tekutinu, která se nedala pít. A pak přišla rakovina – játra, ledviny, močové cesty, žaludek, měchýř, spousta leukemie. Jednou v neděli jsem byla s rodiči v kostele a viděla jsem tam čtyři hladké, úplně holé hlavy. Chemo. Připadala jsem si jako ve filmovém hororu.“

„Litovala jste, že jste do toho sporu šla?“

„Ne, nikdy. O hodně jsme přišli, ale moje rodné město taky. Doufám jen, že ztrátám je konec. Wes a já jsme mladí; přežijeme to. Ale mnoho těch lidí tady je mrtvých nebo smrtelně nemocných.“

„Přemýšlíte o těch penězích?“

„O jakých penězích? Odvolání potrvá osmnáct měsíců, a teď zrovna mi to připadá jako celá věčnost. Musíte vidět širší souvislosti.“

„Jaké?“

„Třeba za pět let. Za pět let bude ta toxická skládka vyčištěná a nikomu už neublíží. Dojde k vyrovnání, velkému společnému vyrovnání, při kterém Krane Chemical a jejich pojišťovna budou konečně muset sáhnout pěkně hluboko do kapsy a odškodnit rodiny, které zničili. Všichni dostanou na odškodnění svůj podíl.“

„Včetně právníků.“

„Samozřejmě. Nebýt právníků, Krane by tu pořád vyráběla Pillamar 5 a vedlejší produkty vypouštěla do jam za továrnou, a nikdo by ji nemohl pohnat k odpovědnosti.“

„Místo toho je teď v Mexiku –“

„Ano, vyrábějí tam Pillamar 5 a jeho vedlejší produkty vypouštějí do jam za továrnami. A každému je to jedno. Tenhle typ procesů tam dole nemají.“

„Jaké máte šance při odvolacím řízení?“

Napila se zvětralé a silně oslazené kávy a už chtěla odpovědět, když se zastavil pojišťovací agent, potřásl jí rukou, objal ji, několikrát poděkoval, a když odcházel, byl skoro na pokraji slz. Pak vešel dovnitř pan Greenwood, její ředitel ze střední školy, nyní na odpočinku. Zahlédl ji a div ji nerozmačkal, jak ji objal. Sheparda ignoroval a pořád jenom vykládal, jak je na ni hrdý. Poděkoval jí, slíbil, že se za ni bude dál modlit, ptal se na rodinu a tak dále. Když se mnohomluvně rozloučil a vzdálil se, objevila se Babe, majitelka, také Mary Grace objala a začal jí znova dlouze gratulovat.

Shepard se konečně zvedl a vyklouzl ze dveří. O pár minut později se ven dostala i Mary Grace. „Omlouvám se,“ řekla. „Pro město je to velká chvíle.“

„Jsou hrozně pyšní.“

„Pojďte se podívat na továrnu.“

Druhý zpracovatelský závod Krane Chemical v Bowmore, jak se továrna oficiálně nazývala, stál v opuštěném průmyslovém areálu na východní hranici města. Samotnou továrnu tvořila řada budov z tvárnic, s plochou střechou a propojených mohutnými potrubími a dopravníky. Za budovami se tyčily vodojemy a skladovací sila. Všechno to bylo zarostlé popínavými rostlinami a plevelem. Vzhledem k procesu firma zajistila areál kilometry třímetrového drátěného plotu, zakončeného lesknoucím se ostnatým drátem. Těžká vrata byla zamčená na řetěz a visací zámek. Jako vězení, kde se odehrály zlé věci, se i továrna zavřela před světem a svá tajemství si nechala pohřbená uvnitř.

Mary Grace byla v továrně určitě alespoň desetkrát, ale vždycky v davu – s jinými právníky, inženýry, bývalými zaměstnanci Krane, bezpečnostní službou, dokonce i se soudcem Harrisonem. Poslední návštěva se odehrála před dvěma měsíci, když si to tu byli prohlédnout porotci.

Ona a Shepard se zastavili u hlavní brány a prohlíželi si zámky. Velká rozpadající se tabule udávala jméno továrny a jejího vlastníka. Když Mary Grace a Shepard hleděli skrz drátěný plot, podotkla: „Před šesti lety, když začalo být jasné, že žaloba je na spadnutí, Krane utekla do Mexika. Zaměstnanci dostali třídenní výpověď a 500 dolarů odstupného; spousta jich tu pracovala třicet let. Byl to neuvěřitelně hloupý způsob, jak z města odejít, protože někteří jejich bývalí zaměstnanci byli při procesu naši nejlepší svědkové. Vyvolalo to obrovskou trpkost, a ta trvá dodnes. Jestli Krane měla v Bowmore nějaké přátele, přišla o ně do jednoho, když takhle vypekla svoje zaměstnance.“

Fotograf, který se Shepardem pracoval, je čekal u hlavní brány a začal cvakat jako o život. Pomalu kráčeli kolem plotu a Mary Grace jim dělala průvodce. „Celé roky to tu bylo nezamčené. Každou chvíli to tu někdo vymlátil. Scházeli se tu teenageři, pili a fetovali. Teď se lidi drží co nejdál. Ty brány a ploty ve skutečnosti vůbec nejsou potřeba. Nikdo se sem nechce přiblížit.“

Ze severní strany bylo uprostřed továrny vidět dlouhou řadu silných kovových válců. Mary Grace na ně ukázala a řekla: „Támhletomu se říkalo Extrakční jednotka dvě. Jako vedlejší produkt redukce tady vznikal bichloronylen a ukládal se do tamtěch nádrží. Odtamtud se ho část vozila k řádnému zpracování, ale většinu odvezli támhle do těch lesů na konci pozemku a prostě je vyklopili do rokle.“

„Do Proctorovy jámy?“

„Ano, jistý Proctor měl na starosti likvidaci odpadů. Umřel na rakovinu dřív, než jsme ho mohli předvolat.“ Ušli dalších dvacet metrů podle plotu. „Odtud to není vidět, ale jsou tam tři rokle hluboko v lese, kam prostě přitáhli nádrže a zaházeli je blátem a hlínou. Za ty roky začaly téct – nebyly dokonce ani pořádně zavřené – a chemikálie prosákly do země. Tak to šlo roky a roky, tuny a tuny bichloronylenu, cartolyxu, aklaru a dalších dokázaných karcinogenů. Jestli věříte našim odborníkům, a porota jim zjevně uvěřila, tak ty jedy nakonec kontaminovaly vodonosnou vrstvu, odkud Bowmore čerpá vodu.“

Po druhé straně plotu se blížila hlídka na golfovém vozítku. Dva obézní hlídači s pistolemi se zastavili a koukali na ně. „Nevšímejte si jich,“ šeptla Mary Grace.

„Co tady hledáte?“ chtěl vědět jeden z hlídačů.

„Jsme na správné straně plotu,“ odpověděla.

„Co tady hledáte?“ opakoval.

„Jsem Mary Grace Paytonová, jedna z advokátů. Dejte si odchod, mládenci.“

Oba zároveň kývli a pomalu odjeli.

Podívala se na hodinky. „Já už vážně musím jet.“

„Kdy se můžeme znova sejít?“

„Uvidíme. Nic neslibuju. Všechno je to teď příliš hektické.“

Jeli zpátky ke kostelu v Pine Grove a rozloučili se. Když Shepard odjel, Mary Grace šla tři bloky pěšky k Jeannettinu trajleru. Bette byla v práci, všude vládl klid. Hodinu seděla se svou klientkou pod malým stromem a pila limonádu z lahve. Žádný pláč, žádné kapesníčky, jen ženské tlachání o životě a rodinách a o posledních společných čtyřech měsících v té příšerné soudní síni.

6

Hodinu před uzavřením trhů byly akcie Krane nejníž, na 18 dolarech, pak se trošku vzpamatovaly, pokud se tomu dalo tak říkat. Potácely se kolem dvaceti dolarů za akcii dobrou půlhodinu, než za tu cenu našly nějaké kupce.

A aby těch katastrof nebylo málo, investoři se z nějakého důvodu rozhodli pomstít se i na zbytku Carlova impéria. Jeho Trudeau Group vlastnila 45 procent Krane a menší podíly na šesti dalších obchodních společnostech – třech chemičkách, ropné společnosti, továrně na výrobu autodílů a hotelovém řetězci. Krátce po obědě se akcie ostatních šesti začaly propadat také. Nedávalo to vůbec žádný smysl, jenže trh se často nedá vysvětlit. Na Wall Street je smůla nakažlivá. Panika je běžná a málokdy pochopitelná.

Pan Trudeau takovou řetězovou reakci nečekal, a jeho velmi schopný finanční čaroděj Felix Bard také ne. Jak se vlekla minuta za minutou, s hrůzou sledovali, jak z Trudeau Group odtékají miliardy tržní hodnoty.

Hodně se mluvilo o tom, kdo nebo co za to všechno může. Jasné samozřejmě bylo, že všechno to začalo tím rozsudkem v Mississippi. Ale mnoho analytiků, především ti blábolící experti na kabelovkách, také široce rozebíralo fakt, že Krane Chemical celé roky bezostyšně fungovala bez pořádného pojištění odpovědnosti. Společnost ušetřila obrovské peníze na pojistném, jenže teď se jí to všechno vrací i s úroky. Bobby Ratzlaff jednoho takového analytika poslouchal v televizi v rohu, když se na něj Carl utrhl: „Vypni tu věc!“

Byly skoro čtyři odpoledne, magická hodina, kdy se burza uzavře a krveprolití skončí. Carl seděl u stolu, telefon přilepený na uchu. Bard se krčil u konferenčního stolu, sledoval dva monitory a zaznamenával nejnovější ceny akcií. Ratzlaff byl bledý, bylo mu zle a jeho bankrot byl ještě horší než předtím. Přecházel od jednoho okna ke druhému, jako by si vybíral, ze kterého má skočit.

Akcie zbylé šestice se těsně před závěrkou vzpamatovaly, a i když celkově byly mnohem níž než ráno, nebyla to katastrofa. Společnosti měly solidní výsledky a jejich akcie se postupem času seberou. Z Krane naopak zbyl doslova vrak. Uzavírala na 21,25, což byl propad o celých 31,25 oproti včerejšku. Jejich tržní hodnota poklesla z 3,2 miliardy dolarů na 1,3 miliardy. Pan Trudeau se na tomhle zoufalém stavu podílel pětačtyřiceti procenty, což představovalo 850 milionů. Bard k tomu rychle připočetl pády ostatních šesti společností a vypočítal, že jeho šéf za jediný den přišel o 1,1 miliardy. Rekord to asi nebyl, ale na nějaký ten seznam „deseti nejhorších propadů“ by se to dostat mohlo.

Když Carl zkontroloval závěrečná čísla, přikázal Bardovi a Ratzlaffovi, aby si oblékli saka, narovnali kravaty a šli s ním.

O čtyři patra níž, v kancelářích ústředí Krane Chemical, dřepělo jeho nejvyšší vedení v malé jídelně, vyhrazené pouze a jedině pro jejich potřeby. Jídlo tu bylo obvykle bez chuti, ale výhled nádherný. Oběd nebyl toho dne důležitý; chuť k jídlu neměl nikdo. Otřeseně tam hodinu čekali na to, až shora dopadne bomba. Při masovém pohřbu by bylo veseleji. Ale panu Trudeauovi se povedlo náladu v místnosti pozvednout. Napochodoval rázně dovnitř se svými dvěma poskoky v patách – Bard přišel s úsměvem, který vypadal spíš jako maska, Ratzlaff byl poněkud zelený – a místo aby začal řvát, poděkoval svým lidem (byli to sami muži) za jejich tvrdou práci a oddanost společnosti.

Carl se zeširoka usmál a prohlásil: „Pánové, dnešní den není právě dobrý. Jsem přesvědčený, že na něj hned tak nezapomeneme.“ Mluvil přátelsky, jako by se jen zastavil na kus řeči se svými podřízenými.

„Ale dnešek je naštěstí za námi a my se ještě držíme na nohou. A zítra to začne lítat.“

Pár nervózních pohledů, snad jeden, dva úsměvy. Většina z přítomných čekala, že dostane okamžitou výpověď.

Carl pokračoval: „Chci, abyste si zapamatovali tři věci, které při téhle historické příležitosti řeknu. Zaprvé, nikdo, kdo je v téhle místnosti, nepřijde o místo. Zadruhé, Krane Chemical tenhle justiční potrat přežije. A zatřetí, nemám v úmyslu tenhle boj prohrát.“

Byl přímo ztělesněním sebejistého vůdce, kapitána povzbuzující mužstvo v zákopech. Ještě proslulé véčko a dlouhý doutník, a mohl by hrát Churchilla v jeho nejlepší podobě. Přikazoval zvednout hlavu, nevzdávat se a tak dál.

Dokonce i Bobbymu Ratzlaffovi se udělalo trochu lépe.

* * *

O dvě hodiny později směli Ratzlaff a Bard konečně odejít domů. Carl chtěl mít čas všechno si to rozmyslet, lízat si rány, vyčistit si hlavu. Aby si to trochu usnadnil, nalil si skotskou a zul boty. Nad New Jersey zapadalo slunce a on byl rád, že tenhle nezapomenutelný den končí.

Podíval se na počítač a zkontroloval, kdo mu přes den telefonoval. Brianna volala čtyřikrát, nic naléhavého. Kdyby šloodůležitou věc, Carlova sekretářka by hovor označila „vaše manželka“, ne „Brianna“. Zavolá ji později. Teď neměl náladu poslouchat, co a jak dlouho dnes cvičila.

Bylo tu skoro čtyřicet hovorů. A číslo 28 ho zaujalo. Ozval se senátor Grott z Washingtonu. Osobně ho Carl znal jen velmi zběžně, ale každý, kdo v byznysu něco znamenal, věděl, kdo „Senátor“ je. Grott strávil tři volební období v Senátu za New York a pak dobrovolně z politiky odešel a začal pracovat pro významnou právnickou firmu, aby si náležitě vydělal. Byl to Pan Washington, který věděl o všem, co se v zákulisí šustlo, ostřílený poradce a konzultant s kancelářemi na Wall Street, Pennsylvania Avenue a kdekoli jinde, kde se mu zachtělo.

Senátor Grott měl víc kontaktů než kdokoli jiný, často hrál golf s každým, kdo právě obýval Bílý dům, cestoval po světě a získával další kontakty, radil pouze mocným a obecně byl považován za špičkový kontakt mezi velkými americkými korporacemi a velkou vládou. Když Senátor volal, tak jste mu zavolali zpátky, i když jste právě přišli o miliardu dolarů. Senátor věděl přesně, o kolik jste přišli, a nedělalo mu to starost.

Carl vytočil soukromé číslo. Po osmi zazvoněních se ozval nevrlý hlas: „Grott.“

„Pane senátore, tady Carl Trudeau,“ řekl Carl zdvořile. Choval se uctivě jen k velmi málo lidem, ale Senátor respekt nejen požadoval, ale také si ho zasloužil.

„A, Carle,“ zněla odpověď, jako by spolu mnohokrát hráli golf. Zkrátka dva staří kamarádi. Carl slyšel ten hlas a vzpomněl si, kolikrát už Senátora poslouchal ve zprávách. „Jak se má Amos?“ zeptal se.

Kontakt, jméno, které spojovalo muže na obou koncích linky. „Výborně. Minulý měsíc jsem s ním byl na obědě.“ Nebyla to pravda. Amos byl šéfem firmy specializované na obchodní právo, jejíchž služeb Carl využíval asi deset let. Nebyla to Senátorova firma, dokonce s ním ani nespolupracovala. Ale Amos byl člověk dostatečně důležitý na to, aby se o něm Senátor zmínil.

„Vyřiďte mu, že ho pozdravuju.“

„Samozřejmě.“ Tak už povídej, myslel si Carl.

„Poslyšte, máte za sebou těžký den a já vás nebudu zdržovat.“ Pauza. „V Boča Raton je jeden člověk, s kterým byste se měl sejít. Jmenuje se Rinehart, Barry Rinehart. Je to řekněme konzultant, i když v telefonním seznamu ho nenajdete. Jeho firma se specializuje na volby.“

Dlouhá pauza, a Carl musel něco říct. Prohlásil tedy: „Mhm. Poslouchám.“

„Je mimořádně schopný, chytrý, diskrétní, úspěšný a drahý. A jestli někdo dokáže s tím rozsudkem něco udělat, je to pan Rinehart.“

„Něco udělat s tím rozsudkem,“ opakoval Carl.

Senátor pokračoval: „Jestli máte zájem, tak mu zavolám, otevřu vám dveře.“

„No to ano, zájem bych rozhodně měl.“

Něco udělat s tím rozsudkem. To znělo nádherně. „Výborně, ozvu se.“

„Děkuju.“

A tím konverzace skončila. Tohle bylo pro Senátora typické. Tady službička, tam oplátka. Všechny kontakty se náležitě využívají, všichni jsou spokojení. Tenhle hovor byl zadarmo, ale jednou dostane Senátor zaplaceno.

Carl zamíchal skotskou prstem a přelétl seznam zbylých telefonátů. Nic než katastrofy.

Něco udělat s tím rozsudkem, opakoval si.

Uprostřed jeho pečlivě uklizeného psacího stolu ležela zpráva označená „DŮVĚRNÉ“. Nejsou snad všechny jeho zprávy důvěrné? Na desky někdo černým fixem načmáral jméno „PAYTON“. Carl ji vzal do ruky, položil obě nohy na stůl a zalistoval v deskách. Byly tam fotografie, první ze včerejšího procesu, když manželé Paytonovi odcházeli triumfálně od soudu ruku v ruce. Pak tu byla starší fotka Mary Grace z jedné právnické publikace i s krátkým životopisem. Narodila se v Bowmore, studovala v Millsaps, právnická fakulta na Mississippské univerzitě, dva roky jako stážistka ve federálních službách, dva v kanceláři veřejného obhájce, bývalá předsedkyně právnické asociace svého okresu, certifikovaná civilní advokátka, členka školské rady, členka Demokratické strany a pár ekologických skupin.

Ze stejné publikace i fotka a životopis Jamese Wesleyho Paytona: narozen v Monroe v Louisianě, člen univerzitního fotbalového týmu na Univerzitě jižního Mississippi, právnická fakulta v Tulane, tři roky jako pomocný prokurátor, člen všech možných sdružení civilních advokátů, Rotary klubu, dobrovolnické organizace Civitan a tak dál.

Dva zcela bezvýznamní venkovští advokáti, kteří se právě postarali o to, aby Carl vypadl ze seznamu čtyř set nejbohatších Američanů.

Dvě děti, chůva ilegální přistěhovalkyně, státní školy, episkopální církev, skoro zabavený byt, kancelář i dvě auta, advokátní praxe (bez partnerů, jen s pomocným personálem), která byla deset let stará a dřív celkem prosperovala (na maloměstské poměry), ale teď se musela uchýlit do opuštěného koloniálu, kde už nejméně tři měsíce nezaplatili nájem. A pak to nejlepší – těžké dluhy, aspoň 400 000 u Druhé státní banky, a ten úvěr je prakticky bez jakéhokoli zajištění. Už pět měsíců nezaplatili dokonce ani úroky. Druhá státní banka byla místní podnik, měla asi deset poboček v jižním Mississippi. Čtyři sta tisíc dolarů vypůjčených za jediným účelem, financovat proces proti Krane Chemical.

„Čtyři sta tisíc dolarů,“ zamumlal Carl. On na obhajobu zatím vydal čtrnáct milionů.

Bankovní účty jsou prázdné. Kreditky se nepoužívají. Další klienti (kteří nemají s Bowmore nic společného) jsou údajně velmi nespokojení, že se jim nikdo nevěnuje.

Žádné jiné významné rozsudky. Nic, co by se aspoň přiblížilo k milionu.

Shrnutí: Ti lidé jsou těžce zadlužení a drží se zuby nehty. Stačí trochu postrčit a spadnou. Strategie: protahovat odvolání, odkládat, zdržovat. Zvýšit tlak z banky. Možná koupit Druhou státní a pak vyžadovat splacení dluhu. Jediná možnost bude bankrot. To by jim během odvolání hodně zamotalo hlavu. Kromě toho by Paytonovi nemohli dál pokračovat se svými přibližně třiceti dalšími žalobami proti Krane a nejspíš by odmítli i další klienty.

Závěr: Ta firmička se dá zničit.

Zpráva nebyla podepsaná, což nebylo překvapivé, ale Carl věděl, že ji musel psát jeden ze dvou sekyrám pracujících v Raztlaffově oddělení. Zjistí který a zvýší mu plat. Dobrá práce.

Velký Carl Trudeau už rozložil velké konglomeráty, převzal nepřátelské správní rady, vyrazil proslulé ředitele, rozkopal celá průmyslová odvětví, manipuloval s cenami akcií a zničil kariéru desítkám svých nepřátel.

Rozhodně dokáže zničit takovouhle bezzubou rodinnou advokátní firmičku v Hattiesburgu, stát Mississippi.

* * *

Toliver ho dovezl domů krátce po deváté večer. Ten čas si Carl vybral proto, že Sadler už bude v posteli a on se nebude muset otcovsky muchlat s dítětem, které ho v nejmenším nezajímá. Druhému dítěti se vyhnout nemohl. Brianna na něj bude oddaně čekat. Povečeří spolu u krbu.

Když vstoupil, ocitl se tváří v tvář Imeldě, která už získala své trvalé místo v hale a vypadala ještě víc znásilněná než včera. Nemohl si pomoci, musel na ni zůstat zírat. Opravdu ta hromada kovových prutů připomíná dívku? Kde je trup? Kde jsou končetiny? Kde je hlava? To vážně zaplatil tolik peněz za takovouhle abstraktní zpackaninu? A jak dlouho ho bude strašit ve vlastním bytě?

Když si od něj sluha vzal kabát a aktovku, Carl se smutně zadíval na to mistrovské dílo a pak uslyšel obávaná slova: „Ahoj, miláčku.“ Brianna vtrhla do místnosti, za ní vlála dlouhá červená róba. Políbili se na tvář.

„Není ohromující?“ prohlásila a ukázala širokým gestem na Imeldu.

„Ohromující, to je to správné slovo,“ kývl.

Podíval se na Briannu, pak na Imeldu a měl chuť zaškrtit je obě. Ale rychle ho to přešlo. Nikdy nesmí připustit porážku.

„Večeře je připravená, miláčku,“ zavrkala.

„Nemám hlad. Dáme si něco k pití.“

„Ale Claudelle ti udělal tvoje oblíbené jídlo, grilovaného platýze.“

„Nemám chuť, miláčku,“ prohlásil, škubl za kravatu a hodil ji sluhovi.

„Hrozný den, já vím,“ řekla. „Skotskou?“

„Ano.“

„Chceš mi o tom povídat?“ zeptala se.

„Moc rád.“

Briannina soukromá finanční manažerka, žena, kterou Carl neznal, jí celý den volala a podávala jí nejnovější zprávy o kolapsu. Brianna znala čísla a slyšela zprávy o tom, že její manžel přišel přibližně o miliardu.

Dala volno kuchyňskému personálu a pak se převlékla do mnohem víc odhalující noční košile. Sedli si u krbu a povídali si, dokud Carl neusnul.

7

V pátek v deset dopoledne, dva dny po rozsudku, se firma Paytonových sešla v Jámě, velkém prostoru s nevymalovanými štěrkovanými stěnami, podél nichž se táhly podomácku vyrobené knihovničky, kde se všude válely letecké fotografie, lékařské zprávy, profily porotců, výpovědi odborných svědků a stovky dalších dokumentů a doličných předmětů k procesu. Uprostřed místnosti stálo něco jako stůl – čtyři velké kusy dvoucentimetrové překližky přidělané na kozách a obklopené ubohou sbírkou kovových a dřevěných židlí, kterým skoro u všech někde kousek chyběl. Stůl byl zjevně po minulé čtyři měsíce středem bouře, ležely na něm hromady papírů a právnických knih. Sherman, koncipient, strávil většinu předchozího dne odklízením kelímků od kávy, krabic od pizzy, krabiček od čínského jídla a prázdných lahví. Vymetl také betonovou podlahu v koutech, i když to se nepoznalo.

Jejich předchozí kancelář, třípatrová budova na Main Street, byla krásně zařízená, dobře vybavená a každou noc ji cídila uklízecí služba. Vzhled a úpravnost bývaly tenkrát důležité.

Teď se jen snažili přežít.

I přes to pochmurné prostředí byla nálada celkem pochopitelně dobrá. Maratón skončil. Tomu nepravděpodobnému rozsudku se jim pořád ještě nechtělo uvěřit. Maličká firma, pevně semknutá potem a nesnázemi, se pustila do obludy a zaznamenala velké vítězství na straně dobra.

Mary Grace vyzvala všechny k pozornosti. Telefony byly přepnuté na záznamník, protože Tabby, recepční, patřila také k firmě a tudíž se porady účastnila. Naštěstí telefony zase začínaly zvonit.

Sherman a Růsty, druhý koncipient, měli na sobě džíny, mikiny a neměli ponožky. Když teď pracují v bývalém koloniálu, co záleží na tom, jak se oblékají, Tabby a Vičky, druhá recepční, přestaly nosit hezké šaty, když si je několikrát zatrhly o otlučený nábytek. Jen Olivia, jejich majestátní účetní, se den co den objevovala v náležitém úboru vhodném do kanceláře.

Seděli kolem překližkového stolu, pili špatnou kávu, na které už začali být závislí, a s úsměvem poslouchali, jak Mary Grace rekapituluje případ. „Samozřejmě proběhnou obvyklé poprocesní návrhy,“ začala. „Soudce Harrison určil datum stání za třicet dní, ale žádná překvapení nečekáme.“

„Ať žije soudce Harrison,“ řekl Sherman a všichni mu připili kávou.

Stala se z nich velice demokratická firma. Všichni se tu cítili jako sobě rovní. Každý mohl mluvit, kdy měl zrovna chuť Používala se jen křestní jména. Chudoba snadno vyrovnává rozdíly.

Mary Grace pokračovala: „Příštích pár měsíců se Sherman a já budeme starat o případ Bakerová, tak jak bude postupovat, a ostatní bowmoreské případy budeme aktualizovat. Wes a Růsty si vezmou na starost všechno ostatní a začnou zase trochu vydělávat.“

Aplaus.

„Ať žijou peníze,“ pronesl Sherman další přípitek. Měl právnický titul z dálkového studia, ale nesložil zkoušky advokátní komory. Bylo mu teď kolem pětačtyřiceti a profese advokátního koncipienta pro něj už byla celoživotní kariéra.

Oprávu věděl víc než většina právníků. Růsty byl o dvacet let mladší a uvažoval o studiu medicíny.

„A když už jsme u toho,“ pokračovala Mary Grace, „Olivia mi dala nejnovější soupis dluhů. Potěšení jako vždycky.“ Vzala do ruky list papíru a podívala se na čísla. „Oficiálně máme teď tři měsíce nezaplacený nájem, což činí celkem 4500 dolarů.“

„Už aby nás vyhodili,“ prohlásil Růsty.

„Ale majitel je pořád náš klient a nevadí mu to. Všechny ostatní účty jsou přinejmenším dva měsíce po splatnosti, samozřejmě až na telefon a elektřinu. Mzdy nejsou vyplacené čtyři týdny.“

„Pět,“ opravil ji Sherman.

„Víš to jistě?“ zeptala se.

„Dneska pět. Dnes je den výplaty, nebo aspoň býval.“

„Promiň, tak pět týdnů. Tak do týdne bychom měli mít nějakou hotovost, jestli dokážeme uzavřít případ Raney. Budeme se snažit to napravit.“

„My to přežijem,“ řekla Tabby. Ona jediná ve firmě byla svobodná. Ostatní měli manželky a manžele, kteří vydělávali.

I když museli hodně šetřit, byli odhodláni přežít.

„A co rodina Paytonových?“ zeptala se Vičky.

„Zvládáme,“ odpověděl Wes. „Já vím, že máte o nás starost, díky, ale zvládáme to stejně jako vy. Už jsem to říkal stokrát, ale řeknu to znova. Mary Grace a já vám zaplatíme hned, jak jen budeme moci. Ono to zas bude lepší.“

„Máme větší starost o vás,“ dodala Mary Grace.

Nikdo neodcházel. Nikdo tím ani nevyhrožoval.

Už dávno dospěli k dohodě, ačkoli nikdy nebyla písemná: Jestli z bowmoreských případů něco vzejde, rozdělí se peníze celé firmě. Možná ne všem stejným dílem, ale každý, kdo u toho byl, dostane odměnu.

„Co banka?“ ptal se Růsty. Neměli před sebou už žádná tajemství. Věděli, že se tu včera zastavil Huffy, a věděli také, kolik firma dluží Druhé státní.

„Bance jsem dal jasně najevo,“ prohlásil Wes, „že jestli budou ještě naléhat, tak podáme Hlavu jedenáct a pak si můžou.“

„Já jsem pro,“ kývl Sherman.

Vypadalo to, že všichni přítomní jednoznačně souhlasí s tím, že si banka může, i když všem bylo jasné, jak je to doopravdy. Proces by nikdy nemohli dotáhnout, kdyby se za ně Huffy tolik nepřimlouval a nepřesvědčil Prickheada, aby jim dal větší úvěr. Také jim bylo jasné, že Paytonovi si neodpočinou, dokud bance peníze nevrátí.

„Případ Raney by měl vynést dvanáct tisíc čistého,“ řekla Mary Grace. „A to kousnutí od psa dalších deset.“

„Možná patnáct,“ dodal Wes.

„Co pak? Kdy je další odškodnění?“ nadhodila Mary Grace tu otázku všem přítomným.

„Geeter,“ řekl Sherman. Spíš to byl návrh než odpověď.

Wes se podíval na Mary Grace. Pak oba nechápavě pohlédli na Shermana. „Kdo je Geeter?“

„Geeter je čirou náhodou náš klient. Uklouznul a upadnul v Krogerově obchodě. Přišel asi před osmi měsíci.“ Ostatní u stolu se po sobě divně podívali. Bylo jasné, že oba právníci zapomněli na jednoho svého klienta.

„Na toho si nevzpomínám,“ připustil Wes.

„Jaký má potenciál?“ zeptala se Mary Grace.

„Nic moc. Odpovědnost je sporná. Asi dvacet tisíc. V pondělí s vámi ten spis projdu.“

„Dobrý nápad,“ kývla Mary Grace a přešla k jinému tématu. „Já vím, že telefony zvoní a že jsme na dně, ale nezačneme kvůli tomu přijímat spoustu nesmyslů. Žádné reality ani bankroty. Žádné kriminální případy, leda by mohli platit náklady. Žádné sporné rozvody – budeme dělat rychlovky za tisíc dolarů, ale o všem musejí být dohodnutí. Tahle firma se specializuje na úrazy a ublížení na těle, a když se necháme zavalit drobnostmi, nebudeme mít čas na slušné případy. Nějaké otázky?“

„Telefonuje sem spousta lidí s různými podivnostmi,“ podotkla Tabby. „A z celé země.“

„Budeme se držet jen toho základního,“ prohlásil Wes. „Nemůžeme brát případy na Floridě nebo v Seattlu. Potřebujeme rychlá odškodnění tady doma, přinejmenším příštích dvanáct měsíců.“

„Jak dlouho potrvá odvolání?“

„Osmnáct až čtyřiadvacet měsíců,“ odpověděla Mary Grace. „A nijak urychlit to prakticky nejde. Je to dlouhá procedura, a proto je teď tak důležité vrátit se pěkně na zem a vydělat nějaké peníze jinde.“

„Což mi připomíná ještě jednu věc,“ pokračoval Wes. „Tenhle rozsudek dramaticky změnil klima. Zaprvé, všichni teď čekají kdovíco a ostatní naši klienti z Bowmore nás brzo začnou otravovat. Budou chtít svůj velký den, svůj velký výrok soudu. Musíme mít s nimi trpělivost, ale nesmíme dovolit, aby nás přivedli k šílenství. Zadruhé, do Bowmore se slétají supi. Právníci se tu budou jen rojit a hledat klienty. Bude to ring volný. Každý kontakt od jiného právníka okamžitě hlaste. Zatřetí, ten rozsudek vytváří ještě větší tlak na Krane. Jejich špinavé triky budou ještě špinavější. Mají svoje lidi, kteří nás sledují. Nikomu nevěřte. S nikým nemluvte. Nic neopustí tuhle kancelář. Všechny papíry se skartují. Jakmile si to budeme moci dovolit, najmeme si na noc ochranku. Shrnutí – dávejte pozor na každého a kryjte si záda.“

„To je zábava,“ podotkla Vičky. „Jako ve filmu.“

„Další otázky?“

„Jo,“ kývl Růsty. „Mohli bychom se Shermanem zase začít honit sanitky? Už čtyři měsíce, od začátku procesu, jsme žádný takový případ neshrábli. A mně to vzrušení chybí.“

„Já nebyl na záchrance už ani nepamatuju,“ přidal se Sherman. „A po zvuku sirén se mi stýská.“

Nebylo jasné, jestli vtipkují, nebo ne, ale rozhodně to byla dobrá příležitost se zasmát. Mary Grace konečně řekla: „Víte co, mně je celkem jedno, co budete dělat; jenom nechci vědět úplně všechno.“

„Konec porady,“ řekl Wes. „a je pátek. Všichni odejdou v poledne. Zamykáme. Nashle v pondělí.“

* * *

Vyzvedli Macka a Lisu ze školy, poobědvali v rychlém občerstvení a pak jeli venkovskou krajinou hodinu směrem k jihu, až uviděli na obzoru jezero Garland. Silnice byly pořád užší, nakonec zbyla jen štěrková cesta. Chata ležela na slepém konci cesty, postavená na pilířích nad vodou a vmáčknutá do úzkého proužku břehu, kde ještě nerostl les. Od dveří vedlo nad vodu krátké molo a odtud byl hezký výhled na jezero, které se táhlo několik kilometrů. Ani na jezeře, ani kolem nebyly žádné jiné stopy po lidské činnosti.

Chata patřila jednomu jejich příteli, také právníkovi z Hattiesburgu. Wes pro něj kdysi pracoval. Svého času se odmítl plést do toho bowmoreského bahna, a ještě před třemi dny to vypadalo jako moudré rozhodnutí. Posledních osmačtyřicet hodin už by se o tom dalo s úspěchem pochybovat.

Původně měli v úmyslu jet ještě o pár hodin dál, do Destinu, a užít si dlouhý víkend na pláži. Ale prostě si to nemohli dovolit.

Vyložili auto a prohlédli si prostornou chatu. Měla vysokou střechu a velikou půdu a Mack okamžitě prohlásil, že tady se bude taky skvěle „tábořit“.

„Uvidíme,“ řekl na to Wes. V přízemí byly tři malé ložničky a on si hodlal najít pohodlnou postel. Cílem tohohle víkendu bylo pořádně se vyspat. Vyspat se a být chvíli s dětmi.

V kůlně pod molem našli rybářské nádobíčko, přesně jak majitel slíbil. Na konci mola visela na rumpálu loďka, a děti nadšeně sledovaly, jak ji Wes spouští na vodu. Mary Grace jim upravila vesty a ujistila se, že jsou obě děti řádně zajištěné. Hodinu po příjezdu už seděla pohodlně uvelebená pod dekou na plážovém lehátku na zápraží s knihou v ruce a sledovala, jak zbytek její rodiny pomalu pluje po modrém obzoru jezera Garland – tři malé postavičky na lovu cejnů a okounků.

Byla polovina listopadu a ze stromů padalo červené a žluté listí, točilo se ve větru a zasypávalo chatu, molo i vodu pod ním. Nikde se nic neozývalo. Malý motorek lodi byl příliš daleko. Vítr byl příliš slabý. Ptáci a zvířata byli v té chvíli právě někde jinde. Naprosté ticho je vzácné v životě každého člověka, ale ona si ho teď uměla obzvlášť vážit. Zavřela knihu, zavřela oči a snažila se myslet na něco, co by nemělo cokoli společného s posledními čtyřmi měsíci.

Kde budu za pět let? Soustředila se na budoucnost, protože celou minulost pohltil případ Bakerová. Rozhodně budou vlastnit dům, i když si už nikdy nezatíží budoucnost tučnou hypotékou na malý okázalý hrad na předměstí. Chtěla domov, nic víc. Už jí nezáleželo na drahých autech a nákladné kanceláři a všech ostatních hračkách, které pro ni bývaly tak důležité. Chtěla být matkou svým dětem a chtěla domov, kde by je vychovávala.

A když nechá stranou rodinu a majetek, chtěla víc právníků. Jejich firma bude větší a plná chytrých a talentovaných advokátů, kteří nebudou dělat nic než pronásledovat ty, kdo produkují toxický odpad, špatné léky a vadné výrobky. Jednoho dne bude firma Payton&Paytonová proslulá ne tím, jaké případy vyhrála, ale jaké lumpy dokázala dohnat před soud.

Bylo jí jednačtyřicet a zmáhala ji únava. Ale to přejde. Staré sny o tom, jak bude matkou na plný úvazek, nechá praxe a bude si užívat pohodlí, zůstaly navždy zapomenuty. Případ Krane Chemical z ní udělal radikála a bojovníka. Po uplynulých čtyřech měsících už bude navždycky jiná.

Dost. Otevřela oči dokořán. Každou myšlenkou se vracela k případu, k Jeannette Bakerové, k procesu, ke Krane Chemical. Nezkazí si klidný a hezký víkend tím, že si bude lámat hlavu s takovými věcmi. Otevřela knihu a začala číst.

* * *

K večeři si opekli buřty nad ohništěm u vody, potom seděli ve tmě na mole a dívali se na hvězdy. Vzduch byl čistý a chladný a oni se choulili k sobě pod dekou. V dáli blýsklo nějaké světélko; chvíli o tom diskutovali a pak usoudili, že je to jen člun.

„Tati, vyprávěj něco,“ prosil Mack vmáčknutý mezi otce a matku.

„A co?“

„Něco strašidelného. O duchách.“

První, co ho napadlo, byli psi z Bowmore. Celé roky se po okraji města toulala smečka psů. Často uprostřed noci štěkali a vyli a dělali víc rámusu než smečka kojotů. Říkalo se, že ti psi jsou vzteklí a že zešíleli, protože pili tu vodu.

Ale Bowmore měl už plné zuby. Vzpomněl si na příběh o duchovi, co chodil v noci po vodě a hledal svou milovanou manželku, která se utopila. Začal ho vyprávět a děti se přitiskly blíž k rodičům.

8

Uniformovaný strážný otevřel bránu sídla a kývnutím pozdravil řidiče dlouhého černého mercedesu, který prosvištěl kolem, ve spěchu jako vždycky. Pan Carl Trudeau seděl na zadním sedadle, sám, už teď začtený do ranních novin. Bylo půl osmé ráno, moc brzo na golf nebo tenis a taky moc brzo na sobotní ranní špičku v Palm Beach. Během pár minut vjelo auto na Interstate 95 a hnalo se na jih.

Carl ignoroval burzovní zprávy. Zaplať pánbůh, že byl týden u konce. Krane včera uzavírala na 19,50 a nezdálo se, že by už dosáhla nějakého dlouhodobějšího minima. I když Carl vstoupí do historie jako jeden z velmi mála lidí, kteří přišli o miliardu za jediný den, už teď plánoval svou příští legendu. Dejte mu rok a má tu miliardu zpátky. A za dva roky ji zdvojnásobí.

Za čtyřicet minut byl v Boča Raton, přejel průplav a mířil ke skupině vysokých obytných domů a hotelů naskládaných podél pláže. Kancelářská budova byl lesklý skleněný válec deset pater vysoký s bránou a stráží, nikde žádná tabulka ani nápis. Strážný jen mávnutím mercedes poslal dovnitř; auto zastavilo pod krytým vchodem. Upjatě působící mladík v černém obleku otevřel zadní dveře a řekl: „Dobré ráno, pane Trudeau.“

„Dobré ráno,“ odpověděl Carl a vystoupil.

„Tudy, pane.“

* * *

Podle Carlova spěšného průzkumu pracovala firma Troy-Hogan velmi tvrdě na tom, aby nebyla vidět. Neměla webové stránky, inzeráty, číslo v telefonním seznamu ani nic jiného,co by mohlo lákat klienty. Nebyla to právnická firma, protože nebyla přihlášená ve státě Florida a ani v žádném jiném státě. Neměla žádné registrované lobbisty. Byla to korporace, ne komanditní společnost ani žádné jiné podobné sdružení. Nebylo jasné, kde se vzalo to jméno, protože o žádném Troyovi ani Hoganovi neexistovaly záznamy. O firmě se vědělo, že poskytuje marketingové a konzultační služby, ale nic nenaznačovalo, čím přesně se zabývá. Sídlo měla na Bermudách a na Floridě byla registrovaná osm let. Jejím místním zástupcem byla právnická firma v Miami. Byla v soukromém vlastnictví, nikdo ale nevěděl, kdo ji vlastní.

Čím méně Carl o firmě zjistil, tím víc ji obdivoval.

Ředitelem byl Barry Rinehart, a v jeho případě stopa tak docela vychladlá nebyla. Podle přátel a kontaktů ve Washingtonu prošel Rinehart přes D. C. před dvaceti lety a nezanechal po sobě žádnou památku. Pracoval pro jednoho kongresmana, pro Pentagon a pro pár středně velkých lobbistických skupin – typický pracovní profil jako milion jiných. Opustil město bez zjevného důvodu v devadesátých letech a objevil se znova v Minnesotě, kde vedl úspěšnou kampaň úplně neznámého politika, který byl nakonec zvolen do Kongresu. Pak odjel do Oregonu, kde stejná kouzla provozoval při senátních volbách. Jak se jeho pověst šířila, přestal náhle pracovat na volebních kampaních a zmizel docela. Tady stopa končila.

Rinehartovi bylo osmačtyřicet, byl dvakrát ženatý a dvakrát rozvedený, neměl děti, neměl záznam v trestním rejstříku, nepatřil k žádnému profesnímu sdružení, nebyl členem žádných klubů. Studoval politologii na Marylandské univerzitě a právo na univerzitě v Nevadě.

Nikdo zřejmě nevěděl, co dělá teď, ale rozhodně to dělal dobře. Jeho kancelář v nejvyšším patře válcovité budovy byla krásně zařízená minimalistickým soudobým uměním a nábytkem. Carl na své vlastní pracovně také nešetřil, ale tahle na něj udělala skutečný dojem.

Barry ho čekal u dveří do své kanceláře. Potřásli si rukama a vyměnili si obvyklé zdvořilosti, zatímco si navzájem pohledem měřili obleky, boty, kravaty. Nic konfekčního. Ani jeden nedotažený detail, i když byla sobota ráno a byli na Floridě. Dojem je klíčový, což věděl zejména Barry, nadšený z možnosti, že uloví nového významného klienta.

Carl napůl čekal typ úlisného obchodníka s auty v mizerném obleku, ale byl příjemně překvapen. Pan Rinehart byl důstojný, pečlivě upravený, mluvil tiše a přítomnost tak mocného muže ho zjevně nevyváděla z míry. Rozhodně mu nebyl roven, ale zdálo se, že mu to nevadí.

Sekretářka se zeptala, zda a jakou si budou přát kávu, a Barry ho pozval dál, na návštěvu k oceánu. Z desátého patra budovy na pobřeží se Atlantik rozprostíral na všechny strany. Carl, který několikrát denně hleděl na řeku Hudson, jen tiše záviděl. „Nádhera,“ řekl a zadíval se ven řádkou třímetrových oken.

„Špatné místo na práci to není,“ souhlasil Barry.

Usadili se do béžových kožených křesel a za chvilku se objevila sekretářka s kávou. Když odcházela, zavřela za sebou a navodila tak příjemný pocit bezpečí.

„Vážím si toho, že jste se se mnou sešel v sobotu ráno a navíc tak narychlo,“ řekl Carl.

„Potěšení na mé straně,“ kývl Barry. „Byl to těžký týden.“

„Už jsem zažil lepší. Předpokládám, že jste mluvil osobně se senátorem Grottem.“

„No jistě. Občas si popovídáme.“

„Hovořil o vaší firmě a o její činnosti velmi neurčitě.“

Barry se zasmál a přehodil si nohu přes nohu. „Pracujeme na kampaních. Podívejte se.“ Vzal dálkové ovládání a stiskl tlačítko, a ze stropu se spustilo velké bílé plátno, zakrývající většinu zdi. Na něm se objevila mapa celé země. Většina států byla vykreslená zeleně, zbylé měkkou žlutí. „Třicet jedna států volí soudce do svých odvolacích a nejvyšších soudů. To jsou ty zelené. Žluté mají dost rozumu, aby si soudce samy jmenovaly. V těch zelených si vyděláváme na živobytí.“

„Soudní volby.“

„Ano. Nic jiného neděláme, a děláme to velice tiše. Když naši klienti potřebují pomoc, vezmeme si na mušku soudce nejvyššího soudu, který není právě přátelský, a odstraníme honebo ji.“

„Jenom tak.“

„Jenom tak.“

„Kdo jsou vaši klienti?“

„Jména vám říct nemůžu, ale všichni jsou na stejné straně jako vy. Velké energetické společnosti, pojišťovny, farmaceutické firmy, chemičky, dřevoprůmysl, zkrátka všechny možné výroby, plus doktoři, nemocnice, pečovatelská zařízení, banky. Získáváme spousty peněz a najímáme lidi zdola, aby vedli agresivní kampaně.“

„Už jste pracovali v Mississippi?“

„Ještě ne.“ Barry stiskl další tlačítko a objevila se znovu Amerika. Zelené státy pomalu černaly. „Ty tmavé státy jsou ty, kde jsme pracovali. Jak vidíte, je to od jednoho pobřeží ke druhému. Ve všech devětatřiceti máme pořád svoje kontakty.“

Carl se napil kávy a pokýval, jako by Barryho pobízel, ať mluví dál.

„Zaměstnáváme tady asi padesát lidí, celá budova je naše a shromažďujeme obrovské množství informací. Informace jsou moc, a my víme všechno. Zkoumáme každé odvolací řízení v zelených státech. Známe každého odvolacího soudce, jejich zázemí, rodiny, předchozí kariéru, rozvody, bankroty, všechnu špínu. Zkoumáme všechna rozhodnutí a dokážeme předvídat výsledek skoro každého odvolání. Máme přehled o každém zákonodárném systému a víme o každé změně zákona, která by mohla mít nějaký vliv na občanské právo. Monitorujeme také důležité občanskoprávní spory.“

„Co ten v Hattiesburgu?“

„No jistě. Rozsudek nás vůbec nepřekvapil.“

„Tak proč překvapil moje právníky?“

„Vaši právníci byli dobří, ale ne skvělí. Plus, žalobkyně měla lepší argumenty. Já jsem už studoval pěknou spoustu toxických skládek, ale Bowmore je jedna z nejhorších.“

„Takže zase prohrajeme.“

„To je moje předpověď. Povodeň se blíží.“

Carl se podíval na oceán a znova se napil kávy. „Co se stane při odvolání?“

„Záleží na tom, kdo sedí v Nejvyšším soudu státu Mississippi. Právě teď je dost slušná šance, že rozsudek bude potvrzen pěti hlasy ku čtyřem. Ten stát je v posledních dvou desetiletích proslulý tím, že je spíš na straně žalobců, a jak asi víte, má pověst pařeniště žalob. Azbest, tabák, fen-phen a vůbec všechny možné bláznivé žaloby. Advokáti to tam milují.“

„Takže o jeden hlas prohraju?“

„Víceméně. Soud sice není úplně předvídatelný, ale obvykle se dělí pět ku čtyřem.“

„Takže by nám stačil jeden přátelský soudce?“

„Ano.“

Carl postavil šálek na stůl a vyskočil. Setřásl sako, přehodil ho přes opěradlo židle, pak došel k oknu a zadíval se na oceán. Asi dva kilometry odsud se pomalu sunula nákladní loď a on ji několik minut pozoroval. Barry pomalu upíjel kávu.

„Máte na mysli někoho konkrétního?“ zeptal se konečně Carl.

Barry stiskl dálkové ovládání. Plátno zhaslo a pak zmizelo ve stropě. Protáhl se, jako by ho bolela záda, a pak řekl: „Možná bychom nejdřív měli mluvit obchodně.“

Carl kývl a znova si sedl. „Poslouchám.“

„Náš návrh je přibližně tenhle. Vy si najmete naši firmu, peníze se převedou na příslušné účty a já vám pak dám plán na restrukturalizaci Nejvyššího soudu státu Mississippi.“

„Kolik?“

„Honoráře jsou dva. První, milion jako záloha. To všechno se náležitě zaúčtuje. Oficiálně se stanete naším klientem a my vám poskytneme služby v oblasti vládních vztahů, což je nádherně neurčitý termín, pod který se vejde skoro všechno. Druhý honorář je sedm milionů dolarů a ten převedeme za hranice. Něco z toho se použije na financování kampaně, ale většina se zachová. Do knih se zanese jen první milion.“

Carl s pochopením kýval. „Za osm milionů si můžu koupit soudce v nejvyšším soudu?“

„Takový je plán.“

„A ten soudce vydělává kolik ročně?“

„Sto deset tisíc.“

„Sto deset tisíc dolarů,“ opakoval Carl.

„Všechno je relativní. Váš starosta v New York City utratil pětasedmdesát milionů, aby ho zvolili do funkce, která vynáší jen malý zlomek toho. To je politika.“

„Politika,“ řekl Carl, jako by si chtěl odplivnout. Těžce povzdechl a svezl se v židli o pár centimetrů níž. „No, pořád je to lacinější než ten rozsudek.“

„Mnohem lacinější, a těch rozsudků bude víc. Osm milionů je skoro zadarmo.“

„Mluvíte o tom, jako by to bylo úplně jednoduché.“

„To není. Jsou to velmi tvrdé kampaně, ale my víme, jak je vyhrát.“

„Chci vědět, jak se ty peníze vynaloží. Chci základní obrysy plánu.“

Barry si došel pro stříbrnou termosku a dolil si z ní kávu. Pak přešel ke svým nádherným oknům a zadíval se na Atlantik. Carl mrknul na hodinky. Na půl jedné měl rezervovaný startovní čas na golfovém hřišti v Palm Beach Country Club; ne že by mu na tom tak moc záleželo. Byl jen rekreační golfista, který hraje proto, že se to od něj čeká.

Rinehart dopil šálek a vrátil se ke stolu. „Pravda je taková, pane Trudeau, že vy ani nechcete vědět, na co se ty peníze vynaloží. Chcete vyhrát. Chcete mít v nejvyšším soudu přátelskou tvář, až se za osmnáct měsíců bude rozhodovat o případu Bakerová versus Krane Chemical, abyste si mohl být jistý výsledkem. To chcete. A to my vám dáme.“

„No to doufám, za osm milionů babek.“

Před třemi dny jsi vyhodil osmnáct za mizernou sochu, myslel si Barry, ale samozřejmě by si netroufl to říct. Máš tři tryskáče, které stály čtyřicet melounů jeden. Ta tvoje „renovace“ v Hamptons tě bude stát nejmíň deset. A to zdaleka nejsou všechny tvoje hračky. Tady mluvíme o obchodě, ne o hračkách. Barryho složka o Carlovi byla mnohem tlustší než Carlova o Barrym. Jenže dlužno přiznat, že pan Rinehart tvrdě pracoval na tom, aby se vyhnul pozornosti, kdežto pan Trudeau pracoval ještě tvrději na tom, aby na sebe upozornil.

Bylo načase obchod uzavřít, takže Barry tiše pokračoval: „Mississippi bude volit soudce odteď za rok, příští listopad. Máme spoustu času, ale plýtvat jím nesmíme. To načasování je vysloveně šťastné, hodí se nám. My příští rok prostřelíme ty volby, a mezitím se případ potáhne odvolacím procesem. Náš nový člověk se ujme své funkce od ledna za rok, a asi o čtyři měsíce později se mu na stole ocitne Bakerová versus Krane Chemical.“

Carl poprvé zahlédl záblesk toho obchodníka s auty, ale vůbec mu to nevadilo. Politika je špína a nevyhrávají v ní vždycky ti nejčistší. Člověk musí být trochu hrdlořez, aby přežil.

„Moje jméno nesmí být ohroženo,“ prohlásil přísně.

Barry věděl, že právě shrábnul další tučný honorář. „To ani není možné,“ odpověděl s falešným úsměvem. „Máme všude pojistky. Když někdo z našich lidí šlápne vedle, udělá něco špatně, postaráme se, aby to za něj schytal někdo jiný. Troy-Hogan nikdy nebyl ani vzdáleně kompromitován. A i kdyby chytili nás, rozhodně v žádném případě nemůžou najít vás.“

„Žádné papíry.“

„Jen na první honorář. Koneckonců, jsme legitimní konzultační firma. Budeme s vámi v oficiálním vztahu: konzultace, marketing, komunikace – všechny ty nádherně neurčité pojmy, pod které se schová všechno ostatní. Ale ta zahraniční záležitost je naprosto důvěrná.“

Carl dlouho přemýšlel, pak se usmál a řekl: „Líbí se mi to. Moc se mi to líbí.“

9

Advokátní kancelář F. Clyde Hardin&partneři žádné partnery neměla. Byl to jen Clyde a Miriam, jeho křehká sekretářka, která měla vyšší postavení než on, protože tu byla přes čtyřicet let, mnohem déle než sám Clyde. Psala na stroji smlouvy a závěti pro jeho otce, který se vrátil z druhé světové války bez nohy a proslavil se tím, že si v soudní síni sundával dřevěnou protézu, aby odvedl pozornost porotců. Starý pán byl už po smrti, dávno po smrti, a svou starou kancelář, starý nábytek a starou sekretářku odkázal svému jedinému synu Clydovi, kterému bylo čtyřiapadesát a sám byl velice starý.

Hardinova advokátní kancelář byla stálou součástí Main Street v Bowmore víc než šedesát let. Přežila války, deprese, recese, stávky, bojkoty a desegregaci, ale Clyde si nebyl moc jistý, jestli dokáže přežít i Krane Chemical. Město kolem něj vysychalo. Přezdívka Cancer County se prostě překonat nedala. Z první řady sledoval, jak obchodníci, kavárny, venkovští právníci a venkovští doktoři házejí ručník do ringu a opouštějí město.

Clyde nikdy nechtěl být právníkem, ale otec mu nedal na vybranou. A i když přežíval díky smlouvám, závětím a rozvodům, a i když se mu povedlo vypadat dostatečně spokojeně a barvitě v proužkovaných lehkých sakách, kašmírových motýlkách a slamácích, tiše nenáviděl právo jako takové a především venkovskou právnickou praxi. Nesnášel tu každodenní dřinu jednání s lidmi, kteří byli tak chudí, že mu nemohli zaplatit, nebo strkanic s jinými právníky o to, kdo řečené klienty urve, nebo dohadování se soudci i úředníky a prakticky s kýmkoli jiným, kdo mu přišel do cesty. V Bowmore zbylo už jen šest právníků a Clyde z nich byl nejmladší. Sníval o tom, že půjde na odpočinek a usadí se někde u jezera nebo u moře, nebo vlastně kdekoli, ale věděl, že ty sny se nikdy nesplní.

Clyde si každé ráno v osm třicet dával kávu s cukrem a jedno smažené vejce u Babe v kavárně, sedm domů napravo od jeho kanceláře, a každé poledne grilovaný sýr a ledový čaj u Bob’s Burgers, sedm dveří nalevo. Každé odpoledne v pět, jen co Miriam uklidila stůl a rozloučila se, vytáhl Clyde láhev, kterou měl v kanceláři, a dal si vodku na ledu. Tohle normálně dělal sám, a měl tuhle osamělou chvíli z celého dne nejradši. Těšil ho její poklid. Jedinými zvuky často byly hučení stropního větráku a cinkání ledových kostek.

Dal si dva doušky, nebo spíš pořádné loky, a alkohol se už začínal rozsvěcovat někde v jeho mozku, když se ozvalo agresivní zaklepání. Nikoho nečekal. Centrum bylo v pět odpoledne obvykle opuštěné, ale přece jen se občas našel nějaký ten klient, který potřeboval právníka. Clyde na tom byl příliš špatně, než aby to mohl ignorovat. Postavil sklenici na poličku v knihovně a šel dopředu. Čekal tam dobře oblečený pán. Představil se jako Sterling Bič nebo tak nějak. Clyde se podíval na jeho vizitku. Bintz. Sterling Bintz. Advokát. Z Filadelfie.

Pan Bintz byl asi čtyřicet let starý, malý a hubený, působil napruženě a byla z něj cítit ona samolibá povýšenost, kterou yankeeové ze severu vyzařují snad i proti své vůli vždycky, když zavítají do rozpadajících se jižanských městeček.

Ty jejich posměšné výrazy jako by se ptaly: Jak takhle může někdo žít?

Clyde k němu okamžitě pocítil silnou nechuť, ale chtěl se vrátit ke své vodce, a tak mu nabídl koktejl. Ale ano, jistě, proč ne?

Sedli si ke Clydovu stolu a začali pít. Po několika minutách nudného klábosení Clyde řekl: „Tak co kdybyste šel k věci?“

„Jistě.“ Přízvuk neznámého byl ostrý, úsečný a strašně skřípavý. „Moje firma se specializuje na hromadné žaloby ve velkých občanskoprávních procesech. Nic jiného neděláme.“

„A najednou vás zajímá naše malé městečko. To je mi překvapení.“

„Ano, zajímá. Podle našich průzkumů tady v okolí může být až tisíc potenciálních případů a my bychom jich rádi získali tolik, kolik jen bude možné. Ale potřebujeme místního zástupce.“

„To jste si vzpomněli pozdě, kamaráde. Zdejší právníci to tu pročesávají už pět let.“

„Ano, já vím, že většina případů úmrtí už je zajištěná, ale je i mnoho dalších typů škod. Rádi bychom našli oběti, které mají problémy s játry a ledvinami, žaludeční vředy, střevní potíže, kožní nemoci a desítky jiných neduhů, samozřejmě způsobených Krane Chemical. Necháme je prohlédnout našimi doktory, a až jich budeme mít pár desítek, tak zaútočíme na Krane s hromadnou žalobou. To je naše specialita. Děláme to každou chvíli. A vyrovnání by mohlo být veliké.“

Clyde poslouchal, ale předstíral, že ho to nudí. „Pokračujte,“ protáhl.

„Krane dostal kopanec do rozkroku. Nemůžou se dál soudit, takže nakonec budou nuceni přistoupit na vyrovnání. Když budeme mít první hromadnou žalobu, tak to budeme řídit my.“

„My?“

„Ano. Moje firma by se ráda spojila s vaší firmou.“

„S mojí firmou právě mluvíte.“

„My uděláme všechnu práci. Potřebujeme vaše jméno jako místního partnera a vaše kontakty a přítomnost tady v Bowmore.“

„Kolik?“ O Clydovi se vědělo, že si žádné nebere servítky. A s tímhle gaunerem ze severu nemělo smysl chodit kolem horké kaše.

„Pět set babek za klienta a pak pět procent z honoráře, až dojde k vyrovnání. Opakuji, že všechnu práci uděláme my.“

Clyde zachrastil kostkami ledu a v duchu se snažil počítat.

Sterling naléhal: „Ta budova vedle je prázdná. Já –“

„No jistě, tady v Bowmore je spousta prázdných domů.“

„Kdo vlastní tu vedle?“

„Já. Je to část tohohle domu. Koupil ho můj dědeček asi před tisícem let. A mám taky jeden naproti. Prázdný.“

„Ta kancelář vedle je perfektní místo pro posudkovou kliniku. Opravíme ji, vybavíme tak, aby vypadala doktorsky, přivezeme naše lékaře a pak začneme inzerovat jako blázni, ať se přihlásí všichni, kdo si myslí, že jim něco je. Přímo se sem pohrnou. Sepíšeme to s nimi, dáme jich dost dohromady a pak rozpoutáme masivní proces u federálního soudu.“

Všechno to vypadalo jako jeden velký podvod, jenže Clyde slyšel dost o hromadných žalobách, aby poznal, že Sterling ví, o čem mluví. Pět set klientů, za pět stovek jeden, plus pět procent, když v té loterii vyhrají. Sáhl po lahvi a oběma dolil.

„Zajímavé,“ prohlásil pak.

„Mohlo by to být hodně výnosné.“

„Ale já u federálních soudů nepracuji.“

Sterling upil ze své téměř smrtící dávky a usmál se. Věděl velmi dobře, kde končí schopnosti tohohle maloměstského vejtahy. Clyde by nedokázal obhajovat ani zlodějíčka z obchodu u městského soudu. „Už jsem říkal. Všechnu práci uděláme my. My máme s těmihle procesy zkušeností víc než dost.“

„Nic neetického ani ilegálního,“ varoval Clyde.

„Samozřejmě že ne. Vyhráváme hromadné žaloby v občanskoprávních procesech už dvacet let. Prověřte si nás.“

„To udělám.“

„A udělejte to rychle. Ten rozsudek přitáhne pozornost. Odteď je to závod o to, kdo sežene klienty a podá hromadnou žalobu jako první.“

* * *

Když odešel, Clyde si nalil třetí vodku a na jejím dně našel odvahu si říct, ať jdou všichni místní k čertu. Jak ti by ho rádi kritizovali! Inzerovat v místních novinách, že hledá oběti/klienty, změnit svou kancelář v lacinou kliniku, kde se určují diagnózy jako na běžícím pásu, dát se dohromady s nějakými slizkými advokáty ze severu, vydělávat na utrpení svých spoluobčanů.

Ten seznam bude dlouhý a celé Bowmore o tom bude drbat. Čím víc pil, tím víc byl rozhodnutý zapomenout na opatrnost a projednou se pokusit vydělat si nějaké ty peníze.

Clyde sice působil jako bouřlivák, ale potajmu měl ze soudní síně hrůzu. Před lety absolvoval pár procesů před porotou a měl tak příšerný strach, že skoro nemohl mluvit. Radši se pak držel své pohodlné praxe, která mu vynášela právě tak akorát na zaplacení účtů, a vyhýbal se děsivým soudním bitvám, kde se získávají a prohrávají opravdu velké peníze.

Proč by to jednou nerisknul?

A nebude vlastně takhle svým lidem pomáhat? Každý cent, který vydolují z Krane a který skončí někde v Bowmore, je vítězství. Nalil si čtvrtou skleničku, zapřísáhl se, že už poslední, a rozhodl se, že ano, sakra, ano, bude se držet za ručičku se Sterlingem a jeho partou zlodějských specialistů na hromadné žaloby a zasadí tak mohutnou ránu ve prospěch spravedlnosti.

O dva dny později dorazil časně ráno stavitel, kterého Clyde zastupoval při třech rozvodech, přivedl s sebou partu tesařů, malířů a poskoků, kteří všichni zoufale potřebovali práci, a začali renovovat vedlejší kancelář.

Dvakrát do měsíce hrával Clyde poker s majitelem Bowmore News, jediných novin zdejšího okresu. Stejně jako samo město, i noviny skomíraly a snažily se udržet. V příštím čísle byl na první straně veliký článek o rozsudku v Hattiesburgu, ale byl tam taky pořádný článek o tom, že advokát Hardin se spojil s velkou právnickou firmou z Filadelfie. Uvnitř byl celostránkový inzerát, který prakticky prosil všechny občany Cary County, aby se zastavili v novém „diagnostickém zařízení“ na Main Street na kontrolu, která je zcela zadarmo.

Clyde si vychutnával davy i pozornost a v duchu už počítal peníze.

* * *

Byly čtyři ráno, zima, tma, sbíralo se na déšť. Buck Burleson zaparkoval auto na malém parkovišti pro zaměstnance u vodárny v Hattiesburgu. Sbalil svou termosku s kávou, chleba se šunkou a devítimilimetrovou automatickou pistoli a odnesl si to všechno k osmnáctikolovému tahači s neoznačenými dveřmi a s cisternou na padesát tisíc litrů. Nastartoval ho a zkontroloval ciferníky, pneumatiky a palivo.

Noční hlídač uslyšel motor a vyšel ven ze svého velínu v patře. „Ahoj, Bucku,“ zavolal dolů.

„Brejtro, Jakeu,“ kývnul Buck. „Je plná?“

„Můžeš jet.“

Tahle část jejich rozhovoru se nezměnila už pět let. Obvykle si pak řekli něco o počasí a rozloučili se. Ale dnes ráno se Jake rozhodl k jejich dialogu něco přidat; už o tom uvažoval několik dní. „Je v Bowmore už líp?“

„Co já vím. Já se tam nezdržuju.“

A to bylo všechno. Buck otevřel dveře auta, zavolal: „Tak zatím,“ a zabouchl za sebou. Jake se díval, jak cisterna pomalu vyjíždí od vodárny, zahýbá doleva a nakonec mizí. V tuhle osamělou hodinu to bylo široko daleko jediné vozidlo.

Na dálnici si Buck opatrně nalil kávu z termosky do plastového šroubovacího víčka. Podíval se po pistoli ležící na vedlejším sedadle. Rozhodl se, že chleba se šunkou si nechá na později. Když uviděl tabuli ohlašující Cary County, znovu se podíval po zbrani.

Tuhle cestu podnikal třikrát denně, čtyři dny v týdnu. Zbývající tři jezdil jiný šofér. Často si to vyměňovali kvůli svátkům a dovoleným. Takovouhle kariéru si Buck pro sebe nepředstavoval. Sedmnáct let byl předákem u Krane Chemical v Bowmore a vydělával třikrát tolik, než co mu dnes platili za to, aby vozil vodu do svého starého města.

Byla to ironie, že jeden z těch, kdo se výrazně podíleli na znečištění bowmoreské vody, sem teď vozil čerstvé zásoby. Jenže Buck v tom ironii neviděl. Trpce žehral na firmu, že utekla a jeho práci vzala s sebou. A nenáviděl Bowmore, protože Bowmore nenávidělo jeho.

Buck byl lhář. To se prokázalo už několikrát, ale nejdramatičtěji během toho brutálního křížového výslechu asi před měsícem. Mary Grace Paytonová mu nenápadně podstrčila dost dlouhý provaz a pak si počkala, až se na něm před porotou sám oběsil.

Celé roky Buck i většina dalších dozorčích v Krane absolutně popírali, že by se jakékoli chemikálie jen tak vyhazovaly. Tak zněl příkaz jejich šéfů. Popírali to ve vnitrofiremních zprávách. Popírali to, když mluvili s firemními právníky. Popírali to v místopřísežných prohlášeních. A rozhodně to popírali, když továrnu prošetřoval Úřad na ochranu životního prostředí a Úřad nejvyššího státního zástupce. Pak začal proces. Jak by mohli najednou obrátit na čtyráku a říct pravdu, když to předtím všechno tak dlouho a tak vehementně popírali?

Krane, která je tak dlouho a tak horlivě nutila lhát, zmizela. Jeden víkend utekla a našla si nový domov v Mexiku. Buck nepochyboval o tom, že nějaký pitomý tortiložrout tam dělá jeho práci za pět babek měsíčně. Zaklel a napil se kávy.

Pár manažerů káplo božskou a přiznalo pravdu. Většina se držela svých lží. Ale bylo to celkem jedno, protože nakonec při procesu vypadali všichni jako pitomci, přinejmenším ti, co svědčili. Někteří se pokusili schovat. Earl Crouch, snad největší lhář z nich ze všech, byl přeložen do továrny Krane poblíž Galvestonu. Říkalo se, že zmizel za záhadných okolností.

Buck se znova podíval po pistoli.

Zatím měl jen jeden výhružný telefonát. Jak na tom byli ostatní manažeři, to nevěděl. Všichni Bowmore opustili a nebyli navzájem ve styku.

Mary Grace Paytonová. Kdyby byl měl pistoli během křížového výslechu, byl by možná zastřelil ji, jejího manžela, pár právníků Krane a poslední kulku by si schoval pro sebe. Čtyři zoufalé hodiny odhalovala jednu jeho lež za druhou. Kdysi mu říkali, že některé ty lži jsou bezpečné. Že jsou dobře ukryté ve firemních zprávách a místopřísežných prohlášeních, které má Krane pečlivě schované. Jenže ta Paytonová měla všechny ty zprávy a všechna ta prohlášení a ještě mnohem víc.

Když byla ta hrůza skoro u konce, když Buck krvácel, porota zuřila a soudce Harrison vykládal něco o křivé přísaze,Buck se skoro sesypal. Byl vyčerpaný, ponížený, napůl nepříčetný a už málem vyskočil, podíval se na porotce a řekl: „Jestli chcete slyšet pravdu, tak já vám ji řeknu. Do těch jam jsme shodili takovou spoustu sraček, že je div, že celé město ne vybouchlo. Házeli jsme tam toho každý den litry a litry – BCL a cartolyx a aklar, což jsou všechno karcinogeny nejvyšší skupiny – stovky litrů jedovatých látek rovnou do země. Vypouštěli jsme to tam z kádí, sudů i barelů. Vypouštěli jsme to v noci i za denního světla. No jasně, spoustu jsme toho skladovali v zelených sudech s měřítkem a platili jsme strašné peníze specializované firmě, aby to odvezla. Krane jednala v naprostém souladu se zákonem. Úřadu na ochranu životního prostředí lezla přímo do zadku. Viděli jste přece ty papíry, všechno pěkně a správně. Fakt zákonnost sama. Jenomže ve stejnou dobu, co ty naškrobené límečky vepředu v kanceláři vyplňovaly papíry, my vzadu jsme zahrabávali ty jedy do jam. Ono to bylo mnohem lacinější, prostě to tam vyklopit. A víte vy co? Ti pitomci vepředu přesně věděli, co my tam vzadu děláme.“ Pak by ukázal smrtícím prstem na ředitele Krane a jejich právníky. „Všechno to kryli! A teď vám lžou. Všichni lžou.“

Buck tuhle řeč pronášel za volantem nahlas, i když ne každé ráno. Podivně ho uklidňovalo myslet na to, co udělat měl, místo na to, co skutečně udělal. Kus jeho duše a většina jeho mužské hrdosti zůstaly ležet tam v té soudní síni. Rozkřiknout se takhle v soukromí náklaďáku byla dobrá terapie.

Ale jezdit do Bowmore ne. Nebyl odsud a městečko nikdy neměl rád. Když přišel o práci, neměl jinou možnost než se odstěhovat.

Když se dálnice změnila v Main Street, zahnul doprava a jel čtyři bloky. Distribučnímu místu se přezdívalo „městská cisterna“. Bylo přímo pod starou vodárenskou věží, nepoužívanou a rozpadající se troskou, jejíž kovové obložení rozežrala zevnitř zdejší voda. Městu teď sloužila velká hliníková jímka. Buck zastavil s cisternou na zvýšené plošině, vypnul motor, strčil si pistoli do kapsy a vystoupil z auta. Pak začal vypouštět svůj náklad do cisterny; úplné vyprázdnění trvalo třicet minut.

Z jímky půjde voda do městských škol, obchodů a kostelů, a i když v Hattiesburgu ji všichni bezpečně pili, tady v Bowmore se jí pořád dost báli. Koneckonců, ty trubky, které ji vedou, jsou z větší části tytéž, jimiž protékala ta stará. Během dne k jímce pořád někdo chodil. Lidi vytahovali nejrůznější plastové džbány a plechovky a malé soudky, plnili si je a nosili domů.

Ti, co si to mohli dovolit, měli smlouvy se soukromými dodavateli. Voda představovala v Bowmore každodenní problém.

Buck čekal, až se cisterna vyprázdní. Ještě byla tma. Seděl v kabině, topení zapnuté, dveře zamčené, pistoli po ruce. V Pine Grove byly dvě rodiny, na které každé ráno myslel. Tvrdé rodiny, v každé už někdo seděl. Velké rodiny se strýčky a bratranci. Každé z nich zemřelo dítě na leukemii. Každá z nich podala žalobu.

A Buck byl dobře známý lhář.

* * *

Osm dní před Vánoci se soupeři naposled sešli v soudní síni soudce Harrisona. Při tomto stání se měly dokončit všechny neuzavřené záležitosti a především probrat podané námitky.

Jared Kurtin vypadal fit a opálený; aby ne, když hrál dva týdny golf v Mexiku. Přátelsky pozdravil Wese a dokonce se dokázal i usmát na Mary Grace. Ta ho ignorovala tím, že si povídala s Jeannette, která pořád ještě vypadala vyhuble a ustaraně, přinejmenším ale už neplakala.

Kurtinova smečka podřízených šustila papíry za stovky dolarů na hodinu, a Frank Sully, místní zástupce, je poťouchle sledoval. Tohle všechno bylo jenom divadlo. Harrison Krane Chemical v ničem neustoupí, a všichni to věděli.

Přihlíželi i jiní. Huffy seděl na svém obvyklém místě, zvědavý jako vždycky, pořád ještě se starostmi o úvěr a o svou budoucnost. Bylo tady několik reportérů a dokonce i soudní kreslíř, stejný, který se účastnil procesu a kreslil tváře, jež nikdo nepoznával. Jako pozorovatelé tu byli také advokáti jiných žalobců, aby měli přehled, jak případ pokračuje. Sniliovelkém vyrovnání, které by jim umožnilo zbohatnout, aniž by museli absolvovat stejný brutální proces, jakým právě prošli Paytonovi.

Soudce Harrison zahájil jednání a hned se do toho dal. „Rád vás zase všechny vidím,“ podotkl suše. „Máme tu celkem čtrnáct podaných návrhů – dvanáct ze strany obhajoby, dva ze strany žaloby – a všechny je vyřídíme před polednem.“ Zamračil se na Jareda Kurtina, jako by ho vyzýval, ať si zkusí pronést byť jen jediné zbytečné slovo.

Pokračoval: „Četl jsem všechny návrhy a všechna zdůvodnění, takže mi prosím neříkejte nic, co jste už objasnili písemně. Pane Kurtine, můžete začít.“

První návrh byl na nový proces. Kurtin hbitě probral všechny důvody, proč bylo jeho klientovi ublíženo, počínaje několika porotci, které chtěl vyhodit. To ale Harrison zamítl. Kurtinův tým vyčaroval celkem dvaadvacet procesních chyb, které považovali za tak závažné, aby si stěžovali, ale Harrison si to nemyslel. Poté, co hodinu poslouchal, jak se právníci hádají, zamítl žádost o nový proces.

Jareda Kurtina by popravdě šokovalo, kdyby rozhodl jinak. Tohle už byly rutinní záležitosti; bitvu prohrál, válku ne.

Následovaly další návrhy. U každého se pár minut nezajímavě argumentovalo, což soudce Harrison vždy ukončil slovy „Zamítá se.“

Když právníci domluvili a začali sbírat papíry a aktovky, Jared Kurtin se obrátil na soudce a řekl: „Vaše Ctihodnosti, bylo mi potěšením. Za tři roky si to určitě celé zopakujeme.“

„Jednání je skončeno,“ odsekla Jeho Ctihodnost hrubě a hlasitě třískla svým kladívkem.

* * *

Dva dny po Vánocích, za pozdního, syrového větrného odpoledne, šla Jeannette Bakerová od svého trajleru ulicemi Pine Grove do kostela a na hřbitov za ním. Políbila malý pomníček na Chadově hrobě, pak si sedla a opřela se o náhrobní kámen svého manžela Peta. Bylo to na den přesně pět let, co zemřel.

Za těch pět let se naučila vzpomínat spíš na to dobré, i když špatných vzpomínek se docela zbavit nedokázala. Pete, mohutný muž, vyhublý na šedesát kilo, protože nemohl jíst a nakonec už nedokázal skrz nádory v krku a jícnu protlačit ani vodu. Pete, třicetiletý, ale vyhublý a bledý jako dvakrát tak starý umírající člověk. Pete, takový tvrdý chlap, jak plakal nepolevující bolestí a žadonil o další morfium. Pete, vždycky tak řečný vypravěč, a teď neschopný ze sebe vypravit nic než ubohé zasténání. Pete, jak ji prosil, aby mu pomohla to všechno skoncovat.

Chadovy poslední dny byly relativně klidné. Petovy byly příšerné. Zažila toho tolik.

Tak dost těch špatných vzpomínek. Přišla sem mluvit o jejich společném životě, o jejich namlouvání, o prvním bytě v Hattiesburgu, o narození Chada, o plánech na víc dětí a větší dům a o všech těch snech, jimž se kdysi smáli. Malý Chad s rybářským prutem a úctyhodnou spoustou cejnů z rybníka jejího strýce. Malý Chad ve svém prvním softbalovém dresu a s trenérem Petem po boku. Vánoce a Den díkůvzdání, dovolená v Disney Worldu, kdy už byli oba nemocní a umírali.

Zůstala tu až do tmy, jako vždycky.

Denny Ott ji sledoval z okna kuchyně na faře. Na malém hřbitově, který tak pečlivě udržoval, byl v poslední době neobvykle velký provoz.

10

Nový rok začal dalším pohřbem. Paní Inez Perdueová zemřela po zdlouhavém a bolestivém selhávání ledvin. Bylo jí jednašedesát, vdova, měla dvě dospělé děti, které naštěstí z Bowmore odešly, jakmile byly dost staré. Nebyla pojištěná a zemřela v malém domě na okraji města, obklopena svými přáteli v čele s pastorem Denny m Ottem. Jakmile odtamtud pastor Ott odešel, zamířil na hřbitov za kostel Pine Grove a za pomoci jáhna začal kopat hrob číslo sedmnáct.

Když shromážděný hlouček prořídl, tělo paní Inez naložili do sanitky a odvezli přímo do márnice okresní nemocnice v Hattiesburgu. Tam lékař najatý advokátní kanceláří Paytonových strávil tři hodiny tím, že odebíral krev a vzorky tkáně a prováděl pitvu. Paní Inez s touto pochmurnou procedurou souhlasila, když podepsala před rokem smlouvu s Paytonovými. Zkoumání jejích orgánů a rozbor jejích tkání by mohly poskytnout důkazy, které budou jednou u soudu klíčové.

Osm hodin po své smrti byla zpátky v Bowmore, v laciné rakvi, uložené přes noc ve svatostánku Pine Grove.

Pastor Ott už dávno přesvědčil své stádečko, že jakmile je tělo mrtvé a duše vystoupí k nebi, jsou pozemské rituály hloupé a bezvýznamné. Obřady, stráže u mrtvého, balzamování, květiny, drahé rakve – to všechno znamená ztrátu peněz a času. Prach jsi a v prach se obrátíš. Bůh nás poslal na svět nahé a stejně bychom ho měli i opustit.

Druhý den sloužil za paní Inez mši před plným kostelem, kde nechyběli Mary Grace a Wes a také pár dalších právníků, kteří to zvědavě sledovali. Během těchto bohoslužeb, a že v nich pastor Ott už byl pořádně zběhlý, se snažil navodit povzbudivou, občas dokonce humornou atmosféru. Paní Inez hrávala v kostele na piano, a ačkoli hrála důrazně a s velkým nadšením, půlka not jí obvykle vypadla. A protože byla skoro hluchá, neměla ponětí, jak strašně to zní. Vzpomínky na její výkony trochu rozjasnily ovzduší.

Bylo by snadné hřímat proti Krane Chemical a množství jejích hříchů, ale pastor Ott se o firmě nezmínil ani jednou. Inez byla mrtvá a to nemohlo nic změnit. Všichni věděli, kdo ji zabil.

Po hodinové bohoslužbě se nosiči chopili rakve a vyzvedli ji na originální čtyřkolák pana Earla Mangrama. Pan Mangram byl jednou z obětí Krane, třetí pohřeb v kariéře Dennyho Otta, a výslovně si přál, aby jeho rakev odvezli z kostela na hřbitov na čtyřkoláku jeho dědečka a zapřáhli do něj jeho stařičkou klisnu Blaze. Krátký průvod byl tehdy takový hit, že se z toho v Pine Grove okamžitě stala tradice.

Když rakev paní Inez položili na vůz, pastor Ott, který stál vedle Blaze, zatáhl za uzdu a starý kůň se dal do kolébavého pohybu v čele průvodu od kostela postranní ulicí a zpátky na hřbitov.

* * *

Podle staré jižanské tradice následovalo po pohřbu shromáždění ve společné síni a jídlo z donesených zásob. Pro lidi zvyklé na umírání bylo toto společné jídlo příležitostí opřít se ve svém smutku jeden o druhého a poplakat si spolu. Pastor Ott všechny obcházel, s každým si popovídal, s některými se modlil.

Velká otázka těchto temných chvil zněla: kdo bude další?

V mnoha ohledech si připadali jako vězni. Izolovaní, trpící, bez nejmenšího tušení, koho z nich si kat vybere příště. Rory Walker byl čtrnáctiletý chlapec, který v poslední době rychle prohrával svůj desetiletý boj s leukemií. Nejspíš bude další na řadě. Měl školu a pohřbu se neúčastnil, byly tady ale jeho matka a babička.

Paytonovi seděli v koutě s Jeannette Bakerovou a povídali si o všem, jen o případu ne. Nad papírovými talíři se skromnou porcí brokolice se sýrem se dozvěděli, že Jeannette teď pracuje jako noční prodavačka v obchodě se smíšeným zbožím a rozhlíží se po pěkném trajleru. Ona a Bette se hádají. Bette má nového přítele, který u ní často přespává, a zdá se, že ho až podezřele zajímá stav Jeannettina případu.

Jeannette vypadala silnější a myslela jasněji. Nabrala pár kilo a už nepotřebovala antidepresiva. Lidé s ní jednají jinak, vysvětlovala velmi tiše, aby ji nikdo neslyšel: „Nějakou dobu byli lidi hrozně hrdí. Vrátili jsme ránu. Vyhráli jsme. Konečně nás někdo zvenčí poslouchal, nás, malé chudé lidi z malého chudého městečka. Všichni za mnou chodili a říkali mi hezké věci. Vařili mi, uklízeli trajler, každou chvilku se někdo zastavil. Pro chudáka malou Jeannette cokoliv. Jenže postupně jsem začala slýchat narážky na peníze. Jak dlouho potrvá to odvolání? Kdy přijdou peníze? Co s nimi hodlám udělat? A tak dál a tak dál. Bettin mladší bratr u nás jednou přespal, trochu moc pil a chtěl si půjčit tisíc dolarů. Pohádali jsme se a on prohlásil, že celé město ví, že jsem už část těch peněz dostala. Šokovalo mě to. Lidi vedou řeči. Vykládá se spousta drbů. Dvacet milionů tady a dvacet milionů támhle. Kolik z toho rozdám? Jaké nové auto si koupím? Kde si postavím ten nový velký dům? Sledují teď všechno, co si pořídím, což není moc. A muži – každý mlsný kocour ze čtyř okresů mi volá, chce se stavit na návštěvu, pozdravit mě, pozvat mě do kina. A vím bezpečně, že dva z nich nejsou ještě ani rozvedení. Bette zná jejich bratrance. Chlapi jsou hajzlové.“

Wes odvrátil pohled.

„Povídáš si s Dennym?“ zeptala se Mary Grace.

„Trochu. A je báječný. Říká mi, ať se modlím za ty, co mě pomlouvají. A já se za ně modlím. Vážně se modlím. Ale mám pocit, že víc se modlí oni za mě a moje peníze.“ Podezíravě se rozhlédla.

Jako moučník byl banánový pudink. Byla to také dobrá záminka vzdálit se od Jeannette. Paytonovi tu měli několik dalších klientů a každému z nich museli věnovat trochu pozornosti. Když pastor Ott a jeho manželka začali sklízet ze stolů, truchlící konečně zamířili ke dveřím.

Wes a Mary Grace se sešli s Dennym v jeho pracovně vedle kostela. Byl čas na aktualizaci právní situace. Kdo onemocněl? Jaké jsou nové diagnózy? Kdo v Pine Grove si najal jinou právnickou firmu?

„Ta věc s Clydem Hardinem začíná přesahovat všechny meze,“ prohlásil Denny. „Mají inzeráty v rádiu a jednou týdně celou stránku v místních novinách. Oni skoro zaručují peníze. Lidi se jim tam sbíhají v houfech.“

* * *

Před pohřbem paní Inez se Wes a Mary Grace prošli po Main Street. Chtěli vidět na vlastní oči to nové diagnostické zařízení vedle kanceláře F. Clyda. Na chodníku stály dva velké chladicí boxy s ledem a s láhvemi vody. Teenager v tričku s logem Bintz &Bintz jim každému jednu láhev podal. Na vinětě bylo napsáno: „Čistá pramenitá voda. Dobrou chuť přeje Bintz &Bintz, advokátní kancelář.“ A pod tím číslo na bezplatnou linku.

„Odkud je ta voda?“ zeptal se Wes chlapce.

„Z Bowmore ne,“ odsekl rázně.

Mary Grace si s chlapcem povídala a Wes zatím vešel dovnitř, kde se připojil ke třem dalším potenciálním klientům, kteří se chtěli nechat vyšetřit. Ani jeden nevypadal na to, že by mu něco bylo.

Wese přivítala hezká mladá dáma, které jistě nebylo víc než osmnáct. Dala mu brožurku, formulář na clipboardu a pero a ukázala mu, ať ho vyplní z obou stran. Brožurka byla profesionálně udělaná a shrnovala základní fakta obvinění proti Krane Chemical, společnosti, o níž teď bylo „soudně dokázáno“, že kontaminovala pitnou vodu v Bowmore a Cary County. Všechny dotazy adresujte firmě Bintz&Bintz, Filadelfie. Otázky na formuláři se týkaly osobních údajů nebo byly lékařské, až na poslední dvě: 1) Od koho jste se o naší klinice dozvěděl? A 2) Znáte někoho dalšího, kdo by mohl být potenciální obětí Krane Chemical? Pokud ano, uveďte jména a telefonní čísla.

Když Wes čmáral do formuláře, vešel odněkud zezadu do čekárny doktor a volal dalšího pacienta. Měl na sobě bílý plášť a stetoskop kolem krku. Byl to buď Ind, nebo Pákistánec, a nevypadal na víc než na třicet.

Po několika minutách se Wes omluvil a odešel.

* * *

„To jsou drobnosti,“ řekl Wes Dennymu. „Nasbírají pár stovek případů, většinou zanedbatelných. Pak podají hromadnou žalobu u federálního soudu. Když budou mít kliku, za několik let dojde k vyrovnání ve výši tak pár tisíc babek pro každého. Právníci si z toho ale strhnou docela pěkné honoráře. Větší šance ovšem je, že Krane na vyrovnání nepřistoupí, a když to tak dopadne, tak všichni ti noví klienti nedostanou nic a Clyde Hardin bude zase muset sepisovat smlouvy.“

„Kolik lidí tady od vás z kostela se jim upsalo?“ zeptala se Mary Grace.

„Nevím. Taky mi neříkají všechno.“

„Nám to starosti nedělá,“ vysvětlil Wes. „Upřímně řečeno, máme těch případů tolik, že budeme mít dlouho práce až nad hlavu.“

„Že jsem tu dnes na pohřbu zahlédla pár špehů, co?“ vzpomněla si Mary Grace.

„Ano. Jeden byl právník jménem Crandell, z Jacksonu. Ten se tady potuluje od toho procesu. Dokonce se tady u mě stavil. Aleje to podvodník.“

„Slyšel jsem o něm,“ kývl Wes. „Ulovil nějaké případy?“

„Z tohohle kostela ne.“

Chvíli debatovali o právnících a pak vedli svou obvyklou konverzaci o Jeannette a nových tlacích, jimž teď musí čelit. Ott s ní často mluvil a byl si jistý, že mu naslouchá.

Po hodině schůzku ukončili. Paytonovi jeli zpátky do Hattiesburgu; další jejich klientka ležela v hrobě, další žaloba pro ublížení na zdraví se změnila v žalobu pro bezprávné úmrtí.

* * *

Předběžné papíry dorazily na Nejvyšší soud státu Mississippi první týden v lednu. Soudní zapisovatelé dokončili přepis soudního procesu, celkem 16 200 stran, a poslali jeho kopie k soudu a právníkům. Zároveň byl vydán soudní příkaz, který stanovil odvolávající se straně, tedy Krane Chemical, lhůtu devadesáti dní na podání rozkladu. Šedesát dní poté podají Paytonovi své protistanovisko.

V Atlantě předal Jared Kurtin složku odvolacímu oddělení firmy, zvanému „brejlouni“. To byli skvělí právní teoretici, kteří ovšem za normálních okolností příliš fungovat neuměli a nejlepší bylo nepouštět je z knihovny. Dva partneři, čtyři společníci a čtyři koncipienti už v době, kdy dorazil obrovitý přepis, tvrdě na odvolání pracovali. Teď se tedy poprvé mohli pořádně podívat na každé slovo, které bylo u soudu zaznamenáno. Rozpitvají je a najdou celé desítky důvodů k zrušení rozsudku.

V chudé čtvrti Hattiesburgu přistál přepis s žuchnutím na překližkovém stole v Jámě. Mary Grace a Sherman na něj nevěřícně vytřeštili oči a skoro se ho báli dotknout. Mary Grace měla jednou případ, který se projednával plných deset dní. Jeho přepis měl dvanáct set stránek a ona je četla tolikrát, že se jí zvedal žaludek při pouhém pohledu na něj. A teď tohle.

Jestli měli nějakou výhodu, tak v tom, že strávili u soudu celou dobu a většinu toho, co v přepisu bylo, znali. Mary Grace se dokonce objevovala na víc stránkách než kterýkoli jiný účastník.

Ale stejně to budou číst mnohokrát a nemá smysl to odkládat. Soud i rozsudek budou právníci Krane chytře a surově napadat. A právníci Jeannette Bakerové jim musejí oplácet argument argumentem, slovo slovem.

V opojných dnech po rozsudku se dohodli, že Mary Grace se soustředí na bowmoreské případy, kdežto Wes bude pracovat na tom zbytku, aby měli nějaké příjmy. Publicita byla nedocenitelná; telefony bez přestání zvonily. Každý cvok na celém Jihu najednou Paytonovy potřeboval. Právníci, kteří se brodili beznadějnými procesy, volali o pomoc. Rodinní příslušníci, kterým zemřel někdo blízký na rakovinu, viděli v rozsudku nadějné znamení. A pak tu byla obvyklá směska kriminálních případů, rozvodů, domácího násilí, podvodníků, kteří uklouzli a chtěli z toho něco vytřískat, a vyhozených zaměstnanců. Ti všichni volali nebo dokonce přímo chodili do kanceláře, aby pro sebe získali ty slavné právníky. Ale jen velmi málo jich bylo schopno zaplatit slušný honorář.

Opravdových žalob pro ublížení na zdraví se ale mnoho nevyskytlo. „Velká rána“, dokonalý případ s jasnou zodpovědností a s obžalovaným, který má plné kapsy, ten případ, k jakému se obvykle upírají sny o předčasném odchodu na odpočinek, ten si do advokátní kanceláře Paytonových ještě cestu nenašel. Objevilo se pár dalších bouraček a kompenzací pro zaměstnance, ale nic, co by stálo za proces.

Wes horečně pracoval na tom, aby uzavřel co nejvíc případů, a měl určité úspěchy. Nájem byl už vyrovnaný, přinejmenším na kancelář. Všechny zpožděné mzdy byly vyplacené. Huffy a banka byli pořád ještě nervózní, ale báli se víc přitlačit. Žádné splátky zatím nedostali, ani na jistinu, ani na úroky.

11

Rozhodli se pro muže jménem Ron Fisk, což byl právník naprosto neznámý mimo svoje malé městečko Brookhaven ve státě Mississippi, hodinu jižně od Jacksonu, dvě hodiny na západ od Hattiesburgu a padesát mil severně od hranice Louisiany. Vybrali ho ze skupiny dalších kandidátů s velmi podobnou kvalifikací, ačkoli nikdo z těch, o nichž se uvažovalo, neměl nejmenší tušení, že si ho tak pečlivě prověřují. Mladý běloch, jedno manželství, tři děti, celkem pohledný, celkem slušně oblékaný, konzervativní, horlivý baptista, právnická fakulta Mississippské univerzity, žádné etické problémy během profesionální kariéry, ani náznak čehokoli nezákonného kromě pokuty za rychlou jízdu, žádná příslušnost ke kterékoli organizaci civilních advokátů, žádné kontroverzní případy a naprosto žádné zkušenosti se soudcovským stolcem.

Nebyl důvod, aby kdokoli mimo Brookhaven kdy slyšel jméno Ron Fisk, a právě to z něj činilo ideálního kandidáta. Vybrali si Fiska proto, že byl dost starý na to, aby překročil jejich nízkou hranici potřebných právních zkušeností, ale přitom pořád ještě dost mladý na to, aby měl ambice.

Bylo mu devětatřicet, byl mladším partnerem v pětičlenné firmě, která se specializovala na obhajoby dopravních nehod, žhářství, pracovních úrazů a spousty dalších rutinních žalobonáhradu škody. Ke klientům firmy patřily pojišťovny, které platily hodinovou sazbu a zaručovaly tak pěti partnerům slušné, ale ne nijak závratné mzdy. Fisk jako mladší partner vydělal za minulý rok 92 000 dolarů. Proti Wall Street to byl velký rozdíl, ale na malé město v Mississippi to nebylo špatné.

Soudce nejvyššího soudu teď právě vydělával 110 000 dolarů ročně.

Fiskova manželka Doreen si vydělala 41 000 jako zástupkyně ředitele soukromé psychiatrické kliniky. Na všem měli hypotéku – na domě, na obou autech, dokonce i na některých kusech nábytku. Jednou za rok jezdili s dětmi na dovolenou na Floridu, kde si pronajímali apartmá za tisíc babek týdně. Neměli žádné svěřenecké fondy a od rodičů ani jednoho z nich se nedalo čekat žádné význačnější dědictví.

Fiskovi byli naprosto čistí. Při agresivní kampani na ně nebude co vytáhnout. Absolutně nic, to si ověřili.

* * *

Tony Zachary vstoupil do budovy pět minut před druhou po poledni a ohlásil se. „Mám schůzku s panem Fiskem,“ řekl zdvořile, a sekretářka zmizela. Čekal a rozhlížel se přitom. Police prohýbající se pod zaprášenými svazky. Odřený koberec. Zatuchlý pach důkladné staré budovy, na které by bylo potřeba trochu zapracovat. Otevřely se dveře a hezký mladý muž mu podal ruku. „Pane Zachary, já jsem Ron Fisk,“ řekl přátelsky, jak to patrně dělal se všemi svými klienty.

„Těší mě.“

„Tady je moje kancelář,“ ukázal Fisk gestem na dveře. Prošli jimi. Zavřeli za sebou a usadili se u velkého stolu zavaleného prací. Zachary odmítl kávu, vodu i limonádu. „Ne, nic, děkuji,“ řekl.

Fisk měl ohrnuté rukávy, jako by manuálně pracoval. Zacharymu se pohled na něj okamžitě zalíbil. Pěkné zuby, nad ušima jen náznak šedi, pevná brada. Tenhle chlapík rozhodně půjde prodat.

Pár minut hráli „Koho znáte“; Zachary tvrdil, že dlouhou dobu žije v Jacksonu, kde většinou pracuje ve vládních vztazích – nespecifikoval ovšem, co má ten výraz znamenat. Věděl, že Fisk se nikdy do politiky nemíchal, a tak se nebál, že ho odhalí. Ve skutečnosti žil v Jacksonu ani ne tři roky a až donedávna pracoval jako lobbista pro sdružení asfaltérských společností. Jeden mississippský senátor byl z Brookhavenu a oba ho znali, a tak o něm pár minut klábosili, aby zabili čas.

Když se oťukali, Zachary řekl: „Musím se vám omluvit. Já totiž ve skutečnosti nejsem nový klient. Přicházím za vámi v mnohem důležitější věci.“

Fisk se zamračil a kývl. Mluvte dál, pane.

„Slyšel jste někdy o sdružení jménem Právní vize?“

„Ne.“ ‚

On skoro nikdo. V nepřehledném světě lobbování a konzultací byla Právní vize nováček.

Zachary pokračoval: „Já jsem jejím výkonným ředitelem pro stát Mississippi. Je to celonárodní skupina. Naším výhradním cílem je, aby do odvolacích soudů byli voleni skutečně kvalitní lidé. Tím myslím konzervativní, orientovaní na byznys, umírnění, vysoce morální, inteligentní a ctižádostiví. Takoví mladí soudci, pane Fisku, mohou totiž doslova, a to je sama podstata toho, v co věříme, mohou doslova změnit právní klima téhle země. A když tohle dokážeme, pak dokážeme také chránit práva nenarozených, omezit kulturní odpad, který konzumují naše děti, ctít posvátnost manželství, nepouštět homosexuály za katedru, bojovat s těmi, kdo by chtěli omezovat držení zbraní, ohlídat hranice a chránit skutečný americký způsob života.“

Oba se zhluboka nadechli.

Fisk si nebyl jistý, co má s touhle rozpoutanou válkou společného on, ale přesto se mu poněkud zrychlil tep. „Ano, to zní rozhodně zajímavě,“ řekl.

„Těmhle cílům podřizujeme všechno,“ prohlásil Zachary pevně. „A jsme také rozhodnuti vrátit zdravý rozum do našeho systému občanskoprávních procesů. Zbrklé rozsudky a chamtiví civilní advokáti nás připravují o ekonomický pokrok. Takhle z Mississippi průmyslové společnosti odháníme, místo abychom je sem lákali.“

„To je naprostá pravda,“ kývl Fisk a Zachary měl chuť křičet radostí.

„Vždyť vidíte, kvůli jakým nesmyslům jsou schopni podávat žaloby. Pracujeme ruku v ruce s celostátními skupinami, které usilují o reformu občanskoprávních procesů.“

„To je dobře. A proč jste v Brookhavenu?“

„Máte politické ambice, pane Fisku? Napadlo vás někdy, že byste se ucházel o nějakou volenou funkci?“

„Ani ne.“

„No, my jsme si udělali tak trochu průzkum a myslíme si, že byste byl vynikající kandidát do nejvyššího soudu.“

Fisk se takové pošetilosti instinktivně zasmál, jenže byl to ten druh nervózního smíchu, který naznačuje, že to, co má být legrační, vlastně legrační není. Je to vážné. Stálo by to za pokus.

„Průzkum?“ opakoval.

„No jistě. Hodně času trávíme tím, že hledáme kandidáty, kteří se nám zaprvé líbí a zadruhé můžou vyhrát. Studujeme protivníky, souboje, demografii, politiku, vlastně všechno. Naše databanka nemá obdobu, stejně tak jako naše schopnost získávat velmi slušné fondy. Chcete slyšet víc?“

Fisk se zhoupl dozadu v křesle, opřel si nohy o stůl, ruce založil za hlavou a řekl: „Jistě. Povězte mi, proč jste tady.“

„Chci vás přesvědčit, abyste letos v listopadu kandidoval proti soudkyni Sheile McCarthyové v jižním okrsku Mississippi,“ prohlásil sebejistě. „Mělo by to jít. Nelíbí se nám ani ona, ani její názory. Analyzovali jsme každé rozhodnutí, které za devět let na soudcovské lavici udělala, a myslíme si, že to je zuřivá liberálka, které se většinou daří to maskovat. Znáte ji?“

Fisk se skoro bál říct ano. „Jednou jsme se setkali, celkem zběžně. Blíž ji neznám.“

Podle jejich průzkumu byla skutečnost taková, že soudkyně McCarthyová se podílela na třech rozhodnutích v případech, které zastupovala právní kancelář Rona Fiska, a ve všech třech rozhodla proti nim. Fisk obhajoval jeden z těch případů, kde šlo o velice sporné žhářství v jistém skladišti. Jeho klient prohrál poměrem hlasů čtyři ku pěti. Bylo dost pravděpodobné, že má jediné mississippské soudkyně plné zuby.

„Je hodně zranitelná,“ pokračoval Zachary.

„A proč myslíte, že bych ji dokázal porazit?“

„Protože jste jasný konzervativec, který věří v rodinné hodnoty. Protože my jsme odborníci na přepadové kampaně. A protože máme peníze.“

„Skutečně?“

„No jistě. Neomezené množství. Mezi naše partnery patří velice vlivní lidé, pane Fisku.“

„Říkejte mi Rone, prosím.“

A za chvilku to bude Ronánku, ne? „Ano, Rone, koordinujeme získávání prostředků se skupinami, které zastupují banky, pojišťovny, energetické společnosti, velké firmy. Jsou to skutečně velké peníze, Rone. A pak ten deštník rozprostřeme nad těmi, kdo jsou nám blízcí – nad konzervativními křesťany, kteří mimochodem během kampaně taky dokážou přinést velkou sumu peněz. A k tomu navíc hlasy.“

„Jak to líčíte, vypadá to snadně.“

„Snadné to není nikdy, Rone, ale málokdy prohrajeme. Už jsme si svoje schopnosti ověřili ve víc než deseti volbách po celé zemi, a jsme zvyklí získávat vítězství, která mnoho lidí překvapí.“

„Nikdy jsem neseděl na soudcovské lavici.“

„To víme, a proto se nám líbíte. Úřadující soudci činí těžká rozhodnutí. Těžká rozhodnutí jsou občas kontroverzní. Nechávají po sobě stopy, záznamy, které protivníci můžou použít proti nim. Zjistili jsme, že nejlepší kandidáti jsou chytří mladí muži jako vy, kteří s sebou ne vláčí závaží předchozích rozhodnutí.“

Nezkušenost ještě nikdy nevypadala tak zajímavě.

Dlouho bylo ticho, jak se Fisk pokoušel srovnat si myšlenky. Zachary vstal a došel ke Stěně cti; na téhle visely diplomy, čestná uznání z klubu Rotary, fotografie z golfu a spousta momentek rodiny. Krásná manželka Doreen. Desetiletý Josh v baseballovém dresu. Sedmiletý Zeke s rybou velkou skoro jako on sám. Pětiletá Clarissa oblečená na fotbal. „Krásná rodina,“ podotkl Zachary, jako by o nich nic nevěděl.

„Díky,“ prohlásil Fisk a upřímně se rozzářil.

„Moc hezké děti.“

„To mají po mamince.“

„To je první manželka?“ zeptal se Zachary nevinně a jakoby nic.

„No jistě. Seznámili jsme se na vysoké škole.“

To Zachary věděl a věděl mnohem víc. Vrátil se ke své židli a znovu se posadil.

„V poslední době jsem to nezjišťoval,“ řekl Fisk trochu rozpačitě, „ale jaký je teď v té funkci plat?“

„Sto deset,“ odpověděl Tony a potlačil úsměv. Dostal se dál, než si uvědomil.

Fisk se trošku zašklebil, jako by si nemohl dovolit takový drastický škrt na platu. Mozek mu ale horečně pracoval a opájel se těmi možnostmi. „Takže vy verbujete kandidáty do nejvyššího soudu,“ řekl skoro v transu.

„Ne na všechna místa. Máme tady některé dobré soudce, a ty naopak podpoříme, když se proti nim někdo postaví. Ale McCarthyová musí pryč. Je to feministka a je shovívavá ke zločincům. My ji odtamtud vypudíme. A doufám, že to bude s vámi.“

„A když odmítnu?“

„Tak půjdeme za dalším z našeho seznamu. Vy jste číslo jedna.“

Fisk zmateně potřásl hlavou. „Já nevím,“ řekl, „bylo by to těžké odejít z firmy.“

Ale přinejmenším o tom přemýšlel. Udička byla nahozená a ryba pozorovala návnadu. Zachary souhlasně kýval. Naprosto ho chápal. Firma byla sbírka unavených kancelářských krys, které tráví čas vyslýcháním opilých řidičů a vyrovnáváním drobných nehod den před soudním jednáním. Fisk čtrnáct let dělal pořád dokola totéž. Jedna složka jako druhá.

Sedli si do boxu v pekárně a objednali si zmrzlinové poháry. „Co je to přepadová kampaň?“ zeptal se Fisk. Byli sami. Všechny ostatní boxy byly prázdné.

„V podstatě útok ze zálohy,“ vysvětloval ochotně Zachary, protože tohle bylo jeho oblíbené téma. „Teď zrovna soudkyně McCarthyová vůbec netuší, že má nějakého soupeře. Myslí si, doufám, nebo si je možná skoro jistá, že proti ní nikdo nevystoupí. Má na volebním účtu šest tisíc dolarů a nebude si shánět ani jeden navíc, když nebude muset. Řekněme, že se rozhodnete kandidovat. Uzávěrka kandidatur je za čtyři měsíce, a my tu vaši oznámíme v poslední chvíli. Ale pracovat začneme už teď. Dáme dohromady váš tým. Pošleme peníze do banky. Vytiskneme všechny transparenty, samolepky, brožury, propagační dopisy. Sestříháme vaše televizní šoty, najmeme konzultanty, sčítače hlasů a tak podobně. Až kandidaturu oznámíte, zaplavíme celý okrsek propagačními dopisy. První vlna bude přátelská – vy, vaše rodina, váš duchovní, Rotary klub, skauti. Druhá vlna bude tvrdý, ale upřímný rozbor její dosavadní činnosti. Začnete vést kampaň jako šílený. Deset projevů denně, a opravdu denně, po celém okrsku. Budeme vás vozit soukromými letadly. Ona nebude vědět, odkud začít. Od prvního dne se v tom bude topit. 30. června oznámíte, že máte na kampaň už milion babek. Ona nebude mít ani deset tisíc. Civilní advokáti pro ni ještě něco málo vyšťourají, jenže to bude jako kapka v moři. V září tvrdě zaútočíme televizními spoty. Je shovívavá ke zločincům. Shovívavá ke gayům. Ústupná v otázce zbraní. Proti trestu smrti. Z toho se nevzpamatuje.“

Přišly poháry a oni se do nich dali. „Kolik to bude stát?“ zeptal se Fisk.

„Tři miliony.“

„Tři miliony! Na kampaň do nejvyššího soudu?“

„Jen když chcete vyhrát.“

„A vy dokážete dát tolik peněz dohromady?“

„Právní vize už má přísliby. A když budeme potřebovat víc, dostaneme víc.“

Ron nabral lžičku zmrzliny a poprvé si položil otázku, proč je nějaká organizace ochotna utratit takové peníze za to, aby vyhodila ze sedla soudkyni nejvyššího soudu, která má pramalý vliv na aktuální společenské otázky. Soudy v Mississippi málokdy řešily případy týkající se potratů, práv homosexuálů, zbraní, imigrace. O trest smrti tu jde každou chvíli, nikdo od nich ale nečeká, že ho zruší. Závažnější otázky se vždycky řeší u federálního soudu.

Možná že společenské otázky jsou důležité, ale za tímhle je ještě něco jiného. „Tady jde o trestní zodpovědnost, co?“ zeptal se Fisk.

„Je to balíček, Rone, a má několik součástí. Ale máte pravdu, omezení trestních náhrad a odškodnění je pro naši organizaci a přidružené skupiny velice důležitá otázka. Najdeme si do tohohle závodu koně – doufám, že to budete vy, ale když ne, půjdu za dalším – a až ho odstartujeme, budeme od něj očekávat neochvějnou snahu omezit výši odškodnění v občanskoprávních procesech. Civilní advokáty musíme zastavit.“

* * *

Ten den pozdě večer uvařila Doreen kávu bez kofeinu. Děti spaly, ale dospělí ani trochu. A ani se k tomu nechystali. Ron jí volal z kanceláře, když pan Zachary odešel, a od té chvíle nemysleli na nic jiného než na nejvyšší soud.

Otázka číslo jedna: Mají tři malé děti. Jackson, kde nejvyšší soud sídlí, je hodinu odsud, a rodina se z Brookhavenu stěhovat v žádném případě nebude. Ron se domníval, že by v Jacksonu musel trávit nejvýš dvě noci týdně. Mohl by dojíždět; není to nijak obtížná cesta. A mohl by pracovat z domova. On nahlas nepřiznal, že se mu představa dostat se na pár nocí z Brookhavenu zdá mimořádně lákavá. Ona nahlas nepřiznala, že by bylo docela osvěžující mít občas dům sama pro sebe.

Otázka číslo dvě: kampaň. Jak bude moci dělat po zbytek roku politiku a přitom dál vykonávat právní praxi? Domníval se, že jeho firma mu vyjde vstříc, ale nebude to lehké. Jenže věci, co za to stojí, si vždycky žádají oběti.

Otázka číslo tři: peníze, i když to nebyla příliš významná starost. Zvýšení platu bylo jasné. Jeho čisté zisky z právní praxe firmy rok od roku mírně rostly, ale žádné velké prémie se nerýsovaly. Platy soudců zvyšují zákonodárné orgány v Mississippi pravidelně. Navíc stát má lepší penzijní a zdravotní pojištění.

Otázka číslo čtyři: Jeho kariéra. Po čtrnácti letech, kdy dělal pořád to samé a na obzoru nebyla žádná změna, byl z představy náhlé kariérní změny nadšený. Jen pouhé pomyšlení na to, že už nebude jedním z tisíců, ale jen jedním z devíti, bylo úžasné. Skočit od okresního soudu rovnou na špici státního právního systému jedním okázalým saltem byla představa tak vzrušující, že se musel smát. Doreen se nesmála, i když ji to také zajímalo a lákalo.

Otázka číslo pět: neúspěch. Co když prohraje? Na celé čáře? Bude to pro ně ostuda? Tahle myšlenka trochu zbrzdila jejich rozlet, ale Ron si pořád opakoval, co říkal Tony Zachary: „Tři miliony dolarů ten souboj vyhrají, a my ty peníze dostaneme.“

A to je vedlo k širší otázce, totiž kdo je pan Tony Zachary, a můžou mu věřit? Ron předtím strávil hodinu na internetu a dohledával si Právní vizi a pana Zacharyho. Všechno vypadalo legitimně. Zavolal kamaráda z fakulty, který pracoval v Úřadu nejvyššího státního zástupce, a aniž mu prozradil, proč se ptá, oťukal si Právní vizi. Ten přítel o nich už slyšel, ale moc o nich nevěděl. A krom toho, sám se zabýval hlavně právem na těžbu ropy a do politiky se nepletl.

Ron zavolal do kanceláře Právní vize v Jacksonu a přes celé bludiště spojení byl nakonec přepojen k sekretářce pana Zacharyho, která ho informovala, že její šéf cestuje po jižním Mississippi. Když zavěsila, okamžitě zavolala Tonyho a ohlásila kontakt.

Fiskovi se sešli s Tonym příštího dne na oběd v Dixie Springs Café, restauraci u jezera patnáct kilometrů jižně od Brookhavenu, daleko od možných všetečků v městských restauracích.

Při téhle příležitost nasadil Zachary trochu odlišný postup. Dnes byl člověkem, který má i jiné možnosti. Takhle zní nabídka – berte, nebo nechte ležet, protože můj seznam je dlouhý a jsou v něm i jiní mladí bílí protestantští právníci, se kterými si můžu promluvit. Byl taktní a okouzlující, zvlášť k Doreen, která přišla k obědu s nedůvěrou, ale kterou si brzo získal.

Během té probdělé noci došli pán a paní Fiskovi každý zvlášť ke stejnému závěru. Život v jejich malém městě by byl mnohem plnější, mnohem bohatší, kdyby se z advokáta Fiska stal soudce Fisk. Jejich společenské postavení by se ohromně zvedlo. Nikdo by se jich nemohl ani dotknout, a i když nestáli o moc ani slávu, lákadlo to bylo veliké.

„Co je vaše hlavní starost?“ zeptal se Tony po patnácti minutách nezávazného klábosení.

„No, je leden,“ začal Ron. „A příštích jedenáct měsíců nebudeme dělat skoro nic jiného než plánovat kampaň a pak ji uskutečňovat. Mám samozřejmě strach o svou právní praxi.“

„Jedno řešení bych měl,“ prohlásil Tony bez zaváhání. Znal odpověď na všechno. „Právní vize je dobře koordinované a sehrané hnutí. Máme hodně přátel a příznivců. Můžeme zařídit, aby se na vaši firmu přesunuly některé právnické zakázky. Dřevo, energie, zemní plyn, velcí klienti, kteří mají zájmy v téhle části státu. Vaše firma možná bude muset přijmout jednoho dva právníky navíc, aby to zvládla, když vy budete mít co dělat jinde, ale tím by se měl tlak snížit. Když se rozhodnete kandidovat, finančně na tom tratit nebudete. Právě naopak.“

Fiskovi se po sobě podívali. Tony si namazal krekr máslem a pořádně si ukousl.

„Legitimní klienti?“ zeptala se Doreen, ale vzápětí si přála, aby byla držela jazyk za zuby.

Tony se zamračil, ale měl plnou pusu; jakmile zase mohl mluvit, řekl: „Všechno, co děláme, je legitimní, Doreen. Především jsme naprosto etické sdružení – náš hlavní cíl je vyčistit soud, ne ho zaneřádit. A všechno, co uděláme, se bude prověřovat pod drobnohledem. Tahle kampaň bude horká a přitáhne spoustu pozornosti. Nemůžeme klopýtnout.“

Zahanbeně sáhla po noži a vzala si rohlík.

Tony pokračoval: „Nikdo nemůže zpochybnit zákonnou právní práci a spravedlivé honoráře zaplacené klienty, ať malými nebo velkými.“

„Samozřejmě,“ kývl Ron. Už teď si představoval ten úžasný rozhovor se svými partnery, až je seznámí s očekávaným přílivem nových zákazníků.

„Já si sama sebe neumím představit jako politikovu manželku,“ řekla Doreen. „Víte, myslím jezdit s ním po státě, řečnit a tak. Nikdy mě ta myšlenka ani nenapadla.“

Tony se usmál a kouzlo z něj přímo tryskalo. Dokonce sei krátce zasmál.

„Můžete dělat tak moc nebo tak málo, jak sama budete chtít. Máte tři malé děti a předpokládám, že doma budete mít práce víc než dost.“

Nad sumcem a kroketami se dohodli, že se znova sejdou za pár dní, až tudy bude Tony projíždět. Znovu půjdou na oběd a padne definitivní rozhodnutí. Listopad je ještě daleko, ale čeká je spousta práce.

12

Kdysi se sama sobě smála, když se pouštěla do nenáviděného rituálu – nasednout za úsvitu na rotoped, šlapat jako blázen, aniž někam dojela, a dívat se, jak se slunce pomalu šplhá nad obzor a začíná prosvěcovat její malou posilovnu. Veřejnost ji znala jako vážnou tvář nad respekt budícím černým talárem; bavila se představou, co by asi říkali ti, co by ji viděli na rotopedu ve starých teplákách, s rozcuchanými vlasy, oteklýma očima, tváří neupravenou žádným líčidlem. To ale bylo dávno. Teď to prostě byla rutina a ona už nemyslela ani na to, jak vypadá, ani co by si kdo pomyslel. Víc jí vadilo, že přes svátky přibrala skoro tři kila a od rozvodu celkem šest. Ten nárůst váhy musí nejdřív zarazit a pak může začít shazovat. Bylo jí jednapadesát a kila se jí držela a ne a ne zmizet tak rychle, jako když byla mladší.

Sheila McCarthyová nebyla skřivánek. Nenáviděla rána, nenáviděla fakt, že musí vylézt z postele dřív, než se dospala, nenáviděla radostné hlasy v televizi, nenáviděla ranní špičky. Nesnídala, protože nenáviděla ten typ jídla, co se obvykle snídá. Nenáviděla kávu. Odjakživa potajmu nesnášela lidi, co si svoje časně ranní činnosti užívají – běžce, bláznivé jogíny, workoholiky, hyperaktivní matky v domácnosti. Když byla ještě mladou soudkyní v Biloxi, často určovala začátky líčení až na desátou, což byla naprosto skandální hodina. Jenže to byl její soud a ona si mohla dělat, co chtěla.

Teď byla jednou z devíti a tribunál, v němž pracovala, se zuby nehty držel tradic. Některé dny se mohla přihrnout až v poledne a pracovat do půlnoci, což byl její oblíbený rytmus, ale většinou se od ní čekalo, že tam bude v devět.

Po kilometru a půl už se potila. Spálila osmdesát čtyři kalorií. To bylo méně než kelímek mátové zmrzliny s čokoládou značky Haagen-Dazs, což bylo její největší pokušení. Nad rotopedem visel držák s televizí a ona se dívala, jak místní reportéři vykládají o nejnovějších bouračkách a vraždách. Pak se už potřetí během dvanácti minut objevil meteorolog a rozpovídal se o sněhu ve Skalistých horách, protože doma nebyl jediný mráček, který by mohl analyzovat.

Po třech kilometrech a 161 kaloriích si Sheila udělala přestávku, napila se a otřela, pak vylezla na běhací pás a pokračovala v té dřině. Přepnula na CNN, aby se stručně dozvěděla, o čem se drbe na celostátní úrovni. Když spálila 250 kalorií, nechala toho a šla pod sprchu. O hodinu později za sebou zavřela mezonetový byt na střeše vodojemu, nasedla do jasně červeného kabrioletu BMW a vyrazila do práce.

* * *

Nejvyšší soud státu Mississippi je rozdělený do třech okrsků – severního, středního a jižního – a z každého se volí tři soudci. Volební období je osm let, horní limit setrvání v úřadě žádný. Když člověk jednou získá stolec u soudu, může tam vydržet dost dlouho, obvykle až do smrti nebo do chvíle, kdy sám dobrovolně odejde na odpočinek.

Volby nejsou stranické, každý kandidát se jich účastní jako nezávislý. Pravidla financování omezují příspěvky od jednotlivců na 5000 dolarů na člověka a od organizací, včetně politických akčních výborů a korporací, na 2500 dolarů.

Sheilu McCarthyovou na místo jmenoval spřátelený senátor před devíti lety, když její předchůdce zemřel. O rok později ve volbách zvítězila bez soupeře a rozhodně plánovala, že tohle snadné vítězství zopakuje. Nikde nezaslechla ani sebemenší náznak, že by si na její místo brousil zuby někdo jiný.

Devět let ve funkci znamenalo, že služebně mladší než ona byli pouze tři další její kolegové, a většina příslušníků státní advokacie ji považovala ještě za relativního nováčka. Její písemná stanoviska a způsob hlasování nebyly příliš jasné ani konzervativcům, ani liberálům. Byla umírněná, záleželo jí na konsenzu, nebyla ani přísná zastánkyně stávajících zákonů, ani právní aktivistka, ale v podstatě především praktická hledačka kompromisů, o které se říkalo, že nejdřív rozhodne, jaký by byl nejlepší výsledek, a pak najde v zákonech způsob, jak ho zdůvodnit. Jako taková byla vlivnou členkou soudu. Dokázala dojednat kompromis mezi tvrdě pravicovým křídlem, které bylo vždycky čtyřčlenné, a liberály, což byli většinou dva, ale občas taky nikdo. Čtyři napravo a dva nalevo, to znamenalo, že Sheila měla dva spojence ve středu, ačkoli touhle zjednodušující analýzou se už spálil nejeden právník, který se pokoušel předvídat výsledek. Většina zaznamenaných případů se vůbec nedala kategorizovat. Kde je liberální nebo konzervativní strana bouřlivého a zamotaného rozvodu, nebo sporu o hranice mezi dvěma velkými dřevařskými společnostmi? Mnoho případů se rozhodovalo devíti hlasy k nule.

Nejvyšší soud zasedá v Justičním paláci Carrolla Gartina v centru Jacksonu, přímo naproti sídlu vlády. Sheila zaparkovala na vyhrazeném místě v suterénu budovy. Ve výtahu do čtvrtého patra byla sama a do své kanceláře vstoupila přesně v 8.45. Paul, šéf jejího sekretariátu, nápadně krásný osmadvacetiletý svobodný a heterosexuální muž, pro kterého měla velikou slabost, vešel do kanceláře pár vteřin po ní.

„Dobré ráno,“ pozdravil Paul. Měl dlouhé tmavé kudrnaté vlasy a malý diamantek v uchu a nějak se mu dařilo udržovat si perfektně upravené třídenní strniště. Oříškové oči. Často si říkala, jestli Paula někdy neuvidí v některém z těch módních časopisů, které se jí válely doma po bytě, vyfoceného v obleku od Armaniho. Paul měl s jejím pravidelným cvičením společného víc, než si byla ochotna přiznat.

„Dobré ráno,“ odpověděla chladně, jako by si ho skoro ani nevšimla.

„V devět máte stání k případu Sturdivant.“

„Já vím,“ řekla a prohlédla si ho zezadu, jak jde přes kancelář. Vybledlé džíny. Zadek modela.

Vyšel ven a ona pohledem sledovala každý jeho krok.

Jeho místo zaujala její sekretářka. Zamkla dveře, vytáhla malou sadu líčidel, a když byla soudkyně McCarthyová připravená, rychle jí poopravila líčení. Načechrala jí vlasy – krátké, skoro až nad uši, půl pískově blond a půl šedé a teď pečlivě dvakrát měsíčně barvené za čtyři sta dolarů – a nalakovala je.

„Jaké mám šance u Paula?“ zeptala se Sheila se zavřenýma očima.

„Není trošku moc mladý?“

Sekretářka byla starší než její šéfka a líčila ji takhle už devět let. Nepřestala ji pudrovat.

„Jasně že je mladý. O to právě jde.“

„Já nevím. Prý teď tvrdě jede po té zrzce od Albrittona.“

Sheila ty řeči taky slyšela. Krásná nová úřednice ze Stanfordu vzbuzovala pozornosti víc než dost, a Paul obvykle dostal, kterou si zamanul.

„Četla jste výtahy z případu Sturdivant?“ zeptala se Sheila a vstala, aby se oblékla do taláru.

„Ano.“ Sekretářka jí pečlivě přehodila černý talár přes ramena. Vepředu měl zip. Obě dámy ho upravovaly a tahaly za něj, dokud perfektně neseděl.

„Kdo toho policajta zabil?“ zeptala se Sheila a opatrně zatáhla za zip.

„Sturdivant to nebyl.“

„Souhlasím.“ Postavila se před vysoké zrcadlo a obě dámy zkontrolovaly, jak vypadá. „Je poznat, že jsem ztloustla?“ zeptala se Sheila.

„Ne.“ Pořád stejná odpověď na pořád stejnou otázku.

„No, ale ztloustla. Proto tyhle hadry miluju. V těch se schová i deset kilo.“

„Vy je milujete ještě z jiného důvodu, moje milá, a obě to víme. Jste tam jediná ženská mezi osmi mužskými, a nikdo z nich není ani tak tvrdý, ani tak chytrý jako vy.“

„Ani tak sexy, na to nezapomínejte.“

Sekretářka se té představě zasmála. „Nemáte konkurenci, moje milá. Těm starým kozlům se o sexu může leda tak zdát.“

A pak vyšly z kanceláře ven a zamířily halou k výtahu, kde na ně zase čekal Paul. Když jeli výtahem do třetího patra, kde byla soudní síň, odrecitoval znovu klíčová fakta případu Sturdivant. Jeden advokát může tvrdit tohle a druhý advokát patrně navrhne tohle. A když jim položíte tyhle otázky, zakopnou oba dva.

* * *

Tři bloky od místa, kde soudkyně McCarthyová zaujala své místo na soudcovské lavici, se shromáždila skupina dost nesmířlivých mužů a (dvou) žen, aby projednala její odchod z funkce. Sešli se v konferenční místnosti bez oken, v neurčité budově, jedné z mnoha namačkaných kolem sídla státní vlády, kde nespočetní úředníci a lobbisté pracovali na těžkém úkolu řídit Mississippi.

Schůzku svolal Tony Zachary a Právní vize. Hosty byli šéfové jiných podobně orientovaných organizací pro „vládní vztahy“, z nichž některé měly neurčité názvy vyhýbající se zařazení – Síť svobody, Tržní partnerství, Rada pro obchod, Advokátní iniciativa. Jiné měly názvy poměrně jednoznačné – Občané proti soudní tyranii (OPST), Asociace pro spravedlivé procesy, Porotní hlídka, Výbor pro reformu občanského práva v Mississippi. A také tu byla stará garda, asociace zastupující zájmy bank, pojišťoven, ropných společností, medicíny, výroby, velkoi maloobchodu a vůbec toho nejlepšího z našeho amerického způsobu života. Tony věděl, že i v kalných vodách legislativní manipulace, kde se spojenectví mění přes noc a z ranního přítele může být v poledne nepřítel, se těmhle lidem dá věřit.

„Dámy a pánové,“ začal Tony Zachary a zvedl se od svého napůl snědeného croissantu, „cílem dnešní schůzky je informovat vás, že v listopadu odstraníme Sheilu McCarthyovou z nejvyššího soudu a dosadíme za ni mladého a uvážlivého soudce zapáleného pro věc ekonomického růstu a omezení trestních náhrad.“

Kolem stolu se ozval mírný potlesk. Všichni ostatní seděli a zvědavě poslouchali, nikdo si nebyl moc jistý, kdo za Právní vizí stojí. Zachary se už v jejich kruzích pohyboval pár let a měl slušnou pověst, ale žádné vlastní peníze. A jeho skupina neměla ani moc členů. A doposud neprojevovala ani valný zájem o systém civilního soudnictví. Jeho čerstvá horlivost ve věci změny zákonů o zodpovědnosti za škody přišla jako blesk z čistého nebe.

Nikdo však nepochyboval o tom, že Zachary a Právní vize mají slušné zdroje. A to v jejich hře znamenalo všechno.

„Úvodní financování máme už na stole a další přísliby na cestě,“ prohlásil hrdě. „Od vás budeme samozřejmě potřebovat další. Máme plán kampaně, strategii a my, Právní vize, to budeme celé řídit.“

Zase aplaus. Největší překážka byla vždycky koordinace. Bylo tolik skupin, tolik zájmů, tolik nafouknutých sebevědomí. Získat peníze nebylo těžké, aspoň v jejich kruzích, ale těžší často bylo je rozumně utratit. Fakt, že Tony si poněkud agresivně přisvojil kontrolu, pro ně představoval skvělou zprávu. Ostatní byli ohromně spokojení, že můžou vypsat šek a předat voliče.

„A co kandidát?“ zeptal se někdo.

Tony se usmál a řekl: „Ten se vám bude moc líbit. Zatím vám nemůžu říct jeho jméno, ale bude se vám líbit. Jako stvořený pro televizi.“ Ron Fisk ještě definitivně nekývl, ale Tony věděl, že to udělá. A i kdyby z nějakého důvodu odmítl, na seznamu bylo víc jmen. Opravdu budou mít kandidáta, a brzo, i kdyby to mělo stát majlant.

„Můžeme si promluvit o penězích?“ zeptal se Tony a pak se do toho po hlavě vrhnul dřív, než stačil kdokoli odpovědět. „Máme teď na stole milion. Chci utratit víc, než utratili oba kandidáti dohromady v posledních volbách, kde byl protikandidát. To bylo před dvěma lety a nemusím vám jistě připomínat, že váš kůň v nich prohrál. Můj kůň v těchhle volbách neprohraje. Abych to zaručil, potřebuju dva miliony od vás a vašich členů.“

Tři miliony na takovouhle kampaň, to byl šok. Při poslední volbě guvernéra, to byly volby ve všech dvaaosmdesáti okresech a ne jen ve třetině z nich, utratil vítěz sedm milionů dolarů a poražený polovičku. A dobrá guvernérská kampaň je vždycky velké divadlo, vrcholná politická událost. Zuří vášně a účast bývá vysoká.

Souboj o místo v nejvyšším soudu, když už vůbec k nějakému dojde, obvykle přiláká nejvýš tak třetinu registrovaných voličů.

„A jak hodláte ty tři miliony utratit?“ zeptal se někdo. Bylo výmluvné, že otázka se netýkala toho, jak tolik peněz získat. Předpokládalo se, že mají přístup k dostatečně plným kapsám.

„Televize, televize, televize,“ odpověděl Tony. Zčásti to byla pravda. Tony by nikdy neprozradil celou svou strategii. On a pan Rinehart měli v úmyslu utratit víc než tři miliony, ale mnoho z těch výdajů bude buď v hotovosti, nebo pečlivě ukrytých mimo stát.

Objevila se asistentka a začala rozdávat tlusté složky. „Tohle máme za sebou v jiných státech,“ vysvětloval Tony. „Vezměte si to prosím a přečtěte si to, až budete mít chvilku.“

Přišly další otázky ohledně plánu, a ještě víc se jich týkalo kandidáta. Tony prozradil jen málo, nepřestával jim ale připomínat, že bude potřebovat jejich finanční závazek, a to čím dříve, tím lépe. Jediný zádrhel během schůzky nastal, když je ředitel OPST informoval, že jeho skupina také aktivně vyhledává kandidáty, kteří by se proti McCarthyové postavili, a že i on sám má plán na její vypuzení z úřadu. OPST o sobě tvrdilo, že má osm tisíc členů, ovšem to číslo bylo pochybné. Většina jejich aktivistů byli lidé, kteří se o něco soudili a prohráli. Organizace měla jméno, ale neměla milion dolarů. Po krátkém, ale ostrém sporu Tony vyzval člověka z OPST, ať si tedy vede svou vlastní kampaň, načež dotyčný rychle zacouval a vrátil se do řady.

Než schůzka skončila, Tony naléhavě zdůraznil, že všechno musí zůstat v tajnosti, protože to je životně důležitý prvek kampaně. „Jestli civilní advokáti zjistí, že do tohohle závodu stavíme svého koně, tak roztočí kola a začnou shánět peníze. Minule vás porazili.“

Naštvala je ta druhá narážka na „jejich“ prohru, jako by byli určitě vyhráli, jen kdyby tehdy měli Tonyho. Ale nikdo to víc nerozebíral. Pouhá zmínka o civilních advokátech okamžitě strhla jejich pozornost na sebe.

Byli nadcházejícím soubojem příliš nadšení, než aby se hádali.

* *

Hromadná žaloba údajně zahrnovala „přes tři sta“ obětí různými způsoby poškozených šokující nedbalostí Krane Chemical v bowmoreské továrně. Jen dvacet z nich bylo jmenováno mezi žalobci, a z nich řekněme polovina byla nějak vážněji poškozená. Jestli jejich nemoci mohou souviset se znečištěnou podzemní vodou, to byla otázka, která bude na pořadu dne jindy.

Žaloba byla podána u federálního soudu v Hattiesburgu, jehož budova stála jenom kousek od okresního soudu Forrest County, kde doktorka Leona Rochová a její porota vynesli před dvěma měsíci onen velký rozsudek. Právníci Sterling Bintz z Filadelfie a F. Clyde Hardin z Bowmore podali žalobu osobně, už proto, aby si popovídali s novináři, kteří se tam objeví na základě tiskového oznámení, jež včas rozeslali. Televizní kamery se ale bohužel neobjevily vůbec, jen pár reportérů z ekologických plátků. Pro F. Clyda ale i tohle bylo dobrodružství. K federálnímu soudu se nepřiblížil už třicet let.

Pana Bintze ovšem ten ubohý nedostatek pozornosti šokoval. Snil o velkých titulcích a rozsáhlých článcích s krásnými fotografiemi. Už podával hodně důležitých hromadných žalob a obvykle se mu povedlo zajistit jim dostatečný mediální ohlas. Proč se tihle mississippští venkované nechovají stejně?

F. Clyde spěchal zpátky do Bowmore, do své kanceláře, kde Miriam ještě vyčkávala, aby se dozvěděla, jak to proběhlo. „Na kterém kanálu?“ zeptala se.

„Na žádném.“

„Cože?“ Tohle byl nepochybně ten největší den v historii firmy F. Clyde Hardin&partneři a Miriam se nemohla dočkat, až to všechno uvidí v televizi.

„Rozhodli jsme se těm reportérům vyhnout. Nedá se jim věřit,“ vysvětlil F. Clyde a podíval se na hodinky. Bylo čtvrt na šest a Miriam měla být dávno z kanceláře pryč. „Nemusíte se už zdržovat,“ připomněl jí. „Já to tu zvládnu.“

Rychle a zklamaně odešla a Clyde se okamžitě vrhnul po láhvi. Ledově vychlazená, zahoustlá vodka ho okamžitě uklidnila a on si začal v duchu přehrávat svůj velký den. Při troše štěstí hattiesburgské noviny otisknou i jeho fotku.

Bintz tvrdil, že má tři sta klientů. Při sazbě pět set za jednoho by si F. Clyde měl přijít na pěkné peníze. Zatím dostal jen 3500 a většinu z toho použil na zaplacení opožděných daní.

Nalil si druhou sklenici a řekl si, že je to jedno. Bintz ho nevypeče, protože ho potřebuje. On, F. Clyde Hardin, je teď zapsán jako advokát v jedné z nejdůležitějších hromadných žalob ve státě. Všechny cesty vedou do Bowmore, a F. Clyde je jejich středem.

13

Ve firmě se oznámilo, že pan Fisk bude celý den v Jacksonu kvůli osobní záležitosti. Jako partner JSL měl právo jezdit si, kam a kdy se mu zachtělo, ačkoli Fisk byl tak disciplinovaný a svědomitý, že kdokoli ve firmě ho obvykle našel do pěti minut.

Za úsvitu se před domem rozloučil s Doreen. Byla pozvána, aby jela s ním, ale měla práci a tři malé děti, takže to prostě nešlo, aspoň takhle narychlo ne. Ron odjel z domova bez snídaně, ale ne proto, aby ušetřil čas. Tony Zachary totiž říkal: „Najíme se v letadle,“ a to samo o sobě stačilo, aby Ron vynechal otrubové vločky.

Letiště v Brookhavenu bylo pro tryskáč moc malé, takže Ron rád souhlasil, že přijede na letiště do Jacksonu. K soukromému tryskáči se ještě nikdy nepřiblížil ani na sto metrů, tím méně aby v nějakém letěl. Tony Zachary ho čekal na hlavním terminálu a uvítal ho srdečným stiskem ruky a bodrým: „Dobré ráno, Vaše Ctihodnosti.“ Sebejistě prošli po letištní ploše kolem několika starých turbovrtulových a proudových letadel – menších, podřadnějších dopravních prostředků. V dálce čekaloúžasné letadlo, hladké a exotické jako kosmická loď. Navigační světla blikala. Elegantní schůdky byly spuštěné jako přepychové pozvání pro výjimečné cestující. Ron vyšel za Tonym po schůdkách až ke dvířkům, kde je hezká letuška v minisukni přivítala na palubě, vzala si od nich saka a ukázala jim sedadla, z nichž si mají vybrat.

„Už jste někdy letěl gulfstreamem?“ zeptal se Tony, když se usadili. Jeden z pilotů je pozdravil a pak stiskl tlačítko, jímž zvedl schůdky.

„Ne,“ odpověděl Ron a obdivné si prohlížel leštěné mahagonové dřevo, měkkou kůži a zlaté ozdoby.

„Tohle je G5, mercedes soukromých tryskáčů. Mohl by nás dopravit třeba do Paříže bez mezipřistání.“

Tak jo, leťme do Paříže, a ne do Washingtonu, pomyslel si Ron a naklonil se do uličky, aby si prohlédl délku a šířku letadla. Letmo přepočítal sedadla a zjistil, že by se sem vešlo nejméně dvanáct opečovávaných pasažérů. „Je krásný,“ řekl. Měl chuť se zeptat, komu patří. Kdo tenhle výlet platí? Kdo stojí za touhle pozlacenou nabídkou? Ale napomenul sám sebe, že vyptávat se na to by bylo neomalené. Uvolni se, užívej si výlet, užívej si tenhle den a pamatuj si všechny podrobnosti, protože Doreen je bude chtít slyšet.

Letuška se vrátila. Dala jim náležité bezpečnostní pokyny a zeptala se, co budou snídat. Tony chtěl míchaná vejce, slaninu a bramborové placičky. Ron si objednal totéž.

„Toaleta je vzadu,“ vysvětloval Tony, jako by cestoval G5 denně. „Křeslo se dá sklopit, kdybyste si chtěl zdřímnout.“ Káva dorazila v okamžiku, kdy začali rolovat. Letuška jim nabídla výběr deníků. Tony jeden popadl, otevřel ho, pár vteřin počkal a pak se zeptal: „Sledujete ten bowmoreský proces?“

Ron předstíral, že kouká do novin, ale ve skutečnosti si pořád hlavně užíval přepychu kolem. „Trochu,“ řekl.

„Včera podali hromadnou žalobu,“ pokračoval Tony znechuceně. „Jedna ta celostátní specializovaná firma z Filadelfie. Už se slétají supi.“ Byla to první poznámka, kterou před Ronem na to téma udělal, ale rozhodně nebude poslední.

G5 odstartovalo. Bylo to jedno ze tří letadel vlastněných různými subjekty kontrolovanými Trudeau Group a bylo pronajato prostřednictvím nezávislé charterové společnosti, takže nebylo možno vysledovat jeho pravého vlastníka. Ron se díval, jak pod ním mizí město Jackson. O pár minut později, když se usadili v letové výšce jednačtyřicet tisíc stop, ucítil krásnou vůni opékané slaniny.

Na letišti Dulles je odvedli do černé limuzíny a za čtyřicet minut už byli v administrativním centru města, na K Street. Cestou mu Tony vysvětlil, že v 10.00 mají domluvenou schůzku s jednou skupinou potenciálních stoupenců, pak poklidný oběd a ve 14.00 schůzka s další skupinou. Ron bude doma včas na večeři. Skoro se mu motala hlava vzrušením z té přepychové cesty a z pocitu důležitosti.

V sedmém patře nové budovy vstoupili do celkem nezajímavé haly Americké rodinné aliance a ohlásili se ještě nezajímavější recepční. Tony v letadle charakterizoval alianci takto: „To je snad nejvlivnější skupina ze všech konzervativních obhájců křesťanských hodnot. Spousta členů, spousta peněz, spousta vlivu. Washingtonští politici je milují a bojí se jich. Vede to jistý Walter Utley, bývalý kongresman, který měl už plné zuby všech těch liberálů v Kongresu, takže odtamtud odešel a založil si vlastní skupinu.“

OWalteru Utleym a jeho Americké rodinné alianci už Ron Fisk slyšel.

Odvedli je do velké zasedací síně, kde čekal pan Utley osobně s přátelským úsměvem a napřaženou rukou. Představil je několika dalším mužům, o nichž všech Tony rovněž v letadle mluvil. Zastupovali takové skupiny jako Spojeni v modlitbě, Světlo světu, Rodinný kulatý stůl, Evangelická iniciativa a několik dalších. Podle Tonyho to byli sami důležití hráči v celostátní politice.

Usadili se kolem stolu, na kterém ležely bloky a papíry. Vypadalo to, jako by hodlali vzít pana Fiska pod přísahu a zapsat jeho výpověď. Tony začal jednání hodnocením Nejvyššího soudu státu Mississippi a jeho poznámky vyzněly vcelku pozitivně. Většina soudců jsou slušní lidé, kteří obvykle hlasují solidně. Samozřejmě je tu soudkyně Sheila McCarthyová a její skrytý liberalismus. Té se v opravdu důležitých otázkách věřit nedá. Je rozvedená. Říká se o ní, že její morálka je příliš uvolněná, ale na tom Tony skončil; do podrobností se nepouštěl.

Jestli ji odtamtud mají dostat, je třeba, aby proti ní tady Ron vystoupil a vyzval ji na souboj. Tony stručně prošel životopis jejich kandidáta, ale neřekl přitom ani jediný fakt, který by přítomní předem neznali. Pak předal slovo Ronovi, který si odkašlal a poděkoval jim za pozvání. Začal mluvit o svém životě, vzdělání, výchově, rodičích, manželce a dětech. Je horlivý křesťan, jáhen v baptistickém kostele svátého Lukáše, učí v nedělní škole. Klub Rotary, společnost pro lov pernaté zvěře Ducks Unlimited, žákovský trenér baseballu. Natahoval ten životopis, jak jen mohl, a nakonec pokrčil rameny, jako by chtěl říct: Víc toho není.

On a jeho manželka se modlili, aby se rozhodli správně. Dokonce zašli i za svým pastorem a modlili se s ním, jak doufali, na vyšší úrovni. Byli vyrovnaní. Byli připravení.

Všichni byli pořád přátelští, příjemní, rádi ho viděli. Ptali se na jeho minulost – nestalo se někdy něco, co by se mu teď mohlo ošklivě vrátit? Nějaký románek, řízení v opilosti, pitomý studentský vtip? Nějaké stížnosti na etiku? První a jediné manželství? Ano, výborně, mysleli jsme si to. Nějaké stížnosti podřízených na sexuální obtěžování? Nic takového? A vůbec cokoli, co má něco společného se sexem, protože sex dokáže zazdít i tu nejlépe rozjetou kampaň? A když už se o tom mluví, co homosexuálové? Manželství homosexuálů? Rozhodně ne! Občanské svazky? Ne, pane, v Mississippi ne. Aby gayové adoptovali děti? Ne, pane.

Potraty? Jsem proti. Všechny potraty? Proti.

Trest smrti? Velmi jednoznačně pro.

Nikoho zjevně nenapadlo, že ty poslední dvě věci si navzájem odporují.

Zbraně, Druhý dodatek, právo nosit zbraň a tak podobně? Ron miloval své zbraně, ale na okamžik se podivil, proč se lidé z náboženských skupin starají o zbraně. Pak mu to došlo – jdeopolitiku a o šance na zvolení. Velice je potěšilo, že celý život chodí na hony, a tak to rozváděl a natahoval, jak jen mohl. Nakonec to vypadalo, že před ním žádné zvíře není v bezpečí.

Pak se do toho skřípavým hlasem vložil ředitel Rodinného kulatého stolu a začal mu klást otázky spojené s odlukou církve od státu, a vypadalo to, že všichni ostatní u toho div neusínají. Ron se držel dobře, odpovídal s rozmyslem a těch pár, kdo poslouchali, zřejmě uspokojil. Také si začínal uvědomovat, že to celé je jen divadýlko. Byli rozhodnutí už dávno předtím, než on dnes ráno odjížděl z Brookhavenu. Byl jejich člověk a teď právě pouze kázal přesvědčeným.

Další otázky se týkaly svobody projevu, zvlášť náboženského. „Má mít maloměstský soudce právo vyvěsit si v soudní síni desatero přikázání?“ zněla otázka. Ron vycítil, že tahle věc je skutečně zajímá, a nejdřív měl chuť být úplně upřímný a říct ne. Nejvyšší soud USA rozhodl, že jde o porušení zásady odluky církve od státu, a Ron s tím souhlasil. Nechtěl ovšem přítomné popudit, a tak řekl: „Jedním z mých hrdinů je okresní soudce v Brookhavenu.“ Začal pokyvovat hlavou. „Skvělý člověk. Třicet let měl desatero přikázání vyvěšené na zdi, a já jsem ho odjakživa obdivoval.“

Přítomní dobře poznali, že se obratně vyhnul odpovědi. A věděli také, že pokud se bude pan Fisk takhle šikovně umět vykroutit z nepříjemných otázek, může mu to pomoci přežít bouřlivou kampaň. Nikdo tedy nic nenamítal, nikdo nenaléhal na konkrétní odpověď. Koneckonců, byli to ostřílení političtí matadoři a takovouhle elegantní ne-odpověď uměli ocenit.

Po hodině se Walter Utley podíval na hodinky a prohlásil, že už je trošku ve skluzu. Má před sebou ještě další důležitá jednání. Uzavřel tuto malou seznamovací schůzku prohlášením, že na něj pan Fisk udělal nejlepší dojem a že nevidí důvod, proč by ho jeho Americká rodinná aliance neměla nejen podpořit, ale i trochu zapracovat v jeho prospěch a opatřit mu nějaké ty hlasy. Všichni kolem stolu pokyvovali a Tony Zachary se tvářil pyšně jako čerstvý otec.

* * *

„Změna plánu, pokud jde o oběd,“ ohlásil Zachary, když znova seděli v limuzíně. „Senátor Rudd by vás rád viděl.“

„Senátor Rudd?“ opakoval nevěřícně Fisk.

„Přesně tak,“ potvrdil Tony hrdě.

Myers Rudd byl v polovině svého sedmého volebního období (třicet devět let) v americkém Senátu, a přinejmenším při posledních třech volbách předem odstrašil všechny konkurenty. Nejméně čtyřicet procent lidí ho nesnášelo a nejméně šedesát procent ho milovalo. Stal se mistrem v tom, jak pomáhat lidem, kteří jsou s ním na stejné lodi, a odbývat všechny ostatní. Byl legendou mississippské politiky; všechno zařídil, vytrvale se míchal do místních voleb, jako král si vybíral svoje kandidáty, jako zabiják odstraňoval ty, kdo se proti nim postavili, jako banka financoval jakékoli volby a dokázal do nich nalít velké sumy peněz, jako moudrý kmet vedl své příznivce a jako bezohledný hrdlořez likvidoval všechny ostatní.

„Senátor Rudd se o tenhle případ zajímá?“ zeptal se Fisk neviňoučce.

Tony se na něj podezíravě podíval. Takhle naivní snad být nemůže, ne? „Jistěže ano. Senátor Rudd má velice blízko k těm lidem, se kterými jste se právě setkal. Má u nich perfektní hlasovací historii. Perfektní, věřte mi. Ne na 95 procent, ale perfektní. V Senátu jsou jen tři takoví, a ti druzí dva jsou nováčci.“

Co na tohle řekne Doreen? myslel si Ron. Oběd se senátorem Ruddem ve Washingtonu! Byli někde v okolí Kapitolu, když limuzína zahnula do jednosměrky. „Tady vystoupíme,“ oznámil Tony dřív, než stačil řidič vyskočit. Zamířili k úzkým dveřím vedle hotelu jménem Mercury. Stařičký vrátný v zelené uniformě se zamračil, když se přiblížili. „Za senátorem Ruddem,“ ohlásil Tony úsečně a vrátný se začal mračit trochu méně. Když vešli, vedli je přes prázdnou jídelnu a pak malou chodbou. „Tohle je senátorův soukromý byt,“ vysvětloval Tony tiše. Na Rona to udělalo veliký dojem. Všiml si prošlapaného koberce a oprýskaného laku, ale tahle stará budova v sobě měla velkou spoustu ošuntělé elegance. Měla svou historii. Kolik dohod se mezi těmito zdmi uzavřelo? ptal se sám sebe.

Na konci chodby vstoupili do nevelké soukromé jídelny, ze které přímo vyzařovala moc. Senátor Rudd seděl u malého stolu s mobilem přilepeným na uchu. Ron se s ním nikdy nesetkal, ale povědomý mu rozhodně byl. Tmavý oblek, červená kravata, husté lesklé šedé vlasy sčesané doleva a doslova přilepené na své místo velkým množstvím laku na vlasy. Velký kulatý obličej, který vypadal, jako by každým rokem mohutněl. Kolem něj se rojili čtyři jeho podřízení a všichni vedli nějaké naléhavé telefonní hovory, nejspíš mezi sebou navzájem.

Tony a Fisk čekali a sledovali to. Vláda v akci.

Náhle senátor sklapnul mobil a také ostatní čtyři hovory okamžitě skončily. „Zmizte,“ zavrčel velký muž a jeho poskoci prchli jako myši. „Jak se máte, Zachary?“ zeptal se a za stolem vstal. Zachary mu představil Fiska a chvilku se vedly zdvořilostní řeči. Vypadalo to, že Rudd zná v Brookhavenu každého, bydlívala tam jeho teta, a je mu ctí poznat osobně pana Fiska, o kterém tolik slyšel. V určitém předem dohodnutém okamžiku řekl Tony: „Vrátím se za hodinu,“ a zmizel. Vystřídal ho číšník ve smokingu.

„Sedněte si,“ vyzval Fiska Rudd. „Jídlo není nic moc, ale to soukromí je k nezaplacení. Jídám tady pětkrát do týdne.“ Číšník poznámku ignoroval a podal jim menu.

„Je tu hezky,“ řekl Ron a rozhlédl se po policích plných knih, které nikdo neoprášil ani nečetl už sto let. Obědvalo se v malé knihovně. Není divu, že tuje takové soukromí. Objednali si polévku a grilovaného mečouna. Když číšník odcházel, zavřel za sebou dveře.

„V jednu mám schůzku,“ prohlásil Rudd, „takže budeme mluvit rychle.“ Začal si sypat do ledového čaje cukr a míchal ho polévkovou lžící.

„Jistě.“

„Tyhle volby dokážete vyhrát, Rone, a Bůh sám ví, že vás potřebujeme.“

To byla královská slova, a za několik hodin je Ron bude pořád a pořád dokola citovat Doreen. Byla to záruka od muže, který nikdy neprohrál, a od téhle úvodní smeče byl Ron Fisk kandidátem.

„Jak víte,“ pokračoval Rudd, protože v podstatě nebyl zvyklý naslouchat, zvlášť v rozhovorech s bezvýznamnými politiky z domova, „já se do místních voleb nepletu.“ Fiskův první popud byl se rozesmát, a nahlas, ale rychle si uvědomil, že senátor mluví smrtelně vážně.

„Ale tyhle volby jsou příliš důležitě. Udělám, co budu moci, což není zas tak málo.“

„Samozřejmě.“

„V tomhle oboru jsem si získal pár vlivných přátel a ti rádi podpoří vaši kampaň. Stačí, když jim zavolám.“

Ron zdvořile kýval. Před dvěma měsíci vyšel v Newsweeku velký článek o tom, kolik se ve Washingtonu točí peněz na podporu zvláštních zájmových skupin a kteří politici je shrabují. Rudd ten seznam vedl. Měl ve volební pokladnici přes jedenáct milionů dolarů, ačkoli ho v blízké budoucnosti žádná kampaň nečekala. Představa, že by proti němu mohl vystoupit nějaký aspoň trochu nadějný soupeř, byla tak směšná, že ani nestálo za to o tom uvažovat. Platily si ho velké firmy – banky, pojišťovny, ropné a uhelné společnosti, média, obrana, farmaceutické firmy – zkrátka žádný obor, kde se v Americe točily peníze, neunikl chapadlům jeho stroje na získávání fondů.

„Děkuji,“ řekl Ron, protože měl pocit, že se to čeká.

„Moji lidé dokážou dát dohromady spoustu peněz. Navíc znám ty lidi v zákopech. Guvernéra, zákonodárce, starosty. Slyšel jste někdy jméno Willie Tate Ferris?“

„Ne, pane.“

„To je supervizor, okrsek čtyři, okres Adams, ve vašem volebním obvodu. Zachránil jsem jeho bratra před vězením, dvakrát. Willie Tate by pro mě udělal cokoliv. A je to v té oblasti nejvlivnější politik. Stačí, abych mu zavolal, a okres Adams je váš.“ Luskl prsty. Z ničeho nic začínaly naskakovat hlasy.

„A co Link Kyzler? Šerif v okrese Wayne?“

„O tom jsem myslím už slyšel.“

„Link je starý přítel. Před dvěma lety potřeboval nové policejní vozy, vysílačky, neprůstřelné vesty, zbraně a kdeco. Okres mu nedal ani vindru, takže zavolal mně. Já jsem zašel na Úřad pro bezpečnost vlasti, popovídal si s pár přáteli, pár jiným jsem zkroutil ruku, a okres Wayne najednou dostal šest milionů na boj proti terorismu. Mají víc aut než policajtů, co by je řídili.

Jejich rádiový systém je lepší, než jaký má námořnictvo. A vida, teroristi se rozhodli okresu Wayne zdaleka vyhnout.“ Zasmál se vlastní pointě a Ron se musel chechtat s ním. Není nad to, vyhodit pár milionů z peněz daňových poplatníků.

„Když budete potřebovat Linka, tak ho máte, a s ním okres Wayne,“ slíbil Rudd a napil se čaje.

Ron měl tedy už v kapse dva okresy a začal uvažovat o těch zbývajících pětadvaceti v jižním volebním obvodu. Bude příští hodinu poslouchat válečné historky ze všech? Doufal, že ne. Dorazila polévka.

„Ta ženská, ta McCarthyová,“ začal Rudd mezi jednotlivými srkavými sousty. „Nikdy nebyla na stejné lodi.“ To si Ron vyložil jako obvinění, že nepodporovala senátora Rudda. „Je moc liberální, a mezi námi, ona se do toho taláru prostě nehodí. Chápete?“

Ron pokýval a zaujatě hleděl do polévky. Není divu, že senátor raději obědval v soukromí. Nezná její křestní jméno, říkal si Ron. Neví o ní skoro nic, jen to, že to je žena a jako taková nemá na svém místě co dělat.

Aby odvedl hovor jinam od toho „mezi námi bílými muži“, položil polointeligentní otázku. „Co pobřeží kolem zálivu? Tam dole mám hodně málo kontaktů.“

Jak se dalo čekat, Rudd se nad tou otázkou jen ušklíbl. To není problém. „Moje žena je z Bay St. Louis,“ prohlásil, jako by to samo o sobě znamenalo drtivé vítězství pro toho, koho on si zvolí. „Máte v kapse lidi, co dělají na zbrojních zakázkách, vojenské loděnice, NASA, sakra, vždyť já je mám všechny pod palcem.“

A oni nejspíš mají pod palcem tebe. Takové bezpodílové vlastnictví, pomyslel si Ron.

Vedle senátorovy sklenice s ledovým čajem zabzučel telefon. Podíval se na něj, zamračil se a řekl: „Tohle musím vzít. Je to z Bílého domu.“ Tvářil se, jako by ho to naštvalo.

„Mám odejít?“ zeptal se Ron; udělalo to na něj obrovský dojem, ale přitom se vyděsil, že by třeba nechtěně mohl vyslechnout něco důležitého a tajného.

„Ne, ne,“ odmítl to Rudd mávnutím ruky. Fisk se snažil soustředit na polévku, čaj a rohlík, a i když na tenhle oběd nikdy nezapomene, přál si zároveň, aby už rychle skončil. Telefonní hovor ovšem ke konci nespěl. Rudd mumlal a vrčel a nijak nenaznačoval, jakou krizi to právě odvrací. Vrátil se číšník s mečounem, který zpočátku ještě trochu prskal, ale brzo vychladl. Bílá řípa, která se k němu podávala, plavala ve velké kaluži másla.

Když byl svět zase v bezpečí, Rudd zavěsil a zabodl vidličku doprostřed mečouna. „Omlouvám se,“ řekl. „Zatracení Rusáci. Zkrátka, chci, abyste kandidoval, Rone. Je to pro stát důležité. Musíme ten váš soud postavit do latě.“

„Ano, pane, ale –“

„A máte mou naprostou podporu. Samozřejmě nic veřejného, ale v pozadí pro vás budu pracovat do roztrhání těla. Seženu vám slušné peníze. Budu práskat bičem, zlomím pár kostí, zkrátka jak se to tady obvykle dělá. Tuhle hru umím, synku, věřte mi.“

„Co když –“

„V Mississippi mě neporazí nikdo. Jen se zeptejte guvernéra. Dva měsíce před volbami zaostával o dvacet procent a snažil se to všechno zvládnout sám. Že mou pomoc nepotřebuje. Letěl jsem tam, sjednal jsem si s ním pastorační schůzku, mládenec se dal na víru pravou a vyhrál na celé čáře. Nerad se tam do toho míchám, ale udělám to. A tenhle souboj je důležitý. Zvládnete to?“

„Snad ano.“

„Nevykládejte nesmysly, chlapče. Tohle je jedinečná příležitost dokázat něco opravdu velkého. Jen si to představte, je vám teď, ehm…“

„Devětatřicet.“

„Devětatřicet, to jste ještě velmi mladý, ale sedíte už v Nejvyšším soudu státu Mississippi. A jak se tam jednou dostanete, tak už odtamtud neodejdete. Přemýšlejte o tom.“

„Přemýšlím, kudy chodím, pane.“

„To je dobře.“

Telefon znova zabzučel, nejspíš prezident. „Promiňte,“ řekl Rudd, připlácl si přístroj na ucho a naložil si do úst pořádné sousto mečouna.

* * *

Třetí a poslední zastávka téhle cesty byla na Connecticut Avenue v kanceláři Výboru pro reformu občanského práva. Celé to zase už řídil Tony a rychle přesvištěli obvyklým představováním a krátkými úvodními projevy. Fisk zodpověděl pár nevinných otázek, mnohem lehčích, než co mu dopoledne servírovali ti křesťané. Znovu měl neodbytný pocit, že všichni jen hrají připravené role. Bylo pro ně důležité dotknout se svého kandidáta, poslechnout si ho, ale nezdálo se, že by ho chtěli nějak vážně hodnotit. Spoléhali na Tonyho, a protože on svého muže našel, našli ho i oni.

Co ale Ron Fisk nevěděl – celou schůzku natáčela skrytá kamera a přenášela ji nahoru, do malého studia, kde to všechno pečlivě sledoval Barry Rinehart. O Fiskovi měl tlustou složku s fotografiemi a nejrůznějšími shrnutími, ale potřeboval slyšet jeho hlas, vidět jeho oči a ruce, poslouchat jeho odpovědi. Je fotogenický, telegenický, dobře oblečený, dost hezký? Je jeho hlas uklidňující a důvěryhodný? Působí inteligentně, nebo nudně? Je před takovouhle skupinou nervózní, nebo klidný a sebejistý? Půjde pěkně zabalit a náležitě prodat?

Po patnácti minutách byl Barry spokojený. Jediné minus byl náznak nervozity, ale to se dalo čekat. Když někoho vytáhnete z Brookhavenu a postavíte ho před cizí lidi v cizím městě, je dost pravděpodobné, že se aspoň párkrát zakoktá. Hezký hlas, hezká tvář, slušný oblek. Barry už rozhodně pracoval i s horšími.

Nikdy se s Ronem Fiskem nesejde, a jako při všech Barryho kampaních, nebude mít kandidát nikdy ani nejmenší tušení, kdo tahá za nitky.

Při zpátečním letu si Tony objednal whiskey sour a pokusil se vnutit skleničku alkoholu i Ronovi, který ale odmítl a zůstal u kávy. Dát si panáka se přímo nabízelo – byli na palubě luxusního soukromého letadla, obsluhovala je krásná mladá žena, měli za sebou dlouhý náročný den a nikdo na světě to neuvidí a neprozradí.

„Jen kávu,“ řekl Ron. Bez ohledu na prostředí věděl, že i tohle ještě patří k hodnocení. Kromě toho byl abstinent. Rozhodnutí bylo snadné.

Tony také moc nepil. Několikrát usrknul z koktejlu, povolil si kravatu, uvelebil se v křesle a nakonec řekl: „Povídá se, že ta McCarthyová dost pije.“

Ron jen pokrčil rameny. Do Brookhavenu se to nedoneslo. Ron pochyboval, že by tam aspoň padesát procent lidí znalo jméno byť jen jednoho soudce za jižní volební obvod, tím méně aby věděli, jaké má zvyky, dobré či špatné.

Další doušek, a Tony pokračoval: „Oba její rodiče hodně pili. Oni jsou tedy z pobřeží, tam se to dá čekat. Její oblíbená hospoda je jeden takový klub, jmenuje se Tuesday’s, poblíž vodojemu. Slyšel jste o něm někdy?“

„Ne.“

„Je to taky něco jako lovecký revír pro swingery středního věku, nebo se to ke mně aspoň doneslo. Já sám jsem tam nikdy nebyl.“

Fisk mu ale na návnadu nezabral. Takové nízké klepy ho zjevně nudily. To ovšem Tonymu nevadilo. Naopak, obdivoval to. Jen ať si kandidát zachová morální nadřazenost. Bláto ať kydají jiní.

„Jak dlouho už znáte senátora Rudda?“ změnil Fisk téma.

„Už dlouho.“ A po zbytek krátké cesty si povídali o velkém senátorovi a jeho barvité kariéře.

* * *

Ron se hnal domů. Pořád ještě se vznášel v oblacích nad tím setkáním s opojnou mocí a jejími atributy. Doreen čekala na podrobnosti. Jedli ohřáté špagety, zatímco děti dodělávaly úkoly a chystaly se do postele.

Měla spoustu otázek a Ron měl potíže s některými odpověďmi. Proč je tolik různých zájmových skupin ochotno vynaložit tolik peněz na neznámého a naprosto nezkušeného politika? Protože jim jde o věc. Protože dávají přednost chytrým mladíkům s jasnými názory, se správným přesvědčením a bez zátěže minulosti. A když Ron odmítne, najdou si jiného, který je právě takový jako on. Jsou rozhodnutí vyhrát, vyčistit soud. Je to celostátní hnutí, a je to hnutí kritické.

Rozhodl fakt, že její manžel obědval sám se senátorem Myersem Ruddem. Ano, vrhnou se tedy po hlavě do toho neznámého světa politiky a dobudou ho.

14

Barry Rinehart přistál na letišti La Guardia a odtamtud odjel soukromým autem do hotelu Mercer II v SoHo. Zapsal se, osprchoval a převlékl se do teplejšího vlněného obleku, protože předpovídali sníh. Na recepci si vyzvedl fax a potom šel osm bloků pěšky do maličké vietnamské restaurace poblíž Village, která se ještě neobjevovala v žádných turistických průvodcích. Pan Trudeau si tam dával schůzky, které měly zůstat diskrétní. Bylo tam prázdno a Rinehart přišel o něco dřív. Posadil se tedy k baru a objednal si pití.

* * *

Laciná hromadná žaloba podaná F. Clydem Hardinem sice v Mississippi velkou pozornost nevyvolala, ale v New Yorku to byla mnohem významnější zpráva. Finanční tisk se jí okamžitě chytil a už tak těžce zkoušené akcie Krane Chemical dostaly další zásah.

Pan Trudeau strávil den tím, že telefonoval a řval na Bobbyho Ratzlaffa. Akcie Krane se prodávaly mezi 18 a 20 dolary, ale hromadná žaloba je ještě o pár babek srazila. Uzavíraly na hodnotě 14,50, což bylo nové minimum, a Carl předstíral, že ho to vyvádí z míry. Ratzlaff, který si půjčil milion dolarů ze svého penzijního fondu, vypadal ještě deprimovanější.

Čím níž, tím líp. Carl chtěl, aby akcie spadly co nejníž. Na papíře už přišel o miliardu a mohl by klidně přijít i o víc, protože jednoho dne se to všechno s velkou slávou vrátí. Nevěděl to nikdo než dva bankéři v Curychu, ale Carl už teď nakupoval akcie Krane prostřednictvím skvěle neprůhledné společnosti v Panamě. Pečlivě shromažďoval akcie po malých dávkách, aby nezastavil jejich klesající trend. Když se obchody moc nehýbaly, posbíral jich tak pět tisíc, když ano, dvacet tisíc, ale nic takového, co by na sebe příliš upozorňovalo. Za chvíli se budou zveřejňovat výsledky za čtvrté čtvrtletí a Carl od Vánoc vytrvale upravoval účetní knihy. Akcie budou dál klesat. A on je bude dál kupovat.

Po setmění poslal Ratzlaffa pryč a pak zavolal několika lidem, kteří mu telefonovali předtím. V sedm nasedl do svého bentleye a Toliver ho odvezl do té vietnamské hospůdky.

Carl Rineharta neviděl od první schůzky v Boča Raton tenkrát v listopadu, tři dny po rozsudku. Nepoužívali normální poštu, e-mail, fax, expresní zásilky, pevné linky ani standardní mobily. Každý z nich měl smartphone, kterým se mohli spojit výhradně spolu, a Carl jednou týdně, když měl zrovna čas, zjišťoval, co je nového.

Odvedli je skrz bambusový závěs do intimně osvětlené vedlejší místnosti s jedním stolem. Číšník donesl pití. Carl povinně proklínal hromadné žaloby a právníky, kteří je podávají. „Tak teď budeme řešit vyrážky a krvácení z nosu,“ prohlásil. „Každý balík, co kdy třeba jenom projel kolem továrny, je najednou poškozený. Nikdo si už nevzpomíná na staré dobré časy, kdy jsem platil nejvyšší mzdy v jižním Mississippi. Teď se právníci předhánějí, kdo to do soudní síně stihne dřív.“

„A mohlo by to být ještě horší,“ kývl Barry. „Víme ještěojedné skupině právníků, která dává dohromady klienty. Jestli podají žalobu, připojí se k té první. Já bych si s tím hlavu nelámal.“

„Tak vy byste si nelámal hlavu? Jenže vy taky nevyhazujete oknem peníze za honoráře právníkům.“

„Však je dostanete zpátky, Carle. Jen klid.“ Teď už byli Carl a Barry, křestní jména a samá důvěrnost.

„Klid? Krane dneska uzavírala na 14,50. Kdybyste vlastnil pětadvacet milionů akcií, tak byste asi moc klidný nebyl.“

„Já bych byl klidný, a nakupoval bych.“

„Vy si nějak věříte,“ hodil do sebe Carl svou skotskou.

„Viděl jsem dneska toho našeho mládence. Předváděl se ve Washingtonu. Vypadá dobře a je tak strašně ctnostný, že to jednoho až děsí. Chytrý, dobře mluví, vede si slušně. Na všechny udělal dojem.“

„Už na to kývnul?“

„Zítra to udělá. Obědval se senátorem Ruddem, a ten starouš umí přesvědčit každého.“

„Myers Rudd,“ zavrtěl Carl hlavou. „Takový pitomec.“

„To ano, ale vždycky se dá koupit.“

„Koupit se dají všichni. Loni jsem ve Washingtonu utratil přes čtyři miliony. Rozhazoval jsem je jako konfety.“

„A Rudd určitě dostal svůj podíl. Vy a já víme, že je to hlupák, ale lidi v Mississippi to nevědí. Pro ně je král a zbožňují ho. Když bude chtít, aby náš člověk kandidoval, tak už jako by se stalo.“

Carl se vysoukal ze saka a hodil ho přes židli. Rozepnul si manžetové knoflíčky, vykasal si rukávy, a protože tady nebyl nikdo, kdo by ho viděl, uvolnil si kravatu a rozvalil se v židli. Napil se skotské. „Znáte tu historku o senátorovi Ruddovi a Úřadu na ochranu životního prostředí?“ zeptal se, i když dobře věděl, že všechny detaily nezná ani pět lidí.

„Ne,“ odpověděl Barry a také zatahal za kravatu.

„Před sedmi nebo možná před osmi lety, než začaly ty žaloby, přišel ÚOŽP do Bowmore a začal tam řádit. Oni si místní stěžovali už dost dlouho, jenže jak známo, úřad není zrovna bleskurychlý. Šťourali se v tom, udělali si nějaké testy, začali se nejdřív znepokojovat a pak už byli celí bez sebe. Velice pečlivě jsme je sledovali. Měli jsme svoje lidi všude. Máme dokonce lidi i přímo v ÚOŽP Možná jsme si s tím odpadem opravdu trochu zjednodušili život, to nevím, ale ti byrokrati začali být hrozně agresivní. Mluvili o trestním stíhání, že zavolají nejvyššího prokurátora a já nevím co ještě, ale pořád to byla interní záležitost. Ale už hrozilo, že to zveřejní a že budou mít horu šílených požadavků – očistu za příšerné peníze, strašlivé pokuty, možná dokonce uzavření továrny. Výkonným ředitelem Krane byl tenkrát jistý Gabbard; už tam není, ale byl to slušný chlap a uměl přesvědčovat. Poslal jsem Gabbarda do Washingtonu a dal jsem mu volnou ruku. Domluvil se s našimi lobbisty a dali dohromady novou zájmovou skupinu, která měla údajně působit ve prospěch zájmů výrobců chemikálií a plastů. Vymysleli plán, pro který bylo klíčové získat na naši stranu senátora Rudda. Tam dole se ho bojí, a když on bude chtít, aby odtamtud ÚOŽP vypadl, tak můžete na ÚOŽP zapomenout. Rudd už asi sto let sedí v senátním výboru pro dotace, a kdyby se ÚOŽP chtěl cukat, může jim prostě pohrozit, že jim zkrouhne finance. Je to komplikované, ale zároveň hrozně jednoduché. A krom toho, jde o Mississippi, což je Ruddovo domácí hřiště, a má tam víc kontaktů a vlivu než kdo jiný. Takže naši mládenci z té nové zájmové skupiny si ho začali namlouvat a on přesně věděl, co se děje. Je to trouba, ale tuhle hru už hraje tak dlouho, že většinu jejích pravidel sám napsal.“

Dorazily talíře nudlí s krevetami, ale nikdo si jich nevšímal.

Další runda.

„Rudd nakonec usoudil, že potřebuje tři miliony do svého volebního fondu, a my jsme souhlasili, že mu je převedeme přes ty různé nastrčené korporace a zástěrky, které vy používáte ke krytí podobných operací. Kongres to zlegalizoval, ale jinak by se tomu říkalo uplácení. A pak chtěl Rudd ještě něco. Ukázalo se, že má trochu řekněme opožděného vnuka a ten má takovou divnou vášeň pro slony. Prostě slony miluje. Má všude po zdech fotky. Kouká na přírodovědné filmy a tak. A senátor by chtěl nějaké takové to prvotřídní, čtyřhvězdičkové africké safari, aby mohl vzít vnuka podívat se na slony. Žádný problém. Pak se rozhodl, že ten výlet by se mohl líbit celé rodině, tak mu to naši lobbisti zařídili. Dvacet osm lidí, dva soukromé tryskáče, patnáct dní v africkém buši popíjeli Dom Pérignon, jedli humry a-steaky a samozřejmě viděli asi tisíc slonů. Stálo to kolem tří set tisíc a on neměl nejmenší tušení, že to platím já.“

„To je jako zadarmo.“

„To je. Na ÚOŽP prostě zadupal a oni z Bowmore utekli. Nemohli na nás ani sáhnout. A vedlejší efekt byl ten, že senátor Rudd je teď expert na všechno, co má něco společného s Afrikou. AIDS, genocida, hladomor, porušování lidských práv – na co si vzpomenete, tomu rozumí, protože dva týdny strávil někde v Keni a sledoval divoká zvířata z landroveru.“

Oba se zasmáli a konečně se pustili do nudlí. „Kontaktoval jste ho, když ty procesy začaly?“

„Ne. Právníci se do toho vrhli plnou parou. Vzpomínám si, že jsem jednou s Gabbardem o Ruddovi mluvil, jenže tehdy jsme si všichni mysleli, že politiku není dobré míchat do soudních procesů. Byli jsme si svou věcí jistí. A pěkně jsme se spletli.“

Pár minut jedli, ale ani jeden se netvářil nadšeně.

„Ten náš člověk se jmenuje Ron Fisk,“ řekl Barry, když podal Carlovi velkou žlutou obálku. „Tady jsou základní údaje. Pár fotek, zázemí a podobně. Necelých osm stran, jak jste si přál.“

„Fisk?“

„To je on.“

* * *

Briannina matka právě přijela na svou pravidelnou návštěvu, kterou vykonávala dvakrát ročně. Carl trval na tom, že v takovém případě mají ona a Brianna odjet do sídla v Hamptons a jeho nechat v bytě samotného. Její matka byla o dva roky mladší než Carl a považovala se za dostatečně atraktivní, aby ho zaujala. Strávil v její přítomnosti ani ne hodinu ročně a pokaždé si uvědomil, že se v podstatě modlí, aby Brianna měla jiné geny. Tu ženskou nesnášel. Matka trofejní manželky nemusí být automaticky trofejní tchyně a obvykle jeví trochu přílišnou lásku k penězům. Carl nesnášel všechny svoje tchyně. Ostatně mu vadil už sám fakt, že vůbec tchyni má.

Byly tedy pryč. Mezonet na Páté avenue byl celý jen jeho. Brianna naložila Sadler MacGregorovou, ruskou chůvu, svou asistentku, svého výživového poradce a jednu dvě komorné a vyrazila s nimi v malém karavanu na ostrov, aby přepadla jejich tamní krásný dům a sekýrovala personál.

Carl vystoupil ze soukromého výtahu. První, na co narazil, byla Znásilněná Imelda. Když ji uviděl, sprostě zaklel, ignoroval svého sluhu, zahnal zbytek personálu s tím, že nic nepotřebuje, a jakmile byl konečně sám v nádherném soukromí svého bytu, oblékl si pyžamo, župan a tlusté vlněné ponožky. Našel doutník, nalil si sklenici singlemaltky a vyšel na malou terasu s výhledem na Pátou avenue a Central Park. Bylo sychravo a větrno a to mu naprosto vyhovovalo.

Rinehart ho varoval, ať si neláme hlavu s podrobnostmi kampaně. „Bude i lepší, když nebudete vědět všechno,“ opakoval několikrát. „Věřte mi. Tohle je moje profese a já jsem v ní velice dobrý.“

Jenže Rinehart nikdy nepřišel o miliardu dolarů. Podle jednoho novinového článku, který byl dokonce přímo o Carlovi, jen šest lidí kdy přišlo o miliardu dolarů za jediný den. Barry nikdy nepozná, jak je to zahanbující, padnout v tomhle městě tak rychle a tak tvrdě. Přátel ubylo. Carlovy vtipy nebyly k smíchu. Jisté části společenských kruhů mu byly zřejmě uzavřeny (i když Carl věděl, že tohle je jen dočasné). Dokonce i jeho manželka mu připadala maličko chladnější a méně oddaná. Nemluvě už o tom, jak přezíravě se k němu chovali lidé, na kterých záleželo – bankéři, správci fondů, špičkoví investiční poradci, elita Wall Street.

Tváře mu ve větru pomalu rudly. Rozhlédl se pomalu po budovách na Páté avenue. Všude kolem miliardáři. Lituje ho někdo, nebo mají z jeho pádu radost? Odpověď dobře znal; věděl, jak se sám radoval, když zakopl někdo jiný.

Jen se smějte, pánové, řekl si a dlouze se napil whisky. Jen se smějte, protože já, Carl Trudeau, mám teď novou tajnou zbraň. Jmenuje se Ron Fisk a je to příjemný, naivní mladík, kterého jsem si (offshore) koupil za pár šupu.

Tři bloky na sever, v horních patrech budovy, kterou Carl skoro neviděl, byl mezonetový byt Peta Flinta, jednoho z mnoha jeho nepřátel. Před dvěma týdny se Pete dostal na obálku Hedge Fund Reports, navlečený do značkového obleku, který mu neseděl. Bylo na něm vidět, že tloustne. Článek pěl ódy na Peta a jeho fond, a především na ty neuvěřitelné výsledky za čtvrté čtvrtletí, za které vděčí téměř výhradně tomu, jak výhodně prodal nakrátko akcie Krane Chemical. Pete tvrdil, že na Krane vydělal půl miliardy dolarů, protože dokázal geniálně předpovědět špatný výsledek procesu. Carlovo jméno nepadlo, ale ani to nebylo třeba. Každý věděl, že přišel o miliardu, a Pete Flint tady tvrdil, že polovinu z ní shrábl on. Příšerné ponížení.

Ale pan Flint nevěděl nic o panu Fiskovi. A než to jméno zaslechne, bude už pozdě a Carl bude mít svoje peníze zpátky. A spoustu navíc.

15

Zimní setkání Asociace civilních advokátů státu Mississippi se konalo každý rok v Jacksonu začátkem února, kdy ještě zasedal zákonodárný sbor. Obvykle to byla akce na celý víkend s projevy, semináři, politickými aktualitami a tak dál. Protože Paytonovi měli momentálně ten nejsenzačnější verdikt v celém státě, všichni je chtěli slyšet. Mary Grace se omluvila. Byla sice aktivní členkou, ale takovéhle akce nemilovala. Obvykle se dlouho do noci pily koktejly a vyprávěly historky ze zákopů. A ženy ne že by tam přímo nesměly, ale rozhodně tam nezapadaly. A kromě toho někdo musel zůstat doma s Mackem a Lisou.

Wes se neochotně nabídl. I on patřil k aktivním členům, ale zimní sjezdy byly obvykle otrava. Letní setkání na pláži byla zábavnější a víc pro rodiny, a celý paytonovský klan se jich dvakrát účastnil.

Wes vyrazil do Jacksonu už v sobotu ráno a našel hotel v centru, kde se nevelký sjezd konal. Zaparkoval daleko od něj, aby žádný z ostatních advokátů nespatřil, čím teď jezdí. Všichni byli pověstní svými nablýskanými auty a jinými hračičkami, a Wes se strašně styděl za svůj otlučený taurus, který taktak přežil cestu z Hattiesburgu.

Nehodlal tu ani zůstat přes noc, protože si nemohl dovolit zaplatit sto dolarů za pokoj. Někdo by o něm možná mohl tvrdit, že je milionář, ale tři měsíce po rozsudku pořád ještě každý cent třikrát obracel. O tom, že za to svinstvo v Bowmore přijdou nějaké peníze, si mohl zatím nechat jenom zdát. I po tomhle verdiktu si pořád říkal, kde nechal zdravý rozum, když do toho procesu šel.

Obědvalo se ve velkém tanečním sále, kde sedělo dvě stě lidí. Bylo to impozantní shromáždění. Jak se táhly úvodní formality, Wes, který seděl na stupínku, si prohlížel přítomné.

Civilní advokáti byli odjakživa různorodá a mimořádně barvitá partička. Kovbojové, pobudové, radikálové, máničky, kravaťáci, teatrální individualisté, motorkáři, jáhnové, staří poctivci, pouliční podvodníci, supi, tváře z billboardů, zlatých stránek a ranních televizních zpráv. Rozhodně nebyli nudní. Štěkali se mezi sebou jako rozhádaná rodina, ale dokázali se přestat přít, vytvořit vozovou hradbu a zaútočit na své nepřátele. Pocházeli z měst, kde se rvali o případy a klienty,i z městeček, kde si brousili své schopnosti na prostých porotcích, kterým se nechtělo vydat peníze, ať už patřily komukoli. Někteří vlastnili soukromé tryskáče a létali po celé zemi a dávali dohromady nejnovější hromadné žaloby v nejnovějších velkých občanskoprávních procesech. Jiní měli k těmhle hrátkám odpor a drželi se hrdě tradice, že se soudí jen v oprávněných případech s jedním žalobcem. Nová sorta byli podnikatelé, kteří podávali žaloby ve velkém a podobně vyřizovalii vyrovnání; jen málokterý z jejich případů přišel před porotu. Jiní milovali vzrušení soudní síně. Pár jich pracovalo ve firmách, kde se peníze i schopnosti skládaly na jednu hromadu, ale o firmách civilních advokátů se vědělo, že málokdy vydrží dlouho. Většina jich ale byli osamělí pistolníci, kteří byli příliš výstřední, než aby mohli mít moc personálu. Někteří vydělávali miliony, jiní se taktak drželi nad vodou, většina se pohybovala tak kolem 250 000 ročně. Pár jich bylo momentálně na dně. Mnozí na tom byli jeden rok skvěle a ten příští mizerně; žili na horské dráze a vždycky byli ochotni riskovat.

Jestli měli něco společného, byla to vášnivě nezávislá povaha a nadšení z toho, že zastupují Davida proti Goliášovi.

Na politické pravici stojí vládní orgány, peníze, velké podniky a nesčetné skupiny jimi financované. Na levici jsou menšiny, odbory, učitelé a civilní advokáti. Z nich jen advokáti mají peníze, a v porovnání s byznysem je to pouhé kapesné.

I když byly doby, kdy je měl Wes chuť všechny zaškrtit, cítil se tu doma. Tohle byli kolegové, spolubojovníci, a on je obdivoval. Jsou sice arogantní, bezohlední, dogmatičtí a často jsou sami sobě nejhoršími nepřáteli. Ale za malého člověka se nikdo nebije tak jako oni.

Když obědvali studené kuře a ještě studenější brokolici, pronesl předseda legislativní komise dost pochmurnou zprávu o tom, o jakých zákonech se momentálně diskutuje na Kapitolu. Reformátoři občanskoprávních procesů už jsou tu zas a tvrdě prosazují opatření, která by měla omezit výši trestních náhrad a zavřít dveře soudních budov. Po něm následoval předseda politické komise, který byl optimističtější. V listopadu se chystají volby soudců, a i když bylo příliš brzo na nějaké definitivní závěry, vypadalo to, že jejich „dobří“ soudci jak na okresní, tak na odvolací úrovni by měli zůstat bez výrazných soupeřů.

Po koláči a kávě byl představen Wes Payton a dostalo se mu bouřlivého přivítání. Začal tím, že omluvil nepřítomnost své spoluadvokátky, která je tím pravým mozkem bowmoreského procesu. Bylo jí moc líto, že sem nemůže přijet, ale domnívala se, že víc ji potřebují děti doma. Wes pak začal s dlouhou rekapitulací případu Bakerová, rozsudku i současného stavu ostatních žalob proti Krane Chemical. V téhle společnosti byl výrok ve výši 41 milionů obdivovanou trofejí a muži, který ji získal, by dokázali naslouchat celou věčnost. Jen pár z nich zažilo na vlastní kůži nadšení z takového vítězství, a všichni už museli polknout hořkou pilulku špatného rozsudku.

Když skončil, ozval se další hlučný potlesk a potom přišla improvizovaná chvíle otázek a odpovědí. Kteří experti zabrali? Jak velké byly výdaje na proces? (Wes zdvořile odmítl uvést částku. I mezi lidmi zvyklými vydávat velké peníze byla suma tak bolestná, že se mu nechtělo ji rozebírat.) V jakém stavu je jednání o mimosoudním vyrovnání, pokud něco takového probíhá? Jak ovlivní hromadná žaloba postavení žalobkyně? Co odvolání? Wes by byl mohl mluvit hodiny a pořád by měl publikum.

Později během odpoledne, při prvních koktejlech, se kolem něj znovu shlukli lidé, kterým odpovídal na další otázky a vyvracel další klepy. Skupina, která kroužila kolem toxické skládky v severní části státu, se na něj sesypala a loudila z něj rady. Mrknul by se na jejich případ? Doporučil by jim odborníky? Nepřijel by se podívat? Nakonec jim unikl k baru a tam narazil na Barbaru Mellingerovou, chytrou a ostřílenou výkonnou ředitelku asociace a její hlavní lobbistku.

„Máš chvilku?“ zeptala se a couvli spolu do rohu, kde je nemohl nikdo slyšet.

„Donesly se mi dost děsivé řeči,“ začala, napila se ginu a podívala se po přítomných. Mellingerová strávila dvacet let v prostorách Kapitolu státu Mississippi a znala terén jako nikdo. A drby obvykle neroznášela. Slyšela sice víc než kdo jiný, ale když někomu vykládala, co se povídá, bylo na tom obvykle něco víc než pouhé řeči.

„Jdou po McCarthyové,“ řekla.

„Kdo?“ Wes stál vedle ní a také se rozhlížel po lidech.

„Pořád jedni a titíž – Obchodní komise a celá tahle parta hrdlořezů.“

„McCarthyovou neporazí.“

„No, zkusit to můžou.“

„Ona to ví?“ Wes ztratil zájem o svou limonádu bez cukru.

„Myslím, že ne. Neví to nikdo.“

„Mají kandidáta?“

„Jestli mají, tak nevím, kdo to je. Ale oni si už umějí najít lidi, které by tam protlačili.“

Co vlastně čekala, že Wes řekne nebo udělá? Jediná obrana byly peníze na kampaň, a on nemohl přispět ani centíkem.

„A ví se to tady?“ zeptal se a hlavou ukázal na debatující hloučky.

„Ještě ne. Zatím neděláme nic a čekáme. McCarthyová samozřejmě nemá žádné peníze v bance. Tihle soudci od Nejvyššího si myslí, že jsou neporazitelní, povznesení nad politiku a tak dál, a když se objeví nějaký protivník, obvykle to zaspí.“

„Máš nějaký plán?“

„Ne. Zatím musíme čekat. A modlit se, aby to byly jen řeči. Před dvěma lety, když jsme volili McElwayna, čekali až do poslední minuty, než ohlásili kandidaturu, a tou dobou už měli v bance milion.“

„Ale vyhráli jsme my.“

„To ano. Ale netvrď mi, že ses nebál.“

„Příšerně.“

Postarší hipík s ohonem se přikolébal a zahřímal: „Ale nakopali jste jim tam dole pěkně prdel.“ Podle toho, jak začal, to vypadalo, že se ho Wes nejméně půl hodiny nezbaví. Barbara se dala na ústup. „Pokračování příště,“ zašeptala.

* * *

Když jel Wes domů, několik mil si ještě vychutnával uplynulé odpoledne. Pak ale propadl těžké depresi, když si vzpomněl na tu zprávu o McCarthyové. Mary Grace samozřejmě nic z toho nezatajil, a po večeři vyklouzli z bytu a šli na dlouhou procházku. Ramona a děti se dívaly na starý film.

Jako všichni dobří právníci i oni nejvyšší soud pozorně sledovali. Přečetli a rozebrali každé rozhodnutí. Byl to zvyk, s kterým přišli hned na začátku svého partnerství a kterého se důsledně drželi. Za starých časů se složení soudu měnilo jen málo. Volná místa vznikala, když někdo zemřel, a dočasně dosazení členové se obvykle pak stali členy stálými. Během let guvernéři moudře vybírali náhradníky a soud měl respekt. Hlučné kampaně se nekonaly. Soud si zakládal na tom, že jeho jednání a rozhodnutí nemají s politikou nic společného. Jenže tyhle nóbl časy se pomalu měnily.

„Ale s McElwaynem jsme je porazili,“ opakovala už poněkolikáté.

„O tři tisíce hlasů.“

„Ale porazili.“

Před dvěma lety, když soudce Jimmy McElwayna tak zaskočili ve volbách, brodili se Paytonovi v bahně bowmoreského procesu a finančně přispět nemohli. Místo toho věnovali tu trochu času, co jim ještě zbývala, práci v místní komisi. Dokonce sčítali hlasy v den voleb.

„Vyhráli jsme proces, Wesi, a odvolání neprohrajeme,“ řekla.

„Souhlas.“

„A stejně jsou to nejspíš jen řeči.“

* * *

Následující pondělí odpoledne se Ron a Doreen Fiskovi nenápadně ztratili z Brookhavenu a jeli do Jacksonu na schůzku s Tonym Zacharym. Měli se tam seznámit s určitými lidmi.

Dohodli se, že Tony bude oficiálně kampaň řídit. První, koho přivedl do zasedací síně, byl navrhovaný finanční ředitel, výborně oblečený mladík s dlouhou zkušeností z kampaní na státní úrovni, a to v celých dvanácti státech! Jmenoval se Vancona a rychle a sebejistě jim načrtl hlavní obrysy finančního plánu. Používal laptop a projektor a všechno to v jasných barvách zářilo na bílém plátně. Na straně příjmů přispěje koalice příznivců částkou 2,5 milionu. Mnozí z nich patří k těm, s nimiž se Ron setkal ve Washingtonu, a k tomu Vancona přidal dlouhý seznam jiných skupin. Jména Ronovi splývala, ale sám jejich počet byl úctyhodný. Můžou čekat dalších 500 000 od individuálních dárců po celém volebním obvodě; tyhle peníze přijdou, až se Ron pustí do své kampaně a začne sbírat přátele a dělat na lidi dojem.

„Já vím, jak ty peníze získat,“ ujistil ho Vancona několikrát, ale nebylo to urážlivé. Tři miliony dolarů bylo magické číslo a prakticky zaručovalo vítězství. Ron a Doreen jen lapali po dechu.

Tony je pozorně sledoval. Nejsou hloupí. Jen se nechají snadno oklamat, jako za takových okolností každý. Položili pár otázek, ale jen proto, že museli.

Také na straně výdajů měl Vancona nachystaná všechna čísla. Televizní, rozhlasové a novinové inzeráty, reklamní dopisy, cestování, platy (ten jeho měl činit 90 000 dolarů za celé tohle dobrodružství), pronájem kanceláří, zkrátka všechno až po samolepky, transparenty, billboardy a pronájem aut. Celkový součet mu vycházel 2,8 milionu, to znamenalo, že měli ještě určitou rezervu.

Tony jim přistrčil dva tlusté pořadače, z nichž každý nesl majestátní nápis: „NEJVYŠŠÍ SOUD, JIŽNÍ VOLEBNÍ OBVOD, RON FISK VERSUS SHEILA MCCARTHYOVÁ. DŮVĚRNÉ.“

„Všechno to tady máte,“ řekl.

Ron obrátil pár stránek, položil několik nevinných otázek.

Tony vážně pokyvoval, jako by jeho kandidát naprosto přesně chápal, oč jde.

Další návštěvník – Vancona zůstal v místnosti, byl teď už členem týmu – byla výřečná šedesátiletá dáma z Washingtonu, jejíž specializací byla reklama. Představila se jako Kat Nějaká. Ron se musel podívat do svých poznámek, aby si to ověřil: Broussardová. Vedle jejího jména byla funkce: ředitelka pro inzerci.

Kde Tony všechny ty lidi našel?

Kat byla velkoměstsky hyperaktivní. Její firma se specializuje na volební kampaně na státní úrovni a pracovala už na víc než stovce takových.

Ron se chtěl zeptat, kolik procent z nich bylo vítězných, ale Kat mu na žádné otázky nedala prostor. Pěla ódy na jeho tvář a hlas a byla si jistá, že dokážou vytvořit „vizuály“, které by náležitě zdůraznily jeho hloubku a upřímnost. Moudře většinu té doby hleděla na Doreen a mezi oběma ženami přeskočila jiskra porozumění. Kat se posadila.

O komunikaci se postará firma z Jacksonu. Její šéfkou byla další dáma s řečí jako kulometná palba; jmenovala se Candace Grumeová a nikoho nepřekvapilo, že má v těchhle věcech obsáhlé zkušenosti. Vysvětlila mu, že úspěšná kampaň musí neustále koordinovat veškerou komunikaci. „Kdo si nedá pozor na jazyk, obvykle na to doplatí,“ šveholila. „A to platí i pro volby.“ Jejich klientem byl i současný guvernér, a to nejlepší si nechala na konec. Její firma víc než deset let zastupovala senátora Rudda. Víc říkat nemusela.

Pak předala slovo odborníku na průzkumy veřejného mínění, chytrému statistikovi jménem Tedford, který v necelých pěti minutách stačil prohlásit, že správně předpověděl výsledky prakticky všech voleb v posledních letech. Byl z Atlanty. Když jste z Atlanty a ocitnete se v nějakém Zapadákově, je důležité všem připomenout, že jste opravdu z Atlanty. Po dvaceti minutách měli Tedforda plné zuby.

Terénní koordinátor nebyl z Atlanty, ale z Jacksonu. Jmenoval se Hobbs a Ronovi byl povědomý. Chlubil se, že vede úspěšné kampaně v tomhle státě – někdy veřejně, někdy z pozadí – už patnáct let. Oháněl se jmény svých vítězů; o poražených se zmínit zapomněl. Kázal o nutnosti místní organizace, o důležitosti prostých lidí, o tom, že je třeba klepat lidem na dveře, ucházet se o jejich hlasy a tak dál. Hlas měl úlisný a oči mu občas žhnuly horlivostí pouličního kazatele. Ronovi šel na nervy. Doreen později přiznala, že jí připadal okouzlující.

Dvě hodiny poté, co ta přehlídka začala, už Doreen nevnímala téměř nic a Ronův zápisník přetékal tou spoustou žvástů, které si zapisoval, aby nevypnul mozek.

Tým byl teď úplný. Pět dobře placených profesionálů. Šest, když počítáme Tonyho, ale toho bude platit Právní vize. Ron, který listoval svými poznámkami, když se Hobbs vykecával, našel sloupec, který uváděl, že plat „profesionála“ je 200 000 dolarů a „konzultanta“ 175 000 dolarů. Udělal si poznámku, že se na to má pak Tonyho přeptat. Ty částky mu přišly trochu moc vysoké; na druhou stranu, co on věděl, jak to v takové důrazné volební kampani chodí?

Udělali si přestávku na kávu a Tony odvedl ostatní z místnosti. Odcházeli s přátelskými pozdravy, celí žhaví do nadcházející kampaně a se sliby, že se musejí co nejdřív znova sejít.

Když byl Tony se svými klienty zase sám, vypadal náhle unaveně. „Poslyšte, já vím, že toho je moc najednou. Promiňte mi to, ale všichni máme spoustu práce a čas hraje klíčovou roli. Říkal jsem si, že bude lepší uspořádat jednu velkou schůzku než několik menších.“

„To je v pořádku,“ vypravil ze sebe Ron. Káva zabrala.

„Nezapomínejte, že to je vaše kampaň,“ prohlásil ještě Tony s vážnou tváří.

„Víte to určitě?“ zeptala se Doreen. „Zatím to tak nevypadá.“

„Ale jistě, Doreen. Dal jsem dohromady ten nejlepší možný tým, ale můžete z něj kohokoli hned teď vyškrtnout. Jen řekněte a já sednu k telefonu a najdu vám náhradu. Je tam někdo, kdo se vám nelíbí?“

„Ne, to neříkám, jenom –“

„Působí to dost drtivě,“ přiznal Ron. „To je všechno.“

„Samozřejmě. Je to velká kampaň.“

„Ani velké kampaně nemusejí působit drtivě. Já vím, že jsem nováček, ale nejsem naivní. Před dvěma lety, v McElwaynově kampani, jeho soupeř získal a utratil dva miliony dolarů, a byla to hodně těsná bitva. Teď tady házíme čísly, která jsou ještě mnohem větší. Odkud ty peníze jdou?“

Tony si nasadil brýle na čtení a sáhl po pořadači. „Myslel jsem, že jsme o tom už mluvili,“ podotkl. „Vancona s vámi ta čísla prošel.“

„Umím číst, Tony,“ odsekl Ron. „Jména a sumy vidím. Na to se neptám. Chci vědět, proč jsou ti lidé ochotní vyklopit tři miliony na podporu někoho, o kom nikdy neslyšeli.“

Tony si pomalu sundal brýle a zatvářil se nešťastně. „Rone, neprobírali jsme tohle už aspoň desetkrát? Loni utratila Právní vize skoro čtyři miliony, aby nám zvolili jednoho člověka v Illinois. Skoro šest milionů jsme utratili v Texasu. Ta čísla jsou hrozná, jenže vyhrávat je dneska dost drahé. Kdo vypisuje šeky? Ti lidé, které jste viděl ve Washingtonu. Hnutí za ekonomický rozvoj. Konzervativní křesťané. Doktoři, kterým tenhle systém soustavně hází klacky pod nohy. Jsou to lidé, kteří chtějí změnu, a jsou ochotni za ni zaplatit.“

Ron upil ještě trochu kávy a podíval se na Doreen. Dlouhou chvíli bylo ticho. Tony poposedl, odkašlal si a pak tiše řekl: „Podívejte, jestli z toho chcete vycouvat, stačí, když to řeknete. Ještě není pozdě.“

„Já to nebalím, Tony,“ řekl Ron. „Ale na jeden den je toho trochu moc. Všichni ti profesionální konzultanti a –“

„S těmi lidmi budu jednat já. To je moje práce. Vaše práce je postavit se za řečnický pult a přesvědčit voliče, že vy jste ten pravý. Voliči, Rone a Doreen, tyhle lidi nikdy neuvidí. Nikdy neuvidí ani mě, díky Bohu. Vy jste kandidát. To vaše tvář, vaše myšlenky, vaše mládí a nadšení je přesvědčí. Ne já. A ne partička ze štábu.“

Všichni byli vyčerpaní a hovor vázl. Ron a Doreen sebrali tlusté složky poznámek a rozloučili se. Cesta domů byla zamlklá, ale ne nepříjemná. V době, kdy projížděli prázdným centrem Brookhavenu, už byli zase nadšení z té výzvy, která je čekala.

Jeho Ctihodnost Ronald M. Fisk, soudce Nejvyššího soudu státu Mississippi.

16

Soudkyně McCarthyová vklouzla do své kanceláře v sobotu dopoledne a zjistila, že tam nikdo není. Prolistovala poštu a zapnula počítač. Na její oficiální mailové adrese byly jen obvyklé soudní záležitost. Na soukromém mailu měla vzkaz od dcery, potvrzující dnešní večeři u ní doma v Biloxi. A také zprávy od dvou mužů, jednoho, s kterým chodila, a druhého, který pořád ještě přicházel v úvahu.

Měla na sobě džíny, sportovní boty a hnědé tvídové jezdecké sako, které jí před mnoha lety dal její bývalý manžel. U nejvyššího soudu nebylo o víkendu formální oblékání povinné, protože tam chodili jen úředníci.

Náhle se bez jediného zvuku objevil šéf jejího sekretariátu Paul a řekl: „Dobré ráno.“

„Co vy tady děláte?“ zeptala se.

„Jako vždycky. Čtu souhrny.“

„Něco zajímavého?“

„Ne.“ Hodil jí na stůl časopis. „Tohle je na cestě. Mohla by to být zábava.“

„Co to je?“

„Ten velký rozsudek z Cancer County. Jednačtyřicet milionů dolarů. Bowmore.“

„Aha, ano,“ vzala do ruky časopis. Každý právník a soudce v tomhle státě tvrdil, že zná někoho, kdo něco ví o případu Bakerová. Hodně se o tom mluvilo a psalo, už během procesu, ale zvlášť po něm. Paul a ostatní úředníci o tom často diskutovali. Sledovali ten případ už teď, protože věděli, že za několik měsíců sem dorazí odvolání.

V článku se rozebírala ze všech stran bowmoreská jedovatá skládka i žaloba, která z ní vzešla. Byly tu fotografie města, opuštěného, se zatlučenými okny; fotky Mary Grace, jak si prohlíží ostnatý drát kolem továrny Krane a jak sedí s Jeannette Bakerovou ve stínu stromu, obě s lahví vody v ruce; fotky dvaceti údajných obětí – černých, bílých, dětí, starců. Hlavní postavou ale byla Mary Grace a její význam s každým dalším odstavcem rostl. Byl to její případ, její věc. Bowmore bylo její město a její přátelé umírali.

Sheila dočetla článek a najednou ji kancelář začala nudit. Cesta do Biloxi potrvá tři hodiny. Odešla, aniž potkala kohokoli dalšího, a beze spěchu zamířila autem na jih. V Hattiesburgu se zastavila pro benzin a pak z náhlého rozmaru zamířila na východ, protože byla najednou zvědavá na Cancer County.

* * *

Když soudkyně McCarthyová předsedala procesům, často si potajmu zajela na místo sporu, aby si ho nenápadně obhlédla na vlastní oči. Nejasné detaily havárie cisterny na rušném mostě začaly být mnohem zřejmější poté, co na tom mostě strávila sama v noci hodinu přesně v době, kdy k nehodě došlo. V případě vraždy zavrhla tvrzení obžalovaného, že šlo o sebeobranu, když si prohlédla uličku, v níž se našlo tělo. Přesně na to místo totiž dopadalo ostré světlo z okna skladiště. Během žaloby o protiprávnou smrt na železničním přejezdu jezdila tou ulicí ve dne i v noci, dvakrát zastavila, protože projížděl vlak, a nakonec došla k závěru, že to byla řidičova vina. Svoje názory si pochopitelně nechávala pro sebe. O rozsudku rozhodovala porota, ne soudce, ale ji na místo činu vábila podivná zvědavost. Chtěla znát pravdu.

Bowmore bylo skutečně tak pochmurné, jak se v článku psalo. Zaparkovala za kostelem, dva bloky od Main Street, a šla se projít. Bylo nepravděpodobné, že by ve městě potkala ještě jiný červený kabriolet BMW, a nechtěla na sebe zbytečně upozorňovat.

Dokonce i na to, že byla sobota, tu byl malý provoz, obchody skoro prázdné. Polovina výloh byla zatlučéna prkny, otevřeno mělo jen pár zbylých mohykánů. Lékárna, diskont, několik dalších maloobchodníků. Zastavila se u kanceláře firmy F. Clyde Hardin&partneři. O tom byla v článku zmínka.

Stejně tak o kavárně Babe’s, kde se Sheila uvelebila u baru v naději, že se dozví něco víc o tom případu. A neměla být zklamána.

Byly skoro dvě odpoledne a u baru neseděl nikdo jiný. Dva mechanici z autodílny chevroletu u jednoho stolku si dávali pozdní oběd. Jídelna byla tichá, zaprášená, potřebovala by vymalovat a zbrousit podlahy, a bylo jasné, že se už několik desítek let nezměnila. Po zdech visely fotbalové tabulky od roku 1961, třídní fotky, staré články z novin, zkrátka všechno, co měl kdo chuť vystavit. Velká cedule hlásala: „Používáme pouze vodu v lahvích.“

Za pultem se objevila Babe a začala přátelským: „Co si dáte?“ Měla na sobě naškrobenou bílou uniformu, dokonale čistou vínovou zástěru s růžově vyšitým nápisem „Babe“, bílé punčocháče a bílé boty a mohla by od minuty hrát ve filmu z padesátých let. A nejspíš tu taky tak dlouho působila, ačkoli natupírované vlasy měla pořád výrazně obarvené. Byly skoro stejné jako ta zástěra. Měla kuřácké vrásky kolem očí, ale ani vrásky neodolaly tlusté vrstvě make-upu, kterou na sebe Babe každé ráno plácala.

„Jenom vodu,“ řekla Sheila. Na vodu byla zvědavá.

Při většině činností se Babe tesklivě dívala velkými okny na ulici. Uchopila láhev a podotkla: „Vy nejste odsud.“

„Jenom tudy projíždím,“ potvrdila Sheila. „Mám příbuzné v okrese Jones.“ A byla to pravda. Jedna vzdálená teta, která je možná dokonce ještě naživu, odjakživa bydlela o kousek vedle, v okrese Jones.

Babe před ni postavila dvoudeckovou láhev vody s prostým nápisem „Lahvováno pro Bowmore“. Vysvětlila, že i ona má příbuzné v okrese Jones. Než se stihly tyto genealogické otázky dostatečně rozvinout, Sheila urychleně změnila téma.

V Mississippi všichni dříve či později zjistí, že mají společné příbuzné.

„Co je tohle?“ řekla a vzala do ruky láhev.

„Voda,“ odpověděla Babe s nechápavým pohledem.

Sheila si láhev prohlížela a nechala Babe převzít otěže konverzace. „Všechna voda tady v Bowmore je v lahvích. Vozí se sem náklaďákem z Hattiesburgu. To, co tady teče, se pít nedá. Je kontaminovaná. Odkud jste?“

„Od pobřeží.“

„Vy jste o bowmoreské vodě neslyšela?“

„Je mi líto.“ Sheila odšroubovala víčko a napila se. „Chutná to jako voda.“

„To byste měla ochutnat tu druhou.“

„Co je s ní?“

„Panebože, milánku,“ řekla Babe a rozhlédla se, jestli ještě někdo kolem tu šokující otázku slyšel. Nikdo tu ale nebyl, a tak si Babe otevřela limonádu bez cukru a přisedla na bar. „Neslyšela jste nikdy o Cancer County?“

„Ne.“

Další nevěřícný pohled. „To jsme my. Tenhle okres má nejvyšší výskyt rakoviny v zemi, protože pitná voda je tu znečištěná. Bývala tady chemička, Krane Chemical, taková parta chytráků z New Yorku. Spoustu let – dvacet, třicet, čtyřicet, podle toho, komu věříte – vyhazovali všechna možná jedovatá svinstva do nějakých jam za továrnou. Barely a barely, sudy a sudy, tuny a tuny těch svinstev šly do jam, a nakonec to prosáklo do vodonosné vrstvy, ze které tohle město někdy v osmdesátých letech začalo čerpat vodu. Na radnici vážně seděla banda tupců, to vám povím. Pitná voda byla nejdřív průsvitná, pak světlešedá, pak světle žlutá, teď je hnědá. Začala být divně cítit, pak už přímo smrděla. Celé roky jsme bojovali s městem, ať ji čistí, jenže oni na nás kašlali. A zvysoka. Zkrátka kvůli vodě tady bylo hodně zle, a to byl teprv začátek. Pak začali lidi umírat. Všude tady kolem se rozlezla rakovina jako mor. Lidi umírali napravo nalevo. A umírají dodneška. Inez Perdueová umřela v lednu. Řekla bych, že byla tak číslo pětašedesát. Tak nějak. Při tom procesu to všechno vyšlo na světlo.“ Odmlčela se, aby si prohlédla dva chodce, kteří se loudali po chodníku.

Sheila se opatrně znova napila. „Při jakém procesu?“ zeptala se.

„O tom jste taky neslyšela?“

Sheila nevinně pokrčila rameny a řekla znova: „Já jsem z pobřeží.“

„No jo.“ Babe se pro změnu opřela o pravý loket. „Celé roky se mluvilo o žalobách. Chodili sem každou chvíli různí právníci na kafe, a řeknu vám, šeptat je tedy nikdo nenaučil. Všecko jsem to slyšela. Pořád to slýchám. Mluvilo se hodně a dlouho. Že budou žalovat Krane Chemical za tohle a za tamto, ale nestalo se nic. Podle mě byl ten proces prostě moc veliký, a kromě toho, šli by proti velké chemičce, co má spoustu peněz a spoustu prohnaných právníků. O žalobách se přestalo mluvit, ale o rakovině ne. Děti umíraly na leukemii. Lidi měli nádory na ledvinách, v játrech, v měchýři, v žaludku, a byl to hnus, milánku, hnus. Krane si nadělala velké prachy na pesticidu jménem Pillamar 5, ale ten zakázali už před dvaceti lety. Tady ho zakázali, ale třeba v Guatemale a na podobných místech ne. Tak tu Pillamar 5 dělali dál a posílali ho do banánových republik, kde tím stříkali ovoce a zeleninu a pak nám je sem vozili zpátky a my jsme to jedli. To se taky prozradilo při procesu, a jestli chcete něco vědět, zrovna tohle porotu pěkně nadzvedlo. Nebo něco je nadzvedlo určitě.“

„Kde byl ten proces?“

„Určitě tady nemáte žádné příbuzné?“

„Určitě.“

„Nebo kamarády tady v Bowmore?“

„Ne.“

„A nejste reportérka, že ne?“

„Ne. Jenom tudy projíždím.“

Když se Babe ujistila, že skutečně může mluvit, zhluboka se nadechla a pustila se do toho. „Předali to z Bowmore jinam, což bylo od nich chytré, protože tady by porota hlasovala pro trest smrti pro Krane i pro ty hajzly, co ho vedou. Soudilo seto v Hattiesburgu, u soudce Harrisona, toho mám ráda. Okres Cary patří do jeho obvodu a on tady léta jídal. Je na ženské, ale to nevadí. Já jsem zas na chlapy. No prostě, právníci hrozně dlouho jenom mluvili a mluvili, ale nikdo se neodvážil jít proti Krane. A potom jedna místní holka, mladá ženská, vážně, jedna z nás, si prostě řekla, k čertu se vším, a podala velkou žalobu. Mary Grace Paytonová se jmenuje, vyrůstala asi dva kilometry od města. Na střední škole byla nejlepší ve svojí třídě. Vzpomínám si na ni, když byla ještě dítě. Její otec, Truman Shelby, sem dodneška občas zajde. Já tu holku miluju. Žalovali jménem Jeannette Bakerové, té umřel manžel a malý syn, osm měsíců po sobě. Krane bojovala jako blázen, měli tam asi sto právníků, podle toho, co se povídalo. Proces trval tři měsíce a Paytonovi se na něm málem zruinovali. Ale vyhráli. Porota to dala Krane sežrat. Jednačtyřicet milionů dolarů. Opravdu vám to ušlo? Jak o tomhle může někdo nevědět? Bowmore to proslavilo. Nechcete něco jíst, milánku?“

„Co grilovaný sýr?“

„Máte ho mít.“ Babe hodila na gril dva kusy bílého chleba, aniž přitom přestala mluvit. „Teď se odvolali, a já se každý večer modlím, aby Paytonovi vyhráli. A už zase jsou tady právníci, čenichají a hledají nové oběti. Slyšela jste někdy o Clydovi Hardinovi?“

„Neznám.“

„Sídlí tady, sedm domů nalevo. Je tam odjakživa. Chodí sem v půl deváté na kafe ještě s pár dalšími podobnými veterány. On je fajn, ale jeho žena je husa nafrněná. Clyde má strach ze soudní síně, tak se dal dohromady s takovými podvodníky z Filadelfie – ani nejsou z Mississippi! – a podali hromadnou žalobu jménem bandy povalečů, co se na tom snaží přiživit. Říká se, že někteří ti jejich takzvaní klienti tady ani nebydlí. Jen chtějí shrábnout prachy.“ Rozbalila dva plátky taveného čedaru a položila je na horký chléb. „Majonézu?“

„Ne.“

„Nebo pár hranolků?“

„Ne, díky.“

„No, zkrátka ve městě se to hádá víc než kdy dřív. Ti, co jsou fakt nemocní, mají vztek na ty nové oběti, co to o sobě jenom tvrdí. Je to zvláštní, co dokážou peníze s lidmi udělat. Pořád natahují ruce. Někteří ti právníci si myslí, že to Krane nakonec vzdá a nabídne velké odškodnění. Lidi zbohatnou. Právníci zbohatnou ještě víc. Ale jiní jsou přesvědčení, že Krane nikdy nepřipustí, že by za něco mohla. Nikdy to neudělali. Před šesti lety, když se začalo hodně mluvit o žalobách, prostě to tu jednou o víkendu zabalili a utekli do Mexika, kde můžou nejspíš vyhazovat a znečišťovat, jak je jim libo. Asi zabíjejí Mexičany napravo nalevo. Je to zločin, co ta firma udělala. Zabila tohle město.“

Když byl sýr skoro černý, složila sendvič dohromady, překrojila ho napůl a podala ho Sheile s nakrájenou okurkou.

„Co se stalo se zaměstnanci Krane?“

„Vypekli je. Ale to nebylo žádné překvapení. Spousta jich odjela hledat si práci jinde. Tady kolem moc míst není. Někteří byli slušní, a někteří věděli, co se tam děje, ale drželi zobák. Ono totiž kdyby to začali vykřikovat do světa, tak je vyrazili. Mary Grace pár z nich našla a přitáhla je k soudu. Někteří řekli pravdu. Někteří lhali a Mary Grace je roztrhala na kusy, co jsem tak slyšela. Já sama jsem na tom procesu nebyla, ale zprávy jsem měla každý den. Celé město bylo jako na jehlách. Tu továrnu léta řídil jistý Earl Crouch. Vydělal si slušné peníze a říkalo se, že mu Krane vyplatila odstupné, když utíkala. Crouch o té skládce věděl, ale při výslechu všechno popíral. Lhal jako Tatar. To bylo před dvěma lety. A říká se, že Crouch zmizel za záhadných okolností. Mary Grace ho nedokázala najít, když ho při procesu chtěla předvolat. Prostě není. Zmizel. Dokonce ani Krane ho nenašla.“

Po téhle perle se vydala zjistit, jestli něco nepotřebují ti mechanici od chevroletu. Sheila pomalu žvýkala první sousto sendviče a předstírala, že ji ta historka moc nezajímá.

„Jaký je ten sýr?“ zeptala se Babe, když se vrátila.

„Skvělý.“ Sheila se napila a čekala na pokračování příběhu. Babe se naklonila blíž a ztišila hlas.

„Tady v Pine Grove je taková jedna rodina, Stoneovi. Dost tvrdá partička. Každou chvilku je někdo v base za krádeže aut a tak. Zkrátka lidi, co s nimi člověk kouká vycházet po dobrém. Před čtyřmi nebo pěti lety jedno ze Stoneových dětí dostalo rakovinu a umřelo. Najali si Paytonovy a mají podanou žalobu. No a já jsem slyšela, že Stoneovi našli pana Earla Crouche někde v Texasu a pomstili se. Je to jen takový drb. Lidi tadyotom moc nemluví. Ale mě by to nepřekvapilo. Stoneovi si nenechají nic líbit. A vůbec tady mají všichni nervy na pochodu. Zmiňte se tady o Krane Chemical, a lidi mají chuť se prát.“

Sheila se o něm zmiňovat nehodlala. A víc už se taky nehodlala vyptávat. Mechanici vstali, protáhli se, sáhli po párátkách a zamířili ke kase. Babe tam na ně čekala, vzala si od každého čtyři dolary a přitom jim vynadala. Proč pracují v sobotu? Co si jejich šéf myslí, že tím získá? Sheile se povedlo dostat do sebe půlku sendviče najednou.

„Chcete ještě jeden?“ zeptala se Babe, když se vrátila.

„Ne, díky. Už musím jet.“ Dovnitř se přikolébali dva teenageři a uvelebili se u stolku.

Sheila zaplatila, poděkovala Babe za popovídání a slíbila, že se zase někdy zastaví. Došla k autu a pak půl hodiny křižovala město. Článek v časopise se zmiňoval o Pine Grove a o pastoru Dennym Ottovi. Pomalu projela čtvrť kolem kostela a šokovalo ji, v jakém je stavu. Článek byl ještě mírný. Našla opuštěný průmyslový park a v něm i chemičku Krane, pochmurnou a strašidelnou, ale chráněnou ostnatým drátem.

Po dvou hodinách Sheila z Bowmore odjela a doufala, že už ho nikdy neuvidí. Chápala hněv, který vedl k vyslovení takového rozsudku, jenže soudce se nesmí nechat ovládat emocemi. Nebylo pochyby o tom, že Krane provedla dost ošklivé věci, ale otázka byla, jestli její odpady skutečně zavinily ty případy rakoviny. Porota si to zřejmě myslela.

Soudkyně McCarthyová a jejích osm kolegů budou brzo muset celou záležitost rozhodnout definitivně.

Sledovali ji na pobřeží, do jejího domu tři bloky od zátoky Biloxi. Strávila tam pětašedesát minut, pak jela dva kilometry na Howard Street, do domu své dcery. Po dlouhé večeři s dcerou, zetěm a dvěma malými vnoučaty se vrátila k sobě a přespala tam, zřejmě sama. V neděli v deset dopoledne si dala pozdní snídani v Grand Casinu s jakousi známou. Rychlé prověření značky auta ukázalo, že je to proslulá místní rozvodová právnička, nejspíš stará kamarádka. Po snídani se McCarthyová vrátila k sobě domů, převlékla se do džínů a odjela i s taškou. Řídila nonstop až do svého bytu v severní části Jacksonu, dorazila tam v 16.10. O tři hodiny později se objevil muž jménem Keith Christian (bílý, čtyřiačtyřicet let, rozvedený, profesor historie) a nesl zřejmě slušnou zásobu čínského jídla. Z bytu McCarthyové odešel příští ráno v sedm.

Tony Zachary tyhle zprávy sumarizoval osobně, ťupkal do laptopu, který nesnášel. Neuměl pořádně psát dlouho před tím, než se objevil internet, a jeho schopnosti se od té doby příliš nezlepšily. Detaily ale nemohl svěřit nikomu – písařce ani sekretářce. Muselo se to uchovat v nejvyšší tajnosti. A to shrnutí se taky nesmělo emailovat ani faxovat. Pan Rinehart trval na tom, že je musí dostat jako spěšnou zásilku přes Federal Express.

ČÁST DRUHÁ

KAMPAŇ

17

Ve starém městečku Natchez je kousek země pod útesem poblíž řeky, kde se říká Pod kopcem. Má IL Ě dlouhou a barvitou historii, která sahá až k úplnému začátku parní dopravy po Mississippi. Tohle místečko přitahovalo všechny typické postavy – obchodníky, kupce, kapitány lodí, spekulanty, hráče – co měli namířeno do New Orleans. A protože tady přecházely z ruky do ruky peníze, stahovali se sem také rváči, tuláci, podvodníci, pašeráci, obchodníci se zbraněmi, děvky a všechny myslitelné pochybné existence z podsvětí. Natchez zbohatl na bavlně, která se většinou obchodovala a přepravovala přes jeho přístav Pod kopcem. A snadno vydělané peníze zase vyvolaly poptávku po barech, hráčských doupatech, nevěstincích a hodinových hotýlkách. Když se mladý Mark Twain plavil po Mississippi jako kormidelník, býval tu pravidelným hostem. Pak válka Jihu proti Severu veškerou poříční dopravu zabila. Také z Natchezu smetla všechno bohatství a většinu nočního života. Přístav Pod kopcem zažil dlouhé období chátrání.

V roce 1990 schválil zákonodárný sbor státu Mississippi zákon, který povoloval hazardní hry na palubě lodí; představa byla taková, že hrstka napodobenin kolesových parníků si to bude funět tam a zpátky po Mississippi a náklad důchodců na nich bude přitom hrát bingo a blackjack. Podél celé Mississippi se podnikatelé vrhli do zařizování takových plovoucích kasin. Kupodivu, když si jednou někdo zákon pořádně přečetl a vyložil, zjistilo se, že lodi vůbec ani nejsou povinny fyzicky odrazit od břehu. A také nemusejí mít jakýkoli motor, který by je poháněl. Jen se dotknou řeky nebo kteréhokoli slepého ramene, náhonu, propusti, močálu, umělého kanálu nebo tišiny, jsou to poříční čluny ve smyslu zákona. Přístav Pod kopcem slavil krátký návrat ke slávě.

Bohužel při další analýze se ukázalo, že zákonodárci omylem schválili i neomezené provozování hazardních her v kasinech lasvegaského stylu, a za pár let se toto rychle se rozvíjející nové odvětví usadilo podél celého pobřeží zálivu a v okrese Tunica u Memphisu. Natchez a ostatní místa na řece tenhle raketový nástup minul, ale povedlo se jim udržet si pár svých kasin, které neměly motory a nikdy nikam nepluly.

* * *

Jedno takové zařízení se jmenovalo Šťastný Jack. Tam, u svého oblíbeného stolu na blackjack a svého oblíbeného dealera, se nad hromádkou pětadvacetidolarových žetonů hrbil Clete Coley a pil rum se sodou. Vyhrál už 1800 dolarů a bylo načase toho nechat. Sledoval dveře a čekal na člověka, s kterým měl schůzku.

Coley byl právník. Měl titul, licenci, zápis ve Zlatých stránkách, kancelář s tabulkou „Advokát“ na dveřích, sekretářku, která brala telefony, pokud zazvonily, a ohlašovala se bez nadšení jako „Advokátní kancelář“, a vizitky se všemi potřebnými údaji. Jenže Clete Coley vlastně žádný skutečný právník nebyl. Moc klientů neměl. Nesepsal by smlouvu, závěť ani darovací listinu, i kdybyste mu drželi u hlavy pistoli. K soudu nechodil a většinu ostatních právníků v Natchezu nesnášel. Clete byl prostě lump, mohutný, hlučný, opilecký ničema, který si vydělal víc peněz v kasinu než právnickou praxí. Jednou to zkusil v politice a jen taktak že neskončil se žalobou na krku. Zkoušel to ve vládních zakázkách a dopadlo to stejně. Zamlada, hned po vysoké škole, trochu pašoval marjánu, jenže toho rychle nechal, když jeho společníka našli mrtvého. Popravdě řečeno, obrátil se na víru pravou natolik, že se z něj stal tajný policista protidrogového oddělení. K tomu studoval dálkově právo a na čtvrtý pokus složil zkoušky advokátní komory.

Zdvojnásobil sázku s osmičkou a trojkou, vytáhl kluka a shrábl dalších sto dolarů. Jeho oblíbená číšnice mu donesla další koktejl. Nikdo ve Šťastném Jackovi netrávil tolik času jako pan Coley. Pro pana Coleyho cokoliv. Podíval se na dveře, podíval se na hodinky a hrál dál.

„Čekáte někoho?“ zeptal se krupiér Ivan.

„Řek bych ti to?“

„Asi ne.“

Muž, kterého čekal, se taky vyhnul několika žalobám. Znali se už skoro dvacet let, i když byli všechno, jen ne kamarádi. Tohle bude jejich druhá schůzka. Ta první dopadla tak dobře, že vedla k té dnešní.

Ivan měl čtrnáct, když si vytáhl dámu a prohrál. Další stovka pro Cleta. Měl svá pravidla. Když vyhrál 2000, končil, a když prohrál 500, končil také. Dokud byl mezi těmihle hranicemi, dokázal klidně hrát a pít celou noc. Berňák se o tom nikdy nedozví, ale letos už na tom shrábl osmdesát tisíc. A všechen rum byl zadarmo.

Cvrnkl Ivanovi dva žetony a zahájil složitý manévr, jímž hodlal dostat své mohutné tělo z vysoké stoličky dolů.

„Díky, pane Coley,“ řekl Ivan.

„Rádo se stalo.“ Clete si nacpal zbytek žetonů do kapes svého světle hnědého obleku. Vždycky hnědého, vždycky obleku a vždycky s naleštěnými kovbojskými botami značky Lucchese. Měřil metr devadesát, vážil sto čtyřicet kilo, i když tohle ani on, ani nikdo jiný nevěděl jistě. Byl ale spíš mohutný než tlustý. Kolébal se k baru, kam mezitím dorazil ten, s kým měl schůzku. Mečoun si zrovna sedal ke stolku v rohu, u kterého byl dobrý přehled po herně. Nijak se nepozdravili, ani pohledem ne. Clete se svezl na židli a vytáhl balíček cigaret. Číšnice jim donesla pití.

„Mám ty prachy,“ řekl konečně Mečoun.

„Kolik?“

„To samý, Clete. Nic se nezměnilo. Jenom čekáme, jestli řekneš jo, nebo ne.“

„A já se tě znova zeptám, kdo to je ‚my‘?“

„Ne já. Já jsem nezávislej zprostředkovatel a jsem placenej za odvedenou práci. Nikdo mě nemá na vejplatní listině. Najali mě, abych tě získal do voleb, a když řekneš ne, tak mě možná najmou, abych získal někoho jinýho.“

„Kdo tě platí?“

„To je tajný, Clete. To už jsem ti minulej tejden vysvětlil nejmíň desetkrát.“

„To jo. Možná jsem kapku natvrdlej. Nebo jsem jenom kapku nervózní. Třeba chci slyšet odpovědi. Jinak do toho nejdu.“

Podle toho, jak probíhala první schůzka, Mečoun vážně pochyboval o tom, že by Clete Coley nakonec odmítnul sto tisíc v neoznačených bankovkách. Mečoun mu je doslova položil na stůl. Sto tisíc za to, že se vloží do voleb a trochu to rozparádí. Coley byl pro tu věc jako stvořený – hlučný, drzý, barvitý, schopný říct cokoli a nestarat se o důsledky. Antipolitik, na kterého se novináři budou slétat jako vosy na bonbon.

„Říct ti můžu tohle,“ prohlásil Mečoun a výjimečně pohlédl Cletovi do očí. „Před patnácti lety, v jednom okrese daleko odsud, se jeden mladej chlap a jeho mladá rodina vrátili jednou večer z kostela. Nevěděli o tom, ale do toho domu, a byl to moc hezkej dům, zatím vlezli dva černý hajzlové a kradli tam, co se dalo. Byli zfetovaný až za ušima, pistoli v každý kapse, zkrátka hnus. Když se ta mladá rodina vrátila domů a překvapila je tam, dopadlo to špatně. Holky znásilnili. Všichni schytali kulku do hlavy a pak ty hajzlové dům podpálili. Policajti je druhej den čapli. Přiznali se, vyšly i DNA testy, zkrátka všechno. Od tý doby seděj v cele smrti v Parchmanu. Rodina toho mladýho chlápka je mimochodem dost slušně zazobaná. Jeho otce to málem zabilo, úplně se složil a zcvoknul, chudák. Ale už se vrátil a má vztek. Je bez sebe, že ty hajzlové jsou ještě naživu. Je nepříčetnej, protože v jeho milovaným státě nikdy nikoho nepopravěj. Nenávidí soudní systém a speciálně nenávidí těch devět ctihodnejch členů nejvyššího soudu. To od něj jsou ty prachy, Clete.“

Celé to byla lež, ale lhát patřilo k jeho práci.

„Ta historka se mi líbí,“ pokýval Clete.

„Ty prachy jsou pro něj drobný. A jsou tvoje, když se vrhneš do voleb a nebudeš mluvit o ničem jiným než o trestu smrti. Co na tom, do prdele. Lidi tady trest smrti milujou. Máme průzkumy, že skoro sedmdesát procent ho schvaluje a ještě víc lidem vadí, že ho v Mississippi nepoužíváme častějc. A za to může nejvyšší soud. Co bys chtěl víc?“

Clete pořád kýval. Celý týden nemyslel skoro na nic jiného. Skutečně to bylo dokonalé téma a soud byl dokonalý terč. Ty volby by mohly být ohromná zábava.

„Říkals něco o nějakejch skupinách,“ řekl a usrknul z dvojitého rumu.

„Jejich víc, ale důležitý jsou jen dvě. Jedna jsou Oběti na stráži, to je taková parta tvrďáků, co přišli o někoho z rodiny a systém jim nakašlal. Moc členů nemají, ale ty, co mají, to myslejí vážně. Mezi náma, pan X tuhle skupinu taky tajně financuje. A ta druhá, to je Koalice pro zákonnost, a to je zase absolutně legální skupina, co prosazuje zákon a pořádek a má taky slušnej vliv. Ty obě jdou s náma.“

Clete kýval, usmíval se, sledoval servírku, jak pluje kolem s tácem plným sklenic. „Tomu říkám rovnováha,“ řekl tak nahlas, aby ho slyšela.

„Už fakt nemám co víc dodat,“ prohlásil Mečoun, aniž by naléhal.

„Kde jsou ty prachy?“

Mečoun se zhluboka nadechl a potlačil úsměv. „Mám je v kufru v autě. Teda půlku, padesát tisíc. Vezmi si to, a ten den, co to oficiálně oznámíš, dostaneš dalších pade.“

„To je slušný.“

Potřásli si rukou a pak se chopili skleniček. Mečoun vytáhl z kapsy klíčky. „Moje auto je zelenej mustang, když odsud vycházíš, tak nalevo. Vem si klíče, vem si auto, já to jako nevím. Budu tady sedět a hrát blackjack, dokud se nevrátíš.“

Clete popadl klíčky, s námahou se zvedl, překolébal se přes kasino a vyšel ze dveří.

Mečoun patnáct minut počkal a pak zavolal na mobil Tonyho Zacharyho. „Vypadá to, že zabral,“ řekl.

„Vzal si peníze?“ zeptal se Tony.

„Ještě pořád to probíhá, ale ano, ty peníze už neuvidíte. Předpokládám, že něco z nich dostane Šťastný Jack, ale tak nebo tak, máme ho.“

„Výborně.“

„Ten chlap bude úplná senzace, vážně. Kamery ho budou milovat.“

„No, doufejme. Na shledanou zítra.“

Mečoun si našel místo u pětidolarového stolu a za půl hodiny se mu povedlo prohrát stovku.

Clete se vrátil s úsměvem od ucha k uchu, nejšťastnější člověk v Natchezu. Mečoun si byl jistý, že kufr jeho auta je prázdný.

Vrátili se k baru a pili až do půlnoci.

* * *

Odva týdny později odjížděl Ron Fisk z baseballového tréninku, když mu zazvonil mobil. Byl hlavním trenérem Raiders, žákovského týmu svého syna Joshe, a do prvního zápasu zbýval týden. Josh seděl na zadním sedadle se dvěma svými spoluhráči, zpocený, špinavý, ale ohromně spokojený.

Ron nejdřív telefon ignoroval, pak se podíval, kdo volá. Tony Zachary. Mluvili spolu nejmíň dvakrát denně. „Ahoj, Tony.“

„Rone, máte minutku?“ Takhle se Tony ptal vždycky, jako by byl ochoten zavolat později. Ron ale zjistil, že Tony nikdy není ochoten zavolat později. Každý hovor byl naléhavý.

„Jasně.“

„Drobná komplikace. Vypadá to, že v tom souboji bude možná větší nával, než jsme mysleli. Jste tam?“

„Ano.“

„Zrovna se mi z dobrého zdroje doneslo, že nějaký cvok jménem Clete Coley, myslím z Natchezu, zítra oznámí, že kandiduje proti soudkyni McCarthyové.“

Ron se zhluboka nadechl a pak zastavil v uličce vedle baseballového hřiště. „Dobře, poslouchám.“

„Slyšel jste o něm někdy?“

„Ne.“ V Natchezu znal Ron hned několik právníků, ale tohohle ne.

„Já taky ne. Zrovna ho prověřujeme. Podle předběžné zprávy to není nic moc. Pracuje sám, moc dobrou pověst nemá, přinejmenším jako právník. Před osmi lety mu na šest měsíců pozastavili licenci, za zanedbávání klientů nebo tak něco. Dvakrát rozvedený. Žádný bankrot. Jednou jízda pod vlivem alkoholu, ale žádné jiné záznamy v trestním rejstříku. Víc toho zatím nevíme, ale pátráme dál.“

„Kde ten se vzal?“

„To nevím. Počkáme a uvidíme. Zavolám vám, až budu vědět víc.“

Ron rozvezl Joshovy kamarády a pak spěchal domů, aby to sdělil Doreen. Lámali si hlavu u večeře a ještě dlouho do noci rozebírali, jak to může pokračovat.

* * *

Druhý den v deset dopoledne Clete Coley zastavil auto na kraji High Street, přímo před Justičním palácem Carrolla Gartina. Za ním jely dvě pronajaté dodávky. Všechna tři vozidla parkovala na zákazu, ale jejich řidiči si koneckonců o problémy koledovali úmyslně. Půl tuctu dobrovolníků rychle vyskákalo z dodávek a začali po pár schodech na širokou betonovou terasu, která se táhla kolem dokola budovy, vynášet plakáty. Jiný dobrovolník vlekl improvizované pódium.

Policista střežící vládní budovu si toho všiml a šel se zeptat, co to má znamenat.

„Hodlám oznámit svou kandidaturu do nejvyššího soudu,“ vypálil Clete z plných plic. Po boku mu stáli dva mohutní mladíci v černých oblecích, jeden bílý, jeden černý a oba skoro tak mohutní jako Clete sám.

„Máte povolení?“ zeptal se policista.

„Jo. Dostal jsem ho v Úřadu nejvyššího státního zástupce.“

Policista beze spěchu zmizel. Dobrovolníci rychle sestavili to, co přinesli; byla to jakási stěna, šest metrů vysoká a dvanáct metrů dlouhá, a na ní nic než tváře. Maturitní portréty, momentky, rodinné fotografie, všechny zvětšené a barevné. Tváře mrtvých.

Zatímco se dobrovolníci snažili, začali se objevovat reportéři. Stavěli si kamery na stativy. Zapojovali na pódiu mikrofony. Fotoaparáty začaly cvakat a Clete byl nadšený. Přicházeli další dobrovolníci, někteří s podomácku vyrobenými nápisy jako „Vyžeňte ve volbách liberály“, „Podpořte trest smrti“ a „Oběti mají hlas“.

Policista se vrátil. „O tom vašem povolení nějak nikdo nic neví,“ řekl Cletovi.

„No, ale já vám říkám, že ho mám.“

„Od koho?“

„Od jednoho z těch prokurátorových zástupců.“

„Znáte jméno?“

„Oswalt.“

Policista šel hledat pana Oswalta.

Všechen ten rámus vzbudil pozornost i uvnitř v budově. Tichá pošta zafungovala, a když se až do čtvrtého patra doneslo, že někdo hodlá oznámit kandidaturu na místo u soudu, tři z tamních soudců všeho nechali a spěchali k oknu. Ostatních šest, jimž volební období končilo později, se šlo podívat také, už ze zvědavosti.

Kancelář Sheily McCarthyové měla okno na High Street a brzo se zaplnila jejími úředníky a personálem; všichni najednou znervózněli. Sheila zašeptala Paulovi: „Co kdybyste se tam dolů zašel mrknout, co se děje?“

I další, jak od soudu, tak z úřadu nejvyššího státního zástupce, pomalu scházeli dolů, a Clete byl nadšený, když viděl, jaký dav se rychle tvoří před jeho pódiem. Policista se vrátil s posilami, a právě když chtěl Clete začít s projevem, oslovil ho znova. „Pane, musíme vás požádat, abyste odešel.“

„Vydržte, mládenci, za deset minut jsem hotový.“

„Ne, pane. Tohle je nepovolené shromáždění. Okamžitě ho rozpusťte.“

Clete přistoupil až k policistovi, který byl mnohem menší, a řekl: „Hele, nepředvádějte se, jo? Jsou tady čtyři televizní kamery a všechno sledujou. Klídek, a já odtud vypadnu, než se nadějete.“

„Promiňte.“

Clete odkráčel zpátky na pódium a za ním se uzavřela řada dobrovolníků. Usmál se na kamery a řekl: „Dobrý den a díky, že jste přišli. Jmenuji se Clete Coley. Jsem právník z Natchezu a oznamuji svou kandidaturu do nejvyššího soudu. Mou soupeřkou je Sheila McCarthyová, nepochybně nejliberálnější členka tohohle soudu, který nadržuje zločincům a nic nedělá.“Dobrovolníci souhlasně zařvali. Reportéři se usmáli nad tím, jakou měli kliku. Pár se jich téměř zasmálo.

Paul těžce polkl, když slyšel tu neuvěřitelnou salvu. Ten chlap byl hlučný, nebojácný, barvitý a zjevně si užíval každou vteřinku pozornosti.

A teď se teprve rozjížděl.

„Za mnou vidíte tváře sto dvaceti tří lidí. Černých, bílých, babiček, miminek, vzdělaných, negramotných, z celého státu a ze všech vrstev. Všichni jsou nevinní, všichni jsou mrtví, všichni jsou zavraždění. A právě v tuhle chvíli se jejich vrazi chystají k obědu nahoře v Parchmanu, v celách smrti. Všichni jsou právoplatně odsouzení porotami tohoto státu, všichni byli řádně posláni do cel smrti, aby byli popraveni.“ Odmlčel se a rozmáchlým gestem ukázal na tváře nevinných.

„V Mississippi máme 68 mužů a žen v celách smrti. Jsou tam v bezpečí, protože tenhle stát je odmítá popravovat. Ostatní státy ne. Ostatní státy svoje zákony berou vážně. Od roku 1978 Texas popravil 334 vrahů, Virginia 81, Oklahoma 76, Florida 55, Severní Karolina 41, Georgia 37, Alabama 32 a Arkansas 24. Dokonce i severní státy, jako je Missouri, Ohio a Indiana.

I takový Delaware popravil 14 vrahů. Kde je Mississippi? Momentálně na devatenáctém místě. Popravili jsme jenom 8 vrahů, a proto, přátelé, proto kandiduju do nejvyššího soudu.“

Policistů z Kapitolu byl už skoro tucet, ale zdálo se, že docela spokojeně poslouchají. Demonstrace nebyly jejich specialita, a krom toho, co ten člověk říkal, to znělo docela dobře.

„A proč nepopravujeme?“ hulákal Clete do davu. „Já vám to povím. Je to proto, že náš nejvyšší soud ty lumpy rozmazluje a dovoluje, aby se jejich odvolací řízení táhlo donekonečna. Bobby Ray Root zabil chladnokrevně dva lidi při loupeži v obchodu s alkoholem. To bylo před sedmadvaceti lety. Ještě pořád je v cele smrti, dostává třikrát denně najíst, jednou za měsíc ho navštěvuje matka a datum popravy je v nedohlednu. Willis Briley zavraždil čtyřletou nevlastní dceru.“ Zastavil se a ukázal na fotku malé holčičky v horní řadě. „To je ona, tohle roztomilé dítě v růžových šatičkách. Dnes by jí bylo třicet let. Její vrah, muž, kterému věřila, je v cele smrti čtyřiadvacet let. Mohl bych takhle pokračovat dál a dál, ale myslím, že už dobře chápete, oč mi jde. Je načase zatřást tímhle soudem a ukázat všem, kdo spáchali vraždu nebo kdo by to udělat mohli, že my v tomhle státě hodláme svoje zákony opravdu uplatňovat.“

Počkal si na další kolo bouřlivého potlesku, který ho vždycky inspiroval.

„Soudkyně Sheila McCarthyová hlasovala proti víc rozsudkům smrti než kterýkoli jiný člen soudu. Její názory jsou plné právnického hnidopišství, které musí potěšit srdce každého obhájce zločinců v tomhle státě. Americká unie pro občanská práva ji miluje. Z jejích vyjádření doslova čiší sympatie k těm vrahům. Dávají naději lotrům v celách smrti. Je načase, dámy a pánové, zbavit ji taláru, pera, hlasu a možnosti dupat po právech obětí.“

Paul si říkal, že by si něco z toho měl poznamenat, ale byl tak šokovaný, že nebyl schopen pohybu. Nebyl si jistý, že jeho šéfka hlasovala tak často ve prospěch obžalovaných v hrdelních procesech, byl si ale jistý, že prakticky všechny takové rozsudky byly potvrzeny. I přes nedbalou práci policie, rasismus, mstivé prokurátory, podjaté poroty a tupé předsedající soudce, bez ohledu na to, jak moc právních chyb se v procesu nadělalo, nejvyšší soud málokdy zvrátil rozsudek. Paulovi z toho bylo zle. Hlasování obvykle vyznělo 6:3a Sheila vedla hlučnou, ale poraženou menšinu. Dva ze soudců nikdy nehlasovali pro zrušení hrdelního rozsudku. Jeden nikdy nehlasoval pro zrušení jakéhokoli rozsudku pro trestný čin.

Paul věděl, že osobně je jeho šéfka proti nejvyššímu trestu, ale že je také rozhodnuta dodržovat zákony státu. Hodně času strávila na případech trestu smrti a on ani jednou neviděl, že by se držela spíš svého osobního přesvědčení než litery zákona. Pokud byl proces v pořádku, bez váhání se přidala k většině a rozsudek potvrdila.

Clete nepodlehl pokušení mluvit moc dlouho. Oč mu jde, to už řekl. Jeho oznámení kandidatury mělo obrovský úspěch. Ztišil hlas, aby zněl srdečněji, a skončil svou řeč slovy: „Vyzývám všechny občany Mississippi, kterým záleží na zákoně a pořádku, všechny, kdo mají plné zuby náhodných a nesmyslných zločinů, aby se ke mně přidali a pomohli mi obrátit tenhle soud naruby. Děkuji vám.“ Zase aplaus.

Dva mohutnější policisté přistoupili k pódiu. Reportéři začali vykřikovat otázky. „Byl jste někdy soudcem? Jakou máte finanční podporu? Kdo jsou ti dobrovolníci tady? Máte nějaké konkrétní návrhy, jak zkrátit odvolací řízení?“

Clete už chtěl začít odpovídat, když ho jeden z policistů uchopil za paži a řekl: „Tak dost, pane. Mejdan skončil.“

„Jděte k čertu,“ odsekl Clete a vyškubl se mu. Zbytek policistů vyrazil vpřed, prodíral se davem dobrovolníků, z nichž někteří na ně začali křičet.

„Tak jdem, kamaráde,“ řekl policista.

„Zmizte.“ Pak zahřímal do kamer: „Jen se na to podívejte. Na zločince v rukavičkách, ale svoboda slova ať jde k čertu.“

„Zatýkám vás.“

„Zatýkáte! Vy mě zatýkáte, protože mám projev?“ Když to řekl, tak pomalu a dobrovolně složil ruce za zády.

„Nemáte povolení, pane,“ řekl jeden policista, a dva další zacvakli pouta.

„Jen se podívejte na ty strážce nejvyššího soudu. Poslali je sem ze čtvrtého patra přesně ti lidé, proti kterým kandiduju.“

„Jdeme, pane.“

Když Cleta odváděli z pódia, neustále vykřikoval: „Nebudu ve vězení dlouho, a až se odtamtud dostanu, tak vyjdu do ulic a budu říkat pravdu o těch liberálních hajzlech. Na to vemte jed.“

Sheila celé to divadlo pozorovala z bezpečí svého okna. Jiný úředník, která stál poblíž reportérů, jí mobilním telefonem hlásil, co se děje.

Ten cvok tam dole si vybral ji.

* * *

Paul počkal, až rozebrali stěnu s fotografiemi a dav se rozešel, a pak vyběhl po schodech do Sheiliny kanceláře. Seděla u stolu s dalším úředníkem a se soudcem McElwaynem. Atmosféra byla zhuštěná, nálada vážná. Podívali se na Paula, jako by nějakou náhodou mohl přinášet lepší zprávy.

„Ten chlap je cvok,“ prohlásil. Ostatní souhlasně kývli.

„Nevypadá jako pěšák velkých firem,“ řekl McElwayne.

„Nikdy jsem o něm neslyšela,“ podotkla tiše Sheila. Zdálo se, že je v šoku. „Vypadá to, že snadný rok se zrovna dost zkomplikoval.“

Představa, že bude muset začít s kampaní od nuly, byla šílená.

„Kolik stály vaše volby?“ zeptal se Paul. Když se před dvěma lety ocitl pod palbou soudce McElwayne, Paul právě přišel k soudu.

„Jedna celá čtyři milionu.“

Sheila si odfrkla a zasmála se. „Já mám na volebním účtu šest tisíc. Už jsou tam léta.“

„Ale já jsem měl rovnocenného soupeře,“ dodal McElwayne. „Tenhle chlap je cvok.“

„Cvoky lidi volí.“

O dvacet minut poději se Tony Zachary na celé to divadlo koukal ve své zamčené kanceláři čtyři bloky odtamtud. Mečoun to všechno natočil na video a docela s chutí si to prohlédl znova.

„Vyrobili jsme monstrum,“ smál se Tony.

„Je dobrý.“

„Možná až moc.“

„Chcete ještě někoho dalšího?“

„Ne, myslím, že jich je takhle dost. Dobrá práce.“

Mečoun odešel a Tony vyťukal číslo Rona Fiska. Nepřekvapilo ho, že zaměstnaný právník to zvedl po prvním zvonění. „Obávám se, že to je pravda,“ prohlásil Tony pochmurně a pak mu převyprávěl Cletovo oznámení kandidatury a následné zatčení.

„Ten chlap musí být blázen,“ prohlásil Ron.

„Rozhodně. Můj první dojem je, že to vlastně není tak špatné. Dokonce by nám to mohlo pomoct. Tenhle klaun vyvolá velkou pozornost médií, a jak to vypadá, nemá vůbec nic proti tomu McCarthyovou zlikvidovat.“

„Proč se mi svírá žaludek?“

„Politika je tvrdá hra, Rone, ale to se naučíte. Mně to starosti nedělá, nebo aspoň teď ne. Držíme se svého plánu, nic se nemění.“

„Mně spíš připadá, že když je kandidátů moc, pomůže to současnému držiteli úřadu,“ podotkl Ron. A obecně vzato měl pravdu.

„Ne vždycky. Není důvod panikařit. Kromě toho, s tím, že do toho vlaku naskočí ještě někdo, nemůžeme dělat vůbec nic. Zachovejte klid. Vyspíme se na to a zítra si promluvíme.“

18

Barvitý začátek své kampaně si Clete Coley nemohl načasovat lépe. V celém státě se nestala jednajediná další zajímavá událost. Noviny se Cletova oznámení chytily a mávaly s ním jako s praporem. A nebylo divu. Kdy se veřejnosti naskytne pohled, jak právníkovi nasazují policisté pouta a vlečou ho pryč, zatímco on z plných plic proklíná ty „liberální hajzly“? A navíc když to je takový hlučný a mohutný právník? Jeho dojemná přehlídka mrtvých tváří byla neodolatelná. Jeho dobrovolníci, zvlášť příbuzní obětí, si ochotně povídali s reportéry a vyprávěli jim své příběhy. Drzost, se kterou svou akci uspořádal přímo nejvyššímu soudu pod nosem, byla zábavná, snad dokonce hodná obdivu.

Odvezli ho na policejní ústředí, tam ho zapsali, vyfotografovali, vzali mu otisky prstů. Správně předpokládal, že jeho policejní fotky se obratem dostanou do tisku, a tak si chvilku rozmýšlel, co by měl jeho výraz vyjadřovat. Kdyby se vztekle mračil, mohlo by to potvrdit podezření, že to nemá v hlavě tak docela v pořádku. Úsměv by zase mohl vyvolat pochyby o jeho upřímnosti – protože kdo by se usmíval, když zrovna skončil ve vězení? Nakonec se rozhodl pro neutrální výraz z trochou nechápavosti v očích, jako se ptal: „Co ode mě chtějí?“ Podle pravidel se každý vězeň musí svléknout, osprchovat a převléknout do oranžové kombinézy, než ho vyfotografují. To ale Clete nepřipustil. On tu byl pro pouhý přestupek a mohl dostat pokutu maximálně 250 dolarů. Kauce činila dvakrát tolik, a Clete, kterému se kapsy boulily stodolarovkami, mával dostatečným množstvím peněz, aby bylo každému jasné, že je právě na cestě z vězení ven, nikoli naopak. Vynechali tedy sprchu i oranžovou kombinézu a Cleta vyfotografovali v jeho nejhezčím hnědém obleku, naškrobené bílé košili a perfektně uvázané hedvábné kravatě se vzorem. Dlouhé, šedivějící vlasy měl pečlivě učesané.

Proces netrval ani hodinu, a když vyšel ven jako svobodný člověk, s nadšením zjistil, že většina reportérů ho následovala. Na chodníku jim odpovídal na otázky tak dlouho, dokud se neunavili.

Ve večerních zprávách byl událostí číslo jedna, i se všemi dnešními dramatickými okolnostmi. A v nočních zprávách znova. Všechno to sledoval v televizi v jednom motorkářském baru v jižním Jacksonu, kde se utábořil a platil pití každému, kdo se dokázal procpat dovnitř. Účet činil přes 1400 dolarů. Volební výdaje.

Motorkáři z něj byli nadšení a slibovali mu, že se přiženou k volbám v celých hejnech. Samozřejmě ani jediný z nich nebyl registrovaným voličem. Když se bar zavřel, Cleta odvezli jasně červeným cadillacem escalade, pronajatým pro kampaň za tisíc dolarů měsíčně. Za volantem seděl jeden z jeho nových osobních strážců, ten bílý, jen o málo střízlivější než jeho šéf. Povedlo se jim dostat do hotelu bez dalšího zatčení.

* * *

V kanceláře Asociace civilních advokátů státu Mississippi na State Street se její výkonná ředitelka a hlavní lobbistka Barbara Mellingerová sešla brzo ráno na kávu se svým asistentem Skipem Sanchezem. Během prvního šálku dumali nad ranními novinami. Měli před sebou výtisky čtverých novin z jižního obvodu – Biloxi, Hattiesburg, Laurel a Natchez – a tvář pana Coleyho byla na titulní stránce všech čtyř. V jacksonských novinách taky nepsali skoro o ničem jiném. Times-Picayune z New Orleans se četly i tady kolem pobřeží, a tudíž otiskly zprávu agentury AP i s fotkou (Coley v poutech) na straně 4.

„Možná bychom měli všem svým lidem radit, aby se nechali zatknout, až budou oznamovat kandidaturu,“ podotkla suše Barbara. Nebyl to pokus o vtip. Neusmála se už čtyřiadvacet hodin. Dopila první šálek a nalila si další.

„Kdo to sakra je, ten Clete Coley?“ zeptal se Sanchez a prohlížel si různé jeho fotky. Noviny z Jacksonu a Biloxi měly tu policejní – na ní vypadal jako člověk, který vám nejdřív dá ránu pěstí a teprve pak se bude na něco ptát.

„Volala jsem včera večer Walterovi do Natchezu,“ odpověděla. „Říkal, že Coley se tam ochomýtá už roky, každou chvilku se přimotá k něčemu, co není tak úplně košer, ale je dost chytrý, aby se nenechal chytit. Myslí si, že jednu dobu dělal do ropy a zemního plynu. Pak se tam provalil nějaký průšvih s úvěry na drobné podnikání. Teď momentálně se tváří jako hazardní hráč. U soudu ho nikdy nikdo neviděl. Nikdo ho nezná.“

„No, teď už jo.“

Barbara vstala a začala pomalu přecházet po kanceláři. Dolila oběma kávu, pak si zase sedla a vrátila se k novinám.

„Na reformátora občanského práva nevypadá,“ podotkl Skip, i když trochu pochybovačně. „Není to ten typ, co by jim vyhovoval. Na pořádnou kampaň toho má trochu moc na svědomí. Nejmíň jednou řízení v opilosti, nejmíň dva rozvody.“

„Jo, taky myslím, jenže když se nikdy dřív do ničeho takového nepletl, tak co najednou vykřikuje o trestu smrti? Kde se vzalo to jeho přesvědčení? Ta vášeň? Krom toho, ta včerejší show byla dobře organizovaná. Má lidi. Kde je vzal?“

„A záleží na tom vlastně? Sheila McCarthyová ho porazí dva ku jedné. Měli bychom být rádi, že je, jaký je – šašek, kterého nejspíš nefinancuje Obchodní rada ani všechny ty velké firmy. Proč nás to netěší?“

„Protože jsme civilní advokáti.“

Skip se zase zachmuřil.

„Nedomluvíme si schůzku se soudkyní McCarthyovou?“ zeptala se Barbara po dlouhé, tíživé pauze.

„Za pár dní. Ať se nejdřív usadí prach.“

Soudkyně McCarthyová vstala brzo, a proč by ne? Stejně nemohla spát. V 7.30 byla viděna, jak odchází ze svého bytu. Stopovali ji do Belhavenu, starší čtvrti Jacksonu. Zaparkovala před domem soudce Jamese Henryho McElwayna.

Tonyho tahle schůzka nepřekvapila ani v nejmenším.

Paní McElwaynová ji srdečně přivítala a pozvala ji dál. Vedla ji přes obývák a kuchyni až do jeho pracovny. Jimmy, jak mu říkali přátelé, právě dočítal ranní noviny.

McElwayne a McCarthyová. Velký Mac a malý Mac, jak se jim občas říkalo. Pár minut klábosili o Coleym a neuvěřitelné pozornosti, kterou mu věnovala média, a pak se pustili do práce.

„Včera večer jsem si prošel svoje volební papíry,“ řekl McElwayne a podal jí desky dobré tři centimetry tlusté. „Ta první část je seznam přispěvatelů, od největších k nejmenším. Všechny velké šeky vypsali civilní advokáti.“

Další část shrnovala náklady na volební kampaň, a Sheila při pohledu na ta čísla nevěřila vlastním očím. Pak tam byly zprávy od konzultantů, návrhy inzerátů, výsledky průzkumů a asi desítka dalších zpráv týkajících se kampaně.

„Na tohle nevzpomínám rád,“ podotkl.

„Promiň. To jsem nechtěla, věř mi.“

„Cítím s tebou.“

„Kdo za tím chlapem stojí?“

„Uvažoval jsem o tom celou noc. Může být jenom vějička. Rozhodně je to cvok. Ale ať je kdo je, nemůžeš ho brát na lehkou váhu. Jestli je to tvůj jediný soupeř, tak si dřív nebo později cestu do jeho tábora najdou všichni lumpové. A přinesou s sebou peníze. A tenhle chlap s tlustou šekovou knížkou, to by byl vážně děs.“

McElwayne býval státním senátorem a pak voleným soudcem ekvitního soudu. Bojoval v politických válkách. Před dvěma lety Sheila bezmocně sledovala, jak ho urážejí a ničív trpké volební kampani. Nejhorší to bylo, když ho televizní reklamní spot (později se ukázalo, že ho financovala American Rifle Association) obvinil, že je pro omezení držení zbraní

(v Mississippi neexistuje větší hřích). Tehdy se zařekla, že nikdy, nikdy, za žádných okolností nedopustí, aby ji někdo takhle ponižoval. Nestojí to za to. Pěkně se vrátí do Biloxi, otevře si malý butik a aspoň každý den uvidí svá vnoučata. Ať si tohle místo vezme, kdo chce.

Teď si tím nebyla tak jistá. Coleyho útoky ji rozhořčily. Krev se jí ještě nevařila, ale daleko k tomu neměla. V jednapadesáti byla příliš mladá na to, aby to zabalila, a příliš stará na to, aby začínala znova.

Přes hodinu si povídali o politice. McElwayne vyprávěl historky o minulých volbách a barvitých politicích a Sheila ho jemně vracela zpátky k bitvě, která teď čekala ji. Jeho kampaň tehdy výborně vedl mladý právník, který si na to vzal volno ve velké jacksonské firmě. McElwayne slíbil, že mu během dne brnkne a vysonduje, jak je na tom. Slíbil také, že zavolá velkým dárcům a místním aktivistům. Zná také šéfredaktory novin. Udělá, co bude moci, aby jí zachoval místo na soudcovském stolci.

Sheila odešla v 9.14, jela přímo do Gartinovy budovy a zaparkovala.

* * *

U firmy Payton&Paytonová si Coleyho oznámení všimli, ale moc o něm nemluvili. 18. dubna, den nato, se odehrály tři důležité události a následkem toho firma neměla zájem o nic jiného. První událost přijali s potěšením. Ty druhé dvě ne.

Dobrá zpráva byla, že se u nich zastavil mladý právník z malého městečka Bogue Chitto a uzavřel s Wesem dohodu. Právník, který doposud vykonával spíš kancelářskou praxi a s žalobami pro ublížení na zdraví žádné osobní zkušenosti neměl, dokázal nějak získat jako klienty pozůstalé po dělníkovi z pily, který zahynul při strašné dopravní nehodě na dálnici 55 poblíž hranic s Louisianou. Podle dálniční policie zavinil nehodu bezohledný řidič těžkého tahače patřícího velké firmě. Existovala už zapsaná výpověď očité svědkyně, že mohutný tahač se kolem ní doslova přehnal, když ona přitom jela „tak kolem“ sto deseti kilometrů za hodinu. Právník měl s žalobci dohodu, že třicet procent vysouzené částky bude jeho. Domluvili se s Wesem, že si peníze rozdělí napůl. Dělníkovi bylo šestatřicet a vydělával asi 40 000 dolarů ročně. Byly to snadné počty: milionové odškodnění bylo docela reálné. Wes ani ne za hodinu připravil podklady k žalobě, která se mohla rovnou podat. Případ byl obzvlášť uspokojivý proto, že mladý právník si firmu Paytonových vybral kvůli pověsti, kterou si nedávno získala. Případ Bakerová konečně přilákal správného klienta.

Deprimující zprávou bylo, že přišel odvolací rozklad od Krane. Měl 102 stran – dvojnásobek limitu – a bylo zřejmé, že ho s velkou péčí sepsal celý tým velice chytrých právníků. Byl příliš dlouhý a měl dva měsíce zpoždění, ale to všechno jim soud povolil. Jared Kurtin a jeho lidé velmi přesvědčivě argumentovali, že potřebují větší rozsah a víc času. Zjevně to přece není žádný rutinní případ.

Mary Grace bude mít šedesát dní na odpověď. Když si rozklad náležitě obhlédli ostatní z firmy, odtáhla si ho ke stolu k prvnímu přečtení. Krane prohlašovala, že v procesu došlo celkem k čtyřiadvaceti závažným pochybením, z nichž každé zakládá nárok na změnu rozsudku. Začínalo to velice mile, vyčerpávajícím přehledem všech poznámek a rozhodnutí soudce Harrisona, které údajně dokazovaly, že je silně předpojatý proti žalovanému. Pak rozklad zpochybňoval výběr poroty. Napadal odborníky, kteří svědčili pro Jeanette Bakerovou: toxikologa, který dosvědčoval téměř rekordní koncentrace BCL, cartolyxu a aklaru v bowmoreské pitné vodě; patologa, který popsal vysoce karcinogenní povahu těchto látek; hygienika, který svědčil o rekordním výskytu rakoviny v Bowmore a okolí; geologa, který sledoval putování jedovatých odpadů půdou a do vodonosné vrstvy pod městskou studnou; vrtaře, který prováděl testovací sondy; lékaře, kteří pitvali těla Chada a Peta Bakerových; odborníka na pesticidy, který říkal strašlivé věci o pilamaru 5; a také toho nejklíčovějšího experta, odborníka, který spojil BCL a cartolyx s rakovinnými buňkami nalezenými v tělech. Paytonovi předvolali čtrnáct odborných svědků a každého z nich Krane dlouze kritizovala a prohlásila za nekvalifikovaného. Tři popsali přímo jako šarlatány. Soudce Harrison byl zas a znova obviňován z pochybení, že jim vůbec dovolil svědčit. Jejich zprávy, zanesené po dlouhých bojích mezi důkazy, byly rozpitvány, odsouzeny pro příliš učené vyjadřování a označeny za „vědecký brak“. Sám rozsudek byl vysloven navzdory zdrcující tíži důkazů a byl jasným důkazem, že porota byla silně předpojatá. Také trestní náhrada byla napadána příkrými, ale obratnými slovy. Žalobkyni se ani v nejmenším nepodařilo dokázat, že Krane kontaminovala pitnou vodu z hrubé nedbalosti nebo záměrně. Rozklad končil ostrou žádostí o zrušení rozsudku a o nový proces, nebo ještě lépe, o přímé zamítnutí nejvyšším soudem. „Tento pohoršlivý a neoprávněný rozsudek by měl být zrušen v plném rozsahu a prohlášen za neplatný,“ psalo se v závěru. Jinými slovy, vyhoďte ho jednou provždy.

Rozklad byl dobře napsaný, dobře zdůvodněný, přesvědčivý, a po dvou hodinách nepřetržitého čtení z něj Mary Grace začala příšerně bolet hlava. Vzala si tři prášky a pak ho předala Shermanovi, který se na něj díval tak podezíravě, jako by držel jedovatého chřestýše.

* * *

Třetí a také nejznepokojivější zpráva přišla prostřednictvím telefonátu pastora Dennyho Otta. Wes ho vzal, když už byla venku tma. Pak vešel do kanceláře své ženy a zavřel za sebou.

„To byl Denny,“ řekl.

Když se Mary Grace podívala na manželovu tvář, myslela si nejdřív, že další z jejich klientů zemřel. Z Bowmore přicházelo tolik smutných zpráv, že už je vlastně čekala.

„Mluvil se šerifem. Leon Gatewood se pohřešuje.“

I když toho člověka rozhodně ani v nejmenším nemilovali, byla to tak jako tak znepokojivá zpráva. Gatewood byl inženýr, který třicet čtyři let pracoval v továrně Krane v Bowmore. Byl firmě oddaný až do morku kostí, a když prchla do Mexika, odešel do důchodu. Připustil jak ve výpovědi, tak při křížovém výslechu během procesu, že mu firma vyplatila odstupné ve výši tří ročních platů, tedy asi 190 000 dolarů. Takováhle velkorysost byla pro Krane nezvyklá. Paytonovi nenašli nikoho dalšího, komu by firma odchod takhle osladila.

Gatewood se odstěhoval na malou ovčí farmu v jihozápadním cípu okresu Cary. Dál už se od Bowmore a jeho vody dostat nedalo, aniž by člověk opustil hranice okresu. Během třídenní výpovědi neochvějně popíral, že by se kdy v továrně nějaký odpad nelegálně vyhazoval. Při procesu ho za pomoci hromady dokumentů Wes nemilosrdně vyslýchal. Gatewood nazval ostatní zaměstnance Krane lháři. Odmítal uvěřit záznamům, které dokazovaly, že tuny toxických vedlejších produktů nebyly z továrny nikdy odvezeny, ale prostě se ztratily. Smál se usvědčujícím fotografiím některých ze šesti set rozpadlých barelů BCL vykopaných v rokli za továrnou. „Fotomontáž,“ obořil se na Wese. Jeho svědectví bylo tak očividně nepravdivé, že soudce Harrison přímo v soudní síni otevřeně hovořil o žalobě pro křivé svědectví. Gatewood byl arogantní, bojovný a vzteklý a porota jeho zásluhou Krane Chemical upřímně nesnášela. Byl to velice účinný svědek obžaloby, i když svědčil, teprve když k tomu byl soudním příkazem donucen. Jared Kurtin by ho byl nejradši osobně zaškrtil.

„Kdy se to stalo?“ zeptala se Mary Grace.

„Před dvěma dny šel sám na ryby. Jeho žena se ho ještě nedočkala.“

Zmizení Earla Crouche v Texasu před dvěma lety stále ještě zůstávalo nevyřešenou záhadou. Crouch býval Gatewoodovým šéfem. Oba horlivě hájili Krane a popírali, co už začalobýt zjevné. Oba si stěžovali na napadání a dokonce hrozby smrtí. A nebyli sami. Mnoho lidí, kteří tam pracovali, kteří vyráběli pesticidy a vyhazovali jedy, se s výhružkami setkalo. Většina z nich se z Bowmore vytratila, aby unikla tamní vodě, aby si našla jinou práci a aby se vyhnula zatažení do hrozící soudní bouře. Nejméně čtyři zemřeli na rakovinu.

Další svědčili a řekli pravdu. Ještě další, včetně Crouche, Gatewooda a Bucka Burlesona, svědčili a lhali. Každá ze skupin nenáviděla tu druhou a zbytek okresu Cary je nenáviděl všechny dohromady.

„Nejspíš zase Stoneovi,“ pokrčil rameny Wes.

„To nemůžeš vědět.“

„To nebude nikdy vědět nikdo. Jsem jenom rád, že jsou to naši klienti.“

„Naši klienti začínají být neklidní,“ podotkla. „Nejvyšší čas na schůzku.“

„Nejvyšší čas na oběd. Kdo vaří?“

„Ramona.“

„Tortily nebo enchilady?“

„Špagety.“

„Pojď najít nějaký bar a dát si panáka, jenom my dva. Máme co oslavovat, miláčku. Ten případ z Bogue Chitto by mohl přinést rychlé milionové vyrovnání.“

„Tak na to se napiju.“

19

Po deseti vystoupeních Coleyho turné Tváře mrtvých skončilo. Dech mu došel v Pascagoule, posledním z větších měst jižního okrsku. I když se Clete celou dobu ze všech sil snažil, víckrát se mu nepovedlo nechat se zatknout. Na každé zastávce se mu ovšem podařilo vyvolat velmi slušný rozruch. Reportéři ho milovali. Obdivovatelé se vrhali po brožurách a začali vypisovat šeky, i když malé. Místní policisté sledovali jeho prohlášení s tichým souhlasem.

Ale po deseti dnech potřeboval Clete pauzu. Vrátil se do Natchezu a za chvíli už ho bylo vidět ve Šťastném Jackovi, jak si bere od Ivana karty. Neměl žádnou skutečnou strategii kampaně, žádný plán. Na místech, kde se zastavil, po sobě nic nezanechal, krom prchavé publicity. Neměl žádnou organizaci, až na pár dobrovolníků, které už brzo bude ignorovat. Upřímně řečeno, neměl chuť utrácet čas ani prostředky v takovém množství, jaké by bylo potřeba na rozjetí pořádné kampaně. Nehodlal sáhnout na peníze, které mu dal Mečoun, přinejmenším ne pro volební účely. Ty příspěvky, které občas kápnou, ovšem utratí, ale neměl v úmyslu na tomhle dobrodružství prodělat. Na pozornost si rychle zvykl a líbila se mu; kdykoli bude potřeba pronést řeč, napadnout soupeřku nebo všechny liberální soudce obecně, udělá to, ale nejdůležitější pro něj bylo hrát a pít. Clete nesnil o tom, že zvítězí. Ani by to místo nevzal, i kdyby mu ho dali. Ty tlusté právnické knihy odjakživa nenáviděl.

Tony Zachary letěl do Boča Raton a na letišti ho vyzvedlo auto s řidičem. V kanceláři pana Rineharta už byl a na návrat se těšil. Většinu příštích dvou dnů stráví spolu.

Nad skvělým obědem s nádherným výhledem na oceán se báječně bavili vzpomínáním na to, co kde vyvedla jejich loutka Clete Coley. Barry Rinehart četl všechny novinové výstřižky a viděl každou novinovou reportáž. Jejich návnada jim dělala radost.

Pak analyzovali výsledky svého prvního velkého průzkumu veřejného mínění. Účastnilo se ho pět set registrovaných voličů z dvaceti sedmi okresů jižního okrsku a konal se den poté, co skončilo Coleyho turné. Barryho Rineharta nepřekvapilo, že 66 procent dotázaných nedokázalo jmenovat ani jednoho ze tří soudců nejvyššího soudu za jižní okrsek. Šedesát devět procent ani nevědělo, že voliči vůbec soudce nejvyššího soudu vybírají.

„A to je prosím stát, kde si volí dálniční komisaře, komisaře veřejné správy, státního pokladníka, státní komisaře pro zemědělství a pro pojištění, okresní výběrčí daní, okresní ohledávače, zkrátka všechny kromě antoušků,“ ušklíbl se Barry.

„Volí každý rok,“ podíval se Tony přes brýle na čtení. Přerušil jídlo a nahlížel do grafů.

„Opravdu každý. Městské, soudní, státní, místní, federální, zkrátka rok co rok nějaké volby. Hrozná ztráta času. Není divu, že je účast tak nízká. Voliči už mají politiky plné zuby.“

Z těch 34 procent, kteří nějakého soudce nejvyššího soudu znali, jen polovina se zmínila o soudkyni McCarthyové. Kdyby se volby konaly dnes, 18 procent by volilo ji, 15 procent Cleta Coleyho a zbytek byl bud nerozhodnutý, nebo by nevolil vůbec, protože nikoho z kandidátů nezná.

Po několika úvodních nezáludných otázkách začal průzkum odhalovat, odkud vítr fouká. Volili byste do nejvyššího soudu člověka, který je proti trestu smrti? Sedmdesát tři procent odpovědělo Ne.

Volili byste kandidáta, který podporuje možnost manželství homosexuálů? Osmdesát osm procent Ne.

Volili byste kandidáta, který je pro zpřísněnou kontrolu držení zbraní? Osmdesát pět procent Ne.

Vlastníte alespoň jednu zbraň? Devadesát šest procent odpovědělo Ano.

Otázky měly vždy několik částí a podotázek a byly zjevně sestaveny tak, aby voliče vedly po cestě lemované citlivými tématy. Nikdo se neobtěžoval vysvětlit, že nejvyšší soud není zákonodárný orgán; není zodpovědný za tvorbu zákonů, které se těchto témat týkají, a ani k tomu nemá pravomoc. Nikdo se nesnažil o objektivitu. I Rinehartův průzkum, jako tolik jiných, se obratně změnil v nenápadný útok.

Podpořili byste liberálního kandidáta do nejvyššího soudu? Sedmdesát procent Ne.

Víte, že soudkyně Sheila McCarthyová je považována za nejliberálnější členku Nejvyššího soudu státu Mississippi? Osmdesát čtyři procent odpovědělo Ne.

Pokud je nejliberálnější členkou soudu, hlasovali byste pro ni? Šedesát pět procent odpovědělo Ne, ale většině z dotazovaných se otázka nelíbila. Pokud? Tak je, nebo není nejliberálnější? Barry ovšem tu otázku považoval za zbytečnou. Slibné bylo, jak nízkou popularitu si Sheila McCarthyová za devět let svého působení u soudu získala, i když podle jeho zkušeností to nebylo nic neobvyklého. Soukromě by klidně před kýmkoli poukázal na to, že přesně tohle je další dobrý důvod, aby se soudci nejvyššího soudu nevolili. Nemají to být politici. Jejich jména nemají být všem známá.

Průzkum pak skončil s nejvyšším soudem jako takovým a začal se věnovat jednotlivým účastníkům. Byly tu otázky ohledně náboženství, víry v Boha, návštěvy kostela, finanční podpory církve a tak dál. A pak tu byly otázky na některé konkrétní problémy – jaký je váš názor na potraty, na vědecké využití kmenových buněk a podobně.

Průzkum končil základními údaji – rasa, rodinný stav, počet dětí, přibližné příjmy a účast ve volbách.

Celkové výsledky potvrdily Barryho podezření. Voliči jsou konzervativní střední třída, bílí (87 procent) a proti liberální soudkyni nebude těžké je poštvat. Trik byl samozřejmě v tom, udělat z rozumně umírněné Sheily McCarthyové zuřivou liberálku, jakou potřebovali. Barryho rešeršéři analyzovali každé slovo, které kdy v soudních rozhodnutích napsala, jak u okresního, tak u nejvyššího soudu. Vlastním slovům uniknout nemůže – ani ona, ani žádný jiný soudce. A Barry měl v úmyslu ji jejími vlastními slovy zničit.

Po obědě se přesunuli ke konferenčnímu stolu, kde měl Barry první náhledy tiskovin k Fiskově kampani. Byly tu stovky nových fotografií rodiny Fiskových v celé důstojnosti – jak jdou do kostela, před domem, na baseballovém hřišti, rodiče spolu bez dětí; doslova z nich sálala vzájemná láska.

První televizní spoty se ještě stříhaly, ale Barry je přesto chtěl Tonymu předvést. Natočil je štáb, který do Mississippi přijel z Washingtonu. Na prvním stál Fisk u pomníku na bitevním poli u Vicksburgu a hleděl do dálky, jako by naslouchal vzdálené dělostřelbě. K tomu jeho tichý hlas s výrazným jižanským přízvukem říkal: „Jmenuji se Ron Fisk. Na tomto místě padl v červenci 1863 můj prapradědeček. Byl to právník, soudce a člen zákonodárného sboru státu. Jeho snem bylo usednout v nejvyšším soudu. Dnes o tomtéž sním i já. Jsem občanem Mississippi v sedmé generaci a prosím o vaši podporu.“

Tonyho to překvapilo. „Válka Jihu proti Severu?“

„Hm. Z toho budou u vytržení.“

„Co černoši?“

„Prostřednictvím kostelů dostaneme tak jako tak třicet procent, a víc nepotřebujeme.“

Druhý spot se točil v Ronově kanceláři. Byl v něm bez saka, rukávy vyhrnuté, na stole pečlivě naaranžovaný nepořádek. Ron hleděl upřímně do kamery a vyprávěl o své lásce k právu, o hledání pravdy, o tom, že ti, kdo sedí na soudcovských stolcích, musejí být především nestranní. Bylo to vcelku krotké povídání, vyzařovala z toho ale vřelost a inteligence.

Celkem bylo spotů šest. „Jenom ty neškodné,“ sliboval Barry. Bylo dost pravděpodobné, že pár jich nepřežije stříhání a štáb bude muset natočit další.

„A co ty útočné?“ ptal se Tony.

„Ty se teprv píšou. Budeme je potřebovat až v září.“

„Kolik jsme zatím utratili?“

„Čtvrt milionu. Kapka v moři.“

Strávili dvě hodiny s internetovým konzultantem, jehož firma nedělala nic jiného, než že získávala peníze pro volby. Zatím dal dohromady e-mailovou databázi s více než čtyřiceti tisíci jmény – lidí, kteří v minulosti přispívali, členů asociací a skupin, které už vyjádřily podporu, známých politických aktivistů na místní úrovni a menšího počtu lidí, kteří sice nežijí v Mississippi, ale mohli by pocítit dostatečnou sounáležitost, aby poslali šek. Usuzoval, že seznam vzroste ještě o deset tisíc jmen, a předpokládal, že celkové příspěvky dosáhnou částky 500 000 dolarů. A co bylo nejdůležitější – seznam byl připravený. Až dostane zelenou, stačí mu stisknout klávesu, žádosti se rozletí a šeky se začnou sypat.

* * *

Ta zelená byla téhož dne hlavním tématem u dlouhé večeře. Poslední termín k podání kandidatury byl za měsíc. I když se jako obvykle ledacos povídalo, Tony byl přesvědčený, že nikdo další se už nepřihlásí. „V tomhle dostihu budou jenom tři koně,“ prohlásil, „a dva z nich vlastníme my.“

„Co dělá McCarthyová?“ zeptal se Barry. Dostával každodenní zprávy o jejích pohybech, ale zatím se z nich moc vyčíst nedalo.

„Nic moc. Vypadá to, že je v šoku. Pořád byla bez soupeře, a najednou se objeví nějaký bláznivý kovboj jménem Coley a začne o ní vykládat, že je liberálka a miluje zločince, a noviny tisknou každé jeho slovo. Určitě jí radí McElwayne, to je takové její druhé já, ale pořádný štáb si ještě nesestavila.“

„Snaží se získat peníze?“

„Civilní advokáti rozeslali minulý týden obvyklý zpanikařený e-mail a prosí svoje členy o příspěvky. Nemám ponětí, jak byli úspěšní.“

„Co sex?“

„Jenom obvyklý přítel. Máte to ve zprávě. Zatím žádná špína.“

Krátce poté, co otevřeli druhou láhev dobrého oregonského pinot noir, se rozhodli, že Fiska vypustí do boje za dva týdny. Je připravený, doslova se vzpíná v otěžích, už by se do toho nejradši dal. Všechno je zařízené. Bere si na šest měsíců volno ve firmě a jeho partneři jsou ohromně spokojení. Aby taky ne. Zrovna získali pět nových klientů – dvě velké dřevařské firmy, stavitele potrubí z Houstonu a dvě těžební plynařské společnosti. Velká koalice lobbistických skupin je připravená i s penězi a pěšáky. McCarthyová se bojí vlastního stínu a zjevně doufá, že Clete Coley to zabalí nebo se sám zničí. Cinkli skleničkami a připili na počátek vzrušující kampaně.

* * *

Schůzka se jako vždycky konala v společenské síni kostela Pine Grove. Jako obvykle se sem pokusilo proniknout i několik lidí, kteří sice nebyli klienti, ale chtěli slyšet poslední novinky. Pastor Ott je zdvořile vyprovodil a vysvětlil jim, že jde o zcela důvěrnou schůzku mezi právníky a jejich klienty.

Kromě případu Bakerová měli Paytonovi ještě třicet dalších bowmoreských případů. V osmnácti šlo o lidi, kteří byli už mrtví. V ostatních dvanácti šlo o lidi s rakovinou v různých stadiích pokročilosti. Před čtyřmi lety učinili Paytonovi taktické rozhodnutí, že vezmou svůj nejlepší případ – to byl případ Jeanette Bakerové – a povedou k procesu nejdřív ten. Bude to mnohem levnější než vést všech jednatřicet najednou. Jeanette vzbuzovala největší soucit, v rozmezí osmi měsíců přišla o celou rodinu. Teď to vypadalo na geniální tah.

Wes a Mary Grace tyhle schůzky nesnášeli. Ubožejší a tragičtější skupinu lidí byste sotva někde našli. Ztratili děti, manžele a manželky. Byli smrtelně nemocní a žili v příšerných bolestech. Kladli otázky, na které se nedalo odpovědět, a kladli je znova a znova s drobnými nuancemi, protože ani dva případy nebyly stejné. Někteří to chtěli vzdát, někteří se chtěli rvát na věky věků amen. Někteří chtěli peníze, jiní jen pohnat Krane k zodpovědnosti. Vždycky došlo na slzy i na příkrá slova; proto tam byl pastor Ott jako uklidňující prvek.

Teď, kdy už se výrok v případu Bakerová stal legendou, věděli Paytonovi, že zbytek jejich klientů si dělá mnohem větší naděje. Šest měsíců po rozsudku byli klienti stále nervóznější. Volali častěji do kanceláře. Posílali víc dopisů a e-mailů.

Schůzka byla o to napjatější, že tři dny před ní se konal pohřeb muže, kterého všichni nenáviděli – Leona Gatewooda. Jeho tělo bylo nalezeno v hromadě roští pět kilometrů po proudu od jeho převrácené rybářské loďky. Nenašly se žádné důkazy násilí, všichni ale to podezření měli. Šerif samozřejmě vyšetřoval.

Všech třicet rodin tu mělo svého zástupce. Sešit, který dal Wes kolovat, nesl dvaašedesát podpisů, samá jména, která Wes dobře znal, včetně Franka Stonea, obhroublého zedníka, který při podobných schůzkách mluvil jen málo. Bez jediného důkazu se obecně předpokládalo, že jestli smrt Leona Gatewooda způsobil někdo cizí, tak o tom Frank Stone něco ví.

Mary Grace všechny vřele přivítala. Poděkovala jim, že přišli, a také za trpělivost. Mluvila o odvolání v případu Bakerová a jako malý dramatický efekt vytáhla tlustou složku s rozkladem od právníků Krane, aby dokázala, že odvoláním se tráví mnoho a mnoho hodin práce. Všechny rozklady budou u soudu v září a pak nejvyšší soud rozhodne o dalším postupu. Může případ předat soudu nižší instance, tedy odvolacímu soudu, pro první posouzení, nebo si ho prostě může nechat pro sebe. Případ těchto rozměrů ale stejně nakonec bude rozhodovat nejvyšší soud, a ona a Wes se domnívají, že k nižšímu soudu se věc ani nedostane. Pokud to tak dopadne, bude se ústní projednávání konat někdy koncem tohoto nebo začátkem příštího roku. Pokud ona může odhadovat, konečný výrok se dá čekat tak asi za rok.

Pokud soud rozsudek potvrdí, je několik možností. Krane bude pod velkým tlakem na mimosoudní vyrovnání zbývajících žalob, což by samozřejmě byl ten nejlepší výsledek. Pokud Krane vyrovnání odmítne, je ona toho názoru, že soudce Harrison zbývající žaloby spojí a bude je soudit dohromady, v jednom velkém procesu. V tom případě bude mít jejich firma dostatečné prostředky k dalšímu boji. Svěřila se klientům, že byli nuceni si vypůjčit přes 400 000 dolarů, aby dostali případ Bakerová před porotu, a už to prostě nemůžou zopakovat, nebude-li první rozsudek potvrzen.

Klienti byli sice chudí, ale zdaleka ne tak na mizině jako jejich právníci.

„A co když soud rozsudek v případu Bakerová zamítne?“ zeptala se Eileen Johnsonová. Hlavu měla po chemoterapii úplně holou a nevážila ani padesát kilo. Její manžel ji po celou schůzku držel za ruku.

„Možné to je,“ připustila Mary Grace. „Ovšem pevně doufáme, že se to nestane.“ Řekla to s větší jistotou, než kolik jí cítila. Paytonovi si ohledně odvolání dost věřili, ale každý racionálně uvažující právník by byl znepokojený. „Ale když k tomu dojde, soud pošle zřejmě případ k novému projednání. Může to být ve všech bodech, nebo jen ve věci trestní náhrady Těžko předpovídat.“

Pokračovala dál, aby se už nemluvilo o možnosti prohry. Ujistila je, že jejich případům se firma stále plně věnuje. Každý týden se zpracovávají a zakládají stovky dokumentů. Hledají se další odborníci. Momentálně je sice všechno ve fázi vyčkávání, ale pracuje se naplno.

„A co ta hromadná žaloba?“ zeptal se Curtis Knight, otec chlapce, který zemřel před čtyřmi lety. Otázka zřejmě přítomné vzrušila. Jiní, kteří si to mnohem méně zaslouží, jim lezou do zelí.

„Na tu klidně zapomeňte,“ mávla rukou. „Tihle žalobci jsou až úplně na chvostu. Vyhrají jedině, když dojde k vyrovnání, a jakékoli vyrovnání musí nejdřív uspokojit vaše nároky. Vyrovnání kontrolujeme my. S těmihle lidmi vy vůbec nesoupeříte.“

Její odpověď jim zřejmě stačila.

Pak se slova ujal Wes, tentokrát s varováním. Vzhledem k rozsudku je Krane Chemical pod větším tlakem než kdy dřív. Nejspíš tu mají v okolí svoje vyšetřovatele, kteří sledují žalobce a snaží se získat informace, které by jim mohly uškodit. Dávejte si pozor, s kým mluvíte. Buďte opatrní před cizími. Hlaste cokoli třeba vzdáleně nezvyklého.

Tohle pro ty těžce zkoušené lidi nebylo nic potěšujícího. Starostí už měli tak dost.

Otázky pokračovaly ještě víc než hodinu. Paytonovi se ze všech sil snažili každého uklidnit, dát jim najevo soucit, působit sebejistě, poskytnout naději. Těžší ale bylo nepustit z otěží jejich očekávání.

Jestli někomu z přítomných dělaly starosti soudní volby, nezmínil se o tom.

20

Když Ron Fisk v neděli dopoledne předstoupil před velké shromáždění věřících a rozhlédl se,netušil ještě, kolik kazatelen navštíví během příštích šesti měsíců. Nemohl vědět ani to, že kazatelna se stane symbolem jeho kampaně.

Poděkoval svému knězi za to, že mu poskytl tuhle možnost, pak poděkoval své kongregaci, ostatním věřícím z baptistického kostela svátého Lukáše, za shovívavost. „Zítra kousek odsud, v budově soudu okresu Lincoln, oznámím svou kandidaturu do Nejvyššího soudu státu Mississippi. Doreen a já jsme o tom několik měsíců uvažovali a modlili se. Radili jsme se s pastorem Rossem. Probrali jsme to se svými dětmi, s rodinami, s přáteli. Teď jsme si konečně svým rozhodnutím jisti a chceme, abyste ho znali dřív, než ho zítra oznámím.“

Nahlédl trochu nervózně do poznámek a pak pokračoval.

„Nemám žádné politické zkušenosti. Upřímně řečeno, nikdy jsem na politiku neměl žaludek. Doreen a já jsme si vybudovali spokojený život tady v Brookhavenu, vychováváme tu své děti, modlíme se spolu s vámi k Bohu, účastníme se života zdejšího společenství. Dostalo se nám požehnání a každý den děkujeme Bohu za jeho dobrotu. Děkujeme Bohu za tento kostel a za přátele, jako jste vy. Jste naše rodina.“

Další nervózní pauza.

„V nejvyšším soudu chci pracovat proto, že si cením hodnot, jichž si tu ceníme všichni. Hodnot založených na Bibli a na naší víře v Krista. Posvátnosti rodiny – muže a ženy. Posvátnosti života. Možnosti žít beze strachu ze zločinu a z vládních zásahů. Stejně jako vám, i mně vadí podkopávání našich hodnot. Útočí na ně naše společnost, naše zvrácená kultura a řada našich politiků. Ano, a také naše soudy. Nabízím svou kandidaturu jako boj jednoho muže proti liberálním soudcům. S vaší pomocí dokážu vyhrát. Děkuji vám.“

Ron mluvil stručně – příjemný kontrast proti mnohomluvnému kázání, které nepochybně mělo následovat – a jeho slova byla přijata tak příznivě, že když se vracel do lavice ke své rodině, proběhla kostelem vlna zdvořilého potlesku.

O dvě hodiny později, kdy bílí věřící v Brookhavenu obědvali a černí se teprve scházeli, vystoupil Ron po schodech s červeným kobercem na veliké pódium kostela Pána v Kristu v Mount Pisgah na západní straně města a pronesl tam prodlouženou verzi ranní řeči. (Slovo „liberální“ vynechal.) Reverenda největší černé kongregace ve městě poznal teprve před dvěma dny. Jistý přítel zatahal za nitky a zařídil mu pozvání.

A ještě ten den večer, uprostřed hlučného shromáždění Letniční církve, se zmocnil kazatelny, počkal, až rámus utichne, pak se představil a pronesl svou řeč. Tentokrát poznámky ignoroval a mluvil déle. A zase už brojil proti liberálům.

Když pak jel domů, uvědomil si, jak málo lidí v tomhle malém městečku skutečně zná. Jeho klienty byly pojišťovny, ne lidé. Zřídkakdy se pouštěl za hranice své bezpečné čtvrti, svého kostela, svého okruhu přátel a známých. A upřímně řečeno, bylo mu milejší zůstat tam.

V pondělí ráno v devět hodin stál na schodech soudní budovy s Doreen a dětmi, s kolegy z firmy, s velkou skupinou přátel, se zaměstnanci ze soudní budovy a s většinou svého klubu Rotary a oznámil svou kandidaturu zbytku státu. Nebyloto naplánované jako akce pro média. Objevilo se jen pár reportérů a kamer.

Barry Rinehart byl toho názoru, že kampaň má vrcholit v den voleb, nikoli v den, kdy se oznamuje kandidatura.

Ron své pečlivě formulované a nazkoušené poznámky pronášel asi patnáct minut a každou chvíli měl velký potlesk. Odpověděl na všechny otázky, které mu položili reportéři, pak vešel dovnitř, do malé, prázdné soudní síně, a tam spokojeně poskytl třicetiminutový exkluzivní rozhovor politickému reportérovi jacksonských novin.

Celá skupina se pak přesunula o tři bloky dál, kde Ron přestřihl stuhu na dveřích oficiálního ústředí své kampaně ve starém domě, který byl čerstvě vymalován a vyzdoben volebními propagačními materiály. Nad kávou a sušenkami si povídal s přáteli, pózoval fotografům a poskytl další rozhovor, tentokrát pro noviny, o nichž v životě neslyšel. Byl tam i Tony Zachary, dohlížel na oslavy a sledoval hodiny.

Zároveň byla rozeslána tisková zpráva do všech novin ve státě a do hlavních deníků po celém jihovýchodním pobřeží. E-mailem ji dostali také všichni členové nejvyššího soudu, všichni zákonodárci, všichni další volení úředníci ve státě, všichni registrovaní lobbisté, tisíce státních zaměstnanců, všichni lékaři s licencí a všichni členové advokátní komory.

V jižním okrsku bylo 390 000 registrovaných voličů. Rinehartovi internetoví konzultanti vyhledali e-mailové adresy asi na čtvrtinu z nich. Tito šťastlivci se onu zprávu dozvěděli online ještě v době, kdy Ron řečnil u soudní budovy. Celkem najednou odešlo 120 000 e-mailů.

Čtyřicet dva tisíc žádostí o finanční podporu bylo rozesláno e-mailem společně s dopisem líčícím přednosti Rona Fiska a zároveň útočícím na „liberální, levicově smýšlející soudce, kterým jde o vlastní zájmy, ne o zájmy lidí“.

Z pronajatého skladiště v jižním Jacksonu, z budovy, o které Ron Fisk nevěděl a kterou nikdy neuvidí, bylo vyzvednuto 390 000 nacpaných obálek a odvezeno na hlavní poštu. V každé z nich byla propagační brožura se spoustou působivých fotek, přátelský dopis od samotného Rona, menší obálka, kdyby si třeba někdo přál poslat šek, a samolepka na auto. To všechno v modré, červené a bílé, s grafikou profesionálního provedení. Každý detail v té zásilce byl nejvyšší kvality.

V jedenáct dopoledne přesunul Tony celý cirkus do McCombu, jedenáctého největšího města v okrsku. (Brookhaven byl s 10 800 obyvateli čtrnáctý.) Ron Fisk cestoval v nově pronajatém chevroletu suburban, za volantem seděl dobrovolník jménem Guy, na předním sedadle vedle něj Ronův nový, ale už teď nepostradatelný první asistent Monte a telefonoval. Doreen se uvelebila vedle Rona na dost prostorné prostřední řadě sedadel mohutného SUV. Ron sledoval ubíhající krajinu a nedokázal potlačit spokojený úsměv. Tuhle chvíli si vychutnával. Jeho první výpad do politiky, a v tak velkém stylu. Tolik příznivců, jejich nadšení, novináři a kamery, opojná výzva nadcházejícího úkolu, radost z úspěchu, a to všechno jen za první dvě hodiny kampaně. Příval adrenalinu byl jen ukázkou toho, co ho čeká. Představoval si své velké listopadové vítězství. Už se viděl, jak se z přízemní anonymity maloměstského právníka vznáší k prestiži nejvyššího soudu. To všechno měl před sebou.

Tony jel těsně za ním a právě tlumočil Barrymu Rinehartovi stručnou zprávu o vývoji situace.

U radnice McCombu oznámil Ron svou kandidaturu znova. Skupina naslouchajících byla malá, ale hlučná. Bylo v ní pár přátel, ale ostatní byli úplně cizí. Po dvou rychlých rozhovorech s fotografováním odvezli Rona na mccombské letiště, kde nastoupil na palubu Learu 55, hezkého tryskového letadla, které svou stavbou připomínalo spíš raketu. Ron si ovšem dobře všiml, že je mnohem menší než G5, kterým letěl do Washingtonu. Doreen dalo velkou práci nedat na sobě příliš znát rozčilení nad prvním setkáním se soukromým tryskáčem. Tony letěl s nimi. Guy se hnal s SUV napřed.

Už o patnáct minut později přistáli v Hattiesburgu, který byl s čtyřiceti osmi tisíci obyvatel třetím největším městem v okrsku. V jednu odpoledne byli Ron a Doreen hosty na obědě s modlitbou, který svolala volná koalice fundamentalistických pastorů. Oběd se konal ve starém Holliday Inn. Tony čekal v baru.

Nad mizerným smaženým kuřetem a máslovými fazolemi Ron víc poslouchal než mluvil. Několik kazatelů, zjevně dosud inspirovaných svým nedělním úsilím, považovalo za nutné přispět mu požehnáním v podobě svých názorů na nejrůznější otázky a nešvary. Hollywood, rap, kultura celebrit, lavina pornografie, internet, pití nezletilých, sex nezletilých a tak dále a tak dále. Ron vážně pokyvoval a zanedlouho by už odtamtud byl rád zmizel. Pronesl tedy několik slov, a byla to slova do jednoho správná. On a Doreen se modlili za správné rozhodnutí a cítí v těchto volbách Boží ruku. Zákony vytvořené člověkem by se měly snažit napodobit zákony Boží. Jen lidé s jasnou morálkou by měli mít právo soudit druhé. A tak dál. Všichni ho na místě jednomyslně podpořili.

Když se Ron vyvlékl z téhle schůzky, oslovil skupinku asi dvou desítek příznivců před budovou okresního soudu Forrest County. Byla u toho hattiesburgská televizní stanice. Po několika otázkách se prošel po Main Street, s každým si potřásal rukou, rozdával elegantní brožurky a zastavil se v každé právní kanceláři na stručné „ahoj, jak se vede?“. V půl čtvrté se Lear 55 odlepil od země a zamířil k pobřeží. Když během stoupání dosáhl výšky osmi tisíc stop, přeletěl přes jihozápadní cíp Cancer County.

Guy čekal se suburbanem na letišti v Biloxi. Ron políbil Doreen na rozloučenou a letadlo ji dopravilo zpět do McCombu. Odtamtud ji jiný řidič vezme do Brookhavenu. U soudní budovy okresu Harrison oznámil Ron znova svou kandidaturu, zodpověděl stejné otázky a pak poskytl dlouhé interview pro Sun Herald.

V Biloxi byla doma Sheila McCarthyová. Hned vedle ležel Gulfport, největší město v jižním okrsku, se šedesáti tisíci obyvatel. Biloxi a Gulfport byly centrem Pobřeží, jak se říkalotřem okresům podél zálivu, které dohromady představovaly šedesát procent voličských hlasů. Na východ ležely Oceán Springs, Gautier, Moss Point, Pascagoula a pak Mobile. Na západ Pass Christian, Long Beach, Waveland, Bay St. Louis a pak New Orleans.

Tony plánoval, že tu Ron během kampaně stráví nejméně polovinu času. V šest večer se kandidát seznámil se štábem své zdejší kanceláře. Ta byla v renovovaném bývalém fastfoodu u Highway 90, silně frekventované čtyřproudé dálnice podél pláže. Kolem ústředí byly všude rozvěšeny spousty jasně barevných volebních plakátů a shromáždil se tu velký dav, aby viděl a slyšel svého kandidáta. Nikoho z nich Ron neznal. Tony ostatně také ne. Prakticky všichni byli zaměstnanci některé ze společností, které nepřímo financovaly kampaň. Půlka jich pracovala v místní pobočce celostátní automobilové pojišťovny. Když sem dorazil Ron a uviděl ústředí, výzdobu a ten dav, užasl nad organizačními schopnostmi Tonyho Zacharyho. Možná, že to bude všechno snazší, než se domníval.

Ekonomiku tady na pobřeží roztáčejí hlavně kasina, takže Ron přibrzdil řeči o morálce a místo toho se spíš zabýval svým konzervativním přístupem k soudnictví. Mluvil o sobě, o své rodině, o baseballovém žákovském týmu svého syna Joshe, který v téhle sezóně ještě nebyl poražen. A poprvé také vyslovil znepokojení nad zločinností ve státě a nad tím, že se tu nikomu nechce popravovat usvědčené vrahy.

Clete Coley by mohl být pyšný.

Večeře byla oficiální záležitost pro sponzory v Yacht Clubu v Biloxi, tisíc dolarů za místo. Mísili se tu nejrůznější ředitelé, bankéři, doktoři a právníci pojišťoven. Tony napočítal čtyřiaosmdesát přítomných.

Když Ron ten večer usnul, Tony ve vedlejším pokoji zavolal Barryho Rineharta a shrnul pro něj dnešní velký den. Nebyl sice tak barvitý jako Cletův dramatický nástup, ale mnohem produktivnější. Jejich kandidát si vedl dobře.

* * *

Druhý den začal modlitební snídaní v jednom hotelu ve stínu kasin. Sponzorovala ji čerstvě vytvořená skupina, která si říkala Bratrská koalice. Většina přítomných byli fundamentalističtí pastoři z nejrůznějších větví křesťanství. Ron se rychle učil, že je třeba přizpůsobovat se publiku, a plynně hovořil o své víře a o tom, jak ovlivní jeho rozhodování u nejvyššího soudu. Zdůrazňoval svou dlouhou službu Pánu, ať už v roli jáhna nebo učitele nedělní školy, a zadrhl se mu hlas, když vyprávěl o křtu svého syna. I tady byl na místě podpořen.

Přinejmenším polovina státu dostala k snídani ranní noviny s celostránkovým inzerátem kandidáta Rona Fiska. Inzerát v jacksonském Clarion-Ledger měl hezkou fotografii nad velikým titulkem „Soudní reforma“. Menším písmem se tam pak uváděla Ronova životopisná data s důrazem na příslušnost k církvi, občanským organizacím a k American Rifle Association. A ještě menším písmem tu pak byl uveden výčet těch, kdo ho podporují: sdružení pro rodinné hodnoty, konzervativní křesťanští aktivisté, kněží a asociace, kde bylo na první pohled zahrnuto úplně všechno ostatní; lékaři, sestry, nemocnice, zubaři, léčebny, lékárníci, obchodníci, realitní agenti, banky, spořitelny a záložny, finanční společnosti, makléři, hypoteční banky, pojišťovny (zdraví, život, léčebné výdaje, požáry, nehody, zanedbání povinné péče), stavební firmy, architekti, energetické společnosti, těžaři a navrch i tři skupiny pro „vztahy s legislativou“, které zastupovaly výrobce prakticky všeho, co se dá najít na pultě.

Jinými slovy, úplně všichni, kterým hrozí, že by je někdo mohl žalovat, a tudíž si jako ochranu platí pojištění zodpovědnosti. Z toho seznamu přímo čišely peníze a bylo z něj jasné, že Ron Fisk, až do této chvíle neznámý, nastoupil do závodu jako vážný kandidát.

Inzerát stál 12 000 dolarů v jacksonském Clarion-Ledger, 9000 v Sun Herald z Biloxi a 5000 v Hattiesburg American.

Dvoudenní náklady na Fiskovo předvedení byly přibližně 450 000 dolarů, do čehož se nepočítaly cestovní výdaje, letadlo a internetová kampaň. Nejvíc peněz se utratilo za přímé zásilky.

Ron strávil na Pobřeží zbytek úterý a středu a každou minutu měl přesně rozplánovanou. Kampaně mívají obvykle zpoždění, to ovšem neplatilo, pokud tomu všemu velel Tony. Oznámili kandidaturu u soudů v okrese Jackson a Hancock, modlili se s kněžími, zastavili se v desítkách advokátních kanceláří, prošli několika rušnými ulicemi, rozdávali brožurky a potřásali rukama. Ron dokonce políbil své první miminko. A všechno to točil filmový štáb.

Ve čtvrtek Ron zvládl šest dalších zastávek po jižním Mississippi a pak spěchal zpátky do Brookhavenu, aby se rychle převlékl. Zápas začínal v šest. Doreen tam už byla i s dětmi. Raiders, Joshův tým, se už rozcvičovali, a Josh měl nadhazovat. Tým právě na střídačce poslouchal pokyny asistenta, když přiběhl trenér Fisk a ujal se velení.

Na zápas přišla slušná návštěva. Ron si už teď připadal jako celebrita.

* * *

Sheilini dva úředníci, místo aby zkoumali zákony, strávili celý den vyhledáváním tiskových zpráv o startu kampaně Rona Fiska. Nashromáždili celostránkové inzeráty z různých novin. Sledovali zprávy online. Jak se složka plnila, jejich nálada se zhoršovala.

Sheila se statečně snažila dělat svou práci, jako by se nic nedělo. Obloha jí padala na hlavu, ale ona předstírala, že si toho nevšímá. V soukromí, což obvykle znamenalo za zavřenými dveřmi s velkým Mačem, byla šokovaná a dokonale zdrcená. Fisk utratil už nejspíš tak kolem milionu a ona nezískala prakticky ani dolar.

Clete Coley ji přesvědčil, že se svým protivníkem nebude mít moc práce. Ten úskok s Fiskem byl připravený tak brilantně, že měla pocit, jako by už padla v bitvě.

* * *

Správní rada Asociace civilních advokátů se ve čtvrtek pozdě večer sešla k naléhavému jednání v Jacksonu. Jejím současným prezidentem byl Bobby Neal, advokát veterán, který už měl na svém kontě mnoho rozsudků a v ACA pracoval už léta. Bylo přítomno osmnáct z dvaceti členů rady, což bylo za mnoho let nejvíc.

Správní rada byla ze samé své podstaty sbírkou tvrdohlavých a nervózních právníků, kteří se řídili pouze vlastními pravidly. Jen pár jich vůbec kdy mělo šéfa. Většina se vyškrábala z nejnižších příček žebříčku k vysoce úctyhodnému postavení, přinejmenším podle vlastního názoru. Pro ně neexistovalo vyšší poslání než zastupovat chudé, zraněné, nevítané, ublížené.

Každá schůzka byla obvykle dlouhá, hlučná a začínala tím, že se všichni přítomní hlásili o slovo. A to bylo za normálních okolností. Postavte stejnou skupinu do krizové situace, zažeňte ji do kouta náhlou a bezprostřední hrozbou, že ztratí jednoho ze svých nejlepších spojenců v nejvyšším soudu, a všech osmnáct se začne okamžitě hádat. Každý z nich měl na všechno odpověď. Barbara Mellingerová a Skip Sanchez seděli mlčky v jednom rohu. Nepodával se žádný alkohol, žádný kofein. Jen voda.

Po úvodní hlučné půlhodině se Bobbymu Nealovi podařilo nastolit jakýs takýs řád. Jejich pozornost upoutal svým prohlášením, že během dne strávil hodinu se soudkyní McCarthyovou. „Je v nejlepší náladě,“ prohlásil s úsměvem, jedním z mála, které se ten večer kolem stolu objevily. „Pilně pracuje na svých úkolech a nechce se nechat rozptylovat. Politiku ovšem chápe a opakovaně řekla, že hodlá vést tvrdou kampaň a že má v úmyslu zvítězit. Ujistil jsem ji o naší neochvějné podpoře.“

Odmlčel se, změnil tón. „Ovšem trochu mi ta schůzka nahnala strach. Clete Coley oznámil kandidaturu už před čtyřmi týdny a Sheila ještě ani nemá manažera kampaně. Pár dolarů se jí získat povedlo, ale nechce říct kolik. Mám z toho pocit, že po tom Coleyho řádění se uklidnila a říkala si, že je to cvok a nikdo mu neuvěří. Začala mít pocit, že se nemusí snažit. To se ovšem právě dramaticky změnilo. Zaspala a teď se ze všech sil snaží doběhnout, co zameškala. A jak ze zkušenosti víme, na téhle straně moc peněz není, až na ty naše.“

„Porazit toho chlápka, na to bude potřeba milion babek,“ podotkl někdo, ale poznámka rychle utonula v moři posměchu. Milion ani zdaleka nestačí. Reformátoři civilního práva utratili v kampani proti soudci McElwaynovi dva miliony a prohráli o tři tisíce hlasů. Tentokrát utratí ještě víc, protože mají lepší organizaci a všechno jim klape. A ten chlápek, co šel proti McElwaynovi, to byla ztracená existence, nikdy žádný proces nesoudil a posledních deset let učil politické vědy na univerzitě. Tenhleten Fisk je skutečný právník.

Mluvili tedy chvíli o Fiskovi a v každém okamžiku se vedly aspoň čtyři souběžné rozhovory.

Bobby Neal zaťukal na skleničku a pomalu je zase přitáhl zpátky k tomu, oč šlo. „V téhle radě je nás dvacet. Pokud hned teď každý upíšeme deset tisíc, tak může Sheilina kampaň aspoň dostat nějaký řád.“

Okamžitě bylo ticho. Ozvalo se několik hlasitých nadechnutí. Zvedly se sklenice s vodou. Oči jezdily sem a tam a hledaly jiné pohledy, které souhlasí nebo naopak nesouhlasí s tímto odvážným návrhem.

Někdo na opačném konci stolu vyštěkl: „To je k smíchu.“ Světla zablikala. Větráky ztichly. Všichni se podívali po Willym Bentonovi, prudkém malém irském rváči z Biloxi. Benton pomalu vstal a rozpřáhl ruce. Jeho vášnivá shrnutí už znali z dřívějška a tak věděli, že můžou čekat další. Pro poroty byl neodolatelný.

„Pánové a dámo, tohle je začátek konce. Nemůžeme klamat sami sebe. Síly zla, které chtějí zabouchnout dveře soudů a upřít našim klientům jejich práva, lobby velkého byznysu, která pomalu, metodicky pochoduje celou zemí a kupuje si jedno místo v nejvyšším soudu za druhým, tak tahle parta idiotů je teď tady a mlátí nám na dveře. Viděli jste jejich jména na těch Fiskových inzerátech. Je to konfederace tupců, ale mají peníze. Máme v nejvyšším soudu celkem stálou převahu jednoho hlasu, a přitom tady sedíme, my, jediná skupina, která s těmi zločinci může bojovat, a hádáme se o to, kolik dát. Já vám to povím, kolik bychom měli dát. Všechno! Protože když to neuděláme, tak právo, jak ho známe, začne brzo skomírat. Nebudeme už přijímat případy, protože je nebudeme schopni vyhrávat. Další generace civilních advokátů prostě nebude existovat.

Soudci McElwaynovi jsem dal sto tisíc dolarů, a bylo to pro mě dost tvrdé. Pro soudkyni McCarthyovou udělám totéž. Nemám letadlo. Nezabývám se hromadnými žalobami a neshrabuju absurdní honoráře. Všichni mě znáte, já jsem ze staré školy, pěkně jeden případ po druhém, jeden proces po druhém. Ale přesto znova obětuju, co budu moci. A vy byste to měli udělat taky. Všichni máme svoje libůstky. Jestli každý z vás nemůže přislíbit padesát tisíc, tak ať z téhle rady vystoupí a jde domů. Víte, že si to můžete dovolit. Prodejte byt, auto, člun, vynechte pár dovolených. Zastavte diamanty svojí ženy. Svým sekretářkám platíte padesát hadrů ročně. Sheila McCarthyová je mnohem důležitější než jakákoli sekretářka nebo spolupracovník.“

„Limit je pět tisíc na člověka, Willy,“ připomněl někdo.

„Ale ty jsi mi chytrej hajzlík,“ odsekl. „Já mám manželku a čtyři děti. To je hned třicet tisíc. Taky mám dvě sekretářky a pár spokojených klientů. Do konce týdne seženu sto tisíc, a každý z vás by měl udělat totéž.“

Sedl si, ve tváři rudý. Po dlouhé pauze se Bobby Neal podíval na Barbaru Mellingerovou a zeptal se: „Kolik jsme dali soudci McElwaynovi?“

„Jedna celá dvě, od asi tří stovek advokátů.“

„Kolik získal on?“

„Jedna celá čtyři.“

„Kolik myslíš, že by McCarthyová potřebovala, aby vyhrála?“

Tuhle otázku Barbara a Skip Sanchez probírali nepřetržitě už tři dny. „Dva miliony,“ odpověděla bez zaváhání.

Bobby Neal se zamračil a vzpomněl si, jaká to byla před dvěma lety dřina, sehnat peníze pro Jimmyho McElwayna. Trhat zuby bez umrtvení by bývalo snazší.

„Tak budeme muset sehnat dva miliony,“ prohlásil sebejistě. Všichni vážně pokyvovali a zdálo se, že s cifrou souhlasí. Potom se vrátili k aktuální otázce a vypukla bouřlivá debata o tom, kolik by každý z nich měl přispět. Ti, co hodně vydělávali, taky hodně utráceli. Těm, co vyšli jen taktak, se do závazků moc nechtělo. Jeden připustil, že své tři poslední případy před porotou prohrál a že je v podstatě na mizině. Jiný, hvězda hromadných žalob, který měl vlastní tryskáče, slíbil 150 000.

Skončili, aniž se dohodli na pevné částce. Ale to nikoho nepřekvapilo.

21

Uzávěrka kandidatur proběhla bez dalších ohňostrojů. Soudce Calligan ze středního okrsku i soudce Bateman z okrsku severního žádné protikandidáty neměli a byli na dalších osm let v bezpečí. O obou se vědělo, že neoplývají přílišnými sympatiemi k obětem nehod, spotřebitelům a zločincům, a svět byznysu je tudíž náležitě oceňoval. Na místní úrovni měli protikandidáty jen dva okresní soudci.

Jedním z nich byl ovšem soudce Thomas Alsobrook Harrison IV. Hodinu před uzávěrkou vyplnila příslušné papíry a vypálila pár prvních salv v tiskovém prohlášení hattiesburgská právnička Joy Hooverová. Jako právnička se specializovala na nemovitosti a jinak to byla místní politická aktivistka, v okrese dobře známá a respektovaná. Její manžel byl populární dětský lékař: čistě jako koníčka vedl ještě kliniku pro chudé matky a děti, které tam dostávaly péči zadarmo.

Hooverovou naverboval Tony Zachary a Právní vize. Byl to dárek od Barryho Rineharta Carlovi Trudeauovi, který během tichých rozhovorů s Rinehartem několikrát vyjádřil svou silnou nechuť vůči soudci, který předsedal procesu v případu Bakerová. Soudce teď bude mít sám co dělat a nebude mít kdy se míchat, jak je jeho zvykem, do jiných voleb. Za pouhých 100 000 dolarů, což byl legitimní a právně zcela čistý příspěvek pro Hooverovou, měl teď soudce Harrison mnohem důležitější věci na práci.

Rinehart kul pikle na několika frontách. Pro příští úder si vybral poklidný den ke konci června.

Před třemi měsíci do Jacksonu tiše přijeli dva gayové, AI Meyerchec a Billy Spáno. Najali si malý byt poblíž univerzity Milsaps, registrovali se jako voliči a získali mississippské řidičské průkazy. Ty staré měli z Illinois. Tvrdili o sobě, že jsou na volné noze a pracují z domova. Drželi se stranou a s nikým se nestýkali.

Čtyřiadvacátého června přišli na matriku okresu Hinds a žádali o příslušné formuláře na povolení k sňatku. Úřednice se vyděsila a pokusila se jim vysvětlit, že zákony státu, kterými ona se řídí, manželství osob stejného pohlaví nepovolují. Situace se vy ostřila, Meyerchec a Spáno použili i silnější slova a nakonec odešli. Zavolali reportéra z Clarion-Ledger a sdělili mu, co si o té věci myslí.

Druhý den se spolu s reportérem a fotografem na matriku vrátili a znovu požadovali nezbytné formuláře. Když je nedostali, začali křičet a vyhrožovat žalobou. Den nato se celá historka ocitla na první straně, i s fotografií obou mužů, jak řvou na nešťastnou úřednici. Obstarali si radikálního právníka, zaplatili mu 10 000 dolarů a splnili svou hrozbu, že se budou soudit. I jejich žaloba se dostala na první stranu.

Byla to šokující zpráva. Příběhy o pokusech homosexuálů dosáhnout sňatku byly celkem běžné v New Yorku, Massachusetts nebo Kalifornii, ale v Mississippi šlo o něco neslýchaného. Kam ten svět spěje!

V následném článku se ukázalo, že oba muži sem přišli teprve nedávno, mezi místními gayi je nikdo nezná a zjevně nemají žádné vazby k jakékoli firmě, rodině ani k ničemu jinému v tomhle státě. Následovaly výmluvné odsuzující komentáře od těch, od kterých se podobné věci daly čekat. Místní mississippský senátor se dal slyšet, že tyto záležitosti se řídí zákony státu a že řečené zákony se měnit nebudou, přinejmenším dokud v zákonodárném sboru sedí on. Meyercheca a Spana se noviny sice pokusily požádat o vyjádření, ale nesehnaly je. Jejich právník to vysvětlil tak, že oba hodně pracovně cestují. Ve skutečnosti byli dávno zpátky v Chicagu, kde jeden z nich pracoval jako interiérový architekt a druhý byl majitelem baru. Mississippskou příslušnost si ovšem ponechali a hodlali se na proces vrátit.

Pak Jacksonem otřásl brutální zločin. Tříčlenný gang ozbrojený těžkými zbraněmi vpadl do pronajatého domku, kde žilo přibližně dvacet ilegálních přistěhovalců z Mexika. O Mexičanech se vědělo, že pracují osmnáct hodin denně, šetří každý cent a jednou za měsíc posílají peníze domů svým rodinám. Takováhle přepadení nebyla v Jacksonu ani v jiných jižních městech ničím výjimečným. V nastalém chaosu, kdy Mexičané horečně tahali peníze zpod podlahy a ze zdí a hystericky ječeli Španělsky, kdežto zabijáci řvali anglicky, jeden z Mexičanů vytáhl pistoli a párkrát vystřelil, aniž někoho zasáhl. Zabijáci palbu opětovali a zmatená scéna se změnila v děsivou. Když bylo po všem, čtyři Mexičané byli mrtví, tři zranění a gangsteři zmizeli do noci s lupem přibližně 800 dolarů, ačkoli přesnou částku už policie nezjistí.

Tuhle událost si Barry Rinehart na konto připsat nemohl, ale když se o ní doslechl, potěšila ho.

Otýden později, na fóru sponzorovaném soudní asociací, se Clete Coley vrhl na tento zločin jako sup a začal hřímat na svá obvyklá témata nekontrolovaného násilí, kterému nahrává liberální soud brzdící v Mississippi popravy. Ukázal na Sheilu McCarthyovou, která seděla na pódiu vedle Rona Fiska, a hrubě ji obvinil z toho, že soud není ochoten používat popravčí komoru v Parchmanu. Publikum z něj bylo celé pryč.

Ron Fisk se nenechal zahanbit. Volal do boje proti gangům, drogám a nezákonnosti a kritizoval nejvyšší soud, i když umírněnějšími slovy. Pak předestřel pětibodový plán na zefektivnění odvolání v případech nejvyšších trestů, a zatímco mluvil, jeho lidé rozdávali tyto návrhy v úhledné tištěné podobě. Bylo to ohromně působivé a Tony, který seděl vzadu, byl jeho vystoupením velmi potěšen.

Ve chvíli, kdy se k projevu zvedla soudkyně McCarthyová, byl dav připraven ji kamenovat. Klidně vysvětlila, jak složité je odvolání v případě, že jde o hrdelní trest, a řekla, že velká část soudního času se věnuje právě těmto obtížným případům. Zdůraznila potřebu opatrnosti a důkladnosti a to, že práva každého obžalovaného musejí být náležitě hájena. Zákon nezná větší břemeno než chránit práva těch, které se společnost rozhodla popravit. Připomněla shromážděným nejméně 120 případů mužů a žen, odsouzených na smrt, ale později zcela zproštěných viny, včetně dvou přímo v Mississippi. Někteří z těchto lidí dvacet let čekali na smrt. Za devět let, kdy ona zasedá u nejvyššího soudu, spolurozhodovala o čtyřiceti osmi případech nejvyššího trestu. Sedmadvacetkrát z toho hlasovala s většinou pro potvrzení rozsudku, ale teprve poté, co se přesvědčila, že byl veden spravedlivý proces. V ostatních případech hlasovala pro zrušení rozsudku a pro vrácení případu k novému procesu. Ani jediného hlasování nelituje. Nepovažuje se za liberální, konzervativní ani umírněnou. Je soudkyní nejvyššího soudu a složila přísahu, která ji zavazuje spravedlivě posuzovat předložené případy a dodržovat zákon. Ano, osobně je proti trestu smrti, ale nikdy své přesvědčení nestavěla nad zákon státu.

Když skončila, tu a tam se ozval potlesk, ale jen zdvořilostní. Bylo těžké neobdivovat její přímost a odvahu. Málokdo z přítomných ji sice bude volit, ale rozhodně to má v hlavě srovnané.

Bylo to poprvé, co se všichni tři kandidáti někde objevili společně. A bylo to také poprvé, co měl Tony možnost vidět ji pod tlakem. „Snadné to s ní nebude,“ hlásil Barrymu Rinehartovi. „Ví, o čem mluví, a jen tak se nedá.“

„Jo, ale je na mizině,“ zasmál se Barry. „Tohle jsou volby a tam jde o peníze.“

* * *

McCarthyová nebyla doslova na mizině, ale její kampaň nezačala nejlépe. Neměla manažera kampaně, nikoho, kdo by byl schopen koordinovat těch padesát věcí, které se musely udělat hned, a přitom plánovat ještě tisíc detailů na později. Nabídla tu práci třem lidem. Dva si vzali čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou a pak odmítli. Třetí nejdřív souhlasil a po týdnu řekl ne.

Kampaň je malá, horečná akce, která se dává dohromady pod velkým tlakem a s vědomím, že bude mít jepičí život. Ti, kdo v ní pracují na plný úvazek, mají spoustu práce a nízký plat. Dobrovolníci jsou neocenitelní, ale ne vždycky spolehliví. Energický a rozhodný manažer kampaně je klíčový.

Šest týdnů po Fiskově oznámení se soudkyni McCarthyové povedlo otevřít volební kancelář v Jacksonu, poblíž svého bytu, a další v Biloxi, poblíž svého domova. Obě vedli dlouholetí přátelé, dobrovolníci, kteří bez oddechu hledali další lidi a volali potenciálním dárcům. Měli sice hromady samolepek a cedulí, ale kampaň zatím nedokázala sehnat slušnou firmu, aby dala dohromady inzeráty, rozesílanou reklamu a snad i televizní spoty. Webová stránka sice existovala, ale jen ta nejzákladnější, a jinak žádné další internetové aktivity nebyly. Sheila získala 320 000 dolarů příspěvků, všechny až na třicet tisíc od civilních advokátů. Bobby Neal a rada jí písemně přislíbili, že členové ACA přispějí nejméně milionem, a ona mu to věřila. Jenže slibovat je mnohem snazší než vypsat šek.

Navíc veškerou organizaci ztěžoval fakt, že měla náročnou práci, kterou prostě nemohla ignorovat. U soudu čekala asi kilometrová fronta případů, které už měly být rozhodnuty před několika měsíci. Soud žil pod neustálým tlakem, že něco nestíhá. Pořád chodila další a další odvolání. A šlo v nich o životy: muži a ženy v celách smrti, děti, které během ošklivých rozvodů poletovaly tam a zpátky mezi matkou a otcem, zle zranění dělníci, čekající na konečné rozhodnutí, které jim snad přinese úlevu. Někteří její kolegové byli natolik profesionální, že se uměli odpoutat a nevidět za případy, které soudili, skutečné lidi, ale to Sheila nikdy nedokázala.

Naštěstí však bylo léto, a tak byl harmonogram práce méně náročný. Brala si v pátek volno a trávila dlouhé víkendy na cestách po svém okrsku. Od pondělka do čtvrtka tvrdě pracovala a pak se z ní stala kandidátka. Počítala s tím, že tenhle měsíc využije k tomu, aby své kampani dodala trochu řádu a rozjela ji.

Její první soupeř Clete Coley se od pondělka do pátku obvykle povaloval a šetřil síly na náročné večery u blackjacku. Hrál jen v noci, a tak měl na kampaň spoustu času, kdyby o to stál. Jenže on obvykle nestál. Objevil se na několika okresních trzích a pronášel tam nadšeným davům barvité projevy. Pokud jeho dobrovolníci z Jacksonu měli zrovna chuť, přijeli s ním a postavili stěnu s Tvářemi mrtvých, a Clete pak náležitě přidal na intenzitě. V každém městě sídlilo aspoň deset občanských klubů a sdružení, které neustále hledaly řečníky. Rozneslo se, že kandidát Coley umí každé setkání pořádně rozparádit, a jedno nebo dvě pozvání dostával každý týden. Podle toho, jak to bylo daleko a jak těžkou měl právě kocovinu, je občas i přijal. Do konce července vybral na svou kampaň příspěvky ve výši 27 000 dolarů, což bohatě stačilo zaplatit pronajaté SUV a body guardy na částečný úvazek. Utratil taky 6000 za propagační brožurky. Každý politik musí mít co rozdávat.

Druhý Sheilin protivník ovšem vedl kampaň, která šlapala jako švýcarské hodinky. V pondělí a úterý tvrdě pracoval za svým stolem a pak vyrazil na cesty s podrobným programem, který vynechával jen ta nejmenší městečka. Pomocí Learu 55i turbovrtulového King Airu on i jeho cestující štáb kroužili po celém obvodu. V polovině července měl v každém ze sedmadvaceti okresů organizovaný výbor a za sebou přinejmenším jedno vystoupení. Hovořil k občanským sdružením, k dobrovolným hasičům, k okresním právnickým sdružením, motorkářským klubům, na čajích v knihovnách, na bluegrassových festivalech, okresních trzích a v kostelích, kostelích a zase kostelích. Nejméně polovinu projevů pronesl z kazatelny.

Osmnáctého července odehrál Josh poslední baseballový zápas sezóny a jeho otec se mohl ještě víc věnovat kampani. Trenér Fisk nevynechal ani jediné utkání, ačkoli se po oznámení jeho kandidatury tým sesypal. Většina rodičů však byla přesvědčená, že ty dvě věci spolu nesouvisí.

Ve venkovských oblastech mluvil Fisk vždycky stejně. Vinou liberálních soudců jsou ohroženy naše hodnoty, ohrožují je zastánci manželství homosexuálů, omezení držení zbraní, potratů a neomezeného přístupu k internetové pornografii. Tyto soudce je třeba nahradit. On je věrný především Bibli. Pak následují zákony stanovené lidmi, ale jako soudce nejvyššího soudu dokáže v případě potřeby skloubit oboje. Každý projev začínal krátkou modlitbou.

V méně zemědělských oblastech podle toho, jaké měl zrovna publikum, často trochu ustoupil z výrazně pravicových postojů a rozhovořil se o trestu smrti. Ron zjistil, že publikum s nadšením poslouchá výmluvná líčení brutálních zločinů spáchaných lidmi, kteří byli už před dvaceti lety odsouzeni k smrti. Několik takových do svých projevů zapracoval.

Ale bez ohledu na to, kde byl, každému projevu dominovalo téma škodlivosti liberálních soudců. Po asi stovce takových řečí byl Ron Fisk i sám přesvědčen, že Sheila McCarthyová je zuřivý levičák a že způsobila mnohé ze sociálních problémů státu.

Pokud šlo o peníze, příspěvky přicházely stabilním tempem a stačily pokrývat výdaje. V pozadí samozřejmě tiše tahal za nitky Barry Rinehart. Do 30. června, což byl první termín k odevzdání finanční zprávy, získala Fiskova kampaň 510 000 dolarů od dvou tisíc dvou set lidí. Z přispěvatelů jen pouhých třicet pět věnovalo maximum – 5000 dolarů – a ti všichni byli obyvatelé Mississippi. Ostatně devadesát procent dárců bylo ze zdejšího státu.

Barry věděl, že civilní advokáti seznam přispěvatelů dobře prozkoumají ve snaze dokázat, že peníze přicházejí od velkých firem, které tím sledují vlastní zájmy. Tohle už dřív Barrymu znepříjemnilo kampaň a v případě Rona Fiska to rozhodně nehodlal připustit. Byl si jistý, že dokáže získat velké sumy peněz ze zdrojů mimo stát, ale tyhle dotace přijdou až ve správně zvolené chvíli, ke konci kampaně, kdy zdejší bezzubé zákony o finančních zprávách zabrání tomu, aby se to rozkřiklo. Naopak ze zprávy McCarthyové vyplývalo, že ji financují právě civilní advokáti, a Barry přesně věděl, jak toho využít ve svůj prospěch.

Barry měl také výsledky posledních průzkumů, ovšem ty svému kandidátovi nehodlal prozradit. K 25. červenci polovina registrovaných voličů netušila, že se nějaká kampaň koná. Z těch ostatních preferovalo 24 procent Rona Fiska, 16 procent Sheilu McCarthyovou a 10 procent Cleta Coleyho. To byla úžasná čísla. Ani ne za dva měsíce se Barrymu povedlo neznámého právníka, který na sobě nikdy neměl talár, prodat tak, že získal náskok před soupeřkou s devítiletou zkušeností.

A to ještě neběžel v televizi ani jediný reklamní spot.

* * *

Prvního července koupila Druhou státní banku banka New Vista, regionální řetězec s centrálou v Dallasu. Huffy tu novinku volal Wesi Paytonovi a v podstatě to viděl optimisticky. Hattiesburgskou pobočku ujistili, že kromě jména se nezmění nic. Noví majitelé si nechali předložit jeho portfolio úvěrů. Na Paytonovy se ho vyptávali a zřejmě uvěřili Huffyho slibům, že dluh bude nakonec zaplacen.

Čtvrtý měsíc po sobě poslali Paytonovi Huffymu šek na 2000 dolarů.

22

V předešlém životě byl Nathaniel Lester okázalý a skvělý kriminální advokát, který měl až neuvěřitelný dar vyhrávat procesy, v nichž šlo o vraždu.

V jednu dobu, před dvaceti lety, posbíral sérii dvanácti rozsudků „nevinen“ za sebou, prakticky všechny v malých městečkách po celém Mississippi; v těchhle místech jsou ti, kdo jsou obviněni z nějakého příšerného zločinu, obvykle v očích veřejnosti vinni hned, jak je zatknou. Jeho proslulost přilákala také klienty s občanskoprávními žalobami a jeho advokátní kancelář v městečku Mendenhall velmi dobře prosperovala.

Nat získal významné rozsudky a dojednal ještě větší vyrovnání. Jeho specialitou se staly příšerné nehody na ropných vrtných plošinách, kam odcházelo mnoho místních mužů za velmi dobře placeným zaměstnáním. Byl aktivním členem různých skupin civilních advokátů, věnoval velké sumy politickým kandidátům, postavil si největší dům ve městě, vystřídal řadu manželek a začal hodně pít. Alkohol spolu se sérií stížností pro neetické jednání a právních půtek jeho kariéru výrazně zbrzdily, a když ho nakonec přece jen zatkli, vzdal se právnické licence, aby se vyhnul uvěznění. Odešel z Mendenhallu, našel si novou manželku, přestal pít a po čase se objevil v Jacksonu, kde se dal na buddhismus, jógu, stal se vegetariánem a začal žít prostěji. Jedno z nejchytřejších rozhodnutí, která udělal na vrcholu své kariéry, bylo, že si odložil stranou něco ze svých peněz.

Během prvního srpnového týdne otravoval Sheilu McCarthyovou, dokud mu nekývla na rychlý oběd. Každý právník ve státě věděl něco o jeho barvité minulosti, a tak byla pochopitelně nervózní. Nad tofu s výhonky jí nabídl, že jí zadarmo povede kampaň. Věnuje po příští tři měsíce svou značnou energii pouze a jedině tomu. Sheila z toho měla obavy. Dlouhé šedé vlasy mu spadaly až na ramena. Nosil diamantové náušnice, a i když byly docela malé, stejně byly vidět. Na pravé paži měl jedno tetování, a jí se ani nechtělo přemýšlet o tom, jaká další ještě má a kde. Na sobě měl džíny a sandály a na každém zápěstí sbírku barevných kožených náramků.

Nat ale nezískal úspěchy v soudní síni tím, že by byl nudný a nepřesvědčivý. Jestli něco nebyl, tak právě tohle. Znal obvod, jeho města, soudy a lidi, kteří je řídili. Z hloubi duše nenáviděl velký byznys a vliv, který si kupuje; nudil se a hledal nějakou válku.

Podlehla a přizvala ho do té svojí. Když odjížděla z restaurace, říkala si, jestli se nezbláznila, ale zároveň někde uvnitř cítila, že Nathaniel Lester by mohl být přesně ta jiskra, kterou její kampaň tolik potřebuje. Podle svého vlastního průzkumu zaostávala za Fiskem o pět procent a začínala být zoufalá.

Sešli se znovu ještě ten večer v jacksonské volební kanceláři a během čtyřhodinové schůzky se Nat ujal vedení. Pomocí vtipu, šarmu a výtek uvedl její neuspořádaný štáb doslova do stavu vytržení. Aby prokázal své schopnosti, zavolal tři jacksonské civilní advokáty a po několika zdvořilostech se jich zeptal, proč sakra ještě neposlali peníze na kampaň McCarthyové. Všechno to prováděl přes hlasitý telefon, takže všichni slyšeli, jak je zahanboval, lákal, huboval a odmítal zavěsit, dokud každý z nich neslíbí podstatný příspěvek za sebe, svou rodinu, klienty a přátele. Šeky nemusíte posílat, řekl – osobně si k vám zítra dopoledne dojedu a příspěvky si vyzvednu. Tři přísliby vynesly celkem 70 000 dolarů. Od té chvíle Nat všemu velel.

Příští den si vyzvedl šeky a pustil se do telefonování každému civilnímu advokátovi ve státě. Kontaktoval odborové skupiny a černošské předáky. Vyhodil jednoho člena štábu a přijal dva další. Do konce týdne už Sheila dostávala hned ráno Natův rozpis svého denního programu. Trochu se s ním hádala, ale ne moc. On sám pracoval šestnáct hodin denně a totéž očekával od své kandidátky i od všech ostatních.

* * *

V Hattiesburgu se Wes stavil u soudce Harrisona doma na klidný oběd. Nebylo by dobré, aby je spolu někdo viděl na veřejnosti, když měl soudce ve svých složkách třicet bowmoreských případů. Neměli sice v úmyslu se o nich bavit, ale stejně by se nehodilo ukazovat nějaké přátelské vztahy. Tom Harrison pozval Wese i Mary Grace, aby se zastavili, kdykoli budou mít čas. Ale Mary Grace nebyla ve městě a omluvila se.

Hovořilo se o politice. Tomův volební okrsek zahrnoval Hattiesburg a Forrest County a tři venkovské okresy – Cary, Lamar a Perry. Skoro osmdesát procent registrovaných voličů žilo v Hattiesburgu, kde byl doma jak sám Harrison, tak i jeho soupeřka Joy Hooverová. V jistých čtvrtích si Hooverová povede dobře, Harrison byl ale přesvědčen, že on dopadne ještě lépe. A menší okresy mu také starosti nedělaly. Obecně vzato, vůbec se příliš neobával prohry. Hooverová sice měla zřejmě dost peněz, patrně zvenčí, ale soudce Harrison znal svůj obvod a v jeho politice byl jako doma.

Okres Cary měl nejméně obyvatel z těch čtyř a stále jich ubývalo, pochopitelně především kvůli Krane Chemical a jeho toxické historii. Tomuhle tématu se vyhnuli a začali probírat různé politiky v Bowmore a v okolí. Wes ho ujistil, že Paytonovi, stejně jako jejich klienti, přátelé, pastor Denny Ott a rodina Mary Grace udělají, co bude možné, aby byl soudce Harrison znovu zvolen.

Pak se téma hovoru přesunulo k dalším kampaním, především ke kampani Sheily McCarthyové. Ta Hattiesburgem projížděla před dvěma týdny a strávila půl hodiny ve firmě Paytonových, kde se jí s potížemi, ale přece povedlo vyhnout se při lovu hlasů zmínce o Bowmore. Paytonovi připustili, že nemají peníze, které by jí mohli poskytnout, ale slíbili, že budou ze všech sil pracovat na jejím znovuzvolení. Druhý den dorazil do jejich kanceláře náklaďák cedulí a jiných propagačních materiálů.

Soudce Harrison žehral na politizaci nejvyššího soudu. „Vždyť je to nehoráznost,“ zlobil se, „jak musejí žebrat o hlasy. Vy, jako právník zastupující klienta v případu, který se tam bude projednávat, byste s žádným soudcem nejvyššího soudu vůbec neměl přijít do styku. Ale kvůli tomuhle systému jeden z nich přijde do vaší kanceláře a chce na vás peníze a podporu. Proč? Protože někdo, kdo má spoustu peněz a sleduje kdovíjaké vlastní zájmy, se rozhodl, že by to její místo u soudu rád vlastnil. Takže utrácí peníze, aby si ten stolec koupil. Ona na to reaguje tím, že získává peníze z té druhé strany. Celý ten systém je prohnilý, Wesi.“

„Ale co s ním?“

„Buď odstranit soukromé peníze a financovat volby z veřejných prostředků, nebo začít soudce jmenovat. V jedenácti státech už se naučili, jak na to, aby jmenovací systém fungoval. Nejsem si jistý, jestli jejich soudy jsou z hlediska právních schopností o tolik lepší než ten náš, ale přinejmenším neslouží něčím vlastním zájmům.“

„Znáte Fiska?“ zeptal se Wes.

„Párkrát jsem ho měl u soudu. Milý chlapík, ale zelenáč. Vypadá dobře v obleku, zkrátka typický pojišťovací právník. Otevře případ, podává návrhy a námitky, dojedná vyrovnání, uzavře případ, nikdy si neušpiní ruce. V žádném skutečném procesu nikdy nevystupoval, dokonce ani jako mediátor, a nikdy neprojevil zájem o soudcovskou profesi. Představte si to, Wesi. Každé malé městečko potřebuje občas právníky, aby předsedali městským soudům nebo asistovali smírčím soudcům nebo rozhodovali dopravní přestupky, a když jsme byli mladší, všichni jsme to brali jako svou povinnost. Tenhle chlapík ne. Každý okres potřebuje právníky, aby občas zaskočili u soudu pro mladistvé, u soudu pro drogy nebo tak podobně, a my, kdo jsme měli ambice stát se soudci, jsme se k tomu dobrovolně hlásili. Někde snad člověk začít musí? Tenhle chlapík ne. Vsadím se, že nikdy nebyl u městského soudu v Brookhavenu ani u lincolnského soudu pro mladistvé. Jednou ráno se prostě vzbudí, zjistí, že se v něm probudila vášeň pro soudnictví, a když už tak už, začne hned nahoře. To je urážka nás všech, co v tomhle systému dřeme a staráme se, aby fungoval.“

„Pochybuju, že by ta kandidatura byla jeho nápad.“

„Taky že nebyl. Naverbovali ho. Tím je to všechno ještě ostudnější. Pěkně se rozhlédnou, vyberou si zelenáče s příjemným úsměvem a bez minulosti, která by se dala napadat, pěkně úhledně ho zabalí a prodají lidem. To je politika. Jenže do soudnictví by se plést neměla.“

„Před dvěma lety s McElwaynem jsme je porazili.“

„Takže jste optimista?“

„Kdepak, pane soudce. Jsem k smrti vyděšený. Od té chvíle, co Fisk oznámil kandidaturu, jsem pořádně nespal, a taky se nevyspím, dokud nebude poražený. Jsme na mizině a ještě v dluzích, takže šek vypsat nemůžeme, ale každý člen naší firmy se zavázal strávit hodinu denně obcházením lidí, rozdáváním letáků, vyvěšováním cedulí a telefonováním. Napsali jsme dopisy svým klientům, spoléháme na svoje přátele. Zorganizovali jsme Bowmore. Děláme všechno, co se dá, protože když prohrajeme případ Bakerová, tak to můžeme zabalit.“

„Kdy je odvolání?“

„Všechny rozklady jsou odevzdané. Celý případ je připravený a čeká jen na soud, aby určil, jestli chce ústní projednávání a kdy. Nejspíš začátkem příštího roku.“

„Není šance, že by se to rozhodlo do voleb?“

„Ani ta nejmenší. Je to nejdůležitější případ, co tam mají, jenže to si o tom svém myslí každý právník. Jak víte, soud se řídí vlastním rozvrhem. Nikdo ho neuspěchá.“

Dali si ledovou kávu a prohlédli si soudcovu zeleninovou zahrádku. Venku bylo sedmatřicet ve stínu. Wes se chystal k odchodu. U dveří si naposledy stiskli ruce. Když Wes odjížděl, měl o soudce Harrisona strach. Zjevně mu dělalo mnohem větší starosti zvolení Sheily McCarthyové než jeho vlastní.

* * *

Projednával se návrh na zamítnutí žaloby, podaný okresem Hinds. Soudní síň patřila soudci Philu Shingletonovi. Byla to malá, hojně užívaná a účelná soudní síň s dubovým obložením a nezbytnými vybledlými portréty dávných soudců. Lavice pro porotce tu nebyla, protože u ekvitních soudů se porotní procesy nevedou. Málokdy tu bylo přeplněno, ale při tomhle soudním jednání byla nacpaná do posledního místa.

Meyerchec a Spáno, kteří se vrátili z Chicaga, seděli u jednoho stolu se svým radikálním právníkem. Na protější straně zastupovaly okres dvě mladé ženy. Soudce Shingleton zahájil jednání, přivítal přítomné, povšiml si zájmu médií a nahlédl do složky. Dva soudní kreslíři pracovali na Meyerchecovi a Spanovi. Všichni netrpělivě čekali, zatímco soudce Shingleton listoval papíry, jako by je nikdy neviděl. Pravda ovšem byla ta, že je četl už mnohokrát a rozhodnutí měl připravené předem.

„Jen mě tak napadlo,“ začal, aniž zvedl hlavu. „Proč jste to podali zrovna u ekvitního soudu?“

Radikální právník vstal a prohlásil: „Protože jde o otázku rovného zacházení, a tedy ekvity, Vaše Ctihodnosti. A my jsme věděli, že tady můžeme očekávat spravedlivý proces.“ Jestli to bylo míněno jako vtip, nezabralo to.

Opravdový důvod, proč podali žalobu zrovna k ekvitnímu soudu, byl ten, aby byla co nejdřív zamítnuta. Řízení u obvodního soudu by se táhlo déle. A u federálního soudu by mohl proces postupovat nežádoucím směrem.

„Máte slovo,“ řekl Shingleton.

Radikální právník začal brojit proti okresu a státu a společnosti obecně. Hovořil v krátkých, rychlých úsecích, příliš nahlas na tak malou místnost a hlas měl tak ostrý, že se nedal poslouchat déle než deset minut. Mluvil a mluvil. Zákony státu jsou zastaralé a nespravedlivé a diskriminují jeho klienty, protože se nemohou vzít. Proč by neměli dva dospělí a svéprávní gayové, kteří se milují a chtějí sdílet všechnu zodpovědnost, závazky a povinnosti vyplývající z manželství, mít stejné výhody a práva jako dva heterosexuálové? Tuto otázku dokázal položit nejméně osmi různými způsoby.

Důvod, vysvětlila jedna z mladých dam zastupující okres, je ten, že zákony státu to nepovolují. Prostě a jednoduše ne. Ústava státu zaručuje legislativě právo vytvářet zákony týkající se manželství, rozvodu a podobně, a nikdo jiný tuto pravomoc nemá. Pokud a až legislativa schválí institut manželství osob stejného pohlaví, pak pan Meyerchec a pan Spáno budou moci svobodně svoje přání naplnit.

„A předpokládáte, že to legislativa v nejbližší době udělá?“ ptal se s kamennou tváří Shingleton.

„Ne,“ zněla rychlá odpověď a pár lidí v sále se zasmálo.

Radikální právník přičinlivě reagoval argumentem, že legislativa, a zvlášť „naše“ legislativa, každý rok schvaluje zákony, které soudy sestřelí. To je role soudnictví! Poté, co tento názor formuloval jasně a zřetelně, našel ještě několik dalších odlišných způsobů, jak to prezentovat v maličko jiné verzi.

Po hodině toho Shingleton měl už plné zuby. Neudělal ani přestávku, jen nahlédl do svých poznámek a pronesl poměrně stručné rozhodnutí. On musí dodržovat zákony státu, a pokud tyto zákony zakazují sňatek mezi dvěma muži nebo dvěma ženami, nebo dvěma muži a jednou ženou, nebo v jakékoli jiné kombinaci než jeden muž a jedna žena, pak on jako ekvitní soudce nemá jinou možnost než žalobu zamítnout.

Když radikální právník vyšel z budovy soudu, s Meyerchecem po jednom boku a Spaném po druhém, pokračoval ve svých skřehotavých výlevech pro tisk. On je výrokem velmi dotčený. Také jeho klienti jsou dotčení, ačkoli pár přítomných si všimlo, že ti dva se tváří, jako by je to celé dost nudilo.

Okamžitě se odvolají k Nejvyššímu soudu státu Mississippi. Tam měli namířeno, tam od začátku chtěli. A za pomoci jisté záhadné firmy Troy-Hogan z Boča Raton, která platila účty, se přesně tam také dostanou.

23

Během prvních čtyř měsíců byl volební zápas mezi Sheilou McCarthyovou a Ronem Fiskem pozoruhodně slušný. Clete Coley sice nakydal nějaké to bahno, ale při jeho vzhledu a neukázněném vystupování si ho voliči těžko uměli představit jako soudce nejvyššího soudu. I když v Rinehartových průzkumech pořád získával kolem deseti procent, kampani se věnoval méně a méně. Průzkumy Nata Lestera mu dávaly pět procent, ale ty nebyly tak podrobné jako Rinehartovy.

Na začátku září, kdy do voleb zbývaly dva měsíce a kampaň se blížila do cílové rovinky, udělal Fiskův tým první nechutný krok směrem k žumpě. A jak se jednou na tuhle cestu vydá, už se zpátky nevrátí; ani to nejde.

Tuhle taktiku Barry Rinehart dovedl k dokonalosti při jiných volbách. Všichni registrovaní voliči dostali poštou leták od organizace, která si říkala Spravedlnost obětem soudů (SOS). Z titulu křičela otázka: „Proč civilní advokáti financují Sheilu McCarthyovou?“ Čtyřstránkový výpad, který následoval, se ale na tu otázku nepokusil odpovědět. Namísto toho ostře bušil do civilních advokátů.

Nejdřív to byl rodinný lékař, který tvrdil, že civilní advokáti a jejich žaloby pro nesmysly můžou za mnohé problémy v našem zdravotnickém systému. Lékaři, kterým neustále visí nad hlavou možná žaloba pro zanedbání péče, provádějí drahé testy a diagnostiku, které zvyšují náklady. Lékaři musejí platit obrovské pojištění zodpovědnosti, aby se chránili před nastrčenými žalobami. Z některých států to lékaře dokonce vyhnalo, takže se o jejich pacienty nemá kdo starat. Byl citován lékař

(z kterého státu, uvedeno nebylo), který prohlásil: „Nemohl jsem si dovolit platit takové pojistné a měl jsem už dost toho, že musím trávit hodiny výpověďmi a u procesů. Tak jsem prostě odešel. Dodnes si dělám o svoje pacienty starost.“Nemocnice v Západní Virginii se musela zavřít poté, co proti ní byl vynesen absurdní rozsudek. Vinen byl chamtivý advokát.

Potom leták zaútočil na pokladničky. Žaloby, které se množí jako houby po dešti, stojí podle jedné studie průměrnou domácnost 1800 dolarů ročně. Tyto náklady jsou přímým důsledkem vyšších pojistek na automobily a domy, plus vyšších cen tisíců domácích potřeb, jejichž výrobce pořád někdo žaluje. Dokonalým příkladem jsou léky, ať už volně prodejné nebo na recept. Byly by o patnáct procent levnější, kdyby advokáti soustavně neútočili na jejich výrobce velkými hromadnými žalobami.

Pak šokoval čtenáře přehledem některých nejbláznivějších verdiktů v zemi; byl to často používaný a spolehlivý seznam, který pokaždé vzbudil pohoršení. Tři miliony dolarů proti řetězci rychlého občerstvení za rozlitou horkou kávu, 110 milionů proti výrobci aut za špatný lak, 15 milionů proti majiteli bazénu, který byl ohrazený a zamčený. A tenhle hrozný výčet pokračoval dál a dál. Svět se zbláznil a v jeho čele pochodují úskoční advokáti.

Leták nejdřív tři stránky chrlil oheň a nakonec skončil velkou salvou. Před pěti lety jistá skupina podporující obchodní zájmy označila Mississippi jako „soudní peklo“. Tuto nálepku dostaly ještě čtyři další státy, a všechno by to vyšumělo do ztracena, nebýt Obchodní rady. Ta se zprávy zmocnila a rozmázla ji v novinách pomocí inzerátů. Teď se toho dalo šikovně znova využít. Podle SOS advokáti v Mississippi tak zneužívají soudního systému, že je teď stát doslova odkladištěm pro nejrůznější velké procesy. Někteří žalobci žijí úplně jinde. Mnoho advokátů sídlí jinde. Hledají tak dlouho, dokud nenajdou přátelský okres s přátelským soudcem, a tam pak podají žalobu. Výsledkem jsou přehnané rozsudky. Stát si vysloužil nedobrou pověst, a mnoho firem se proto Mississippi vyhýbá.

Desítky továren to tu sbalily a přestěhovaly se jinam. Tisíce pracovních míst jsou ty tam.

A za to všechno můžou advokáti, kteří samozřejmě milují Sheilu McCarthyovou, protože ta straní žalobcům, a proto advokáti zaplatí cokoli, jen aby u soudu zůstala.

Leták končil prosbou o zdravý rozum. O Ronu Fiskovi se nezmínil ani jednou.

Jeden hromadný e-mail pak odeslal stejný leták na šedesát pět tisíc adres v obvodu. Během pár hodin ho zachytili advokáti a rozeslali všem osmi stům členů ACA.

* * *

Nat Lester byl tímhle krokem nadšený. Jako manažer kampaně dával přednost široké podpoře od mnoha skupin, ale realita byla taková, že jediní větší dárci Sheily McCarthyové byli advokáti. A on chtěl, aby byli vzteklí, aby dštili síru, měli pěnu u pusy a jen hledali, komu vrazit jednu pořádnou do zubů. Zatím darovali necelých 600 000 dolarů. Nat potřeboval dvakrát tolik, a jediný způsob, jak ty peníze získat, bylo začít vrhat granáty.

Poslal e-mail všem advokátům do jednoho a vysvětlil jim, že je nutné na tuhle propagandu odpovědět tak rychle, jak jen to půjde. Na negativní reklamu, jak tištěnou, tak v televizi, je potřeba reagovat okamžitě. Přímé poštovní zásilky jsou drahé, ale velmi účinné. Odhadoval, že Spravedlnost obětem soudů stálo rozeslání jejich letáků asi 300 000 dolarů (ve skutečnosti to bylo 320 000). A protože on chce stejnou metodu použít víckrát než jednou, žádá o okamžitou finanční injekci ve výši 500 000 dolarů a trvá na tom, aby se tyto příspěvky upisovaly obratem e-mailu. Jeho kódovaná e-mailová adresa bude průběžně zveřejňovat výši příspěvků od advokátů, a dokud se nedostanou na cílovou částku 500 000 dolarů, je kampaň v podstatě ochromená. Jeho taktika hraničila s vydíráním, jenže on byl pořád ještě ve své podstatě advokát a znal svoje pappenheimské. Když viděli ten pomlouvačný leták, tlak jim musel stoupnout k životu nebezpečným hodnotám. Kromě toho se stejně hrozně rádi rvou, a peníze se jenom posypou.

Zatímco jimi manipuloval, sešel se se Sheilou a pokusil se ji uklidnit. Nikdy dřív ji takhle nikdo nenapadl. Byla znepokojená, ale taky měla vztek. Teď se už bojovalo bez servítků, a Nathaniel Lester si to ohromně užíval. Během dvou hodin sepsal odpověď, sešel se s tiskařem a objednal nezbytné potřeby. Dvacet čtyři hodin poté, co se po e-mailu rozběhla prosba organizace SOS, přispělo 330 advokátů částkou 515 000 dolarů.

Nat se také obrátil na Americkou advokátní asociaci; několik jejích členů si v Mississippi nadělalo jmění. Poslal mailem tirádu Spravedlnosti obětem soudů na čtrnáct tisíc adres jejích členů.

* * *

O tři dni později Sheila McCarthyová zasadila odvetnou ránu. Odmítla se schovat za nějakou hloupou skupinu vytvořenou jen proto, aby rozesílala agitační materiály, a rozhodla se (Nat se rozhodl) poslat reakci sama za sebe. Materiál měl formu dopisu, nahoře byla její lichotivá fotografie. Nejdřív poděkovala každému voliči nebo voličce za podporu a stručně uvedla svoje zkušenosti a kvalifikaci. Prohlásila, že si svých soupeřů velice váží, nikdo z nich že ale nikdy neměl na sobě talár. A ostatně nikdy ani neprojevili sebemenší zájem o soudnictví.

Pak nastolila otázku: „Proč velký byznys financuje Rona Fiska?“ Protože, jak podrobně vysvětlila, velký byznys si momentálně kupuje stolce v nejvyšších soudech po celé zemi. Zaměřují se na soudce, jako je ona, na takové právníky, kteří mají soucit, kteří se snaží nalézat společná řešení a respektují práva zaměstnanců, spotřebitelů, obětí poškozených nedbalostí jiných, chudých a obviněných. Největší zodpovědností soudů je chránit nejslabší členy naší společnosti. Bohatí lidé se o sebe obvykle dovedou postarat sami.

Velký byznys, prostřednictvím nepřeberného množství svých podpůrných skupin a asociací, úspěšně koordinuje velké spiknutí s cílem drasticky změnit náš soudní systém. Proč? Aby chránil své vlastní zájmy. Jak? Tím, že zablokuje dveře soudů; že omezí zodpovědnost firem vyrábějících defektní výrobky, nedbalých lékařů, pečovatelských zařízení, která se nestarají o své klienty, arogantních pojišťoven. A ten smutný seznam byl ještě mnohem delší.

Skončila přátelským odstavcem nabádajícím voliče, aby se nedali oklamat chytrým marketingem. Typická kampaň, kterou v podobných volbách vede velký byznys, je obvykle hodně ošklivá. Bahno je jejich oblíbený nástroj. Brzo začnou útočit reklamou, a bude to nemilosrdný útok. Velký byznys utratí miliony, aby ji pošpinil, ale ona voličům věří.

* **

Na Barryho Rineharta ta reakce udělala dojem. Potěšilo ho také, že se právníci tak rychle vzpamatovali a že se sešlo tolik příspěvků. Chtěl, aby pěkně vyhazovali peníze. Cílová suma, která by v ideálním případě měla v kampani McCarthyové zmizet, byla kolem dvou milionů, a devadesát procent z toho od advokátů.

Jeho kůň Fisk může snadno utratit dvojnásobek.

Příští reklamní tah, zase formou přímých zásilek, byla rána mezi oči, která se rychle měla stát hlavním tématem celého zbytku kampaně. Počkal s ní týden, až se usadí prach po první přestřelce.

Tenhle dopis byl přímo od Rona Fiska, na dopisním papíru s volební hlavičkou, a v záhlaví byla fotografie Fiskovy pohledné rodiny. Zlověstný titulek hlásal: „Nejvyšší soud státu Mississippi bude rozhodovat o manželství homosexuálů.“

Po přátelském pozdravu se Ron Fisk pustil přímo do kritické otázky. Případ Meyerchec a Sparto versus okres Hinds se týká dvou gayů, kteří se chtějí vzít, a příští rok se o něm bude rozhodovat u nejvyššího soudu. Ron Fisk – křesťan, manžel, otec, právník – je absolutně proti manželství osob stejného pohlaví a toto své neotřesitelné přesvědčení si přinese s sebou do nejvyššího soudu. Odsuzuje taková spojení jako nenormální, hříšná, proti učení Bible a z mnoha hledisek škodlivá pro společnost.

Asi v polovině dopis přizval do boje hlas reverenda Davida Wilfonga, celonárodně známého křiklouna s velkým rozhlasovým publikem. Wilfong tvrdil, že podobné pokusy se snaží překroutit zákon a podřídit ho zvrhlým choutkám hrstky nemorálních jedinců. Pranýřoval liberální soudce, kteří do svých rozhodnutí promítají vlastní přesvědčení. Vyzýval všechny slušné a bohabojné lidi v Mississippi, „srdce a duši Biblického pásu“, aby podpořili lidi jako Ron Fisk a tím aby ochránili posvátné zákony státu.

Téma liberálních soudců pokračovalo až do konce dopisu. Fisk skončil dalším slibem, že se stane konzervativním hlasem zdravého rozumu lidí.

* * *

Sheila McCarthyová četla ten dopis spolu s Natem a ani jeden z nich nevěděl, co by mělo následovat. Její jméno tam nepadlo, ale to ani nebylo třeba. Fisk rozhodně neobviňoval Cleta Coleyho z toho, že je liberál.

„To je smrtící rána,“ povzdechl si nešťastně Nat. „Usurpoval si tuhle otázku pro sebe, a abys mu ji vyrvala, nebo aspoň aby ses na ní podílela, musela bys proti homosexuálům hřímat ještě drtivěji než on.“

„To neudělám.“

„Já vím, že ne.“

„To přece nejde, aby člen soudu, nebo někdo, kdo o to místo usiluje, předem hlásal, jak v budoucím případu rozhodne. To je hrůza.“

„Tohle je teprv začátek, moje milá.“

Seděli v přeplněném skladišti, které Nat prohlašoval za svou kancelář. Dveře byly zavřené, nikdo je neslyšel. Ve vedlejší místnosti se činili dobrovolníci. Telefony neustále zvonily.

„Nevím, jestli na tohle odpovíme,“ pokrčil rameny Nat.

„Proč ne?“

„Co chceš říkat? ‚Ron Fisk je nespravedlivý‘? ‚Ron Fisk říká věci, které by říkat neměl‘? Jediný výsledek by byl, že bys vypadala jako semetrika. U kandidáta muže to projde, u ženy ne.“

„To není fér.“

„Jediná reakce je popřít, že bys podporovala manželství osob stejného pohlaví. Budeš muset zaujmout postojcož neudělám. Já tahle manželství nepodporuju, ale nějaký občanský svazek potřebujeme. A stejně je celá ta debata směšná, protože soudnictví se na tvorbě zákonů nepodílí. Nebo rozhodně ne soud.“

Nat měl právě čtvrtou manželku. Sheila hledala manžela číslo dvě. „Krom toho, jak by mohli homosexuálové znesvětit manželství víc, než to dělají heterosexuálové?“ podotkla.

„Slib mi, že tohle nikdy neřekneš na veřejnosti. Prosím.“

„Víš dobře, že neřeknu.“

Nervózně si zamnul ruce, pak si prohrábl dlouhé šedé vlasy. Váhavost k jeho nedostatkům nepatřila. „Musíme se rozhodnout, teď a tady,“ prohlásil. „Nemůžeme ztrácet čas. Nejchytřejší způsob je odpovědět zase přímou poštou.“

„Co to bude stát?“

„Dá se to trochu zlevnit. Řekněme dvě stě tisíc.“

„Můžeme si to dovolit?“

„No, podle dnešního stavu bych řekl, že ne. Vrátíme se k tomu za deset dní.“

„Dobře, ale nemůžeme odpovědět aspoň e-mailem?“

„Ten už jsem sepsal.“

Odpověď byla dvouodstavcová zpráva, která toho dne byla rozeslána na čtyřicet osm tisíc e-mailových adres. Soudkyně McCarthyová přísně pokárala Rona Fiska za to, že předem vyhlašuje své rozhodnutí v případu, který se ještě ani neprojednává a dlouho projednávat nebude. Kdyby byl členem soudu, dostal by za to důtku. Důstojnost žádá, aby si soudci podobné záležitosti nechávali pro sebe a zdrželi se jakýchkoli poznámek k projednávaným případům. V tom, který byl zmíněn, nebyly ještě podány ani rozklady. Nekonalo se jednání. K soudu do dnešního data žádný materiál k případu nedošel. Jak může pan Fisk, nebo kdokoli jiný, rozhodovat o svém konečném výroku, aniž by znal fakta a zákonná ustanovení?

To je bohužel další důkaz, jak je pan Fisk žalostně nezkušený v otázkách soudnictví.

* * *

Clete Coley v poslední době ve Šťastném Jackovi prohrával. Jednoho večera se s tím svěřil Mečounovi v přístavním baru Pod kopcem. Mečoun tudy právě projížděl a přišel se podívat na kandidáta, který jako by na celé volby zapomněl.

„Já mám nápad,“ prohlásil Mečoun; byl to vlastně hlavní důvod jeho návštěvy. „Na pobřeží je čtrnáct kasin, velký, krásný, úplný Las Vegas.“

„Ty jsem viděl.“

„Jo. Tak já znám člověka, co mu patří Pirátská jeskyně. Příští měsíc tě na tři noci tejdně ubytuje, apartmá v nejvyšším patře, krásný výhled na moře. Jídla grátis. Můžeš hrát celou noc karty a během dne se trochu věnovat kampani. Lidi tě tam dole potřebujou slyšet. Tam je nejvíc hlasů, sakra! Můžu ti domluvit publikum. Ty dělej politiku. Projev máš skvělej a lidi ho milujou.“

Cletovi se ten nápad zjevně líbil. „Tři noci tejdně, říkáš?“

„Když budeš chtít, tak víc. Už toho tady máš nejspíš plný zuby, co?“

„Jenom když prohrávám.“

„Jdi do toho, Clete. Koukni, ty lidi, co ti vyklopili peníze, chtějí vidět, že se taky trochu snažíš. Oni vědí, že velká šance není, ale chtějí, aby bylo aspoň slyšet, o co jim jde.“

Clete připustil, že to je fakt dobrej nápad. Objednal si ještě rum a začal přemýšlet o těch krásných nových kasinech.

24

Mary Grace a Wes vystoupili z výtahu v šestadvacátém patře nejvyšší budovy v Mississippi do přepychové recepce největší právní firmy ve státě. Okamžitě si všimli tapet, pěkného nábytku, květin, všech těch věcí, na nichž kdysi záleželo.

Vybraně oblečená dáma u recepčního pultu byla náležitě zdvořilá. Koncipient v standardním tmavomodrém obleku a černých botách je doprovodil do zasedačky, kde se jich sekretářka zeptala, jestli chtějí něco k pití. Ne, děkují, nic. Z velkých oken bylo vidět zbytek Jacksonu. Pohledu dominovala kupole Kapitolu. Vlevo od něj stála Gartinova budova a někde v ní na něčím stole ležel případ Jeanette Bakerová versus Krane Chemical.

Otevřely se dveře a vešel Alan York se širokým úsměvem a pevným stiskem ruky. Mohlo mu být něco mezi pětapadesáti a šedesáti, byl malý, mohutný a trochu nedbale oblečený – zmačkaná košile, bez saka, na botách škrábance – to bylo u partnera tak procovské firmy neobvyklé. Stejný koncipient se vrátil se dvěma velkými složkami. Pozdravili se, vyměnili si pár zdvořilostí a pak se posadili kolem stolu.

Žaloba, kterou Paytonovi podali v dubnu jménem rodiny zabitého dělníka z pily, prošla rychle prvními koly důkazního řízení. Datum procesu nebylo zatím stanoveno a ani se nedalo čekat dřív než za rok. Zodpovědnost byla jasná – řidič náklaďáku, který nehodu zavinil, jel příliš rychle, aspoň pětadvacet kilometrů v hodině nad povolený limit. Při výpovědi řidič přiznal, že to zdaleka nebyl jeho první přečin. Než se stal řidičem, pracoval jako instalatér, ale vyhodili ho, protože v práci kouřil marihuanu. Wes objevil nejméně dvě stará obvinění z řízení pod vlivem alkoholu a řidič připustil, že bylo možná ještě jedno, ale jistý si tím nebyl.

Krátce řečeno, tenhle případ před porotu vůbec nepřijde. Skončí vyrovnáním, a pan Alan York po čtyřech měsících intenzivního důkazního řízení byl připraven jednat. Podle toho, co říkal, by jeho klient, pojišťovna Littun Casualty, měla případ ráda co nejdřív uzavřený.

Wes začal tím, že popsal rodinu: třiatřicetiletou matku se středoškolským vzděláním, ale vlastně bez kvalifikace, a tři malé děti, z nichž nejstaršímu je dvanáct. Není třeba říkat, že tato ztráta rodinu doslova zničila.

Zatímco Wes mluvil, York si dělal poznámky a poočku sledoval Mary Grace. Mluvili spolu po telefonu, ale osobně se setkali dnes poprvé. Případ projednával Wes, York ale věděl, že tu Mary Grace není jen proto, že je na ni hezký pohled. Jedním z jeho blízkých přátel byl Frank Sully, právník z Hattiesburgu, kterého si Krane Chemical najala, aby se víc naplnila lavice pro obhajobu. Jared Kurtin Sullyho odsunul do pozadí a ten mu to ještě neodpustil. Vyprávěl Yorkovi mnohokrát o případu Bakerová a podle Sullyho názoru fungoval tým Paytonových nejlíp, když si Mary Grace povídala s porotou. Uměla vést tvrdý křížový výslech, rychleji to myslelo, ale její nejsilnější stránkou bylo získávat si lidi. Její závěrečná řeč byla skvělá, působivá a zjevně velmi přesvědčivá.

York zastupoval pojišťovny už jednatřicet let. Vyhrával častěji, než prohrával, ale také zažil pár ošklivých chvilek, kdy poroty neviděly případ stejně jako on a napařily mu pořádný rozsudek. To patřilo k věci. Nikdy se však nedostal k částce ani vzdáleně připomínající jednačtyřicet milionů. To teď byla v právních kruzích státu legenda. Když se k tomu přičetla ona dramatická okolnost, že Paytonovi riskovali všechno, že přišli o dům, kancelář, auta a že si museli vypůjčit spoustu peněz, aby utáhli čtyřměsíční proces, celá legenda jen nabyla na síle. Jejich osud každý znal a často se o něm diskutovalo v barech, na golfových turnajích a při koktejlech. Pokud bude rozsudek potvrzen, shrábnou pěkný honorář. Pokud ho nejvyšší soud zamítne, není vůbec jisté, jestli to firma přežije.

Wes mluvil a York je proti své vůli obdivoval.

Po krátkém shrnutí zodpovědnosti sečetl Wes škody, přidal něco navíc za neopatrnost přepravní společnosti a prohlásil: „Zdá se nám, že dva miliony by bylo spravedlivé vyrovnání.“

„No vám jistě,“ prohlásil York a povedlo se mu zahrát obvyklou scénku šokovaného a zděšeného obhájce. Obočí nevěřícně zdvižené. Pomalé nechápavé vrtění hlavou. Přiložil si ruku na tvář a zamračeně si stiskl tváře. Úsměv byl ten tam.

Wes a Mary Grace se dokázali tvářit lhostejně, i když srdce měli jako kus ledu.

„Abyste dostali dva miliony,“ nahlédl York do svých poznámek, „to byste museli přičíst i trestní náhradu, a tu můj klient prostě nezaplatí.“

„Ale ano,“ odsekla chladně Mary Grace. „Váš klient zaplatí tolik, kolik mu nařídí porota.“ Podobné vyhrožování také patřilo k věci. York to už slyšel tisíckrát, pravdou ale bylo, že od ženy, která při svém posledním procesu získala hodně vysokou trestní náhradu, to znělo zlověstněji.

„K procesu dojde nejdřív za dvanáct měsíců,“ řekl a podíval se po koncipientovi, aby mu to potvrdil, jako by kdokoli dokázal předpovědět datum procesu tak daleko dopředu. Koncipient svědomitě odkýval, co jeho šéf řekl.

Jinými slovy, pokud dojde k procesu, potrvá celé měsíce, než dostanete byť jen jediný cent honoráře. Není žádnétajemství, že vaše firmička se topí v dluzích a ze všech sil se pokouší přežít, a všichni vědí, že potřebujete velké vyrovnání, a to rychle.

„Vaše klientka tak dlouho čekat nemůže,“ řekl York.

„Cifru jsme vám řekli, Alane,“ odpověděl Wes. „Máte protinabídku?“

York náhle zaklapl složku, nucené se usmál a řekl: „Podívejte se, je to docela jednoduché. Littun Casualty umí velmi dobře minimalizovat ztráty, a tenhle případ ztráta je. Mám oprávnění dojednat vyrovnání do výše jednoho milionu. Ani ocent víc. Mám milion a můj klient mi sdělil, ať o víc nežádám. Milion dolarů, berte nebo nechte být.“

Právník, který jim případ dohodil, dostane polovinu z třicetiprocentního podílu. Druhou polovinu dostanou Paytonovi. Patnáct procent je 150 000 dolarů, splněný sen.

Podívali se po sobě, oba se mračili a oba měli chuť přeskočit stůl a začít Alana Yorka líbat. Pak Wes zavrtěl hlavou a Mary Grace si něco zapsala.

„Musíme zavolat svou klientku,“ řekl Wes.

„Ale ovšem.“ York vyběhl z místnosti a koncipient měl co dělat, aby mu stačil.

„No?“ řekl Wes tiše, jako by tu někde mohl být odposlech.

„Snažím se nebrečet,“ řekla.

„Tak nebreč. A nesměj se. Trošku ho přimáčkneme.“

Když se York vrátil, Wes vážně prohlásil: „Mluvili jsme s paní Nolanovou. Její minimum je milion dvě stě tisíc.“

York vydechl, nahrbil ramena a zachmuřil se. „Já je nemám, Wesi,“ řekl. „Mluvím s vámi úplně upřímně.“

„Můžete si vždycky říct o víc. Když je váš klient ochoten zaplatit milion, tak můžou přidat ještě dvě stě tisíc. Kdyby došlo k procesu, bude je to stát dvakrát tolik.“

„V Littunu se tak snadno nedají, Wesi.“

„Jeden telefonát. Zkuste to. Co můžete ztratit?“

York znova odešel, a za deset minut vrazil do místnosti se šťastným výrazem. „Je to vaše! Gratuluju!“

* * *

Vyrovnání bylo pro ně takový šok, že je úplně otupil. Vyjednávání se obvykle táhla celé týdny nebo i měsíce, obě strany se handrkovaly a předváděly a hrály své malé hry. Doufali, že z Yorkovy kanceláře odejdou s přibližnou představou, jak vysoké by asi vyrovnání mohlo být. Místo toho se vypotáceli jako ve snách a patnáct minut se toulali po Jacksonu téměř beze slova. Na chvilku se zastavili před Capitol Grill, restaurací, která byla proslulejší svou klientelou než jídlem. Lobbisté setam rádi nechávali vidět, jak platí účty za dobré obědy s vlivnými politiky. Guvernéři to tu odjakživa měli rádi.

Proč si trochu nedopřát a nenajíst se s těmi hlavouny?

Místo toho ale zaběhli do malého lahůdkářství o dva domy dál a objednali si ledový čaj. Ani jeden z nich neměl zrovna chuť k jídlu. Wes nakonec vyslovil nahlas to, co se nabízelo: „Vážně jsme si zrovna vydělali 180 000 dolarů?“

„Mhm,“ kývla a upíjela přitom čaj brčkem.

„Já jsem si to myslel.“

„Třetina padne na daně,“ řekla.

„Chceš nám zkazit radost?“

„Ne, jenom uvažuju prakticky.“

Na bílý papírový ubrousek napsala sumu 180 000 dolarů.

„Už je utrácíme?“ zeptal se Wes.

„Ne, rozdělujeme. Šedesát tisíc na daně.“

„Padesát.“

„Z příjmu, státní a federální. Ze mzdy za zaměstnance, sociální pojištění, nezaměstnanost a já nevím co ještě, ale nejmíň třetina to bude.“

„Tak pětapadesát,“ řekl, a ona zapsala 60 000.

„Prémie?“

„Co takhle nové auto?“ zeptal se.

„Kdepak. Prémie pro všech pět zaměstnanců. Plat jsme jim nezvedli už tři roky.“

„Pět tisíc pro každého.“

Zapsala 25 000 a pak řekla: „Banka.“

„Nové auto.“

„Banka. Půlka honoráře už je pryč.“

„Dvě stě dolarů.“

„No tak, Wesi. Nebudeme mít klid, dokud tu banku nebudeme mít z krku.“

„Snažil jsem se zapomenout na ten úvěr.“

„Kolik?“

„Já nevím. Ale ty určitě máš nějaké číslo.“

„Padesát tisíc Huffymu a deset Sheile McCarthyové. Pak nám zbude pětatřicet tisíc.“ A to jim v té chvíli připadalo jakoobrovské bohatství. Dívali se na ubrousek, oba si přepočítávali čísla a přerovnávali priority, ale ani jednomu z nich se nechtělo navrhnout změnu. Mary Grace se podepsala dolů a Wes udělal totéž. Vložila ubrousek do kabelky.

„Můžu si aspoň koupit nový oblek?“ zeptal se.

„Záleží na tom, co bude ve slevě. Asi bychom měli zavolat do kanceláře.“

„Stejně všichni sedí u telefonu.“

Za tři hodiny vešli Paytonovi do kanceláře a vypukl mejdan. Zamkli hlavní vchod, vypnuli telefony a začal proudit sekt. Sherman a Růsty, koncipienti, pronášeli dlouhé přípitky, které spěšně dali dohromady. Recepční Tabby a Vičky byly po dvou sklenicích v náladičce. Dokonce i Olivia, jejich stará účetní, se odvázala a za chvilku se už smála úplně všemu.

Peníze se utrácely, znova utrácely a přečerpávaly, dokud všichni nebyli bohatí.

***

Když došel sekt, kancelář se zavřela a všichni odešli. Paytonovi, tváře horké po bublinkách, se vrátili do svého bytu, převlékli se do méně formálního oblečení a pak jeli do školy vyzvednout Macka a Lizu. Zasloužili si jeden večer zábavy,i když děti byly příliš malé, než aby pochopily, oč při vyrovnání šlo. Také o tom nepadne ani zmínka.

Mack a Liza čekali Ramonu, a když před školou uviděli oba rodiče, dlouhý den se okamžitě rozjasnil. Wes jim vysvětlil, že už byli moc unavení z práce a rozhodli se trochu se pobavit. Nejdřív se zastavili na zmrzlinu. Pak šli do nákupního centra, kde je zaujal obchod s obuví. Každý z Paytonů si vybral jeden pár s padesátiprocentní slevou; nejodvážnější byl Mack, který si zvolil drsné mariňácké boty. Uprostřed nákupního střediska bylo kino se čtyřmi sály. Právě tak stihli od šesti nejnovější díl Harryho Pottera. Večeřeli v rodinné pizzerii, kde měli dětský koutek a kde vládl pořádný rámus. Kolem desáté se konečně dostali domů, kde se Ramona dívala na televizi a užívala si klidu. Děti jí donesly zbylou pizzu a vyprávěly obě najednou o filmu. Slíbily, že úkoly si dodělají ráno. Mary Grace ustoupila a celá rodina se uvelebila na pohovce a pustila si reality show. Večerka se posunula na jedenáctou.

Když bylo v bytě ticho a děti v posteli, Wes a Mary Grace si lehli na pohovku, hlavy každý na jiném konci, nohy propletené, a myšlenkami se toulali kdovíkde. Uplynulé čtyři roky, jak jejich finance mizely, jak ztráta následovala ztrátu, ponížení přicházelo za ponížením, stal se strach jejich každodenním společníkem. Strach, že přijdou o domov, pak o kancelář, pak o auta. Strach z vážné nemoci, na kterou by jim nestačilo pojištění. Strach, že prohrají případ Bakerová. Strach z bankrotu, kdyby proti nim banka zakročila moc tvrdě.

Od toho rozsudku byl strach spíš nepříjemnost než trvalá hrozba. Pořád tu byl, pomalu se ho ale naučili zvládat. Už šest měsíců po sobě platili bance 2000 dolarů měsíčně z tvrdě vydělaných peněz, které zbyly po zaplacení všech ostatních účtů a nákladů. Stačilo to sotva na úroky a připomínalo jim to, jak obrovský jejich dluh je. Ale bylo to symbolické. Začínali se vyhrabávat z trosek a nad nimi prosvítalo světlo.

Teď, poprvé po mnoha letech, měli polštář, bezpečnostní síť, něco, co je zachytí, kdyby se propadli ještě hloub. Vezmou svůj podíl na dnešním vyrovnání a schovají si ho, a až se zase budou bát, jejich ukrytý poklad je uklidní.

* * *

Druhý den v deset dopoledne se Wes zastavil v bance a našel Huffyho za jeho stolem. Zapřísáhl ho k mlčení a pak mu pošeptal tu dobrou zprávu. Huffy ho skoro objal. Prickhead mu seděl za krkem od devíti do pěti a dožadoval se činů.

„Ty peníze by měly přijít za pár týdnů,“ prohlásil Wes hrdě. „Zavolám, hned jak dorazí.“

„Padesát tisíc, Wesi?“ opakoval Huffy, jako by mu to právě zachránilo místo.

„Přesně.“

Pak Wes odjel do kanceláře. Tabby mu předala telefonický vzkaz od Alana Yorka. Rutinní záležitost, nejspíš upřesnění nějakých detailů.

Yorků v hlas ale nezněl tak přátelsky jako obvykle „Wesi, máme problém,“ řekl pomalu, jako by hledal vhodná slova.

„Co se děje?“ zeptal se. To už se mu svíral žaludek.

„Já nevím, Wesi. Vůbec to nechápu a hrozně mě to rozzlobilo. Nikdy se mi to nestalo, ale, víte, Littun Casualty to vyrovnání odvolalo. Smetli to ze stolu. Berou to zpátky. Hrají si na tvrďáky, pitomci. Celé dopoledne na ně řvu. A oni na mě. Naše firma zastupovala jejich společnost osmnáct let a takovýhle problém jsme nikdy neměli. Ale už hodinu si hledají novou firmu. Vyhodil jsem je. Dal jsem vám slovo, a klient mě takhle vypeče. Moc mě to mrzí, Wesi. Nevím, co bych vám řekl.“

Wes si stiskl kořen nosu a snažil se nezasténat. Musel začít dvakrát, než ze sebe vypravil: „No, Alane, je to dost šok.“

„To je. Ale na druhou stranu, procesu to neuškodí. Jsem jenom rád, že se to nestalo den před projednáváním nebo něco takového. Jsou to mizerové.“

„Oni při procesu zkrotnou.“

„Máte naprostou pravdu, Wesi. Doufám, že jim dokážete napařit další velký rozsudek.“

„To napaříme.“

„Moc mě to mrzí, Wesi.“

„Není to vaše vina, Alane. My to přežijeme a budeme se soudit.“

„To udělejte.“

„Někdy si zas zavoláme.“

„Jasně. Poslyšte, Wesi, máte po ruce mobil?“

„Jo, mám ho tu.“

„Tady je moje mobilní číslo. Zavěste a zavolejte mi zpátky.“

Když se znovu spojili, tentokrát už ne přes pevnou linku, York řekl: „Tohle ode mě nevíte, ano?“

„Dobře.“

„Hlavní právník Littun Casualty je jistý Ed Larrimore. Dvacet let byl partnerem v newyorské právní firmě Bradley&Backstrom. Jeho bratr je taky partnerem v té firmě. Bradley&Backstrom pracují jen pro ty největší firmy a jedním z jejich klientů je taky KDN, velká těžařská firma, jejímž největším akcionářem je Carl Trudeau. Tohle je to spojení. S Edem Larrimorem jsem nemluvil, není důvod. Ale ten právník, co má případ na starosti, mi pošeptal, že rozhodnutí zrušit tohle vyrovnání padloaž úplně nahoře.“

„Pomsta, co?“

„Vypadá to tak. Není to nic ilegálního ani neetického. Pojišťovna se rozhodne nevyrovnat se a počkat na proces. To se děje dnes a denně. Nemůžete s tím dělat vůbec nic, jen je uškvařit při procesu. Littun Casualty má aktiva dvacet miliard, těm nějaká porota v okrese Pyke v Mississippi starost nedělá. Já bych hádal, že to budou protahovat až do procesu, a pak se pokusí domluvit vyrovnání.“

„Já nevím, co mám říct, Alane.“

„Mrzí mě, že to tak dopadlo, Wesi. Já už v tom teď nehraju, a tohle všechno jsem vám neřekl.“

„Jasně.“

Wes dlouho hleděl do zdi a pak sebral sílu vstát, vykročit z kanceláře a jít hledat svou ženu.

25

Ron Fisk, přesný jako hodinky, políbil ve středu v šest ráno Doreen u dveří na rozloučenou a pakpodal tašku a aktovku Montovi. Guy zatím čekal v autě. Oba asistenti zamávali Doreen a pak všichni vyrazili. Byla poslední středa v září, jednadvacátý týden kampaně a jednadvacátá středa po sobě, kdy v šest ráno políbil svou ženu na rozloučenou. Tony Zachary si nemohl najít disciplinovanějšího kandidáta.

Na zadním sedadle podal Monte Ronovi denní zprávu. Během noci ji připravil jeden z Tonyho zástupců a přesně v pět ráno ji Montovi odmailoval. Stránka jedna byl denní program. Stránka dva byla charakteristika tří skupin, ke kterým bude toho dne mluvit, a jména významných lidí, kteří tam budou.

Na straně tři se nacházely novinky z kampaní soupeřů. Většinou to byly drby, ale Ron měl stejně tuhle část z celé zprávy nejradši. Cleta Coleyho naposled viděli, jak hovoří ke skupince zástupců šerifa v okrese Hancock, a pak se uchýlil ke stolům s blackjackem v Pirátské jeskyni. McCarthyová by dnes měla být v práci, žádné volební akce naplánované nemá.

Stránka čtyři obsahovala finanční přehled. Příspěvky zatím dosáhly celkové sumy 1,7 milionu a 75 procent z toho přišlo přímo ze zdejšího státu. Výdaje byly 1,8 milionu. Schodek mu starosti nedělal. Tony Zachary věděl, že v říjnu přijdou velké peníze. McCarthyová dostala 1,4 milionu, prakticky všechno od advokátů. Utratila polovinu. Ve Fiskově táboře vládlo přesvědčení, že advokáti jsou už vyždímaní.

Byli na letišti. King Air startoval v 6.30 a vzápětí už Fisk telefonoval do Jacksonu Tonymu. Byl to jejich první dnešní rozhovor. Všechno jde hladce. Fisk už začínal být přesvědčený, že všechny volební kampaně jsou takhle snadné. Byl vždycky přesný, svěží, připravený, odpočinutý, měl dost financí a byl nachystaný na nejbližší akci. Jen málokdy přišel do styku s těmi dvěma desítkami lidí, které měl Tony pod palcem a kteří se potili nad detaily.

* * *

Soudkyně McCarthyová měla také svého druhu ranní poradu, která spočívala v tom, že si s Natem Lesterem dala sklenici ovocného džusu v jacksonské centrále. Bývalo to každé ráno v 8.30 a ona chodívala celkem včas. Tou dobou už Nat dvě hodiny hulákal na lidi.

Ani jednoho z nich nezajímalo, co a kde dělají jejich dva soupeři. Trávili málo času nad výsledky průzkumů. Podle jejích údajů na tom byli ona a Fisk stejně, a to k znepokojení bohatě stačilo. Rychle prošli nejnovější plány na získávání peněz a probrali potenciální dárce.

„Možná mám problém,“ řekla toho rána.

„Jenom jeden?“

„Pamatuješ na případ Frankieho Hightowera?“

„Takhle z hlavy ne.“

„Před pěti lety zastřelili v okrese Grenada státního policistu. Zastavil auto kvůli překročení rychlosti. V autě seděli tři černí muži a černý teenager, Frankie Hightower. Někdo začal střílet těžkou puškou a ten policista dostal osm ran. Nechali ho ležet uprostřed dálnice.“

„Budu hádat. Soud došel k rozhodnutí.“

„Už se k němu blíží. Šest mých kolegů je připraveno rozsudek potvrdit.“

„Budu hádat. Ty jsi proti.“

„Jsem, a řeknu to. Ten kluk neměl pořádného advokáta. Jeho obhájce byl nějaký pitomec skoro bez zkušeností, a inteligence moc nepobral. Celý proces byl k smíchu. Ti ostatní tři grázlové všechno hodili na Hightowera, aby si zachránili krk.

Bylo mu tenkrát šestnáct, seděl vzadu a vůbec neměl zbraň. Jo, budu proti.“

Nat shodil nohy obuté v sandálech ze stolu a začal rázovat tam a zpátky. Dohadovat se o případu byla ztráta času. Dohadovat se o politice bude vyžadovat značnou obratnost. „Coley bude skákat metr dvacet.“

„Na Coleyho kašlu. To je šašek.“

„Šašci dostávají hlasy.“

„Není zajímavý.“

„Pro Fiska to bude úžasný Boží dar. Další důkaz, že jeho kampaň je výsledkem Jeho vnuknutí. Mana z nebes. Už vidím tu reklamu.“

„Já to prostě neschválím, Nate. Prostě a jednoduše.“

„Nic není prosté a jednoduché. Někteří voliči možná pochopí, co děláš, a budou tě obdivovat za tu odvahu. Tak asi tři nebo čtyři. Ostatní uvidí Fiskovu reklamu s obličejem hezkého mladého státního policisty a vedle s policejní fotkou toho Frankieho Jaksejmenuje.“

„Hightower.“

„Dík. V té reklamě nejmíň desetkrát padne zmínka o liberálních soudcích a nejspíš tam bude taky tvoje fotka. Zbraň jako hrom. To už to můžeš celé rovnou zabalit.“

Odmlčel se, ale vyznělo to hodně trpce. Dlouho nikdo nepromluvil. Nakonec se ozvala Sheila: „To není špatný nápad. Zabalit to. Přistihla jsem se, že čtu rozklady z procesů a říkám si: ‚Co si pomyslí moji voliči, když rozhodnu tak nebo tak?‘ Já už nejsem soudce, Nate. Já jsem politik.“

„Jsi skvělá soudkyně, Sheilo. Zbyli jste nám už jen tři.“

„Teď jde jen a jen o politiku.“

„To nesouhlasné stanovisko jsi už napsala?“

„Pracuju na tom.“

„Koukni, Sheilo, do voleb zbývá jen pět týdnů. Jak pomalu umíš psát? O soudu se přece ví, že si se vším dává načas. Přece na tom můžeš ještě chvíli sedět, aspoň do voleb. Co je to pět týdnů? Nic. K té vraždě došlo před pěti lety.“ Dupal po místnosti a rozhazoval rukama.

„Máme nějaký program.“

„Blbost. Ten můžeš zmanipulovat.“

„Kvůli politice.“

„Jo, sakra, Sheilo. Tohle na mě nezkoušej. My se pro tebe můžeme přerazit a ty se tváříš, jako bys byla moc dobrá na to, aby sis ušpinila ručičky. Tohle prostě je špína, jasně?“

„Neječ tak.“

Snížil hlas o několik oktáv, ale pořád chodil tam a zpátky. Tři kroky k jedné zdi, pak tři kroky ke druhé. „Když budeš proti, nezmění to vůbec nic. Soud tě stejně přehlasuje 6 ku 3, možná dokonce 7 ku 2, nebo třeba i 8 ku 1. Na těch číslech fakt nezáleží. Rozsudek bude potvrzený a Frankie Jaksejmenuje zůstane přesně tam, co je teď, a bude tam ještě za deset let. Nebuď hloupá, Sheilo.“

Dopila džus a neodpověděla.

„Nelíbí se mi ten tvůj poťouchlý úsměv,“ řekl Nat a ukázal na ni dlouhým kostnatým prstem. „Poslouchej mě. Jestli se oficiálně postavíš proti tomuhle rozsudku dřív, než bude po volbách, tak já odcházím.“

„Nevyhrožuj mi.“

„Já ti nevyhrožuju, já ti to slibuju. Znáš deset různých způsobů, jak na tom případu ještě pět týdnů sedět. Vždyť bys ho mohla zahrabat klidně na půl roku.“

Vstala a prohlásila: „Jdu pracovat.“

„Já si nedělám legraci!“ zařval. „Odejdu!“

Prudce otevřela dveře a řekla: „Jdi nám sehnat nějaké peníze.“

* * *

O tři dny později se spustila obratně koordinovaná lavina. Jen hrstka lidí věděla, co přijde.

Sám Ron Fisk si ani neuvědomoval, jak je všudypřítomný. Předváděl se před kamerami, převlékal se do různého oblečení, propracovával se scénáři, zatáhl do toho svou rodinu a své přátele a věděl o tom, jaký je rozpočet a ceny reklamy a podíly na trhu různých televizních stanic v jižním Mississippi. A v normální kampani by si dělal starosti, kde na tak drahý marketing vzít.

Ale stroj, který nesl jeho jméno, měl mnoho součástek, o kterých nevěděl nic.

První reklamy byly neškodné – přátelské medailonky, které mu měly otevřít dveře a vpustit toho skvělého mladého muže do domácností. Ron jako skaut a v pozadí starý hlas s výrazným přízvukem – herec, který hrál roli jeho někdejšího skautského vedoucího: „Jeden z nejlepších skautů, jaké jsme kdy měli. Hodnost orla získal za necelé tři roky.“ Ron v taláru při závěrečném ceremoniálu na střední škole, vynikající student. Ron s Doreen a dětmi a k tomu jeho vlastní hlas, jak říká: „Rodiny jsou náš největší poklad.“ Po třiceti vteřinách šot končil heslem proneseným hlubokým, téměř nebeským hlasem: „Ron Fisk, soudce s našimi hodnotami.“

Druhý spot byla série černobílých fotek. Začínala Ronem na schodech kostela v tmavém obleku, jak si povídá se svým pastorem. Ten k tomu říkal: „Ron Fisk byl vysvěcen jáhnem našeho kostela před dvanácti lety.“ Ron bez saka, jak učí náboženství v nedělní škole. Ron s Biblí v ruce, jak něco vykládá skupině teenagerů ve stínu stromu. „Díky Bohu za lidi, jako je Ron Fisk.“ Ron a Doreen se zdraví s lidmi u vrat kostela. A stejné rozloučení: „Ron Fisk, soudce s našimi hodnotami.“

Nebyl v tom ani sebemenší náznak konfliktu, nic o kampani, ani stopa špíny, žádná ze zlotřilostí, které budou následovat. Jenom okouzlující pozdrav od neuvěřitelně ctnostného mladého jáhna.

Spoty běžely po celém jižním Mississippi, a také po středním, protože Tony Zachary platil vysoké částky, které si účtovaly jacksonské stanice.

* * *

30. září bylo v kalendáři Barryho Rineharta klíčovým datem. Všechny finanční příspěvky, které přijdou v říjnu, se budou hlásit až 10. listopadu, deset dní po volbách, takže příliv velkých peněz zvenčí, který právě hodlal spustit, se neprovalí dřív, než bude pozdě. Poražení budou samozřejmě ječet, ale to bude tak asi všechno, co budou moci dělat.

30. září Rinehart a spol. zařadili vysokou rychlost. Začali s těmi největšími: skupiny pro reformu civilního práva, pravicové náboženské organizace, lobbisté pro zájmy byznysu a stovky konzervativních organizací od dobře známé American Rifle Association po pochybnou skupinku Zero Future Tax, jejímž cílem byla likvidace státní finanční správy. Tisíc sto čtyřicet skupin ve všech padesáti státech. Rinehart každé z nich poslal podrobný přehled a žádost o dotaci pro Fiskovu kampaň ve výši 2500 dolarů, což bylo maximum povolené pro organizaci. Z téhle sbírky chtěl získat 500 000 dolarů.

Pokud šlo o jednotlivce – s limitem 5000 dolarů, měl Rinehart seznam tisíce výkonných ředitelů a vyšších manažerů z odvětví, kterým hrozí občanskoprávní žaloby. Především to jsou pojišťovny; od svých kontaktů v nich získá milion. Carl Trudeau mu dal jména dvou stovek ředitelů a manažerů společností kontrolovaných Trudeau Group, i když z Krane Chemical nevypíše šek nikdo. Kdyby totiž Fiskova kampaň získala peníze od Krane, byla by z toho zpráva na titulní stranu. Fiska by pak mohlo napadnout, že se vzhledem k tomu z projednávání případu omluví. A to by byla katastrofa, na kterou Rinehart snad ani nechtěl myslet.

Od Carlových mládenců čekal milion, i když nepůjdou přímo do Fiskovy kampaně. Aby se jejich jména nedostala do rukou čmuchalům od novin a aby se zajistilo, že se nikdo nedoví o podílu pana Trudeaua na celé té věci, nechal Rinehart převést jejich peníze na bankovní účty Spravedlnosti obětem soudů (SOS) a Sdružení majitelů zbraní.

Další, méně důležitý seznam obsahoval tisíce jmen dárců, kteří už dříve podporovali kandidáty stojící na straně byznysu, i když ne celými pěti tisíci. Od nich očekával půl milionu.

Jeho cílem byly tři miliony, a ani v nejmenším nepochyboval o tom, že je získá.

26

Ve svém rozčilení udělal Huffy hroznou chybu.

Očekávání podstatné splátky spolu s neustálýmtlakem od Prickheada způsobily, že mu na chvíli vypnul zdravý rozum.

Nedlouho poté, co se u něj zastavil Wes a slíbil mu 50 000, Huffy napochodoval do šéfovy kanceláře a hrdě informoval svého nadřízeného, že dluh Paytonových se sníží. Když o dva dny později dostal tu špatnou zprávu, že k tomu nedojde, skoro se bál to někomu říct.

Poté, co týden nespal, se konečně donutil chytit býka za rohy. Předstoupil před mohutný stůl, těžce polkl a řekl: „Špatné zprávy, pane.“

„Kde jsou ty peníze?“ chtěl vědět Kirkhead.

„Nebudou, pane. Vyrovnání se nakonec zrušilo.“

Prickhead vynechal nadávky a prohlásil: „Inkasujte ten úvěr. Udělejte to okamžitě.“

„Cože?“

„Slyšel jste.“

„To nemůžeme. Platí nám dva tisíce měsíčně.“

„Výborně. To nepokryje ani úroky. Inkasujte. Okamžitě.“

„Ale proč?“

„Takových pár drobných důvodů, Huffy. Zaprvé, už je víc než rok v prodlení. Zadruhé, je katastrofálně nekrytý. Jako bankéř ty drobné problémy jistě chápete.“

„Ale oni se snaží.“

„Zrušte ten úvěr. Udělejte to hned teď, a jestli to neuděláte, tak vás buď přeložíme, nebo vyhodíme.“

„To je sprosťárna.“

„Mně je jedno, co si myslíte.“ Pak trochu ustoupil a řekl: „Není to moje rozhodnutí, Huffy. Máme nové vlastníky a já jsem dostal příkaz tu půjčku okamžitě inkasovat.“

„Ale proč?“

Kirkhead vzal do ruky telefon a nabídl mu ho. „Chcete zavolat toho člověka do Dallasu?“

„Budou muset vyhlásit bankrot.“

„Zbankrotovali už dávno. Teď to jen bude oficiální.“

„Hajzl.“

„To mluvíte o mně, mladíku?“

Huffy se zamračil na tučnou holou hlavu a pak řekl: „Ne. O tom hajzlovi v Dallasu.“

„Tohle jsem neslyšel, ano?“

Huffy se vrátil do své kanceláře, zabouchl dveře a hodinu se díval do zdi. Prickhead se za chvíli přijde zeptat, co a jak.

* * *

Wes byl ve městě u soudní výpovědi. Mary Grace seděla v Jámě u svého stolu a vzala telefon.

Obdivovala Huffyho za jeho statečnost, že jim vyjednal větší úvěr, než by kdo považoval za možné, ale když zaslechla jeho hlas, vždy sebou škubla. „Dobré ráno, Tome,“ řekla mile.

„To není dobré ráno, Mary Grace,“ začal. „Je to špatné ráno, hrozné ráno, jedno z nejhorších, co jsem kdy měl.“

Ztěžklá pauza. „Poslouchám.“

„Banka, ne ta banka, se kterou jste jednali, ale teď už jiná banka, kterou vlastní lidi, co jsem tu viděl jenom jednou a už nikdy je vidět nechci, se rozhodla, že už nemůže čekat na zaplacení. Banka, ne já, vám ruší úvěr.“

Mary Grace vydala podivný hrdelní zvuk, který by se dal považovat za zaklení, ale ve skutečnosti to ani nebylo slovo. První její myšlenka patřila otci. Kromě podpisů Paytonových byla půjčka zajištěná osmdesáti hektary polí, která mnoho let vlastnil její otec. Bylo to poblíž Bowmore a nespadalo do toho asi dalších šestnáct hektarů a dům. Banka ta pole zabaví.

„Nějaký konkrétní důvod, Huffy?“ zeptala se pak chladně.

„Vůbec žádný. To rozhodnutí nepadlo v Hattiesburgu. Druhá státní se zaprodala ďáblu, jestli si vzpomínáte.“

„To nedává smysl.“

„Souhlasím.“

„Donutíte nás vyhlásit bankrot a banka nedostane nic.“

„Až na tu farmu.“

„Takže tu farmu zabavíte?“

„Někdo ano. Doufám, že ne já.“

„To doufáte správně, Huffy, protože jestli ji budou zabavovat v Bowmore, tak na schodech u soudní budovy možná dojde k vraždě.“

„Třeba to odnese starý Prickhead.“

„Jste v kanceláři?“

„Jo, mám zamčené dveře.“

„Wes je ve městě. Bude tam za patnáct minut. Odemkněte ty dveře.“

„Ne.“

* * *

O patnáct minut později vrazil Wes do Huffyho kanceláře, tváře rudé vzteky a ruce připravené někoho zaškrtit. „Kde je Prickhead?“ houkl.

Huffy za stolem vyskočil a zvedl ruce do vzduchu. „Uklidněte se, Wesi.“

„Kde je Prickhead?“

„Teď zrovna v autě, jede na naléhavou schůzku, která se z ničeho nic vynořila před deseti minutami. Sedněte si, Wesi.“

Wes se zhluboka nadechl, a pak se pomalu svezl na židli. Huffy ho chvilku sledoval a potom se také vrátil na své místo. „Není to jeho vina, Wesi,“ řekl Huffy. „Technicky vzato je ten úvěr v prodlení už skoro dva roky. Mohl to udělat před mnoha měsíci, ale neudělal. Já vím, že ho nemáte rád. Já ho taky nemám rád. Jeho žena ho nemá ráda. Ale měl velkou trpělivost. Tohle rozhodnutí padlo na centrále.“

„A kdo přesně to na té centrále rozhodl? Jméno.“

Huffy mu postrčil přes stůl dopis, který dostal faxem. Byl adresovaný Paytonovým, na hlavičkovém papíře New Vista Bank, a podepsal ho jistý pan F. Patterson Duval, viceprezident. „Tohle přišlo před půl hodinou,“ vysvětlil Huffy. „Toho pana Duvala neznám. Volal jsem dvakrát k němu do kanceláře, ale má strašně důležitou poradu, která předpokládám potrvá tak dlouho, dokud nepřestanu volat. Je to ztráta času, Wesi.“

V dopise se požadovalo splacení částky 414 656,22 dolaru v plné výši, k čemuž naskakovaly denní úroky 83,50. V souladu s podmínkami úvěrové smlouvy mají Paytonovi čtyřicet osm hodin na zaplacení, nebo bude následovat procedura vymáhání dluhu a zabavení zastavené věci. Samozřejmě že právní a soudní výdaje se k dlužné částce přičtou také.

Wes si to pomalu četl a přitom zvolna chladl. Položil fax zpátky na stůl. „Mary Grace a já o tom úvěru mluvíme denně, Huffy. Je to součást našeho manželství. Mluvíme o dětech,opráci, o dluhu v bance, o tom, co je k večeři. Pořád to tam je a my dřeme jako koně, abychom splatili všechny ostatní závazky a mohli jsme dřít jako koně na splacení tohohle dluhu. Minulý týden už jsme vám málem donesli padesát tisíc. Slibovali jsme si, že budeme pracovat do roztrhání těla, dokud nebudeme mít banku z krku. A teď tohle. Nějaký idiot v Dallasu se rozhodl, že už ho nebaví vidět tenhle nesplacený úvěr každý den ve zprávě, a chce se ho zbavit. Víte vy co, Huffy?“

„Co?“

„Banka si teď zrovna nadělala do bot. Podáme návrh na bankrot, a když se pokusíte zabavit majetek mého tchána, tak podáme návrh na bankrot i za něj. A až se z toho bankrotu vyhrabeme a budeme na tom zas dobře, tak hádejte, kdo nedostane ani cent.“

„Ten idiot v Dallasu?“

„Přesně. Banka nedostane nic. To bude nádhera. Až si těch 400 000 vyděláme, tak si je můžeme nechat.“

Ten den pozdě odpoledne Wes a Mary Grace svolali firmu do Jámy. Kromě té ostudy, že udělají bankrot, ze které si zřejmě nikdo příliš mnoho nedělal, se vlastně neměli moc čeho bát. Popravdě řečeno, tenhle krok banky firmě trochu uvolní ruce. Nebudou už každý měsíc splácet dva tisíce dolarů, a ty peníze se rozhodně budou hodit jinde.

Samozřejmě měli starost o půdu, kterou vlastnil pan Shelby, otec Mary Grace. Wes měl plán. Najde přátelského kupce, který se na zabavení dostaví a vypíše šek. Vlastnické právo přejde na něj a on ho pak bude mít v „nepsané svěřenecké správě“ až do chvíle, kdy ho Paytonovi budou moci koupit zpátky, doufejme, že do roka. Ani Wes, ani Mary Grace nedokázali snést pomyšlení, že by její otec měl jít k soudu pro bankrotáře s nimi.

Osmačtyřicet hodin uplynulo bez splátky. Banka dodržela slovo a žalovala. Její právník, místní člověk, kterého Paytonovi dobře znali, jim napřed zavolal a omluvil se. Zastupuje banku už roky a nemůže si dovolit přijít o klienta. Mary Grace jeho omluvu přijala a řekla, jen ať je klidně žaluje.

Další den Paytonovi podali návrh na bankrot, jednak každý sám a jednak jako firma Payton&Paytonová, advokátní kancelář. Sepsali společná aktiva ve výši 35 000 dolarů – dvě stará auta, nábytek, kancelářské vybavení – která byla všechna chráněná. Uvedli dluhy ve výši 420 000 dolarů. Tenhle návrh žalobu účinně zablokoval a časem ji učiní úplně zbytečnou. Hattiesburg American o tom následujícího dne přinesl zprávu na druhé straně.

Carl Trudeau si to přečetl online a zasmál se nahlas. „A příště mě zase žalujte,“ prohlásil s velkým uspokojením.

Během týdne tři hattiesburgské právnické firmy informovaly starého Prickheada, že si vybírají své vklady, uzavírají účty a odcházejí ke konkurenci. Ve městě bylo nejméně osm dalších bank.

Bohatý advokát jménem Jim McMay zavolal Wesovi a nabídl mu pomoc. Ti dva byli dlouhá léta přátelé a spolupracovali dvakrát na žalobách zodpovědnosti za škodu. McMay zastupoval čtyři bowmoreské rodiny proti Krane, ale nepostupoval nijak agresivně. Stejně jako ostatní právníci, kteří měli žaloby proti Krane, čekal na výsledek procesu Bakerová a doufal, že shrábne jackpot, až – nebo pokud – dojde k vyrovnání.

Sešli se na snídani v kavárně Nanny’s a nad tousty a dušenou šunkou McMay rád slíbil, že při dražbě těch osmdesát hektarů zachrání a nechá si je, dokud je Paytonovi nebudou moci vykoupit zpátky. Pole v Cancer County se neprodávala zrovna draho a Wes soudil, že by ten majetek mohl vynést tak sto tisíc, jediné peníze, které banka tímhle svým hloupým tahem získá.

27

Sheila McCarthyová právě absolvovala ranní mučení na běhacím pásu, když stiskla tlačítko STOP a nevěřícně zůstala zírat na televizi. Spot běžel v 7.29, přesně uprostřed ranních zpráv. Začal provokativním záběrem dvou dobře oblečených mladíků, jak se vášnivě líbají, zatímco za nimi se usmíval jakýsi kněz. Zastřený hlas k tomu říkal: „Po celé zemi se šíří vlna sňatků osob stejného pohlaví. Na takových místech, jako je Massachusetts, New York a Kalifornie, se zpochybňují zákony. Obhájci manželství gayů a lesbiček se tvrdě snaží vnutit svůj životní styl celé naší společnosti.“ Fotografie nevěsty a ženicha u oltáře byla náhle znesvěcena tlustým černým X. „Liberální soudci jsou k právům na sňatek osob stejného pohlaví vstřícní.“ Fotografii nahradilo video skupiny šťastných lesbiček, které se chystají k hromadnému svatebnímu obřadu. „Naše rodiny ohrožují homosexuální aktivisté a liberální soudci, kteří je podporují.“ Pak následovalokrátké video davu, který pálí americkou vlajku. Hlas pokračoval: „Liberální soudci schvalují spálení naší vlajky.“ Pak krátký záběr na stojan v obchodě, na kterém byly vystaveny výtisky Hustleru. „Liberální soudci nevidí nic špatného na pornografii.“ Pak fotografie usmívající se rodiny, matky, otce a čtyř dětí. „Zničí liberální soudci naše rodiny?“ uzavřel vypravěč zlověstně a z jeho tónu bylo jasné, že by to samozřejmě udělali, jen kdyby dostali šanci. Rodinná fotografie byla rozervána vedví. Náhle se objevila hezká, ale vážná tvář Rona Fiska. Podíval se zpříma do kamery a prohlásil: „V Mississippi ne. Jeden muž. Jedna žena. Jsem Ron Fisk, kandidát do nejvyššího soudu. A tuto reklamu jsem schválil.“

Ze Sheily stékal pot a srdce jí bušilo ještě rychleji. Sedla si na podlahu a snažila se přemýšlet. Na obrazovce něco žvanil meteorolog, ale ona ho nevnímala. Lehla si na záda, natáhla nohy a ruce a zhluboka dýchala.

Manželství gayů bylo v Mississippi totálně mrtvá záležitost a tou taky zůstane. Nikdo, kdo měl jakékoli publikum nebo příznivce, by si nedovolil navrhnout, aby se změnily zákony a takový sňatek byl povolen. Každý člen legislativního sboru by byl proti. Jen jediný soudce v celém státě, Phil Shingleton, se s tím setkal, a ten žalobu Meyerchec/Spano zamítl v rekordním čase. K nejvyššímu soudu ten případ dojde tak asi za rok, ale Sheila očekávala krátké projednání a pak rozhodnutí v poměru 9:0 pro potvrzení rozsudku soudce Shingletona.

Jak se tedy mohlo stát, že z ní je najednou liberální soudce, který podporuje manželství homosexuálů?

Pokoj se jí točil před očima. Když přišla reklama, ztuhla a čekala na další útok, zaznělo ale jen krákorání prodejce aut a naléhavé pobízení obchodníka se zlevněným nábytkem.

Za patnáct minut se však reklama objevila znova. Zvedla hlavu a nevěřícně zírala na stejné obrázky, doprovázené stejným hlasem.

Její telefon zvonil. Podívala se, kdo to volá, a nevzala to. Spěšně se osprchovala a oblékla a v 8,30 vešla do svého ústředí se širokým úsměvem a přátelským „Dobré ráno“. Čtyři dobrovolníci se tvářili zkřísnutě. Ve třech televizích běžely tři různé programy. Nat byl ve své kanceláři a hulákal na někoho do telefonu. Praštil sluchátkem, mávnutím ji pozval dál a zavřel za ní dveře.

„Vidělas to?“ zeptal se.

„Dvakrát,“ odpověděla tiše. Navenek to vypadalo, že ji to nevyvedlo z míry. Všichni ostatní byli otřesení a bylo důležité, aby se aspoň snažila vypadat klidně.

„Je to všude,“ řekl. „V Jacksonu, na Pobřeží, v Hattiesburgu, v Laurelu, každých patnáct minut na všech stanicích. Plus rádio.“

„Jaký máš džus?“

„Mrkvový,“ odpověděl a otevřel malou ledničku. „Vyhazují peníze oknem, což samozřejmě znamená, že je nabírají vidlemi. Typická lest. Počkají do 1. října, pak zmáčknou knoflík a začnou si tisknout prachy. Loni to udělali v Illinois a v Alabamě. Před dvěma lety v Ohiu a v Texasu.“ Během řeči nalil dvě sklenice.

„Sedni si a uklidni se, Nate,“ vybídla ho. Neudělal to.

„Tyhle útočné inzeráty jim musíme oplatit stejnou mincí,“ řekl. „A rychle.“

„Já si nejsem jistá, jestli je to útočný inzerát. Moje jméno tam nikde nepadne.“

„Ani nemusí. Kolik liberálních soudců asi tak soupeří s panem Fiskem?“

„Co já vím, žádný.“

„Od dnešního rána jsi oficiálně liberální soudkyně.“

„Vážně? Já si nepřipadám nijak jiná.“

„Na tohle musíme odpovědět, Sheilo.“

„Já se nehodlám zatáhnout do kydání bláta kvůli homosexuálním manželstvím.“

Nat se konečně uvelebil v křesle a zmlknul. Napil se džusu, koukal do země a čekal, až se mu uklidní dech.

Sheila usrkla mrkvové šťávy a pak s úsměvem řekla: „Tohle je smrtící zbraň, co?“

„Ten džus?“

„Ten inzerát.“

„Potenciálně ano. Ale na něčem pracuju.“ Sáhl do neuspořádané hromady, která ležela vedle jeho stolu, a vytáhl tenkou složku. Otevřel ji a vylovil tři papíry sepnuté sponkou. „Tohle si poslechni. Pan Meyerchec a pan Spáno si letos 1. dubna pronajali byt. Máme kopii té nájemní smlouvy. Počkali třicet dní, jak žádá zákon, a pak se zaregistrovali jako voliči. Den nato, 2. května, si požádali o mississippské řidičské průkazy, dělali zkoušku a uspěli. Odbor veřejné bezpečnosti jim řidičáky vydal 4. května. Uplynuly dva měsíce, během kterých neexistuje žádný záznam o zaměstnání, žádné obchodní licence, prostě žádný oficiální důkaz o tom, že by tu pracovali.

Jestli si vzpomínáš, tak o sobě tvrdí, že jsou ilustrátoři na volné noze, i když co to má jako být, čert ví.“ Listoval papíry a tu a tam si ověřoval fakta. „Průzkum mezi ilustrátory, kteří nabízejí různé služby ve Zlatých stránkách, zjistil, že nikdo nezná ani Meyercheca, ani Spana. Jejich byt je ve velkém komplexu se spoustou bytů a spoustou sousedů, ale nikdo si nepamatuje, že by je kdy viděl. V komunitě gayů se s nimi nesetkala ani jediná z kontaktovaných osob.“

„Kdo je kontaktoval?“

„Vydrž. Pak se pokusili dostat povolení k sňatku, a zbytek už znáš z novin.“

„Tak kdo je kontaktoval?“

Nat srovnal papíry zpátky do složky a zavřel desky. „To je na tom právě to zajímavé. Minulý týden mi volal mladík, který mi o sobě řekl, že je gay a že studuje práva tady v Jacksonu. Řekl mi svoje jméno a jméno svého partnera, což je taky student práv. Ne že by se s tím úplně tajili, ale taky se tím moc nechlubí. Ten případ Meyercheca a Spana je zaujal, a když se z toho stala součást kampaně, začali být podezíraví, stejně jako pár dalších lidí, co nemají v hlavě řezanku. Znají tady ve městě spoustu gayů, a tak se začali po Meyerchecovi a Spanovi ptát. Nikdo je nezná. Vlastně celá gay komunita je měla v podezření od prvního dne, co podali tu žalobu. Kdo ti chlápci jsou? Odkud přišli? Ti studenti se rozhodli to zjistit. Volali na číslo Meyercheca a Spana pětkrát denně, v různou dobu, a nikdy to nikdo nevzal. Volají jim tam už šestatřicet dní. Nic. Mluvili se sousedy. Nikdo je neviděl. Nikdo je neviděl ani se nastěhovat. Klepali na dveře, nakukovali do oken. Byt je sotva vybavený, na stěnách nic. Aby ze sebe Meyerchec a Spáno udělali opravdové občany, zaplatili 3000 za použitý saab, při koupi uvedli obě jména jako skutečný manželský pár a požádali si o vydání mississippské poznávací značky. Saab je zaparkovaný před tím bytem a šestatřicet dní se nepohnul.“

„Co to má všechno znamenat?“ zeptala se.

„Už se k tomu dostanu. Takže ti naši dva studenti je našli v Chicagu, kde Meyerchec vlastní bar pro gaye a Spáno pracuje jako interiérový designér. Kluci jsou ochotní za nějaké ty penízky letět do Chicaga, strávit tam pár dní, zajít do toho baru, proniknout k nim, získat informace.“

„Informace o čem?“

„Informace, které doufejme prokážou, že nejsou občany tohoto státu, že jejich přítomnost tady byla jen podfuk, že je někdo využívá k tomu, aby rozvířil otázku homosexuálních sňatků, a možná i to, že k sobě v Chicagu ani nepatří. Jestli to budeme moct dokázat, tak půjdu do Clarion-Ledger, do Biloxi do Sun Herald a vůbec do každých novin ve státě, a pěkně jim to všechno vyklopím. V téhle otázce vyhrát nemůžeme, holka, jenže vrátit jim to, to můžeme určitě.“

Dopila sklenici a zavrtěla nevěřícně hlavou. „Ty myslíš, že Fisk je takhle chytrý?“

„Fisk je pěšák, ale ti, co s ním manipulují, ti takhle chytří jsou. Je to cynický plán, a taky brilantní. Nikdo tady neuvažuje o manželství gayů, protože k něčemu takovému nikdy nedojde, a pak o tom najednou mluví každý. Zprávy na první stránce. Všichni jsou vyděšení. Matky schovávají děti. Politici se vykecávají.“

„Ale proč by používali zrovna gaye z Chicaga?“

„Nejsem si jistý, že tady v Mississippi bys našla dva gaye, kteří by o tenhle typ publicity stáli. Krom toho zdejší gayové jsou pro toleranci a chápou, jak by jim to svět heterosexuálů dal sežrat. To nejhorší, co by mohli udělat, je přesně to, co udělali Meyerchec se Spaném.“

„Jestli jsou Meyerchec a Spáno gayové, tak proč by dělali něco, co celé té komunitě spíš uškodí?“

„Ze dvou důvodů. První: nežijí tady. Druhý: peníze. Někdo platí účty – pronájem bytu, ojeté auto, právníka a pár tisíc babek Meyerchecovi a Spanovi za námahu.“

Sheila už slyšela dost. Podívala se na hodinky a zeptala se: „Kolik potřebují?“*

„Peníze na výdaje – na letenky, pokoj v hotelu a tyhle základní věci. Dva tisíce.“

„Máme je?“ zeptala se se smíchem.

„Jdou z mé vlastní kapsy. Tohle do účetnictví zanášet nebudeme. Jen jsem tě chtěl informovat, co dělají.“

„Schvaluju.“

„A případ Frankieho Hightowera?“

„Tvrdě na tom pracuju. Tak za dva měsíce bych mohla být hotová.“

„Teď mluvíš jako opravdová soudkyně nejvyššího soudu.“

* * *

Denny Ott dostal na schůzku pozvání vlastně mimochodem, když se o ní jiný kněz zmínil nad kávou u Babe. Ne všichni kněží z města byli pozváni. Dva z metodistických kostelů a jeden z presbyteriánského byli výslovně vyloučeni, ale zdálo se, že všichni ostatní jsou vítáni. Episkopální církev v Bowmore nebyla, a jestli tu žil jediný katolík, ještě se k tomu nepřihlásil.

Konalo se to ve čtvrtek odpoledne ve společenském sále jedné fundamentalistické kongregace zvané Svatostánek sklizně. Moderátorem byl místní pastor, prudký mladík, kterému se obecně říkalo bratr Ted. Po krátké modlitbě přivítal ostatní přítomné kněze, celkem jich bylo sedmnáct, z toho tři černí. Po Dennym Ottovi se podíval dost podezíravě, ale o jeho přítomnosti nepodotkl nic.

Bratr Ted šel rychle k věci. Přidal se k Bratrské koalici, nově vytvořené skupině fundamentalistických kněží po celém jihu Mississippi. Jejich cílem bylo metodicky a tiše udělat všechno, co jen bylo možné, aby byl, dá-li Bůh, zvolen Ron Fisk a tím aby se v Mississippi zamezilo jakékoli možnosti uzákonění manželství osob stejného pohlaví. Bombasticky se rozčiloval nad nebezpečími homosexuality a nad tím, jak je pro společnost stále přijatelnější. Citoval Bibli, kde se to hodilo, a zvyšoval pohoršené hlas, když bylo třeba. Zdůraznil nutnost zvolit zbožné lidi do všech veřejných pozic a sliboval, že Bratrstvo bude významnou silou po mnoho let.

Denny to všechno poslouchal bez mrknutí oka, ale v hloubi duše byl stále zděšenější. Několikrát mluvil s Paytonovými a věděl, oč ve volbách skutečně jde. Ze všech těch manipulací a marketingu kolem Fiska se mu zvedal žaludek. Rozhlédl se po ostatních kněžích a uvažoval, kolik asi pohřbívali lidí, kteří zemřeli vinou Krane Chemical. Okres Cary by měl být ten poslední, který by podporoval kandidaturu někoho jako Ron Fisk.

Bratr Ted ještě přidal na zbožnosti, když přešel k tématu „Sheila McCarthyová“. Je to katolička z Pobřeží, což v místních venkovských křesťanských kruzích znamená, že to je žena se špatnou morálkou. Je rozvedená. Má ráda večírky a povídá se něco o milencích. Je to beznadějná liberálka, je proti trestu smrti a nedá se jí věřit, že by rozhodla správně v takových otázkách, jako je manželství gayů, nelegální přistěhovalectví a tak podobně.

Když se svým kázáním skončil, někdo podotkl, že církev by se možná neměla tak moc plést do politiky. To se ovšem setkalo se všeobecným nesouhlasem. Bratr Ted na to odpověděl krátkou přednáškou o válce mezi kulturami a o tom, že všichni musejí mít odvahu bojovat ve jménu Božím. Je načase, aby se křesťané přestali jen dívat a vrhli se do arény. To vedlo k rozvášněné diskusi o úpadku hodnot. Vinila se televize, Hollywood, internet. Byl to dlouhý a ošklivý seznam.

„Jakou má koalice strategii?“ zeptal se někdo.

Organizovanost! Věřících je v jižním Mississippi víc než pohanů a je nutné jejich šiky mobilizovat. Jsou potřeba pracovníci pro kampaň, lidé, co budou agitovat ode dveří ke dveřím, pozorovatelé k volbám. Předávejte poselství od kostela ke kostelu, od domu k domu. Do voleb zbývají jen tři týdny. Jejich hnutí se šíří jako požár.

Po hodině to už Denny Ott nevydržel. Omluvil se, dojel do své kanceláře a zavolal Mary Grace.

* * *

Ředitelé Asociace civilních advokátů se sešli na krizovém zasedání dva dny poté, co Fiskova kampaň spustila svou vlnu reklam proti manželstvím gayů. Vládla pochmurná nálada.

Otázka byla jasná: jak se mohlo stát, že takováhle věc je najednou ve středu pozornosti? A co může Sheila McCarthyová udělat, aby útok odvrátila?

Nat Lester byl přítomen a přednesl shrnutí plánů pro poslední tři týdny McCarthyová získala na svůj boj 700 000 dolarů, mnohem méně než Fisk. Polovinu z toho už spolkly televizní reklamy, které se rozběhnou za čtyřiadvacet hodin. Zbytek je na direct mail a na televizní a rozhlasové reklamy na poslední chvíli. Na víc peníze nestačí. Malé dotace dostávají od odborů, ekologů, od hnutí za lepší vládu a od několika umírněnějších lobbistických organizací, ale 92 procent fondů na kampaň McCarthyové přišlo od advokátů.

Nat shrnul poslední průzkum veřejného mínění. Závod je zatím nerozhodný, oba hlavní protagonisté mají po třiceti procentech a stejné množství zůstává nerozhodnutých. Coley se pořád drží kolem deseti procent. Ovšem průzkum se prováděl před týdnem a neodrazily se v něm změny, ke kterým možná došlo po tom šotu s homosexuálními sňatky. Vzhledem k téhle reklamě začne Nat přes víkend s novým průzkumem.

Nikoho nepřekvapilo, že advokáti mají různé divoké a navzájem odlišné představy o tom, co dělat. Nat jim neustále připomínal, že všechny jejich rady jsou drahé. Poslouchal, jak se hádají. Někteří měli rozumné nápady, jiní byli radikální. Většina jich předpokládala, že o volebních kampaních ví víc než ostatní, a všichni považovali za jisté, že pokud se na něčem dohodnou, ať už to bude cokoli, tým Sheily McCarthyové to okamžitě přijme za své.

Nat se jim nezmínil o některých deprimujících novinkách. Ráno volal reportér z Biloxi, chtěl mu položit pár otázek. Chystal článek o té bouřlivé debatě kolem sňatků osob stejného pohlaví. Během interview sdělil Natovi, že největší televizní stanice na pobřeží prodala Fiskově kampani na zbylé tři týdny za milion nejlepšího vysílacího času. Říkalo se, že to je vůbec nejvíc, co kdo kdy v politické kampani koupil.

Milion dolarů na Pobřeží znamenalo, že na ostatních trzích to bylo aspoň stejně.

Byla to tak deprimující zpráva, že Nat uvažoval, jestli to má vůbec prozradit Sheile. Zatím se spíš přikláněl k tomu, že si to nechá pro sebe. Takovéhle sumy byly tak šokující, že by to mohlo Sheilu i lidi kolem ní demoralizovat.

Prezident ACA Bobby Neal konečně dal dohromady plán, který nebude moc stát. Rozešle osmi stovkám jejich členů naléhavý e-mail, který podrobně popíše kritickou situaci a bude je prosit, aby jednali. Každý advokát dostane instrukce, aby zaprvé sestavil seznam aspoň deseti klientů ochotných vypsat šek na sto dolarů a zadruhé sestavil další seznam přátel a klientů, které by bylo možno přesvědčit, aby vedli kampaň od domu k domu a během voleb pracovali ve volebních místnostech. Takováhle podpora zespoda byla kriticky důležitá.

Když už schůzka končila, na konci stolu se zvedl Willy Benton a vyžádal si pozornost. Držel kus papíru, drobně potištěný zepředu i zezadu. „Tohle je příslib kreditu z Gulf Bank v Pascagoule,“ oznámil, a několik z přítomných právníků mělo chuť zajet pod stůl. Benton nebyl žádný troškař a vědělo seoněm, že miluje drama. „Půl milionu dolarů,“ dodal zvolna a to číslo doslova dunělo místností. „Na kampaň za znovuzvolení Sheily McCarthyové. Já už jsem ho podepsal a teď ho pošlu tady kolem stolu. Je nás tu dvanáct. Je zapotřebí deset podpisů, aby vstoupil v platnost. Každý by ručil za padesát tisíc.“

Mrtvé ticho. Oči rejdily od tváře ke tváři. Někteří už přispěli víc než padesát tisíc, jiní mnohem méně. Někteří utratí padesát tisíc za letecký benzin na příští měsíc, jiní se hádají se svými věřiteli. Ale ať už to s jejich bankovním účtem vypadalo v dané chvíli jakkoli, všichni do jednoho měli chuť toho hajzla mrňavého uškrtit.

Benton podal papír ztuhlému nešťastníkovi po své levici, který tryskáč zrovna neměl. Naštěstí podobných okamžiků v kariéře je málo. Podepiš a je z tebe tvrdý chlápek, co umí riskovat. Pošli papír dál bez podpisu a můžeš to zabalit a jít dělat do realit.

Podepsalo všech dvanáct.

28

Ten zvrhlík se jmenoval Darrel Sackett. Když bylnaposled viděn, bylo mu sedmatřicet, přebýval v okresním vězení a očekával nový proces za zneužívání dětí. Rozhodně vypadal jako viník: dlouhé, dozadu sražené čelo, duchaprázdné hmyzí oči zvětšené tlustými brýlemi, týdenní strniště, navíc jen místy, tlustá jizva na bradě – zkrátka ten typ obličeje, co by znepokojil nejen kdejakého rodiče, ale každého člověka vůbec. Pedofilii se věnoval málem jako životnímu poslání: poprvé ho zatkli, když mu bylo šestnáct. Následovalo mnoho dalších zatčení a nejméně čtyřikrát ve čtyřech různých státech byl odsouzen.

Sackett se svou odpornou tváří a ještě odpornějším trestním rejstříkem byl registrovaným voličům jižního Mississippi představen v načančaném dopise od další čerstvě vzniklé organizace. Tahle se jmenovala Hlas obětí. Dvoustránkový dopis byl jednak životopisem odporného zločince a jednak shrnutím trestuhodných chyb soudního systému.

„Proč je tento muž dosud na svobodě?“ vykřikoval dopis. Odpověď: Protože soudkyně Sheila McCarthyová zabránila potvrzení jeho odsouzení v šestnácti případech zneužívání dětí. Před osmi lety porota odsoudila Sacketta a soudce ho poslal na doživotí do vězení bez možnosti žádat o zkrácení trestu. Jeho právník – placený z daní – se odvolal k nejvyššímu soudu a tam „Darrel Sackett našel přátelskou podporu v soudkyni Sheile McCarthyové“. McCarthyová zpochybnila poctivou práci policistů, kteří ze Sacketta dostali úplné přiznání. Odsoudila je za to, že podle jejího názoru používali nesprávné metody při domovní prohlídce. Pokárala soudce, který je nesmlouvavý ke zločincům, že připustil jako důkaz přiznání i zabavené materiály. (Porota byla otřesená, když musela zhlédnout dětskou pornografii zabavenou v Sackettově bytě během „řádné“ prohlídky.) Prohlásila, že pociťuje k obžalovanému silnou nechuť, ale vymluvila se na to, že nemá jinou možnost než jeho odsouzení nepotvrdit a poslat věc zpátky k novému procesu.

Sacketta převezli ze státního vězení zpět do okresního vězení v Lauderdalle a odtud za týden utekl. Od té doby o něm nikdo neslyšel. Někde se pohybuje jako „svobodný člověk“ a nepochybně dál útočí na nevinné děti.

Poslední odstavec vyústil znovu v proklínání liberálních soudců a pod tím byla drobným písmem obvyklá podpora pro Rona Fiska.

Jistá významná fakta byla šikovně vynechána. Zaprvé, soud zrušil Sackettův rozsudek a poslal případ k novému projednávání poměrem hlasů 8:1. Jednání policie bylo tak donebevolající, že čtyři další soudci sepsali podobná stanoviska, která vynucené přiznání a protiústavní a bez povolení provedenou domovní prohlídku odsoudili ještě ostřeji než ona. Jediný, kdo byl proti, byl soudce Romano, a to byl podivín, který jakživ nehlasoval pro zrušení rozsudku v kriminálním případě a soukromě se zapřísáhl, že to ani nikdy neudělá.

Zadruhé, Sackett byl mrtvý. Před čtyřmi lety ho zabili na Aljašce, při rvačce v baru. Zpráva o tom se ale do Mississippi prakticky nedostala. A když jeho složku vrátili k založení do Lauderdalle, prakticky žádný reportér si toho nevšiml. Vyčerpávající rešerše Barry ho Rineharta sice pravdu odhalila, ale na tom nezáleželo.

Fiskova kampaň se už pravdou nezatěžovala ani zdaleka. Kandidát byl tak zaměstnaný, že se nezabýval detaily, a důvěřoval Tonymu Zacharymu. Volební boj se pro něj stal křižáckým tažením, nejsvětějším posláním, a pokud se fakta trošičku přizpůsobovala nebo vynechávala, bylo to omluvitelné vzhledem k tomu, jak důležitá je jeho kandidatura. A krom toho, je to prostě politika, politika je vždycky špinavost, a můžete si být jistí, že druhá strana taky nehraje fér.

Barry Rinehart se nikdy nenechal pravdou omezovat. Jeho jediná starost byla, aby ho při lžích nikdo nechytil. Jestli se někde volně pohybuje šílenec jako Darrel Sackett, samozřejmě živý, a páchá své zločiny, pak je historka o něm náležitě šokující. Mrtvý Sackett je sice příjemná představa, ale Rinehart dával přednost moci strachu. A věděl, že McCarthyová na to nemůže odpovědět. Jednoduše hlasovala pro zrušení rozsudku a to jí nikdo neodpáře. Každá snaha o vysvětlení je ve světě třicetivteřinových spotů a ostrých zvukových šlehů marná.

Po tom šoku, co bude z inzerátu mít, se bude pokoušet vymazat Sacketta z mysli.

* * *

Ovšem po tom šoku se musela přinejmenším na případ znova podívat. Inzerát viděla online, na webové stránce Hlasu obětí, poté, co ji vyděšeně volal Nat Lester. Paul, její asistent, našel zmíněný případ a mlčky ho znovu prošli. Skoro si na něj nepamatovala. Za těch osm let, co mezitím uběhly, četla tisíce složek a napsala stovky zdůvodnění.

„Měla jste pravdu,“ prohlásil Paul, když skončili.

„Jo, ale proč to teď vypadá, že ne?“ zeptala se. Když tu zprávu dostala, zrovna tvrdě pracovala, na stole měla rozložené materiály k pěti nebo šesti případům. Byla šokovaná, ohromená.

Neodpověděl.

„S čím přijdou příště?“ povzdechla a zavřela oči.

„Nejspíš s nějakým případem, kde šlo o trest smrti. A zase si vyberou, jen co se jim bude hodit.“

„Díky. Ještě něco?“

„No jistě. Tady v těch knihách je spousta materiálu. Jste soudkyně. Při každém vašem rozhodnutí někdo prohraje. Těm lidem na pravdě nezáleží, takže cokoli dokážou naservírovat tak, aby vám to uškodilo.“

„Prosím vás, už mlčte.“

* * *

Rozběhly se její první spoty a nálada ve štábu se trochu zlepšila. Nat se rozhodl začít celkem jednoduchým záběrem Sheily v černém taláru, jak sedí na soudcovském stolci a zpříma se usmívá do kamery. Mluvila o svých zkušenostech – osm let jako soudkyně v okrese Harrison, devět let v nejvyšším soudu. Sice se člověk nemá příliš chlubit, ale za posledních pět let dostala dvakrát ve výročním hodnocení státní právnické komory nejvyšší ocenění ze všech odvolacích soudců ve státě. Není ani liberální, ani konzervativní soudkyně. Takové škatulkování odmítá. Jejím cílem je dbát na dodržování zákonů Mississippi, nikoli vytvářet nové. Nejlepší soudci jsou ti, kteří se neangažují v žádných politických otázkách a nerozhodují se už předem. Nejlepší soudci jsou ti, kteří mají zkušenosti. Ani jeden z jejích soupeřů nikdy nepředsedal tribunálu, nevydal žádné rozhodnutí, nestudoval složitý rozklad, neúčastnil se výslechu ani nenapsal závěrečné zdůvodnění. Až dosud ani jeden z jejích soupeřů neprojevil sebemenší zájem o to, stát se soudcem. Přesto ale po voličích chtějí, aby jejich soudcovskou kariéru zahájili hned na samém vrcholu. Skončila bez úsměvu: „Byla jsem jmenována na své místo guvernérem před devíti lety a pak jste mě znovu zvolili vy, lid tohoto státu. Jsem soudce, ne politik, a nemohu si dovolit rozhazovat peníze tak, jak to někteří dělají, aby si koupili tento stolec. Prosím vás, voliče, abyste jim dali jasně najevo, že místo v Nejvyšším soudu státu Mississippi není pro velký byznys na prodej. Děkuji vám.“ Nat utratil jenom něco málo na jacksonské stanice, mnohem víc se soustředil na Pobřeží. McCarthyová nikdy nebude schopná zahltit trh reklamou jako Fisk. Nat odhadoval, že Fisk a všichni ti boháči za ním utrácejí tak 200 000 za týden pouze za ty inzeráty proti sňatkům gayů.

Sheilino první kolo bylo asi za polovic a reakce byly vlažné. Její koordinátor v okrese Jackson o reklamě prohlásil, že je „bez nápadu“. Jeden hlučný advokát, nepochybně odborník na politiku, poslal vzteklý e-mail, ve kterém spílal Natovi za tak měkký přístup. Oko za oko, zub za zub, na útočné inzeráty se musí odpovědět ještě útočnějšími. Připomněl Natovi, že jeho firma přispěla na kampaň 30 000 dolary, ale jestli McCarthyová bude i nadále pokračovat v rukavičkách, na další podporu od něj ať zapomene.

Ženám se reklama patrně líbila. Muži byli kritičtější. Když Nat přečetl několik tuctů e-mailů, uvědomil si, že zbytečně ztrácí čas.

* * *

Barry Rinehart netrpělivě čekal na nějakou tu televizi od stratégů McCarthyové. Když konečně uviděl její první reklamu, rozesmál se nahlas. Něco tak staromódního, nezajímavého, ubohého – soudkyně v černém taláru, na soudcovském stolci, jako rekvizity tlusté právní knihy, a dokonce i kladívko. Tvářila se upřímně, jenže byla to soudkyně, ne televizní hvězda. Oči se jí hýbaly, jak svoje slova četla ze záznamového zařízení. Hlavu držela strnule jako jelen v záři reflektorů auta.

Skutečně to bylo slaboučké, jenže odpovědět se na to muselo. Muselo se to pohřbít. Rinehart sáhl do své videoknihovny, do svého arzenálu, a vybral svůj příští granát.

Deset hodin poté, co McCarthyová začala vysílat svůj spot, smetl ji z televize útok, který vyrazil dech i těm nejotrlejším politickým veteránům.

Začalo to ostrým zvukem výstřelu z pušky a pak následovala černobílá fotka soudkyně McCarthyové z oficiálních webových stránek nejvyššího soudu. Ostrý, jedovatý hlas oznámil: „Soudkyně Sheila McCarthyová nemá ráda lovce. Před sedmi lety napsala: ‚Lovci tohoto státu jsou na tom s bezpečností velice špatně.‘“Tento citát se objevil přes její tvář. Fotografie se změnila na jinou, z novin, kde si Sheila McCarthyová tiskla ruce se svými voliči. Hlas pokračoval. „A soudkyně Sheila McCarthyová nemá ráda majitele zbraní. Před pěti lety napsala: ‚Bdělá a ostražitá střelecká lobby napadne naprosto každý předpis, který by mohl jakkoli omezit užívání zbraní v citlivých oblastech. Bez ohledu na to, jak rozumný a podložený předpis je, střelecká lobby se na něj vrhne jako jestřáb.‘“

I tohle běželo rychlým tempem přes obrazovku, slovo za slovem. Pak další výstřel, tentokrát z brokovnice mířící k modrému nebi. Objevil se Ron Fisk, vystrojený jako pravý lovec. Sklopil zbraň a pár vteřin mluvil k voličům. Vzpomínky na dědečka, na to, jak v těchto lesích lovil jako dítě, láska k přírodě, slib chránit posvátná práva lovců a majitelů zbraní. Končilo to tím, jak Ron kráčí po okraji lesa se smečkou skotačivých psů v patách.

Malý rychlý nápis na konci hlásal, že spot objednalo Sdružení majitelů zbraní.

Pravda: První zmíněný případ se týkal náhodného zastřelení lovce jelenů. Jeho vdova žalovala muže, který ho trefil, následoval ošklivý proces a porota v okrese Calhoun jí přiřkla 600 000 dolarů, nejvyšší částku odškodnění, jaká kdy v té soudní síni padla. Proces byl špinavý jako rozvod, padala obvinění z pití, kouřem marihuany a špatného chování. Oba muži byli členové loveckého klubu a na týden si vyjeli tábořit a lovit jeleny. Během procesu byla hlavní spornou oblastí bezpečnost a několik odborníků svědčilo ohledně zákona o držení zbraní a o školení lovců. I když se důkazy staly předmětem ostrých sporů, podle záznamů bylo zřejmé, že většina svědectví dokázala, jak je na tom zdejší stát s bezpečností špatně ve srovnám s jinými.

V druhém případě šlo o město Tupělo, které zakázalo držení jakékoli střelné zbraně ve vzdálenosti sto metrů od všech státních škol poté, co se v jedné z nich na dvoře střílelo. Výsledkem střelby sice nebyl žádný mrtvý, ale čtyři zranění ano. Obhájci neomezeného držení zbraní město žalovali a navíc se do toho zamíchala i American Rifle Association, která podala k soudu rozsáhlý a nafouknutý rozklad. Soud nařízení zamítl na základě Druhého dodatku, ale Sheila se tehdy postavila proti. A ve svém zdůvodnění neodolala a rýpla si do ARA.

A teď se jí to vrátilo. Dívala se na nejnovější Fiskův inzerát sama ve své kanceláři a žaludek se jí svíral pocitem, že její šance blednou. Při volebních shromážděních byl čas vysvětlit, proč hlasovala tak, jak hlasovala, a jak je nefér vytrhnout její slova z kontextu. V televizi na to ale měla třicet vteřin. Tam to nešlo, a ti, kdo tahali za nitky Rona Fiska, to velmi dobře věděli.

* * *

Po měsíci v Pirátské jeskyni už šel Clete Coley jejímu majiteli hodně na nervy. Zabíral nejlepší apartmá a uspokojovat jeho ohromující apetit také nebylo nic levného. Kandidát dostával tři jídla denně, mnoho z nich si nechával posílat na pokoj. Při blackjacku do sebe lil rum jako vodu a každý večer se ztřískal. Otravoval krupiéry, urážel ostatní hráče a osahával servírky. Kasino shráblo od Coleyho 20 000 dolarů, ale jeho výdaje byly nejméně stejně vysoké.

Jednoho časného večera ho Mečoun našel v baru, jak pije a chystá se na další dlouhou noc u hracích stolů. Po chvilce nezávazného povídání šel Mečoun k věci. „Chceme, abys odstoupil z voleb,“ řekl. „A při odchodu podpoř Rona Fiska.“

Clete přimhouřil oči. Na čele se mu prohloubily vrásky. „Cože?“

„Slyšel jsi mě, ne?“

„Tím si nejsem tak jistý.“

„Chceme, abys kandidaturu vzdal a podpořil Fiska. Nic víc, nic míň.“

Coley do sebe nalil další rum, ale nespouštěl přitom oči z Mečouna. „Povídej dál,“ řekl.

„Není moc co. Jsi hodně černý kůň, a to říkám mírně. Povedlo se ti moc pěkně všechno to rozvířit, jak jsi útočil na McCarthyovou, ale je načase vycouvat a pomoct zvolit Fiska.“

„A co když se mi Fisk nelíbí?“

„Ty jemu se nelíbíš určitě. Ale to není podstatné. Mejdan skončil. Pobavil ses, byls párkrát v novinách, potkal ses se zajímavými lidmi, ale poslední projev máš už za sebou.“

„Volební lístky jsou už vytištěné. A je na nich moje jméno.“

„To znamená, že hrstka tvých fanoušků se tu novinku včas nedozví. To je toho.“

Coley se znovu pořádně napil rumu a pak řekl: „Dobře, sto tisíc za to, že jsem do toho šel, tak kolik za to, že teď půjdu od toho?“

„Padesát.“

Zavrtěl hlavou a podíval se po stolech na blackjack. „To nestačí.“

„Já jsem nepřišel vyjednávat. Padesát tisíc na ruku. Stejná taška jako předtím, jen ne tak těžká.“

„Promiň. Ale pod sto nejdu.“

„Budu tady zase zítra, ve stejnou dobu na stejném místě.“ A s tím Mečoun zmizel.

Druhý den v devět ráno zabouchali na dveře apartmá dva agenti FBI. Clete se nakonec dopotácel ke dveřím a zahulákal: „Kdo to sakra je?“

„FBI. Otevřete.“

Clete pootevřel dveře a vykoukl přes řetěz. Dvojčata. Tmavé obleky. Stejný holič. „Co chcete?“

„Chceme vám položit pár otázek, a radši bychom to nedělali z téhle strany dveří.“

Clete otevřel a mávnutím je pozval dál. Měl na sobě tričko a dlouhé trenýrky, které mu sahaly ke kolenům a vzadu mu z nich lezla půlka zadku. Když sledoval, jak si sedají u malého jídelního stolu, mamě ve svém otupělém mozku vzpomínal, jaký zákon asi mohl porušit. Z poslední doby si na žádný průšvih nevzpomínal, jenže on si v tuhle nemožnou denní dobu nevzpomínal vůbec na nic. Vmanévroval své neohrabané břicho – kolik za poslední měsíc přibral? – na židli a prohlédl si jejich odznaky.

„Říká vám něco jméno Mick Runyun?“ zeptal se jeden.

Říkalo, ale nehodlal nic přiznat. „Snad.“

„Dealer metamfetaminu. Zastupoval jste ho před třemi lety u federálního soudu. Hrozilo mu deset let. Všechno přiznal, spolupracoval s vládou, ochota sama.“

„Aha, tenhle.“

„Ano, tenhle. Zaplatil vám honorář?“

„Záznamy mám v kanceláři v Natchezu.“

„Výborně. Máme povolení k prohlídce. Můžeme se tam zítra sejít?“

„S radostí.“

„Ostatně, vsadil bych se, že o honoráři od pana Runyuna nám toho vaše záznamy stejně moc neřeknou. Z velice dobrého zdroje víme, že vám zaplatil dvacet tisíc v hotovosti a že jste je nenahlásil.“

„A nepovídejte.“

„A jestli je to pravda, tak to je porušení zákona proti vyděračství a ještě několika dalších.“

„No jak jinak, starý dobrý RICO. Bez tohohle slavného zákona byste byli bez práce.“

„V kolik hodin zítra?“

„Měl jsem zítra v plánu volební kampaň. Do voleb zbývají dva týdny.“

Podívali se na tu rozcuchanou obludu s krhavýma očima a s kocovinou a přišlo jim směšné, že tohle je kandidát do nejvyššího soudu.

„Budeme ve vaší kanceláři v Natchezu zítra v poledne. Když se neukážete, tak na vás máme zatykač. To určitě udělá na vaše voliče dojem.“

Vypochodovali z pokoje a zabouchli za sebou.

Ten den pozdě odpoledne se Mečoun znova objevil, přesně jak slíbil. Objednal si kávu, ale ani se jí nedotkl. Clete si objednal rum a sodu a podle toho, jak byl cítit, to ten den nebylo poprvé.

„Můžeme se dohodnout na padesáti, Clete?“ zeptal se Mečoun po dlouhé chvíli, kdy sledoval pohledem servírky roznášející koktejly.

„Ještě si to rozmejšlím.“

„Byli na tebe dneska ráno ti dva federálové slušní?“

Clete to spolkl, ani sebou necukl, ani mrknutím nedal najevo překvapení. A upřímně řečeno, překvapený nebyl ani trochu. „Moc milí hoši,“ prohlásil. „Jestli tomu dobře rozumím, tak se do toho zase montuje senátor Rudd. Chce, aby Fisk vyhrál, protože jsou na stejný lodi. Jasně že víme, že Rudd je strejček zdejšího federálního prokurátora, úplnýho debila, co se na to místo dostal akorát kvůli stykům. Jinde by ho totiž nikdo nezaměstnal. Rudd se obrátí na svýho synovce a ten pošle FBI, aby mi zkroutili ruku. Já kampaň zabalím a budu přitom pět ódy na Rona Fiska a on shrábne velký vítězství. On bude spokojenej, Rudd bude spokojenej, velký firmy budou spokojený. Není ten život krásnej?“

„Dost ses trefil,“ kývl Mečoun. „A taky sis vzal honorář 20 000 od drogového dealera a neohlásil jsi to. Pěkná blbost, ale ne zas konec světa. Nic, co by Senátor nedokázal zařídit. Teď budeš pěkně hrát s nima, shrábneš penízky, elegantně se vypoklonkuješ a o federálech už neuslyšíš. Případ uzavřen.“

Clete se zarudlýma očima zadíval do Mečounových modrých. „Přísaháš?“

„Přísahám. Když si na to plácnem, tak na tu zítřejší schůzku v Natchezu můžeš zapomenout.“

„Kde jsou ty prachy?“

„Venku, napravo. Stejnej zelenej mustang.“ Mečoun zlehka položil klíčky na bar. Clete je popadl a zmizel.

29

Když do voleb zbývalo jen patnáct dní, byl Barry Rinehart pozván na večeři do té vietnamské putyčky na Bleecker Street. Pan Trudeau chtěl vědět, jak to jde.

Za letu z Bocy si Barry mnul ruce nad výsledky posledního průzkumu. Fisk měl náskok šestnáct procent, a to se už nedalo prohrát. Ta záležitost s homosexuálními sňatky mu přidala čtyři procentní body. Útok Sdružení majitelů zbraní na McCarthyovou další tři, a odchod Clete Coleyho připojil tři navíc. Samotná kampaň běžela bez problémů. Ron Fisk byl tažný kůň, který dělal přesně to, co mu Tony Zachary řekl. Peněz byla spousta. Jejich televizní spoty útočily na všechny trhy s železnou pravidelností. Reakce na jejich dopisovou kampaň byla ohromující. Získali 320 000 dolarů od malých dárců, kteří byli nervózní z gayů a omezení zbraní. McCarthyová nedělala nic, než že se je snažila dohonit, a přitom čím dál víc zaostávala.

Pan Trudeau vypadal štíhlý a opálený a z posledních zpráv byl nadšený. Celou večeři se mluvilo o tom šestnáctiprocentním náskoku. Carl se Rineharta na ta čísla vyptával pořád dokola. Dá se jim věřit? Jak k nim došli? V jakém jsou poměru k jiným Barryho volbám? Stalo se Barrymu někdy, že tak velký náskok se ještě vypařil?

Barry mu v podstatě zaručil vítězství.

* * *

Během prvních tří čtvrtletí nahlásila Krane mizerné prodeje a chabé zisky. Společnost pronásledovaly výrobní problémy v Texasu a Indonésii. Tři továrny se zavřely kvůli velkým, neplánovaným opravám. Továrna v Brazílii ukončila provoz bez uvedení důvodu a skoro dva tisíce zaměstnanců přišlo o práci. Velké dodávky se neplnily. Dlouholetí zákazníci vztekle odcházeli. Prodejci neměli co prodávat. Konkurenti snižovali ceny a kradli trh. Morálka byla mizerná a mluvilo se o velkých škrtech a propouštění.

Za nitky celého toho chaosu obratně tahal Carl Trudeau. Nedělal nic nelegálního, ale upravovat čísla, to bylo umění, v němž byl mistrem už mnoho let. Když některá z jeho společností potřebovala špatné výsledky, Carl jí je dodal. Během toho roku Krane odepsala velké sekce výzkumu a vývoje, nezvykle velké sumy peněz přesunula do rezerv, hodně si půjčovala, snižovala produkci sabotováním výroby, nafukovala výdaje, prodala dvě ziskové pobočky a dokázala si znepřátelit mnoho svých zákazníků. Během celé té doby zorganizoval Carl tolik „úniků“ informací, že by ta povodeň odnesla i slona. Od toho rozsudku nespouštěli ekonomičtí novináři Krane z očí a o všech špatných zprávách se hodně psalo. Samozřejmě že žádný ten článek se nezapomněl zmínit o závažných právních problémech, kterým společnost čelí. Několikrát padla zmínkai o možném bankrotu společnosti, kterou Carl šikovně nasadil novinářům do hlavy.

Akcie začínaly rok na sedmnácti dolarech. O devět měsíců později to bylo 12,50. V době, kdy zbývalo do voleb jen čtrnáct dní, byl Carl připraven na poslední velký útok na těžce zkoušené akcie Krane Chemical Corporation.

* * *

Telefonát od Jareda Kurtina vypadal jako sen. Wes poslouchal a zavřel oči. Tohle nemůže být pravda.

Kurtin mu vysvětlil, že dostal od svého klienta za úkol prozkoumat možnost vyrovnání v bowmoreském případu. Krane Chemical je v hodně špatné situaci, a dokud se nezbaví žalob, nemůže se znova soustředit na výrobu a účinně konkurovat na trhu. On navrhuje, aby se všichni advokáti sešli v jedné místnosti a začali vyjednávat společně. Bude to komplikované, protože žalobců i stížností je tolik a tak různých. Trval na tom, aby Wes a Mary Grace vedli advokáty žalobců, ale tyhle detaily mohou probrat při první schůzce. Najednou všechno strašně spěchalo. Kurtin už rezervoval zasedací síň v jednom hotelu v Hattiesburgu a chce, aby schůzka začala v pátek, a když to jinak nepůjde, pokračovala přes celý víkend.

„Dnes je úterý,“ připomněl Wes a tiskl telefon tak, že mu klouby zbělely.

„Ano, já vím. Jak už jsem říkal, můj klient chce celý proces začít co nejdřív. Může trvat týdny nebo i měsíce, ale jsme připravení jednat.“

Wes byl taky připravený. Na pátek měl domluvenou soudní výpověď, ale to se dalo snadno přesunout. „Jaká jsou pravidla?“ zeptal se.

Kurtin měl výhodu, že si svůj tah mohl hodiny plánovat, Wes reagoval v šoku a rozčilený. Navíc Kurtin se v tom vůbec vyznal mnohem lépe. Dojednával už několik hromadných vyrovnání. O tom se Wesovi mohlo leda zdát.

„Posílám dopis všem známým advokátům žalobců,“ pokračoval Kurtin. „Projděte si ten seznam a dejte mi vědět, jestli jsem někoho nevynechal. Jak víte, objevují se pořád další. Všichni advokáti jsou zvaní, ale takovéhle jednání o vyrovnání zaručeně nejlíp zlikvidujete, když každého advokáta pustíte k mikrofonu. Za žalobce budete mluvit vy a Mary Grace. Za Krane budu mluvit já. První věc, která se musí udělat, je určit všechny lidi, kteří proti Krane vznášejí nějaké nároky. Podle našich záznamů je jich asi šest set, a škála jejich nároků se táhne od mrtvých po krvácení z nosu. V těch dopisech žádám právníky, aby uvedli jména všech klientů, ať už podali žalobu, nebo ne. Až budeme vědět, kdo všechno si chce z toho koláče ukousnout, další úkol bude klasifikovat nároky. Na rozdíl od některých jiných masových žalob, kde je třeba deset tisíc žalobců, tohle bude celkem zvládnutelné a budeme se moci zabývat jednotlivými případy. Naše údaje uvádějí 68 mrtvých, 143 nemocných a patrně umírajících, a zbytek má různé potíže, které pravděpodobně nebudou smrtelné.“

Kurtin ta čísla odříkával jako válečný zpravodaj hlásící se z bitvy. Wes se nedokázal neušklíbnout a znovu si pomyslel něco hodně ošklivého o Krane Chemical.

„Takže začneme tyhle počty prověřovat. Cílem je dospět k celkové sumě a tu potom porovnat s částkou, kterou je můj klient ochoten vydat.“

„A jakápak částka to je?“ zeptal se Wes a trpce se zasmál.

„Teď ne, Wesi, možná později. Žádám všechny právníky, aby za každého klienta vyplnili standardní formulář. Když je dokážeme dostat do pátku, budeme mít náskok. Přivezu si kompletní tým, Wesi. Svoje právníky, pomocný personál, odborníky, účetní a dokonce budu mít i jednoho člověka z Krane, co má trochu cti v těle. Možná si budete muset rezervovat velkou místnost pro svůj podpůrný tým.“

A za co rezervovat? Měl chuť se zeptat Wes. Kurtin rozhodně musí o jejich bankrotu vědět.

„Dobrý nápad,“ řekl.

„A Wesi, mému klientovi záleží na diskrétnosti. Nemusí to mít moc velkou publicitu. Když se to roznese, budou z toho celí pryč žalobci, jejich právníci i všichni v Bowmore. Co se stane, když ta jednání nedopadnou? Budeme to držet pod pokličkou, ano?“

„Jistě.“ To je ale směšné. Kurtin se chystá rozeslat dopis asi dvaceti advokátním kancelářím. Babe v kavárně v Bowmore bude o tom jednání vědět dřív, než začne servírovat obědy.

* * *

Druhý den ráno přinesl Wall Street Journal na první straně článek o tom, že Krane Chemical oťukává možnost vyrovnání. Anonymní zdroj, který pro společnost pracuje, potvrdil, že ty pověsti jsou pravdivé. Ozvali se experti s nejrůznějšími názory, ale obecně se to bralo jako pozitivní krok. Velká vyrovnání se dají spočítat. Škody se dají omezit. Wall Street rozumí řeči čísel a nesnáší nepředvídatelnost. Existuje spousta záznamů o tom, jak i upadající společnosti vylepšily finanční budoucnost vyrovnáním, které bylo sice nákladné, ale účinně smetlo ze stolu soudní procesy.

Akcie Krane otevíraly na 12,75, hodně se obchodovaly a povylezly o 2,75 dolaru.

Ve středu v půli odpoledne už u Paytonových a ve spoustě dalších advokátních kanceláří zvonily telefony skoro nepřetržitě. O vyrovnání se mluvilo všude a byl ho plný internet.

Volal Denny Ott a mluvil s Mary Grace. Skupina obyvatel Pine Grove se sešla v kostele, aby se modlili, vyměnili si nejnovější klepy a čekali na zázrak. Bylo to jako stráž u mrtvého, říkal. Nikoho nepřekvapilo, že pravda už nabyla několika různých podob. Vyrovnání se už dojednalo a peníze jsou na cestě. Ne, bude se jednat v pátek, ale to je úplně jisté. Ne, vůbec nejde o vyrovnání, to je jen schůzka právníků. Mary Grace vysvětlila, co se děje doopravdy, a požádala Dennyho, aby pravdu tlumočil dál. Rychle začalo být jasné, že buď ona, nebo Wes budou muset honem dojet do kostela a s klienty se sejít.

U Babe seděla spousta nadšených pijáků kávy a všichni čekali na nejnovější zprávy. Bude Krane muset tu toxickou skládku vyčistit? Někdo, kdo se tvářil důležitě, prohlásil, že určitě, to přece bude podmínka vyrovnání. Kolik tak asi dostanou pozůstalí po obětech? Někdo jiný slyšel, že po pěti milionech. Propukaly hádky. Každou chvilku se zvedl nějaký samozvaný expert a vzápětí byl ukřičen.

F. Clyde Hardin došel do kavárny ze své kanceláře a okamžitě se chopil hlavní role. Jeho hromadné žalobě se smála spousta místních, kteří se podle jeho názoru jen vezli s hrstkou klientů v závěsu za Paytonovými. On a jeho dobrý přítel Sterling Bintz z Filadelfie zastupují nejméně tři sta lidí „vážně a trvale poškozených“. Od chvíle, kdy byla v lednu žaloba podána, se s ní nestalo nic. Teď ovšem F. Clyde okamžitě nabyl na vážnosti. Jakékoli vyrovnání bude muset zahrnout i „jeho lidi“. U toho stolu v pátek bude sedět také, vysvětlil zamlklému davu. Bude sedět vedle Wese a Mary Grace Paytonových.

Jeanette Bakerová byla právě za pultem v konzumu na jižním kraji Bowmore, když jí volala Mary Grace. „Ale moc si od toho neslibujte,“ varovala ji dost přísně její právnička. „Může to trvat hodně dlouho, a že by se došlo k vyrovnání, to je hodně vzdálená šance.“ Jeanette měla spoustu otázek, ale nevěděla, kde začít. Mary Grace přijde do kostela Pine Grove na schůzku se svými klienty, kde to všechno proberou. Jeanette slíbila, že tam bude.

Případ Jeanette Bakerové bude první na stole, vzhledem k těm jednačtyřiceti milionům, které na něm visí.

Zpráva o vyrovnání byla tak veliká, že se s ní Bowmore málem nedokázalo vyrovnat. Sekretářky, realitní agenti a pojišťováci ve svých kancelářích nemluvili o ničem jiném. Obvykle nepříliš rušný pěší provoz na Main Street teď ustal nadobro, protože přátelé a známí se prostě nedokázali potkat, aniž by se zastavili a vyměnili si nejnovější klepy. Úředníci na okresním soudu Cary County sbírali klepy, něco k nim přidali, něco přikrášlili a pak je poslali dál. Ve školách se učitelé scházeli ve sborovnách a vyměňovali si novinky. Pine Grove nebyl jediný kostel, kde se věřící s nadějí scházeli, aby se modlili a podpořili se. Mnozí kněží ve městě strávili odpoledne tím, že naslouchali po telefonu obětem Krane Chemical.

Vyrovnání uzavře nejošklivější kapitolu v historii města a umožní mu začít znova. Příliv peněz vynahradí lidem utrpení. Peníze se budou utrácet a znova utrácet a rozhýbou skomírající ekonomiku. Krane bude určitě muset uklidit po sobě to znečištění, a až bude nadobro pryč, možná začne voda být zase bezpečná. Bowmore s čistou vodou – to byl sen skoro neuvěřitelný. Konečně možná ze sebe setřesou přezdívku „okres Rakovina“.

Vyrovnání by bylo rychlým a definitivním závěrem té noční můry. Nikdo ve městě nestál o procesy, které bývají dlouhé a ošklivé. Nikdo nestál o další proces toho druhu, jako byl proces Jeanette Bakerové.

Nat Lester už měsíc otravoval editory a redaktory novin. Zuřil nad tou zavádějící reklamou, která zaplavila jižní Mississippi, a ještě víc zuřil na novináře, kteří se proti ní nepostavili. Sestavil zprávu, ve které shrnul všechny Fiskovy inzeráty – v tisku, v rádiu i přímé zásilky, internet, televizi – a rozpitval je, poukázal na každou lež, polopravdu a zmanipulovaná slova. Podle ceníků reklamy také odhadl, kolik peněz do Fiskovy kampaně proudí. Vyšly mu minimálně tři miliony a navíc předpovídal, že valná většina z toho přišla ze zdrojů mimo stát. Neexistuje způsob, jak to ověřit dřív než po volbách. Svou zprávu emailoval a poslal expres do všech novin v okrsku a pak následovaly agresivní telefonáty. Denně ji aktualizoval, pak ji poslal znova a po telefonu byl ještě otravnější. A konečně se to vyplatilo.

K jeho ohromení a velkému uspokojení ho troje největší noviny v obvodě informovaly, každé zvlášť a samozřejmě přísně důvěrně, že v nadcházejícím nedělním vydání hodlají otisknout sžíravý úvodník o Fiskově kampani.

A Nat měl štěstí i dál. Otázka manželství osob stejného pohlaví zaujala New York Times a do Jacksonu přijel reportér, aby do toho trochu zašťoural. Jmenoval se Mac Gilbert a brzo si našel cestu do volební kanceláře Sheily McCarthyové, kde mu toho Nat řekl víc než dost, samozřejmě důvěrně. Dal také Gilbertovi telefonní čísla těch dvou homosexuálních studentů práv, kteří sledovali Meyercheca a Spana.

Ti vypověděli Gilbertovi všechno a ukázali mu svoji dokumentaci, samozřejmě také důvěrně. Strávili čtyři dny v Chicagu a dozvěděli se toho dost. S Meyerchecem se setkali v jeho baru poblíž Evanstonu, řekli mu, že jsou ve městě noví a hledají přátele. Strávili tam řadu hodin, strašně se opili se štamgasty a ani jednou neslyšeli zmínku o procesu v Mississippi. Na fotkách z jacksonských novin byl Meyerchec blond a měl nápadné brýle. V Chicagu měl vlasy tmavší a brýle nenosil vůbec. Jeho usměvavá tvář byla na jedné ze skupinových fotek, které pořídili v baru. Pokud jde o Spana, navštívili designérské centrum, kde pracoval jako konzultant pro kupce levnějších domů. Předstírali, že jsou noví nájemníci v nedaleké staré budově, a strávili s ním dvě hodiny. Když si Spáno všiml jejich přízvuku, ptal se jich, odkud jsou. Řekli mu, že z Mississippi, z Jacksonu, a on nijak nezareagoval.

„Byl jste tam někdy?“ zeptal se jeden z nich.

„Párkrát jsem tudy projížděl,“ odpověděl Spáno. A to byl prosím registrovaný volič, držitel tamního řidičského průkazu a člověk, který se v Mississippi právě odvolává k nejvyššímu soudu. I když Spana v Meyerchecově baru nikdy neviděli, patrně jsou ti dva skutečně pár. Mají stejnou adresu, bungalov na Clark Street.

Studenti dál volali do téměř prázdného bytu v Jacksonu a každou chvíli se tam zastavili, nikdy se ale nedočkali žádné odpovědi. Před jedenačtyřiceti dny, když klepali na dveře, zastrčili do malé štěrbiny poblíž kliky nějaký reklamní leták. Ještě pořád tam byl; dveře nikdo neotevřel. Se starým saabem se ani nehnulo. Jedna pneumatika byla prázdná.

Gilberta ta historka zaujala a šel po ní jako buldok. Pokus těch dvou o sňatek v Mississippi vypadal jako cynická lest, která měla otázku manželství gayů posunout do popředí volebního boje Fisk – McCarthyová. A jedině McCarthyové to mohlo ublížit.

Gilbert přepadl toho radikálního právníka, který zastupoval Meyercheca a Spana, ale nedostal se nikam. Dva dny otravoval Tonyho Zacharyho, ale nevymámil z něj ani slovo. Když volal Ronu Fiskovi a na jeho volební ústředí, nikdo mu to nebral. Telefonicky mluvil i s Meyerchecem, i se Spaném, ale když se jich začal vyptávat na jejich vazby k Mississippi, oba mu rychle zavěsili. Vybral pár šťavnatých citátů z Nata Lestera a ověřil si fakta získaná budoucími právníky.

Pak dopsal reportáž a odeslal ji do novin.

30

První boj se strhl o to, kdo vůbec smí být přítomen. Na straně obhajoby problém nebyl; Jared Kurtin měl svůj batalión pevně pod kontrolou. Hádka vypukla v opačném táboře.

Sterling Bintz dorazil brzo a velmi hlučně spolu s rozsáhlým doprovodem. Někteří mladí muži v něm vypadali jako právníci, někteří jako mlátičky. Tvrdil, že zastupuje polovinu bowmoreských obětí, a proto si zaslouží hrát při vyjednávání hlavní roli. Mluvil úsečným nosovým hlasem a s přízvukem, který v jižním Mississippi působil naprosto cize, a všem přítomným šel okamžitě strašně na nervy. Wes ho uklidnil, ale jen na chvilku. F. Clyde Hardin to všechno sledoval, bezpečně uklizený v koutě, žvýkal sušenku, užíval si té hádky a modlil se, aby k vyrovnání došlo brzo. Z berňáku mu už chodily doporučené dopisy.

Pak se svým doprovodem dorazila hvězda z Melbourne Beach na Floridě, celostátně vyhlášený specialista na procesy pro toxické znečištění. I on prohlašoval, že zastupuje stovky poškozených, a protože je v podobných sporech veteránem, měl by za žalobu vést jednání on.

* * *

Oba odborníci na hromadné žaloby se vzápětí začali hádat, kdo komu přetáhl klienty.

Ještě tu bylo sedmnáct dalších advokátních kanceláří, které se navzájem handrkovaly o pozice. Několik z nich byly vážené firmy, specialisté na ublížení na zdraví, ale většinou to byly maloměstské nuly, které při čenichání v Bowmore nasbíraly jeden dva případy.

Napětí stoupalo už hodiny předtím, než schůzka vůbec začala, a jakmile se spustil křik, vypadalo to, že už brzo dojdei na rány. Když spor dosáhl vrcholu, Jared Kurtin si klidně vyžádal pozornost a oznámil, že Wes a Mary Grace Paytonovi rozhodnou, kdo bude kde sedět. A jestli to někomu nevyhovuje, tak on, jeho klient a pojišťovna prostě odejdou i se všemi penězi. To situaci uklidnilo.

Pak vznikl další spor kolem novinářů. Přinejmenším tři reportéři se chystali psát o téhle „tajné“ schůzce, a když byli požádáni, aby odešli, vůbec se jim do toho nechtělo. Naštěstí Kurtin zajistil ozbrojenou bezpečnostní službu. Reportéři byli nakonec vyvedeni z hotelu.

Kurtin také navrhl přítomnost rozhodce, neutrální osoby se zkušenostmi z procesů a vyrovnání. Nabídl se, že této osobě zaplatí honorář jejich strana. Wes s tím souhlasil a Kurtin našel soudce od federálního soudu ve Fort Worth, nyní na odpočinku, který občas pracoval jako mediátor. Soudce Rosenthal se tiše ujal vedení, jakmile se advokáti uklidnili. Trvalomu téměř hodinu, než se s nimi dohodl, kam si kdo sedne. Jeho místo bude na konci dlouhého stolu. Po jeho pravici, asi uprostřed stolu, se posadí pan Kurtin a kolem něj jeho partneři, koncipienti, Frank Sully z Hattiesburgu, dva kravaťáci z Krane a jeden z jeho pojišťovny. Ke stolu na straně obhajoby se vešlo celkem jedenáct lidí a dalších dvacet se tísnilo za jejich zády.

Na levé straně seděli uprostřed Paytonovi, naproti Jaredu Kurtinovi. Vedle nich zaujal místo Jim McMay, hattiesburgský advokát, který zastupoval čtyři smrtelné případy z Bowmore. McMay si nadělal jmění na procesu proti výrobcům dietních pilulek fen-phen a účastnil se už několika jednání o hromadném vyrovnání. K němu se přidal právník z Gulfportu, který měl podobné zkušenosti. Ostatní židle zabrali mississippští právníci, zastupující opravdové případy z Bowmore. Ti s hromadnými žalobami byli odsunuti do pozadí. Sterling Bintz proti tomuto uspořádání protestoval a Wes ho hněvivě okřikl, aby sklapnul. To se nelíbilo Sterlingovým ranařům, ale Jared Kurtin prohlásil, že hromadné žaloby jsou pro Krane na nejnižším místě žebříčku priorit, a jestli chce Bintz shrábnout aspoň něco, ať kouká mlčet a neplete se do toho.

„Tady nejsme ve Filadelfii,“ přidal se soudce Rosenthal. „Jsou to bodyguardi, nebo právníci?“

„Oboje,“ odsekl Bintz.

„Tak si je pohlídejte.“

Bintz si sedl s nadávkami a brbláním.

Bylo deset dopoledne a Wes byl vyčerpaný už teď. Jeho žena ale byla nachystaná k akci.

* * *

Tři hodiny bez přestání přebírali papíry za řízení soudce Rosenthala. Právníci předkládali shrnutí případů svých klientů, ta se ve vedlejší místnosti kopírovala, hodnotila a pak klasifikovala podle systému, který zavedl soudce: Smrt byla první kategorie, potvrzená rakovina druhá kategorie a všechno ostatní třetí kategorie.

Patová situace nastala, když Mary Grace prohlásila, že by Jeanette Bakerová měla dostat nejvyšší prioritu a tudíž i víc peněz. Proč má její případ vyšší cenu než ostatní případy úmrtí? Chtěl vědět jeden advokát.

„Protože se soudila,“ odsekla Mary Grace a probodla ho pohledem. Jinými slovy, advokáti Jeanette Bakerové měli dost odvahy pustit se s Krane do boje, kdežto ostatní právníci jen seděli a čekali. V měsících, které procesu předcházely, se Paytonovi obrátili nejméně na pět z přítomných advokátů, včetně Jima McMaye, a prakticky na kolenou je prosili o pomoc. Všichni odmítli.

„My souhlasíme s tím, že případ Bakerová by měl dostat víc,“ prohlásil Jared Kurtin. „Upřímně řečeno, rozsudek ve výši jednačtyřicet milionů ignorovat nemůžu.“ A poprvé za mnoho let se na něj Mary Grace usmála. Byla by ho objímala.

V jednu si udělali dvouhodinovou přestávku na oběd. Paytonovi a Jim McMay se schovali v koutě hotelové restaurace a snažili se analyzovat dosavadní průběh schůzky. Když se vraceli, zabývali se v duchu především otázkou, jaké úmysly Krane má. Myslí to s tím vyrovnáním vážně? Nebo to je jen takové gesto, které by společnosti trochu vylepšilo image? Fakt, že toho celonárodní noviny o téhle tajné schůzce tolik věděly, byl právníkům podezřelý. Jared Kurtin se ale zatím choval skutečně jako člověk, který má svůj úkol. A ti pojišťováci na straně Krane se neusmívali, což by mohlo znamenat, že je to bude něco stát.

* * *

Ve tři odpoledne v New Yorku Carl Trudeau vypustil do světa zprávu, že jednání v Mississippi pokračují velmi dobře. Krane vidí vyrovnání optimisticky.

Akcie uzavíraly týden na 16,50, což byl vzestup o celé čtyři dolary.

Ve tři odpoledne v Hattiesburgu se vyjednavači vrátili na svá místa a soudce Rosenthal znovu roztočil papírová kola.

Otři hodiny později byl hotový úvodní výčet. Na stole ležely nároky 704 lidí. Šedesát osm zemřelo na rakovinu a jejich rodiny z toho viní Krane. Sto čtyřicet tři lidí rakovinou trpí. Zbytek má širokou škálu méně závažných onemocnění a potíží, údajně způsobených pitím znečištěné vody z bowmoreské vodárny.

Soudce Rosenthal pogratuloval oběma stranám k náročnému a produktivnímu dni a jednání pro dnešek uzavřel. Pokračovat se bude v sobotu, v devět hodin.

Wes a Mary Grace jeli rovnou do kanceláře a ohlásili firmě, co se dělo. Také Sherman byl celý den u jednání a přidal se se svým názorem. Shodli se na tom, že Jared Kurtin se vrátil do Hattiesburgu s cílem vyřešit bowmoreské žaloby a že jeho klient má zřejmě v úmyslu to skutečně udělat. Wes varoval, že na nějaké oslavy je ještě příliš brzo. Zatím se jim povedlo jen určit účastníky jednání. První dolar se ještě ani nepřiblížil.

Mack a Liza prosili, že chtějí jít do kina. V polovině filmu, promítaného od osmi, začal Wes usínat. Mary Grace nepřítomně zírala na plátno, žvýkala popcorn a v duchu sečítala náklady na léčení, bolest a utrpení, ztrátu nejbližších, ztrátu výdělků, ztrátu všeho. Vůbec se ještě neodvažovala začít počítat honoráře advokátů.

* * *

V sobotu ráno bylo kolem stolu méně obleků a kravat. Dokonce i soudce Rosenthal působil neformálně – měl na sobě černé tričko s límečkem a sportovní sako. Když se rozlítaní právníci usadili na svých místech a nastal klid, prohlásil zvučným zralým hlasem, který jistě vládl mnoha procesům: „Navrhuji, abychom začali případy úmrtí a všechny je prošli.“

Z hlediska vyrovnání nebyly ani dva smrtelné případy stejné. Děti měly mnohem menší cenu než dospělí, protože nevydělávaly žádné peníze. Mladí otcové byli dražší, protože jejich smrt znamenala ztrátu budoucích výdělků. Někteří mrtví trpěli léta, jiní zemřeli rychle. Každý měl jinak vysoké účty za léčení. Soudce Rosenthal předložil další stupnici, náhodnou, ale přinejmenším použitelnou jako výchozí bod, podle které se bude stanovovat cena každého případu. Nejvyšší dostanou pětku a ty nejlacinější (děti) jedničku. Několikrát se musela udělat pauza, protože se o to advokáti žalobců přeli. Když se konečně dohodli, začalo se s případem Jeanette Bakerové. Ta dostala 10. V druhém případě šlo o čtyřiapadesátiletou ženu, která pracovala na poloviční úvazek v pekárně a zemřela po tříleté bitvě s leukemií. Ta dostala 3.

Jak se postupně propracovávali seznamem, každý právník mohl předložit svůj konkrétní případ a obhajovat nárok na vyšší hodnocení. Během celého toho procesu Jared Kurtin nijak nenaznačil, kolik je za kterýkoli ze smrtelných případů ochoten zaplatit. Mary Grace ho pozorovala, zatímco ostatní právníci mluvili. Z jeho tváře a gest se nedalo vyčíst nic než hluboké soustředění.

V půl třetí skončili s první kategorií a přistoupili k delšímu seznamu těch, kdo byli ještě naživu, ale bojovali s rakovinou. Klasifikace jejich případů byla těžší. Nikdo nemohl vědět, jak dlouho ještě budou žít nebo jak moc budou trpět. Nikdo nemohl vědět, jak pravděpodobné je, že zemřou. Ti, kteří budou mít štěstí, rakovinu porazí a přežijí. Diskuse se rozpadla do několika ostrých hádek a občas byl i soudce Rosenthal v rozpacích a nedokázal nabídnout řešení. Během odpoledne se i na Jaredu Kurtinovi začalo projevovat napětí a hněv.

Když se blížila sedmá večerní a celé jednání se díkybohu chýlilo ke konci, Sterling Bintz se už neudržel. „Já tady nehodlám dál takhle sedět a sledovat ty vaše prostocviky,“ prohlásil hrubě a přistoupil ke stolu na jeho krátké straně, naproti soudci Rosenthalovi. „Už tu jsem dva dny a ještě jsem se nedostal ke slovu. Což samozřejmě znamená, že moje klienty ignorujete. Co je moc, to je moc. Zastupuji hromadnou žalobu více než tří set poškozených lidí a vy jste se zřejmě všichni rozhodli, že se na ně vykašlete.“

Wes ho chtěl pokárat, ale pak si to rozmyslel. Jen ať se vykřičí. Stejně už se chystali skončit.

„Moje klienty ignorovat nebudete!“ To už Bintz prakticky hulákal a všichni ztuhli. V jeho hlase a rozhodně v očích se objevil náznak šílenství, takže bylo možná nejlepší nechat ho chvíli řvát. „Moji klienti velice trpěli a trpí. A vám je to úplně jedno. Já tady nemůžu tvrdnout navěky. Zítra odpoledne musím být v San Francisku kvůli jinému vyrovnání. Mám osm tisíc případů proti Schmeltzeru za to jejich projímadlo. Takže vzhledem k tomu, že tady všichni pořád žvaní o všem jiném než o penězích, tak já vám svoje stanovisko řeknu sám.“

Rozhodně teď zpozorněli. Jared Kurtin a finančníci se narovnali a trochu ztuhli. Mary Grace pozorovala každou vrásku v Kurtinově tváři. Jestli tenhle šílenec teď vyhodí nějakou tu cifru, chtěla vidět, jak bude její protivník reagovat.

„Já nebudu pro svoje klienty souhlasit s nižším vyrovnáním, než je sto tisíc pro každého,“ prohlásil Bintz s úšklebkem. „Možná víc, to záleží na každém klientovi.“

Kurtinova tvář byla nehybná jako z ledu, ale on se tak tvářil skoro pořád. Jeden z jeho koncipientů zavrtěl hlavou, jiný se hloupě, pobaveně usmál. Oba manažeři z Krane se zamračili a poposedli, jako by chtěli říct – to je přece absurdní.

V místnosti visela ve vzduchu částka 30 milionů a Wes přitom počítal. Bintz patrně shrábne třetinu, pár drobků hodí F. Clydu Hardinovi a pak se vrhne do další zlatokopecké hromadné žaloby.

F. Clyde se krčil v koutě, na stejném místě, kde už strávil řadu hodin. Papírový kelímek v ruce měl plný pomerančového džusu, drceného ledu a nějaké té vodky. Koneckonců, byla sobota, skoro sedm večer. Matematika to byla tak jednoduchá, že by ji zvládl i ze spaní. Jeho podíl bylo pět procent celkového honoráře, čili 500 000 dolarů, pokud by vyšel ten celkem rozumný návrh, který právě pronesl jeho společník. Podle dohody měl také Clyde nárok na 500 za každého klienta, což znamenalo, že už měl dostat 150 000 dolarů. Ovšem nedostal. Bintz mu vyplatil přibližně třetinu, ale o zbytku nějak neměl chuť se bavit. Je to hodně zaměstnaný právník a dá se mu špatně dovolat. Ale určitě svoje sliby splní.

F. Clyde Hardin se napil. Bintzův návrh stále ještě dozníval místností.

Bintz pokračoval: „Nenecháme se odbýt nějakými drobnými,“ vyhrožoval. „Během tohohle jednání chci vidět na stole případy svých klientů, a čím dřív, tím líp.“

„Zítra ráno v devět,“ vyštěkl náhle soudce Rosenthal. „Pro dnešek končíme.“

* * *

„Nechutná kampaň,“ zněl titulek nedělního úvodníku jacksonského Clarion-Ledger. Zdi pomoci stránky ze zprávy Nata Lestera v něm vydavatelé odsoudili kampaň Rona Fiska za úskočnou reklamu. Obvinili Fiska z toho, že přijímá miliony od velkých firem a s jejich pomocí klame veřejnost. Jeho inzeráty jsou plné polopravd a prohlášení vytrhaných z kontextu.

Jeho zbraní je strach – strach z homosexuálů, strach z kontroly držení zbraní, strach ze sexuálních zvrhlíků. Kárali ho za to, že vnutil Sheile McCarthyové nálepku liberála, když ve skutečnosti její dosavadní práce, kterou vydavatelé prostudovali, se dá označit nejvýš za umírněnou. Odsoudili fakt, že předem vykládá, jak bude hlasovat v případech, které ještě neměl možnost vidět jako člen soudu.

Úvodník také zpochybnil vůbec celý tenhle proces. Oba kandidáti získávají a utrácejí tolik peněz, že to ohrožuje samotnou jejich schopnost rozhodovat objektivně a nepředpojatě. Jak může Sheila McCarthyová, která až dosud získala 1 300 000 dolarů od advokátů, na tyto peníze zapomenout, když se stejní advokáti objeví před nejvyšším soudem?

Končilo to výzvou ke zrušení soudních voleb a ke jmenování soudců podle jejich schopností nestrannou komisí.

Sun Herald z Biloxi zaútočil ještě hůř. Obvinil Fiskovu kampaň z výslovné lži a použil jako hlavní příklad dopisy o Darrelu Sackettovi. Sackett se nikde neukrývá a nečíhá, nýbrž je mrtvý. Je mrtvý už čtyři roky, což Nat Lester dokázal zjistit několika telefonáty.

Hattiesburg American vyzval Fiskův štáb, aby vzal zpátky negativní a zavádějící reklamu a aby zveřejnil ještě před volbami výši příspěvků od velkých firem mimo stát. Oba kandidáty vyzýval, aby bojovali čistě a nešpinili důstojnost nejvyššího soudu.

New York Times na třetí straně sekce A otiskl Gilbertův článek s fotkami Meyercheca a Spana a kromě toho i Fiska a McCarthyové. Psalo se tam o volbách jako takových a pak se článek soustředil na otázku homosexuálních manželství, kterou rozpoutali a do volební kampaně nasadili dva muži z Illinois. Gilbert odvedl důkladnou práci a nashromáždil přesvědčivé důkazy o tom, že oba muži dlouhodobě žijí v Chicagu a k Mississippi nemají vůbec žádné vazby. V článku nebyly žádné spekulace o tom, že je konzervativci použili jako zbraň proti McCarthyové. Nebylo to potřeba. Pointa se objevila v posledním odstavci. Byl tam citát z Nata Lestera: „Tihle dva jsou jenom loutky, které použil Ron Fisk a jeho stoupenci k tomu, aby rozpoutali debatu o problému, který neexistuje. Jejich cílem je popíchnout pravicové křesťany, aby jako jeden muž napochodovali k volbám.“

* * *

Ron a Doreen Fiskovi seděli u stolu v kuchyni, ignorovali ranní kávu a zuřili nad jacksonským úvodníkem, který si četli pořád dokola. Kampaň zatím běžela tak hladce. Měli v průzkumech náskok. Zbývalo ještě devět dní a vítězství bylo už na dosah. Proč tedy největším noviny ve státě noviny najednou Rona popisují jako „úskočného“ a „nečestného“? Byla to bolestná, ponižující rána a oni ji vůbec nečekali. A určitě si ji nezasloužili. Jsou přece čestní, poctiví křesťané. Tak co má tohle znamenat?

Zazvonil telefon a Ron po něm skočil. Tonyho unavený hlas řekl: „Viděl jsi jacksonské noviny?“

„Jo, zrovna na ně koukáme.“

„Viděl jsi ty z Hattiesburgu a Sun Herald?“

„Ne, proč?“

„Četl jsi New York Times?“

„Ne.“

„Mrkni se na ně online. Zavolej mi za hodinu.“

„Je to zlé?“

„Je.“

Četli a zuřili další hodinu a pak se rozhodli, že nepůjdou do kostela. Ron si připadal zrazený a ponížený a nechtělo se mu vůbec z domu. Podle posledních čísel toho člověka z Atlanty, který mu dělal průzkumy, měl bezpečný náskok. Teď si ale byl jistý porážkou. Takovýhle útok nemůže žádný kandidát přežít. Za to může ten liberální tisk. A může za to Tony Zachary a ti, kdo řídí kampaň. A může za to on sám, že byl tak naivní. Proč tolik věřil lidem, které sotva znal?

Doreen ho ujistila, že to není jeho chyba. Vrhl se do volební kampaně s takovou vervou, že neměl čas sledovat všechno ostatní. Každá kampaň je chaos. Nikdo nemůže mít přehled o všech svých pracovnících a dobrovolnících.

Ron si vylil vztek na Tonym během dlouhého, napjatého telefonátu. „Ztrapnil jsi mě,“ zlobil se Ron. „Ponížil jsi mě a mou rodinu tak, že se mi nechce vystrčit nos z domu. Uvažuju o tom, že to zabalím.“

„Teď to nemůžeš zabalit, Rone, už jsi do toho moc investoval,“ odpověděl Tony a snažil se nepanikařit a uklidnit svého kandidáta.

„To je právě ten problém, Tony. Nechal jsem vás, abyste posbírali moc peněz, a vy s nimi neumíte zacházet. Okamžitě zaraz všechny televizní reklamy.“

„To nejde, Rone. Už jsou objednané.“

„Takže já nemůžu rozhodovat o svojí vlastní kampani, to mi chceš říct, Tony?“

„Tak jednoduché to není.“

„Já nevylezu z domu, Tony. Okamžitě ty inzeráty stáhni. Zastav to všechno a já zavolám šéfredaktorům těch novin. Přiznám svoje chyby.“

„Rone, neblázni.“

„Já tady šéfuju, Tony, je to moje kampaň.“

„Ano, a vítězství už máš v kapse. Nezkaz to všechno devět dní před koncem.“

„Věděl jsi, že je Darrel Sackett mrtvý?“

„No, já vážně –“

„Odpověz, Tony. Věděl jsi to?“

„Nejsem si jistý.“

„Ty jsi záměrně rozeslal lživou reklamu, je to tak?“

„Ne, já –“

„Máš padáka, Tony. Ty máš padáka a já celou tu kampaň balím.“

„Nepřeháněj, Rone. Uklidni se.“

„Máš padáka.“

„Za hodinu jsem tam.“

„To jo, Tony. Koukej sem přijet, co nejdřív, a do té doby máš padáka.“

„Jedu hned. Nic nedělej dřív, než tam budu.“

„Zavolám těm šéfredaktorům hned teď.“

„Nedělej to, Rone. Prosím. Počkej, než přijedu.“

* * *

Právníci v neděli ráno moc času na noviny neměli. Kolem osmé se začali scházet v hotelu, připravení na zatím rozhodně nejdůležitější den jednání. Jared Kurtin nenaznačil, jak dlouho hodlá vyjednávat, než se vrátí do Atlanty, ale předpokládalo se, že první kolo skončí v neděli odpoledne. Kromě těch třiceti milionů, navržených včera večer Sterlingem Bintzem, se zatím vůbec nemluvilo o penězích. To se v neděli musí změnit. Wes a Mary Grace byli odhodlaní odcházet odsud večer aspoň s přibližnou představou, kolik tak asi můžou čekat případy kategorie jedna a dvě.

V půl deváté byli všichni advokáti žalobců na svých místech a většinou se spolu navzájem vážně bavili. Všichni společně ignorovali Sterlinga Bintze a ten zas ignoroval je. Jeho doprovod tu byl stále v plném počtu. S tím druhým specialistou na hromadné žaloby z Melbourne Beach nemluvil. Soudce Rosenthal dorazil v 8.45 a poznamenal, že tu není nikdo z obhajoby. Pak si toho konečně všimli i advokáti. Proti nim neseděla živá duše. Wes vyťukal číslo na mobil Jareda Kurtina, ale ozvala se jen schránka.

„Dohodli jsme se na devátou, ne?“ zeptal se soudce pět minut před určenou hodinou. Jednomyslně mu potvrdili, že magickou hodinou je skutečně devátá. Čekali, a čas náhle běžel mnohem pomaleji.

V 9.02 vešel do místnosti Frank Sully, místní právní zástupce Krane, a trochu ostýchavě a snad dokonce v rozpacích řekl: „Můj klient se rozhodl až na další tato jednání odložit. Moc se omlouvám za ty komplikace.“

„Kde je Jared Kurtin?“ chtěl vědět soudce Rosenthal.

„Teď zrovna letí zpátky do Atlanty.“

„Kdy váš klient to rozhodnutí učinil?“

„To nevím. Mě informovali před hodinou. Moc se omlouvám, pane soudce. A všem přítomným také.“

Místnost jako by se naklonila, jako by se jedna strana propadla pod tíží tohoto nečekaného obratu. Právníci opilí vidinou, že si konečně začnou rozdělovat dortíček, upustili pera a tužky a zírali jeden na druhého v šoku. Na všech stranách se lapalo po dechu. Mumlaly se kletby právě tak nahlas, aby byly slyšet. Ramena se hrbila. Měli chuť po Sullym něčím hodit, ale on byl jen místní zástupce a oni už dávno zjistili, že nemá sebemenší vliv.

F. Clyde Hardin si otřel pot z čela a statečně se snažil nezvracet.

Najednou se všichni mohli přetrhnout, aby už byli pryč. Bylo to hrozné, sedět tu a koukat na ty prázdné židle, židle, kde dřív seděli lidé, kteří z nich mohli udělat boháče. Advokáti rychle shrábli svoje papíry, nastrkali je do aktovek a úsečně se rozloučili.

Na zpáteční cestě domů Wes a Mary Grace mlčeli.

31

V pondělí ráno Wall Street Journal přinesl zprávu o tom, že jednání o vyrovnání v Hattiesburgu zkrachovalo. Článek na straně 2 napsal reportér, který měl podezřele dobré zdroje v Krane Chemical, a jeden z těch zdrojů obvinil z nezdaru advokáty žalobců. „Jejich požadavky byly absolutně nerealistické. Jeli jsme tam v dobré víře, ale nedostali jsme se nikam.“ Jiný anonymní zdroj řekl: „Je to beznadějné. Kvůli tomu rozsudku si každý advokát myslí, že jeho případ má cenu čtyřicet milionů.“ Pan Watts, výkonný ředitel Krane, prohlásil: „Jsme velice zklamaní. Chtěli jsme ty žaloby vyřídit a jít dál. Teď je naše budoucnost dost nejistá.“

Carl Trudeau četl ten článek online v půl páté ráno ve svém bytě. Smál se a mnul si ruce v očekávání mimořádně výnosného týdne.

Wes celé dopoledne volal Jareda Kurtina, ale velký muž cestoval a nebyl k zastižení. Na mobilu měl neustále schránku. Jeho sekretářka nakonec začala být hrubá, ale Wes nezůstal pozadu. On a Mary Grace vážně pochybovali o tom, že by Krane tak vyděsily bláznivé požadavky Sterlinga Bintze. Relativně vzato, těch navržených třicet milionů by byl jen zlomek jakéhokoli použitelného vyrovnání.

Když se ta zpráva konečně donesla do Bowmore, přijali ji jako další pohromu.

* * *

V ústředí kampaně Sheily McCarthyové pracoval Nat Lester celou noc a ještě pořád byl v plném tempu, když v 8.30, svou obvyklou dobu, dorazila Sheila. Ten článek z Times už poslal mailem do všech novin v okrsku a právě volal reportérům a šéfredaktorům. V té chvíli vstoupila Sheila s odpočinutým úsměvem a požádala o ananasový džus.

„Pěkně jsme to těm šaškům natřeli!“ oznámil rozjásaně. „Ta jejich špína se jim konečně vrátila.“

„Gratuluju. Je to krása.“

„Posíláme ty úvodníky a článek z Times všem registrovaným voličům.“

„Kolik to bude stát?“

„Na tom nezáleží! Do voleb zbývá týden, teď nemůžeme šetřit. Jsi připravená?“

„Odjíždím za hodinu.“

Na příštích sedm dní měla naplánovaných třicet čtyři zastávek ve dvaceti okresech, což bylo možné jen díky tomu, že jim jeden advokát půjčil king air a jiný malý tryskáč. Celou tu závěrečnou kampaň koordinoval Nat a bude se konat za pomoci učitelů, odborových předáků, černošských vůdců a samozřejmě advokátů. Do Jacksonu se Sheila vrátí až po volbách. A zatímco ona bude řečnit, televizní stanice zaplaví poslední kolo jejích reklamních spotů.

Až se budou počítat hlasy, nezbude ve volební kase ani cent. Jen se modlila, aby tam nezůstaly i dluhy.

* * *

Ron Fisk v pondělí ráno konečně vyšel z domu, ale nejel do kanceláře jako obvykle. Místo toho s Doreen zamířili do Jacksonu, do kanceláří Právní vize, na další dlouhou a velmi stresující schůzku s Tonym Zacharym. V neděli odpoledne se nějak probrodili čtyřhodinovým trápením v obývacím pokoji svého domu a moc toho nerozhodli. Ron zastavil všechny volební aktivity, dokud si nenapraví reputaci. Vyhodil Tonyho nejmíň čtyřikrát, ale pořád ještě spolu mluvili.

Během celého dne a dlouho do nedělní noci Telford v Atlantě horečně prováděl průzkum a během pondělního dopoledne měl první výsledky. I přes tu těžkou palbu měl Ron Fisk stále tři procenta náskok. Otázka homosexuálních manželství voliče zaujala a pořád ještě dávali přednost kandidátovi s konzervativnějším přístupem.

Ron si nebyl jistý, jestli může věřit komukoli, kdo pracuje na jeho kampani, ale nový průzkum mu trochu zlepšil náladu. „Máš to vyhrané, Rone,“ opakoval Tony znova a znova. „Nezkaz si to.“

Nakonec se domluvili a Ron trval na tom, aby svou dohodu podepsali, jako by uzavírali smlouvu. Zaprvé, Ron z voleb neodstoupí. Zadruhé, Tony zůstane dál manažerem kampaně. Zatřetí, Ron se sejde s šéfredaktory novin, připustí svoje chyby a po zbylých osm dní jim slíbí čistou kampaň. Začtvrté, žádná volební literatura, reklamy, televizní spoty, přímé zásilky, reklama v rádiu, zkrátka nic se nepoužije dřív, než to schválí Ron.

Když byli zase kamarádi, dali si krátký oběd v Capitol Grillu a Ron s Doreen pak jeli domů. Byli hrdí na to, že si prosadili svou, a nemohli se dočkat, až budou pokračovat v kampani. Už cítili vítězství.

* * *

Barry Rinehart dorazil do Jacksonu v pondělí v poledne a usídlil se v největším apartmá hotelu v centru. Z Mississippi odjede až po volbách.

Netrpělivě čekal, až se objeví Tony Zachary se zprávou, že jejich kůň v tomhle závodě ještě pořád běží. I když byl pyšný na to, že i za těch nejnapjatějších situací dokáže zůstat naprosto klidný, posledních čtyřiadvacet hodin s ním pořádně zamávalo. Barry skoro nespal. Kdyby Fisk z voleb odstoupil, tak by to Rinehartovu kariéru vážně poškodilo, pokud ne přímo zničilo.

Tony vstoupil do apartmá se širokým úsměvem a oba si konečně mohli oddechnout. Chvíli nato se radili o reklamních plánech a zakoupené inzerci. Mají dost peněz na to, aby celý okrsek zaplavili televizní reklamou, a jestli si pan Fisk přeje, aby byla jen pozitivní, budiž.

* * *

Reakce trhu na zprávy o krachu vyjednávání byla velmi rychlá a ošklivá. Akcie Krane otevíraly na 15,25 a kolem poledne se už prodávaly za 12,75. Carl Trudeau s nadšením sledoval ten pád a jeho aktiva se každým okamžikem zmenšovala. Aby ten zmatek a obavy ještě posílil, zorganizoval schůzku mezi nejvyšším vedením Krane a podnikovými právníky specializovanými na bankroty, a zprávu o ní nechal prosáknout do tisku.

V úterý ráno vyšel v ekonomické rubrice New York Times článek, v němž se podnikový právník společnosti vyjádřil: „Příští týden pravděpodobně požádáme o konkurzní ochranu.“ Poprvé za dvacet let akcie prolomily hranici deseti dolarů a prodávaly se kolem 9,50.

V úterý v poledne dorazili Meyerchec a Spáno do Jacksonu v soukromém tryskáči. Na letišti je čekalo auto s řidičem a odvezlo je do kanceláře jejich advokáta, kde se sešli s reportérem z Clarion-Ledger. V hodinovém interview odmítli Gilbertův článek, potvrdili, že jsou občany svého nového státu, a dlouze mluvili o tom, jak důležitá je jejich žaloba, která teď čeká na projednání u Nejvyššího soudu státu Mississippi. Během celého rozhovoru se drželi za ruce a pózovali fotoreportérovi.

Ve stejnou dobu byli Barry Rinehart a Tony Zachary zahloubáni do studia posledních průzkumů. Fiskův šestnáctiprocentní náskok se zmenšil na pět procent, což byl nejhorší propad během dvaasedmdesáti hodin, jaký Barry kdy viděl. Ale byl příliš ostřílený harcovník na to, aby panikařil.

Rozhodli se zpřeházet televizní reklamy. Vyloučili útočný inzerát s Darrelem Sackettem a jeden další, ve kterém ilegální přistěhovalci přecházeli přes hranici. Příští tři dny se budou držet homosexuálních manželství a slávy pušek. Přes víkend přejdou na chlácholivé inzeráty, které ve svých divácích zanechají příjemný pocit, že Ron Fisk je čestný a opravdový muž.

A mezitím budou unavení pošťáci v jižním Mississippi denně doručovat několik tun Fiskovy propagandy až do chvíle, kdy bude zaplať pánbůh po volbách.

To všechno samozřejmě se souhlasem pana Fiska.

* * *

Denny Ott po několika opravách dokončil svůj dopis a požádal svou ženu, aby si ho přečetla. Když ho schválila, zanesl ho na poštu. Zněl takto.

Milý bratře Tede,

poslouchal jsem minulou neděli záznam Vašeho kázání, vysílaný na rádiové stanici WBMR během vaší bohoslužebné hodiny. Váhám, jestli to mám vůbec nazvat kázáním. Spíš se to podobalo agitační řeči. Jsem si jistý,

Že odsuzování homosexuálů je z Vaší kazatelny běžné, a nebudu ho komentovat. Ovšem Váš útok na liberální soudce devět dní před volbami nebylo nic jiného než výpad proti Sheile McCarthyové, kterou jste samozřejmě nejmenoval. Tím, že jste útočil na ni, jste pochopitelně podpořil jejího soupeře.

Takové politické působení výslovně zakazuje zákon a především předpisy Ústřední finanční správy. Jako nezisková organizace podle paragrafu 501 (C) (3) se Svatostánek sklizně nesmí angažovat v politických aktivitách. Riskujete tím, že ztratíte status neziskové organizace, což je pro jakýkoli kostel katastrofa.

Slyšel jsem z dobrých zdrojů, že další místní pastoři, všichni členové Vaší Bratrské koalice, se se svými kostely zapojují do kampaně také. Jsem přesvědčený, že jdeosoučást koordinované snahy pomoci ke zvolení Ronu Fiskovi, a nepochybuji o tom, že tuto neděli Vy i další budete z kazatelen vyzývat své věřící, aby ho volili.

Pan Fisk je nástrojem spiknutí velkého byznysu, jehož cílem je dosadit do nejvyššího soudu takové soudce, kteří budou hájit zájmy provinilých firem tím, že omezí jejich zodpovědnost. Trpět budou jen malí lidé – Vašii moji.

Varuji Vás, že tuto neděli budu pozorovat a poslouchat. A nebudu váhat uvědomit Ústřední finanční správu, pokud budete ve svých nelegálních činnostech pokračovat.

Váš v Kristu

Denny Ott

* * *

Ve čtvrtek v poledne se firma Paytonových sešla ke krátkému obědu a k poslední poradě o závěrečné fázi kampaně. Na štěrkované zdi v Jámě vyvěsil Sherman v chronologickém pořadí tištěné inzeráty, které doposud použil Ron Fisk. Bylo tu šest celostránkových přesvědčovacích textů z novin a pět direct mailů. Sbírka se teď rozšiřovala každý den, protože Fiskovy rotačky pracovaly přesčas.

Byl to impozantní a dost deprimující pohled.

Za pomoci mapy Hattiesburgu a seznamu registrovaných voličů přiděloval Sherman oblasti kolem univerzity. Ode dveří ke dveřím bude chodit on s Tabby, Růsty s Vičky, Wes s Mary Grace. Během příštích pěti dní musejí zvládnout dva tisíce domácností. Olivia souhlasila s tím, že zůstane v kanceláři a bude zvedat telefony. Měla trochu moc artritické klouby na to, aby obcházela domy.

Další týmy, mnohé z kanceláří místních advokátů, budou procházet zbytek Hattiesburgu a jeho předměstí. Kromě rozdávání materiálů McCarthyové jich většina roznášela i materiály soudce Thomase Harrisona.

Vyhlídka na to, že budou klepat na stovky dveří, byla nakonec docela vítaná přinejmenším pro Wese a Mary Grace. Od pondělka vládla v kanceláři pohřební nálada. Po tom fiasku s vyrovnáním neměli chuť vůbec do ničeho. A neustálé řeči o tom, že Krane chystá bankrot, je vyděsily. Byli nervózní a podráždění a oba potřebovali na pár dnů vypadnout. Poslední útok zorganizoval Nat Lester. V každém okrsku každého ze sedmadvaceti okresů měl přiděleného zmocněnce a jejich čísla měl uložená v mobilu. Začal je volat ve čtvrtek odpoledne a bude je honit až do pondělního pozdního večera.

* * *

Dopis od bratra Teda donesl do Pine Grove poslíček. Stálo v něm:

Milý pastore Otte,

dojímá mě Vaše starost a také mě těší, že Vás zajímají moje kázání. Poslouchejte je dobře a jednoho dne možná poznáte Ježíše Krista jako svého osobního Spasitele. Do té doby se budu modlit za Vás i za všechny, které vedete z cesty pravé.

Bůh postavil náš svatostánek již před čtrnácti lety a splatil také hypotéku. On mě přivedl na zdejší kazatelnu a každý týden hovoří ke Svému milovanému stádu mými slovy.

Když si připravuji kázání, nenaslouchám nikomu jinému než Jemu. On odsuzuje homosexualitu, ty, kdo ji provozují, a ty, kdo ji podporují. Stojí to v Bibli a Vám doporučuji, abyste jejím čtením trávil více času.

A můžete přestat plýtvat časem na starosti o mě a můj kostel. V Pine Grove nejspíš máte sám dost co na práci.

Budu kázat, cokoli se mi zlíbí. Pošlete klidně celou federální vládu. Na mé straněje Bůh, a proto se nemám čeho bát.

Bohu budiž chvála,

bratr Ted

32

V pátek v poledne se Barrymu Rinehartovi povedlo vyšponovat čísla v průzkumech tak, že se odvážil zavolat panu Trudeauovi. Fisk měl náskok sedm procent a vypadalo to, že se znova rozjel. Barry neměl žádné výčitky svědomí z toho, že ta čísla trošku zaokrouhlil, aby z nich měl velký muž lepší pocit. Ostatně, lhal celý týden. Pan Trudeau se nikdy nedozví, že Barry málem prošvihnul šestnáctiprocentní náskok.

„Vedeme o deset procent,“ ohlásil sebejistě ze svého hotelového apartmá.

„Takže to máme v kapse?“

„Nevím o žádných volbách, kde by favorit během posledního víkendu ztratil deset procent. Kromě toho, v médiích utrácíme tolik peněz, že se náskok spíš zvětšuje.“

„Dobrá práce, Barry,“ pochválil Carl a sklapnul telefon.

Zatímco Wall Street čekala na zprávu, že Krane Chemical vyhlásí bankrot, Carl Trudeau koupil pět milionů akcií společnosti v privátní transakci. Prodával je manažer portfolia penzijního fondu státních zaměstnanců z Minnesoty. Carl po těchhle akciích pásl už měsíce a manažer nakonec přece jen došel k názoru, že s Krane je to beznadějné. Zbavil se akcií po jedenácti dolarech za jednu a ještě si říkal, jakou měl kliku.

Carl pak spustil plán nakoupit dalších pět milionů hned, jak se otevře trh. Identita kupce vyjde najevo až za deset dní, kdy se transakce zaregistruje u Americké komise pro cenné papíry.

A to už bude po volbách.

Během roku od vynesení rozsudku vytrvale zvyšoval svůj vlastnický podíl na společnosti. Pomocí offshorových fondů, panamských bank, dvou nastrčených společností se sídlem v Singapuru a odborných rad švýcarského bankéře teď Trudeau Group vlastnila šedesát procent Krane. A tenhle jednorázový úlovek dalších deseti milionů akcií zvýší podíl na 77 procent.

V pátek v půl třetí odpoledne vydala Krane krátkou tiskovou zprávu oznamující, že „jednání o vyhlášení bankrotu bylo odloženo na neurčito“.

* * *

Barry Rinehart se o zprávy z Wall Street nezajímal. Nezajímala ho Krane Chemical, ani její finanční transakce. Během příštích dvaasedmdesáti hodin musel sledovat nejméně tři desítky důležitých věcí a nic z toho se nesmělo přehlédnout. Ovšem po pěti dnech v hotelovém apartmá se potřeboval přesunout.

Spolu s Tonym, který řídil, opustili Jackson a odjeli do Hattiesburgu, kde Tony Barrymu nabídl krátkou prohlídku pamětihodností: budova okresního soudu Forrest County, kde to ten rozsudek všechno rozpoutal, poloopuštěné nákupní centrum, kde měli Paytonovi kancelář – na jedné straně Kennyho karate klub, na druhé obchod s alkoholem – a několik čtvrtí, kde měly Fiskovy propagační tabule dvojnásobnou převahu nad tabulemi Sheily McCarthyové. Povečeřeli v centru, v restauraci, která se jmenovala podle své adresy 206 Front Street, a v sedm večer zaparkovali před stadionem Red Green Colliseum na půdě Univerzity jižního Mississippi. Třicet minut seděli v autě a dívali se, jak dovnitř proudí davy – lidé přijížděli v dodávkách, předělaných školních mikrobusech i luxusních autobusech, na nichž na všech bylo na boku velkými písmeny napsáno jméno kostela. Byli z Purvisu, Poplarville, Lumbertonu, Bowmore, Collinsu, Mount Olivě, Brooklynu a Sand Hill.

„Některá ta města jsou odsud hodinu cesty,“ prohlásil Tony s uspokojením.

Věřící proudili na parkoviště kolem stadionu a spěchali dovnitř. Mnozí z nich nesli identické modrobílé cedule s nápisem „Zachraňte rodinu“.

„Odkud jsou ty cedule?“ zajímal se Tony.

„Z Vietnamu.“

„Z Vietnamu?“

„Sehnal jsem je za dolar deset, celkem padesát tisíc. Ta čínská firma chtěla dolar třicet.“

„To mě těší, že šetříme.“

V půl osmé Rinehart a Zachary vstoupili na stadion a spěchali do nejvyšších řad, co nejdál od rozčileného davu dole. Na jednom konci bylo připravené pódium a za ním visely veliké nápisy „Zachraňte rodinu“. Dobře známé kvarteto bílých gospelových zpěváků (4500 dolarů za večer, 15 000 dolarů za celý víkend) rozehřívalo dav. Na ploše stály úhledné řady skládacích židliček; byly jich tisíce a všechny byly zaplněné rozjásanými lidmi.

„Kolik je tu míst?“ zeptal se Barry.

„Na basketbal osm tisíc.“ Tony se rozhlédl kolem. Několik sekcí za pódiem bylo prázdných. „S těmi židlemi dole na ploše bych to odhadl tak na devět tisíc.“

Barry byl zřejmě spokojen.

Celou akci řídil kazatel, který utišil dav dlouhou modlitbou, na jejímž konci mnozí začali mávat rukama ve vzduchu, jako by je vztahovali k nebi. Celý stadion šeptal a mumlal, jak se všichni zapáleně modlili. Bary a Tony to všechno jen pozorovali; oni se obešli bez modlitby.

Nato kvartet rozpohyboval přítomné další písní a pak se objevila černá gospelová skupina (500 dolarů za večer), která rozhoupala celé publikum hlučnou verzí písně „Zrozeni k modlitbě“. Prvním řečníkem byl Walter Utley z Americké rodinné aliance z Washingtonu, a když na pódium vstoupil, vzpomněl si Tony na první setkání s ním tehdy před mnoha měsíci, kdy se Ron Fisk představoval. Připadalo mu, že od té doby uběhly celé roky. Utley nebyl kazatel a ani moc řečnit neuměl. Otupil dav výhružným seznamem všech zel, která se navrhují ve Washingtonu. Horlil proti soudům a politikům a celému davu jiných zkažených lidí. Když skončil, dav tleskal a mával cedulemi.

Další hudba. Další modlitba. Hvězdou demonstrace byl David Wilfong, křesťanský aktivista, který měl vzácný dar vnutit se do jakékoli veřejné debaty, pokud měla publicitu a šlo v ní o Boha. Jeho pořad v rádiu denně poslouchalo dvacet milionů lidí. Mnoho z nich mu posílalo peníze. Mnoho si kupovalo jeho knihy a nahrávky. Byl to vzdělaný a řádně vysvěcený kněz s ohnivým hlasem, a během pěti minut zvedl rozjásaný dav ze židlí. Odsuzoval nemorálnost na všech frontách, ale nejtěžší kalibr si schoval pro gaye a lesbičky, kteří se chtějí brát. Dav nedokázal ani sedět, ani mlčet. Byla to jejich šance vyjádřit nahlas, že i oni jsou proti, a to velmi veřejným způsobem. Po každé třetí větě musel Wilfong počkat, až se utiší potlesk.

Platili mu 50 000 za víkend z peněz, které se před mnoha měsíci zrodily někde v záhadných hlubinách Trudeau Group. Ale jejich původ nebylo v lidských silách zjistit.

Po dvaceti minutách svého vystoupení Wilfong oznámil speciálního hosta. Když na pódium vystoupili Ron a Doreen Fiskovi, aréna se otřásala v základech. Ron mluvil pět minut. Požádal je, aby mu v úterý dali hlas a aby se za něj modlili. On a Doreen kráčeli po pódiu za bouřlivých ovací davu. Mávali a zvedali pěsti ve vítězném gestu, pak se otočili a šli zase na druhou stranu pódia, zatímco dav hlučně dupal.

Barry Rinehart měl co dělat, aby skryl své pobavení. Ze všech jeho výtvorů byl Ron Fisk nejdokonalejší.

* * *

Rodiny se zachraňovaly po celém jižním Mississippi celý následující den a pak i v neděli. Utley a Wilfong přilákali velké davy a ty samozřejmě zbožňovaly Rona a Doreen Fiskovy.

Ty, kdo se rozhodli, že kostelním autobusem na shromáždění nepojedou, bombardovala neúnavná televizní reklama. A vždycky tu byli pošťáci s nákladem volebních materiálů, kterými zasypávali obléhané domácnosti.

A zatímco veřejně kampaň spěla mílovými kroky do finiše, potají do sebe zapadala i kolečka její temnější stránky. PodMečounovým vedením se po okrsku rozjela desítka agentů a vyhledávala staré kontakty. Navštěvovali venkovské okresní zastupitele na jejich farmách, černé kazatele v jejich kostelích, venkovské politické předáky v jejich loveckých srubech. Procházely se seznamy voličů. Dohodla se čísla. Pytle peněz přecházely z ruky do ruky. Tarif byl 25 dolarů za hlas. Někteří tomu říkali „peníze na benzin“, jako kdyby se to dalo považovat za legální náklady.

Agenti pracovali pro Rona Fiska, i když on sám se o jejich činnosti nikdy nedozví. Po sečtení výsledků bude mít své pochybnosti, zvlášť proto, že získá neuvěřitelné množství hlasů v černošských oblastech, ale Tony ho ujistí, že lidé byli prostě moudří a pochopili, oč jde.

* * *

4. listopadu hlasovaly dvě třetiny registrovaných voličů v jižním okrsku.

Když se v sedm večer volební místnosti uzavřely, Sheila McCarthyová jela přímo do Riviera Casino v Biloxi, kde její stoupenci chystali oslavu. Žádní reportéři tam nesměli. První výsledky byly celkem uspokojivé. Ve svém domovském okrese Harrison zvítězila 55 procenty hlasů.

Když Nat Lester na ústředí v Jacksonu viděl tohle číslo, věděl, že je konec. Fisk dostal skoro polovinu hlasů v nejméně upjatém okrese v celém okrsku. A brzo to začalo být mnohem horší.

Ron a Doreen jedli pizzu v přeplněně kanceláři kampaně v centru Brookhavenu. Hlasy z okresu Lincoln se počítaly jen kousek odsud, a když přišla zpráva, že jeho sousedé se dostavili ve velkém počtu a dali mu 75 procent hlasů, začal mejdan. Ve vedlejším okrese Pike dostal Fisk 64 procent.

Když Sheila prohrála v okrese Hancock na Pobřeží, skončil nejen její večer, ale i její kariéra u nejvyššího soudu. Během dalších deseti minut pak ztratila Forrest County (Hattiesburg), Jones County (Laurel) a Adams County (Natchez).

Všechny výsledky byly sečtené v jedenáct večer. Ron Fisk snadno vyhrál s třiapadesáti procenty hlasů. Sheila McCarthyová dostala 44 procent a Clete Coley si zachoval dostatek obdivovatelů na zbylá tři procenta. Sheila prohrála na celé čáře; Fisk nevyhrál jen v okresech Harrison a Stone.

Porazil McCarthyovou dokonce i v Cancer County, i když ne ve čtyřech obvodech nejblíž k Bowmore. Ovšem ve venkovských oblastech, kde kněží z Bratrské koalice náležitě obdělali svá pole, získal Ron Fisk skoro 80 procent hlasů.

Mary Grace plakala, když uviděla závěrečné údaje z Cary County: Fisk 2238, McCarthyová 1870, Coley 55.

Jediná dobrá zpráva byla, že soudce Thomas Harrison volby přežil, ale jen taktak.

* * *

V následujícím týdnu se usazoval prach. Sheila McCarthyová poskytla několik rozhovorů, v nichž předvedla, že umí prohrávat. Neodpustila si ovšem poznámku: „Bude zajímavé vidět, kolik peněz pan Fisk vybral a utratil.“

Soudce Jimmy McElwayne tak velkorysý nebyl. V několika článcích ho citovali: „Nemám chuť spolupracovat s člověkem, který si stolec u soudu koupil za tři miliony dolarů.“

Když ale čísla vyšla najevo, vypadala částka tří milionů ještě z laciného kraje. Fiskova kampaň získala celkem příspěvky ve výši 4,1 milionu dolarů a z toho šokujících 2,9 milionů během jednatřiceti říjnových dnů. Jednadevadesát procent těch peněz pocházelo ze zdrojů mimo stát. Ve zprávě nebyl uveden žádný příspěvek od skupin jako Spravedlnost obětem soudů (SOS), Hlas obětí nebo Sdružení majitelů zbraní. Ron Fisk zprávu podepsal, jak to po něm žádal zákon, ale měl mnoho otázek, co se týká financování. Vyptával se Tonyho na jeho metody získávání peněz, a když dostal jen neurčité odpovědi, došlo k ostré výměně názorů. Fisk ho obvinil, že před ním peníze tajil a že zneužil jeho nezkušenosti. Tony mu odsekl, že přece slíbil Fiskovi neomezené fondy a že není fér, když si teď Fisk dodatečně stěžuje. „Měl bys mi děkovat, ne se hádat o peníze,“ ječel na něj během dlouhé, rozhádané schůzky.

Brzo na ně ale zaútočili reportéři a oni museli vystupovat jednotně.

Kampaň Sheily McCarthyové dostala příspěvky ve výši 1,9 milionu dolarů a utratila je do posledního centu. Poukázka na 500 000 dolarů, kterou získal Willy Benton a podepsalo dvanáct členů rady ACA, se bude splácet roky.

Jen byla k dispozici závěrečná čísla, vypukla v médiích bouře. Tým investigativních žurnalistů z Clarion-Ledger šel po Tonym Zacharym, Právní vizi, Ronu Fiskovi a mnoha dárcích mimo stát, kteří přispěli šekem na 5000 dolarů. Skupiny ze světa byznysu a advokáti po sobě prostřednictvím desítek novinových článků nemilosrdně pálili. Úvodníky hřímaly o nutnosti reformy. Státní ministr vnitra chtěl vědět od SOS, Hlasu obětí a Sdružení majitelů zbraní takové detaily jako jména jejich členů a celkovou částku, kterou utratily za inzerci. Tyto otázky však narazily na tvrdý odpor washingtonských právníků – specialistů na volební otázky.

Barry Rinehart to všechno sledoval z bezpečí své luxusní kanceláře v Boča Raton. Takovéhle dodatečné hrátky nejsou žádná výjimka, spíš běžná součást hry. Kdo prohraje, vždycky ječí, že to nebylo fér. Za pár měsíců bude soudce Fisk sedět na svém stolci a většina lidí zapomene, jak se tam dostal.

Barry už byl jinde, vyjednával s dalšími klienty. Soudce odvolacího soudu v Illinois mnoho let vynášel rozsudky proti pojišťovnám a bylo načase ho sesadit. Ale nemohli se dohodnout na Barryho honoráři, který po Fiskově vítězství dramaticky naskočil.

Z osmi milionů, které nejrůznějšími cestami protekly od Carla Trudeaua k Barrymu a různým „složkám“ s ním spřízněným, bylo sedm milionů ještě pořád nedotčených a dobře ukrytých.

Díky Bohu za demokracii, říkal si Barry mnohokrát za den. „Nechte volit lidi!“

ČÁST TŘETÍ

ROZHODNUTÍ

33

Ron Fisk složil přísahu jako soudce Nejvyššího: soudu státu Mississippi v prvním lednovém týdnu. Byl to krátký ceremoniál, kde byla přítomna Doreen a všechny tři děti, několik přátel z Brookhavenu, Tony Zachary, ostatních osm členů soudu a pár úředníků. Vrchní soudce, služebně nejstarší člen soudu, pronesl krátkou uvítací řeč a pak si všichni dali punč a koláčky. Soudce McElwayne občerstvení odmítl a vrátil se do své kanceláře. Nečekal, že se mu Ron Fisk bude líbit, a zatím se mu to potvrdilo. Fisk udělal první velkou chybu, když propustil všechny Sheiliny úředníky a sekretářky, aniž by měl tolik slušnosti, že by se s nimi sešel. Druhou chybu udělal, když se objevil začátkem prosince a začal vrchního soudce otravovat, aby mu dal nahlédnout do spisů a prostudovat některé případy čekající na rozhodnutí. Čtyřicetiletý Fisk byl nejmladší člen soudu a tohle jeho snaživé nadšení už stačilo některé jeho soukmenovce naštvat.

Jakmile Fisk složil přísahu, měl právo se podílet na rozhodování o všech případech bez ohledu na to, jak dlouho užonich soud jedná. Vrhl se do práce a brzo byl v kanceláři od rána do pozdního večera. Deset dní po nástupu hlasoval se sedmičlennou většinou (včetně McElwayna) pro zrušení sporného územního rozhodnutí z okresu DeSoto a spolu se třemi dalšími byl proti ve sporu o mokřiny v okrese Pearl River. Jen hlasoval, bez komentáře.

V každém případě může soudce napsat svůj vlastní názor, v němž bud souhlasí s většinou, nebo se postaví proti. Rona svrběly prsty, aby už něco napsal, ale zatím moudře mlčel. Bylo lepší nic neuspěchat.

První signál toho, jak bude soud bez McCarthyové vypadat, dostali občané Mississippi koncem ledna. Šlo o osmdesátiletou ženu s Alzheimerovou nemocí, kterou našli pod postelí v léčebně pro dlouhodobě nemocné, nahou a znečištěnou. Objevil ji tam její syn, který se příšerně rozčílil a nakonec jejím jménem léčebnu žaloval. I když popisy se lišily a záznamy nebyly úplné, výpovědi a proces dokázaly, že ženy si nikdo nevšiml nejméně šest hodin. Devět hodin nedostala jíst. Léčebna byla z těch levnějších, jedna z mnoha, které vlastnila jistá floridská společnost, a vlekla za sebou dlouhou a nechutnou historii porušování bezpečnosti a hygieny. Porota v okrese Covington přiřkla žalované straně odškodnění ve výši 250 000 dolarů, i když bylo obtížné určit, jak velká tělesná újma skutečně vznikla. Na čele měla modřiny, jenže ta chudák paní přišla o rozum už před deseti lety. Zajímavá část případu byla trestní náhrada ve výši dvou milionů, což byl v Covington County rekord.

Případ dostal na stůl soudce Calligan. Posbíral své zbylé tři hlasy a napsal rozklad, kterým zrušil rozsudek ve výši 250 000 dolarů a poslal případ k novému projednávání. Že je potřeba víc důkazů, pokud jde o zdravotní následky. Pokud jde o trestní náhradu, ta podle něj „šokovala svědomí soudců“ a byla zamítnuta v plném rozsahu – to jest definitivně smetena ze stolu. Soudce McElwayne ve svém posudku podpořil výrok soudu v celé šíři. Velmi podrobně vypsal pochmurný stav léčebny – málo zaměstnanců, neškolený personál, nehygienické pokoje, ložní prádlo i ručníky, jedovaté jídlo, nedostatečná klimatizace, přeplněné pokoje a tak dále. K jeho názoru se připojili tři další, takže starý soud byl rozdělený na dvě stejné poloviny. Všechno bude záležet na hlasu nováčka.

Soudce Fisk nezaváhal. I on považoval lékařské důkazy za neadekvátní a prohlásil, že trestní náhrada ho šokuje. Jako pojišťovací právník strávil čtrnáct let bojem s šílenými nároky na trestní náhrady, kterými tak bezohledně tlučou kolem sebe advokáti žalobců. Přinejmenším v polovině případů, které hájil, šlo o podvodnou snahu získat závratné sumy na základě údajného „pohoršlivého a nezodpovědného“ jednání žalobce.

Poměrem hlasů 5:4 ohlásil soud svůj nový směr a poslal případ zpátky do Covington County v mnohem horším stavu, než v jakém ho opouštěl.

Syn oběti byl šestapadesátiletý drobný chovatel dobytka. Byl také jáhnem v místním kostele kousek od města Mount Olivě. On a jeho žena pevně podporovali Rona Fiska, protože v něm viděli zbožného muže, který sdílí jejich hodnoty a bude chránit jejich vnoučata.

Proč teď pan Fisk rozhodl ve prospěch nějaké pochybné společnosti z úplně jiného státu?

* * *

Každý případ, jenž je přijat k projednávání u nejvyššího soudu, přidělí úředník jednomu z devíti soudců, kteří si v tomhle ohledu nemůžou vybírat. Všichni vědí, že každý devátý případ jim přistane na stole. Šest týdnů pracují rozděleni po třech a pak se tyto malé týmy přeskupí.

Skoro ve všech případech projednávaných u nejvyššího soudu žádají právníci, aby mohli před soudem osobně vystoupit, málokdy se to ale povoluje. Soudní týmy naslouchají právníkům ani ne v pěti procentech odvolání.

Vzhledem k závažnosti rozsudku byl případ Jeanette Bakerová versus Krane Chemical Corporation považován za tak významný, že v něm bylo právníkům povoleno předstoupit před tříčlenný tým soudců. Sešli se 7. února – Jared Kurtin a jeho horda a celá firma Payton&Paytonová. Případ dostal už před několika měsíci přidělený soudce Albritton. Ron Fisk ten den neměl v soudní síni co dělat a také tam nebyl. Tony Zachary se ze zvědavosti zastavil, ale seděl v zadní řadě a s nikým nemluvil. Dělal si poznámky, a jen slyšení skončí, zavolá Barrymu Rinehartovi. Také viceprezident Krane seděl v zadní řadě a psal si poznámky.

Každá strana měla k dispozici dvacet minut a digitální časomíra odpočítávala vteřiny. Úředník vydal oběma stranám varování. Mnohomluvní právníci se tu s pochopením nesetkávali. Začal Jared Kurtin a rychle přešel k jádru odvolání svého klienta. Krane celou dobu argumentovala tím, že z lékařského hlediska neexistuje žádné rozumně a důvěryhodně dokázané spojení mezi BCL a cartolyxem, nalezeným na jeho pozemcích, a rakovinou, která postihla tolik obyvatel Bowmore. Krane samozřejmě nepřipouští, že by k nějakému ilegálnímu skladování toxických odpadů došlo, ale hypoteticky, i kdybychom předpokládali, že nějaké toxické odpady pronikly do půdy a odtamtud se dostaly do vody, neexistuje žádná „medicínsky příčinná souvislost“ mezi chemikáliemi a rakovinou. Jistě, spekulací je spousta. Podívejte se na počet nemocných v Bowmore. Podívejte se na zvýšený výskyt rakoviny. Ale výskyt rakoviny se oblast od oblasti prudce liší. A co je nejdůležitější, existují tisíce karcinogenních látek ve vzduchu, v jídle, v nápojích, v čisticích prostředcích a tak dál a tak dál. Kdo může říct, že rakovina, která zabila malého Chada Bakera, pocházela z vody, a ne ze vzduchu? Jak se dají vyloučit karcinogeny z průmyslově zpracovaných jídel, která, jak paní Bakerová sama připouštěla, celé roky jedli? To prostě nejde.

Kurtin si jel po své linii a tři soudci ho deset minut nechali mluvit. Dva z nich byli stejně na jeho straně. Soudce Albritton ne, a nakonec se zeptal: „Pane Kurtine, promiňte, ale byly v té oblasti ještě jiné továrny, které vyráběly pesticidy nebo insekticidy?“

„Pokud já vím, ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Znamená to něco jiného než prosté ‚Ne‘?“

„Odpověď zní Ne, Vaše Ctihodnosti. V Cary County žádný jiný podobný výrobce nebyl.“

„Děkuji. A našli všichni ti vaši experti nějakou jinou továrnu nebo výrobnu, kde by se zpracovával nebo likvidoval bichloronylen, cartolyx nebo aklar?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Děkuji. A když namítáte, že i v jiných oblastech země se objevily velmi vysoké výskyty rakoviny, nemyslíte tím, že tato další místa měla patnáctkrát víc případů rakoviny, než je celonárodní průměr, že?“

„Ne, to netvrdím, ale údaj o patnáctinásobku považujeme za pochybný.“

„Dobře, odsouhlasil byste tedy výskyt ve výši dvanáctinásobku celonárodního průměru?“

„Nevím jistě –“

„To říkal při procesu váš expert, pane Kurtine. Výskyt rakoviny v Bowmore je dvanáctkrát vyšší než celonárodní průměr.“

„Ano, myslím, že máte pravdu, Vaše Ctihodnosti.“

„Děkuji.“

K dalším vyrušením už nedošlo a Kurtin skončil několik vteřin poté, co zazněl signál.

Mary Grace vypadala úžasně. Muži jsou omezeni černými a tmavomodrými obleky, bílými košilemi, nezajímavými kravatami a černými botami, zkrátka nudným každodenním oblečením, pro ženy ale žádná pravidla neplatí. Mary Grace na sobě měla nápadné barevné šaty, které končily nad koleny, a k nim sako s tříčtvrtečními rukávy. Černé lodičky s jehlovým podpatkem. Ukazovala velkou část nohou, i když ve chvíli, kdy vstoupila na stupínek, ani jeden ze tří soudců z nich nic neviděl.

Začala tam, kde soudce Albritton skončil, a zaútočila na obhajobu Krane. Přinejmenším dvacet let společnost ilegálně vyhazovala do země tuny karcinogenů třídy jedna. V přímém důsledku toho byla pitná voda v Bowmore znečištěna právě těmito karcinogeny, z nichž žádný se nevyráběl, nelikvidoval, dokonce ani nebyl nalezen na žádném jiném místě v okrese. Lidé v Bowmore tuto vodu používali právě tak, jako to dnes ráno dělal každý ze soudců. „Holili jste se, čistili jste si zuby, sprchovali se, vařili jste si z ní kávu nebo čaj. Pili jste ji doma a pili jste ji tady v práci. Pochybovali jste o ní? Odkud pochází? Je bezpečná? Napadlo vás dnes ráno byť jen na vteřinu, jestli vaše voda třeba neobsahuje karcinogeny? Patrně ne. Lidé z Bowmore to dělali také tak.“

V důsledku pití vody lidé onemocněli. Město zasáhla vlna rakoviny, jakou v téhle zemi nikdo nepamatuje.

A jako vždycky tato skvělá, vážená newyorská společnost-v té chvíli se obrátila a mávla rukou směrem k Jaredu Kurtinovi – všechno popřela. Popřela ilegální skládku, popřela, že se ji pokoušela krýt, popřela, že lhala, popřela dokonce i to, že něco popřela. A co hlavně, popřela jakoukoli souvislost mezi svými karcinogeny a rakovinou. Místo toho, jak jsme tady dnes slyšeli, to Krane Chemical svádí na vzduch, na slunce, na přírodu, dokonce i na burákové máslo a krůtí šunku, kterou Jeanette Bakerová předkládala své rodině k večeři. „Tahle část se porotě obzvlášť líbila,“ podotkla k ztichlým posluchačům. „Krane vyhazovala svůj toxický odpad do naší půdy a do naší vody, ale kdepak, za všechno může burákové máslo.“

Možná to byl respekt k dámě, možná se soudcům nechtělo přerušovat tak vášnivou řeč, ale ani jeden z nich nic neřekl.

Mary Grace skončila krátkou přednáškou o právu. Právo nepožaduje, aby dokázali, že BCL nalezené v buňkách Peta Bakera pocházelo přímo z továrny Krane. Tak by tomu bylo, kdyby zákon vyžadoval důkazy nejvyšší úrovně, tedy důkazy jednoznačné. Ovšem zákon vyžaduje pouze důkazy nižší úrovně, to jest důkazy přesvědčivé.

Když její čas vypršel, usedla vedle svého manžela. Soudci poděkovali právníkům a předvolali účastníky dalšího řízení.

* * *

Zimní schůzka ACA se nesla ve vážném duchu. Účast byla mnohem vyšší než obvykle. Advokáti byli nervózní, polekaní, dokonce i vyděšení. Nový soud už letos zvrátil rozsudky ve dvou občanskoprávních žalobách. Znamená to začátek celé hrůzné série? Je třeba panikařit, nebo je už příliš pozdě?

Právník z Georgie ještě přispěl k pochmurné náladě, když vyprávěl o neutěšené situaci ve svém státě. Nejvyšší soud státu Georgie má rovněž devět členů, z nichž osm je loajálních k velkému byznysu a neustále odmítá rozsudky, kde jde o mrtvé nebo zraněné. Dvaadvacet z posledních pětadvaceti rozsudků bylo zrušeno. Výsledkem je, že pojišťovny už nejsou ochotny nabízet vyrovnání, a proč by taky měly? Nemají už strach z porot, protože mají pod palcem nejvyšší soud. Kdysi dávno se většina případů vypořádala dřív, než vůbec k nějakému soudu došlo. Pro advokáta to znamenalo, že své případy dokáže v pohodě zvládat. Teď se mimosoudně nevyrovnává nic a každý případ musí k soudu. A i když už rozsudek vyzní v jeho prospěch, nepřežije odvolání. Výsledkem je, že právníci přijímají méně případů a ze zraněných, kteří mají zákonný nárok na odškodnění, ho mnohem méně opravdu dostane. „Dveře soudních budov se rychle zavírají,“ řekl na závěr.

I když bylo teprve deset dopoledne, mnozí přítomní se vydali hledat bar.

Příští řečník náladu trochu pozvedl, ale ne moc. Byla představena bývalá soudkyně Sheila McCarthyová a vřele přivítána. Poděkovala advokátům za jejich neochvějnou podporu a naznačila, že s politikou ještě neskončila. Bouřila proti všem, kdo se spikli, aby ji porazili. A když končila, zvedla dav ze židlí prohlášením, že vzhledem k tomu, že si teď otevřela soukromou advokátní kancelář, zaplatila poplatky a je nyní hrdou členkou Advokátní asociace státu Mississippi.

* * *

Mississippský nejvyšší soud rozhoduje každý rok přibližně ve 250 případech. Bývají to nekomplikované a víceméně rutinní spory. V některých jde o nové otázky, které před soudem ještě nikdy nebyly. Většinou se vyřizují řádným, snad dokonce uhlazeným způsobem. Občas se ale kolem některého rozpoutá válka.

V tomhle případě šlo o velkou průmyslovou sekačku na trávu, které se říkává „kanec“. Tu konkrétní, o kterou se jednalo, táhl traktor značky John Deere po prázdné proluce, když narazila na uvolněný poklop ležící v trávě. Z jednoho z otáčejících se kol sekačky se utrhl patnácticentimetrový kus oceli s ostrými zuby. Prolétl vzduchem sedmdesát dva a půl metru a zasáhl do spánku šestiletého chlapce. Chlapec se jmenoval Aaron, a když se to stalo, držel se za ruku své matky, která měla namířeno do pobočky místní banky v městečku HornLake. Aaron utrpěl vážné zranění, několikrát téměř zemřel a během čtyř let, které od nehody uplynuly, byl jedenáctkrát operován. Náklady na lékařskou péči už teď přesáhly limit 500 000, který rodině hradilo zdravotní pojištění. A očekávané další náklady se odhadovaly na 750 000 dolarů.

Aaronovi právníci zjistili, že „kanec“ byl patnáct let starý a nebyl vybaven postranními zábranami, sítí ani jinými bezpečnostními prvky, které většina výrobců používá už přes třicet let. Podali žalobu. Porota v okrese DeSoto přisoudila Aaronovi 750 000 dolarů. Pak předsedající soudce tuto částku zvýšil tak, aby pokryla výdaje na léčení. Argumentoval tím, že pokud porota shledala výrobce vinným, má Aaron nárok na další náhradu škody.

Nejvyšší soud měl několik možností: 1) potvrdit částku 750 000, kterou přiřkla žalobci porota, 2) potvrdit částku 1,3 milionu, na kterou odškodnění zvýšil soudce, 3) zrušit rozhodnutí buď o odpovědnosti, nebo o odškodnění a poslat celou věc k novému procesu, nebo 4) celý proces zamítnout, zrušit a tím ho definitivně zabít. Zodpovědnost byla zřejmě mimo pochybnost, takže šlo hlavně o peníze.

Případ dostal na stůl soudce McElwayne. Jeho předběžný rozbor souhlasil se soudcem a podpořil vyšší odškodnění. Pokud by měl tu možnost, byl by pro ještě větší sumu. Ani v jedné částce totiž není zahrnuto odškodnění dítěte za strašlivou bolest, kterou muselo prožít a kterou bude ještě v budoucnu prožívat. Nikde tu není také náhrada budoucích výdělků. Dítě, které se drželo za ruku své matky, bylo nadosmrti zmrzačeno nebezpečným a chybně vyrobeným strojem.

Soudce Romano z centrálního okrsku to viděl jinak. Na málokterém velkém rozsudku nenašel něco, co by mohl napadnout, tohle ale byl oříšek i pro něj. Usoudil, že „kanec“ byl ve skutečnosti celkem rozumně navržený i vyrobený, ale že v průběhu času jeho majitelé postupně odstranili bezpečnostní prvky. Vlastně ani není moc jasné, jak se majitelé měnili. U takových výrobků, jako jsou sekačky, to už tak bývá. Nejsou to čisté, úhledné a bezpečné stroje. Jsou určené k tomu, aby sekaly tuhou trávu a křoví pomocí série ostrých břitů rotujících velkou rychlostí. Jsou to velice nebezpečné produkty, nicméně výkonné a nezbytné.

Soudce McElwayne nakonec shromáždil tři hlasy. Soudce Romano pracoval na svých spolubratřích několik týdnů, než nasbíral taky tři. A rozhodovat měl znova nováček.

Soudce Fisk se s případem dlouho potýkal. Přečetl si rozklady hned poté, co složil přísahu, a ze dne na den měnil názor. Nebylo těžké věřit, že výrobce mohl předpokládat postupné úpravy svých produktů, zvlášť proto, že „kanec“ je tak agresivní stroj. Nebylo ale úplně jasné, jestli výrobce v továrně opravdu dodržel všechny federální bezpečnostní požadavky. Ronovi bylo dítěte velice líto, ale city nesmějí v jeho rozhodování hrát žádnou roli.

Na druhou stranu, zvolili ho proto, aby omezoval výši zodpovědnosti za škody. Napadali ho advokáti a podporovali lidé, které tito advokáti tak rádi žalují.

Soud čekal; bylo třeba rozhodnout. Ron změnil názor tolikrát, že si už vůbec nevěděl rady. Když konečně hlasoval s Romanem, neměl chuť k jídlu a odešel z kanceláře brzo.

Soudce McElwayne ještě doplnil své prohlášení o sžíravou kritiku většiny, která se pokouší překrucovat fakta, mění právní standardy, obchází porotní procesy, a to všechno ve snaze zavést svou vlastní reformu občanského práva. Několik členů většiny oplatilo útok stejnou mincí (Ron ne), a když byly názory konečně publikovány, vypovídaly mnohem víc o vnitřních bojích u soudu než o postižení malého Aarona.

Takovéhle útoky jsou mezi kultivovanými právníky velmi vzácné, ale výsledkem byla uražená ješitnost a vzájemná nechuť, který jen prohloubila roztržku mezi oběma stranami. Nezbyla už žádná společná půda, žádný prostor pro kompromis.

Když šlo o vysoký rozsudek, mohly si pojišťovny oddechnout.

34

Trpký odpor soudce McElwayna trval do jara. Ale poté, co pošesté za sebou prohrál v poměru 5 ku 4, trochu ztratil sílu. V posledním takovém případu šlo o hrubou nedbalost neschopného doktora, a když soud verdikt zrušil, pochopil McElwayne, že jeho kolegové se přesunuli tak daleko doprava, že se už nikdy nevrátí.

Ortopéd v Jacksonu zkazil rutinní operaci vyhřezlé plotýnky. Jeho pacient ochrnul a nakonec ho žaloval. Doktor měl už za sebou pět předchozích žalob, přišel o lékařskou licenci ve dvou státech a nejméně třikrát se léčil ze závislosti na lécích. Porota ochrnutému přisoudila odškodné ve výši 1,8 milionu dolarů a doktorovi a nemocnici napařila trestní náhradu dalších pět milionů. Soudce Fisk, ve svém prvním psaném rozkladu pro většinu, prohlásil, že odškodnění je příliš velké a trestní náhrada nerozumná. Případ byl odeslán k novému projednávání, přičemž uvalení trestní náhrady se předem vylučovalo.

Soudce McElwayna mohla ranit mrtvice. Jeho nesouhlasný rozklad se přímo ježil narážkami na to, že speciální zájmové skupiny mají teď u nejvyššího soudu víc vlivu než čtyři jeho členové. Závěrečná věta první verze hraničila s nactiutrháním. „Autor většinového názoru předstírá šok nad výší trestní náhrady, ovšem suma pěti milionů by mu měla připadat celkem běžná. To je totiž cena, za kterou si svůj stolec koupil.“ Jen tak pro legraci e-mailoval tuhle variantu Sheile McCarthyové. Smála se, ale pak ho prosila, aby tu poslední větu vyškrtl. Nakonec to udělal.

McElwaynův hněvivý nesouhlasný rozklad měl čtyři stránky. Albritton přidal další tři. Soukromě uvažovali nad tím, jestli jim může stačit ke štěstí psát podobná stanoviska po celý zbytek kariéry.

* * *

Jejich marné nesouhlasy připadaly Barrymu Rinehartovi jako rajská hudba. Pečlivě četl všechna rozhodnutí z Mississippi. Jeho lidé analyzovali stanoviska, chystané případy a nedávné porotní procesy, jejichž rozsudky by jednoho dne mohly doputovat až k nejvyššímu soudu. Barry jako vždycky všechno pečlivě sledoval.

Zvolit vstřícného soudce bylo rozhodně vítězství, ale nebude úplné, dokud nepřinese ovoce. Zatím měl soudce Fisk dokonalý hlasovací rejstřík. Bakerová versus Krane Chemical dozrálo k rozhodnutí.

V letadle cestou do New Yorku za panem Trudeauem se Barry rozhodl, že jejich koně by bylo třeba trochu povzbudit.

* * *

Slavnostní večeře se konala v Univerzitním klubu v posledním patře nejvyšší budovy v Jacksonu. Byla to tichá záležitost, téměř tajná, výhradně pro zvané, žádné tištěné pozvánky. Přibližně osmdesát hostů bylo sezváno telefonicky přes síť kontaktů. Večer se konal na počest soudce Rona Fiska. Byla tam i Doreen a dostalo se jí té velké cti, že seděla vedle senátora Myerse Rudda, který právě přiletěl z Washingtonu. Podávaly se steaky a humři.

Prvním řečníkem byl prezident lékařského svazu, důstojný chirurg z Natchezu, který div ne se slzami v očích hovořil o úlevě, jež zavládla v lékařských kruzích. Celé roky doktoři pracovali ve strachu ze soudního stíhání. Platili obrovské pojištění. Byli vystavováni zbytečným žalobám, během soudních výpovědí i při procesech byli uráženi. Ale teď se všechno změnilo. Vzhledem k novému směru, jímž se vydal nejvyšší soud, mohou své pacienty skutečně léčit, aniž by se museli pořád ohlížet přes rameno. Poděkoval Ronu Fiskovi za jeho odvahu, jeho moudrost a jeho rozhodnost, s níž chrání lékaře, sestry a nemocnice státu Mississippi.

Senátor Rudd pil třetí skotskou a hostitel ze zkušenosti věděl, že při čtvrté začnou potíže. Požádal tedy senátora hned, aby pronesl pár slov. O třicet minut později, poté, co vybojoval svůj příděl bitev po celém světě a vyřešil všechno kromě konfliktu na Blízkém východě, si Rudd konečně vzpomněl, proč je tady. Nikdy si nedělal poznámky, nikdy si neplánoval projev, nikdy se neobtěžoval nějakou přípravou. Sama jeho přítomnost stačí přece všechny nadchnout. Ano, ano, Ron Fisk. Vzpomněl si na jejich první setkání ve Washingtonu přibližně před rokem. Nejméně třikrát mu řekl „Ronny“. Když uviděl, jak hostitel ukazuje na hodinky, konečně si sedl a nechal si donést skotskou číslo čtyři.

Dalším řečníkem byl výkonný ředitel Obchodní rady, veterán mnoha nesmiřitelných bitev s advokáty. Výmluvně hovořil o drastické změně v ekonomickém rozvoji státu. Nové i staré společnosti mají najednou plno odvážných plánů a už se nebojí riskovat věci, které by mohly vést k žalobám. Děkujeme, Rone Fisku.

Pověst Mississippi jako soudního pekla, jako skládky tisíců zbytečných žalob, jako ráje bezohledných advokátů, se změnila skoro přes noc. Děkujeme, Rone Fisku.

Mnohé firmy si všímají prvních známek stabilizace sazeb pojištění zodpovědnosti za škody. Nic ještě není hotové, ale vypadá to slibně. Děkujeme, Rone Fisku.

Poté, co byl soudce Fisk zasypán chválou tak, že se skoro styděl, byl požádán, aby i on pronesl několik slov. Poděkoval všem za podporu během kampaně. S prvními třemi měsíci u soudu je spokojený a je si jistý, že tamní většina bude v otázkách zodpovědnosti a trestních náhrad držet pohromadě. (Velký potlesk.) Jeho kolegové jsou vysoce inteligentní a pracovití a on je nadšený z intelektuálních výzev, které mu jednotlivé případy nabízejí. Svou nezkušenost ani v nejmenším nepociťuje jako nevýhodu.

Jménem svým i jménem Doreen jim poděkoval za krásný večer.

* * *

Byl pátek večer, oni jeli domů do Brookhavenu a stále ještě se vznášeli na růžovém obláčku chvály a obdivu. Když o půlnoci dorazili domů, děti byly v posteli.

Ron spal šest hodin a vzbudil se v panice, kde honem najít chytače. Baseballová sezóna začínala. V devět ráno začínaly zkoušky jedenáctia dvanáctiletých. Joshovi bylo jedenáct, to znamenalo, že postupoval do vyšší kategorie, a byl jedním z nejlépe hodnocených nováčků. Ron se vzhledem ke své náročné práci nemohl zavázat k funkci hlavního trenéra. Nestihl by všechny tréninky. Sliboval si ale, že nevynechá ani jediný zápas. Bude mít na starost nadhazovače a chytače. Jeden z jeho bývalých partnerů z firmy se postará o zbytek a bude si říkat hlavní trenér. A další otec bude organizovat tréninky.

Byla první sobota v dubnu a v celém státě vládlo chladno.

V městském parku se shromáždila nervózní skupina hráčů, rodičů a hlavně trenérů, aby zahájili sezónu. Devítia desetileté poslali najedno hřiště, jedenáctia dvanáctileté na druhé. Všichni hráči budou hodnoceni, zařazeni do kategorií a umístěni na soupisku.

Trenéři se sešli za domácí metou, aby tomu všemu dodali nějaký řád. Ozývalo se obvyklé nervózní klábosení, laciné vtípky a dobromyslné urážky. Většina z nich trénovala loni stejnou ligu. Ron byl tehdy oblíbený trenér, prostě obyčejný mladý otec, který od dubna do července tráví hodiny a hodiny na hřišti. Teď si připadal trochu nadřazený. Absolvoval brilantní kampaň a vyhrál důležité volby rekordním náskokem. Tím byl mezi ostatními jedinečný. Koneckonců, v Brookhavenu žil jen jeden soudce nejvyššího soudu. Ostatní si vůči němu udržovali určitý odstup a on si nebyl jistý, jestli je z něj právě nadšený. Na druhou stranu, ani mu to nevadilo.

Už teď mu říkali „soudce“.

Soudce Fisk vytáhl z klobouku jméno. Jeho tým se jmenoval Rockies.

* * *

V bytě bylo přes týden tak stísněno, že o víkendech museli někam utéct.

Paytonovi vylákali Macka a Lizu z postele slibem snídaně v blízké palačinkárně. Pak odjeli z Hattiesburgu a do Bowmore dorazili před desátou. Paní Shelbyová, matka Mary Grace, jim slíbila dlouhý oběd pod dubem – sumce a po něm domácí zmrzlinu. Pan Shelby měl připravený člun. On a Wes vzali děti na malé jezero, kde se dala nachytat spousta okounků.

Mary Grace a její matka seděly hodinu na zápraží, povídaly si o obvyklých věcech a vyhýbaly se čemukoli, co by jen vzdáleně souviselo se zákonem. Rodinné zprávy, klepy z kostela, svatby, pohřby, ale ani slovo o rakovině, která všem rozhovorům v Cary County léta dominovala.

Dlouho před obědem jela Mary Grace do města, do Pine Grove, kde měla schůzku s Dennym Ottem. Sdělila mu nejnovější zprávy z nejvyššího soudu, a byl to dost pochmurný výčet. Nikoli poprvé varovala Dennyho, že pravděpodobně prohrají. Připravoval na to svoje lidi. Věděl, že to přežijí. Prohráli už všechno ostatní.

Popojela o dva bloky dál a zaparkovala na štěrkové cestě před Jeanettiným trajlerem. Seděly venku, pod stromem, pily vodu z láhve a povídaly si o mužích. Jeanettin současný přítel byl pětapadesátiletý vdovec s dobrou prací, hezkým domkem a pramálo se zajímal o její proces – ne že by ten proces ještě poutal takovou pozornost jako na začátku. Byl už sedmnáct měsíců starý. Ještě ani cent nezměnil majitele, a nikdo to také nepředpokládal.

„Očekáváme tenhle měsíc rozsudek,“ řekla Mary Grace. „A bude to zázrak, jestli vyhrajeme.“

„Modlím se o zázrak,“ řekla Jeanette, „ale jsem připravená na cokoli. Jenom chci, aby už byl konec.“

Po dlouhém povídání a krátkém objetí Mary Grace odjela. Projížděla ulicemi svého rodného města, kolem střední školy, kolem domů přátel z dětství a kolem obchodů na Main Street. Zastavila se v obchodě Treadway’s Grocery, kde si koupila vodu a pozdravila prodavačku, kterou znala celý život.

Pak zamířila zpátky do domu svých rodičů a cestou minula centrálu dobrovolných hasičů v Barrysville, malý plechový domek se starou stříkačkou, kterou mládenci vždycky vytáhli a vyleštili v den voleb. Stanice také sloužila jako volební místnost, kde před pěti měsíci 74 procent bohabojných obyvatel Barrysville hlasovalo pro Boha a zbraně a proti gayům a liberálům. Pouhých sedm kilometrů od hranic Bowmore přesvědčil Ron Fisk lidi, že je jejich ochráncem.

* * *

Možná ano. Možná samotná jeho přítomnost u soudu některé odstrašila.

Odvolání Meyercheca a Spana zamítl přímo úředník pro nedostatky v žalobě. Nepředložili požadované rozklady, a poté, co dostali obvyklé úřední varování, vyjádřil se jejich právník, že si dál pokračovat nepřejí. Ani jednoho z nich se nepodařilo zastihnout a jejich právník na telefonáty novinářů nereagoval.

Ve stejný den, kdy tuto žalobu zamítli, dosáhl také nejvyšší soud svého nového rekordu ve snaze drasticky omezit zodpovědnost výrobců. Soukromá farmaceutická společnost Bosk vyrobila a široce propagovala silný lék proti bolesti, zvaný rybadell. Ukázalo se, že je až hrůzně návykový, a během pár let zasypala Bosk sprška žalob. Během jednoho z prvních procesů ředitele Bosku usvědčili ze lží. Federální prokurátor v Pennsylvánii zahájil vyšetřování a objevila se i obvinění, že společnost věděla o tom, že rybadell má sklon k návykovosti, ale pokusila se tu informaci ututlat. Lék byl totiž hodně výnosný.

Bývalý policista z Jacksonu jménem Dillman byl zraněn při motocyklové nehodě a během uzdravování se stal závislým na rybadellu. Bojoval se závislostí dva roky a během toho času se rozpadlo nejen jeho zdraví, ale celý jeho život. Dvakrát byl zatčen pro krádeže v obchodech. Nakonec zažaloval Bosk u okresního soudu v Rankin County. Porota shledala firmu vinnou a přiřkla Dilmannovi 275 000 dolarů, nejnižší rybadellový rozsudek v zemi.

Při odvolání nejvyšší soud rozsudek zvrátil poměrem 5 ku 4. Ve zdůvodnění, které jménem většiny vypracoval soudce Romano, se uvádělo, že Dillman nemůže dostat odškodnění jako člověk drogově závislý.

Soudce Albritton ve svém trpkém protestu vyzval většinu, ať jen předloží sebemenší špetičku důkazů, že Dillman byl drogově závislý už předtím, než se setkal s rybadellem.

Tři dny po rozhodnutí se čtyři nejvyšší vedoucí pracovníci Bosku přiznali, že skutečně tajili informace před Úřadem pro kontrolu potravin a léčiv a že lhali federálním vyšetřovatelům.

35

Výnosy Krane Chemical za první čtvrtletí byly: mnohem lepší, než se předpokládalo. Popravděřečeno šokovaly všechny analytiky, kteří čekali tak nejvýš 1,25 dolaru na akcii. Když Krane oznámilo 2,05 na akcii, zaujal ohromující návrat společnosti na výsluní pozornost finančního tisku ještě víc.

Všech čtrnáct továren běželo naplno. Obchodní oddělení pracovalo přesčas, aby vyřídilo všechny objednávky. Dluhy výrazně klesly. Většina problémů, které pronásledovaly společnost v minulém roce, byla náhle ta tam.

Akcie soustavně a impozantně stoupaly a prodávaly se tak kolem 24 dolarů, když přišla zpráva o výnosech. Pak poskočily na 30 dolarů. Naposledy se na téhle ceně ocitly během volného pádu den po rozsudku v Hattiesburgu.

Trudeau Group teď vlastnila 80 procent Krane, čili asi čtyřicet osm milionů akcií. Od těch pověstí o bankrotu, které kolovaly těsně před listopadovými volbami, se čisté jmění pana Trudeaua zvýšilo o 800 milionů. A už se nemohl dočkat, až tu částku zdvojnásobí.

* * *

Než nejvyšší soud definitivně rozhodne, soudci stráví týdny tím, že navzájem čtou své zprávy a předběžná stanoviska. Někdy se také soukromě hádají. Snaží se získat hlasy na podporu svého názoru. Spoléhají se na své úředníky, že jim donesou užitečné klepy o tom, co se děje přes chodbu. Občas může dojít k patovým situacím, které se řeší měsíce.

To poslední, co soudce Fisk četl v pátek pozdě odpoledne, bylo McElwaynovo nesouhlasné stanovisko k případu Jeanette Bakerová versus Krane Chemical Corporation. Tedy obecně se předpokládalo, že půjde o nesouhlasné stanovisko, k němuž se připojí tři další. Většinový názor formuloval soudce Calligan. Romano se ho chystal podpořit vlastním stanoviskem a byla šance, že i Albritton zdůvodní svůj nesouhlas písemně. Detaily ještě nebyly kompletní, ale málo se pochybovalo o tom, že nejvyšší soud poměrem hlasů 5 ku 4 rozsudek zvrátí.

Fisk si stanovisko přečetl, ušklíbl se nad ním a rozhodl se, že hned v pondělí ráno podpoří Calligana. Pak se soudce Fisk převlékl a změnil se v trenéra Fiska. Byl čas her.

Rockies zahajovali sezónu víkendovým setkáním v přímořském městečku Russburg, hodinu severozápadně od Jacksonu. Mají před sebou jeden zápas v pátek večer, nejméně dva v sobotu a možná ještě jeden v neděli. Hrálo se jen na čtyři směny a předpokládalo se, že každý hráč si vyzkouší nadhazování a hru na různých pozicích. Nešlo o ceny ani o tituly – byl to jen mírně soutěživý turnaj na úvod sezóny. V kategorii jedenáctia dvanáctiletých se přihlásilo třicet týmů, včetně dvou dalších z Brookhavenu.

Prvním soupeřem Rockies byl tým z malého městečka Rolling Fork. Večer byl chladný, vzduch čistý, stadion plný hráčů a rodičů, a protože se hrálo pět zápasů najednou, bylo vzrušení víc než dost.

Doreen zůstala v Brookhavenu s Clarissou a Zekem, který měl zápas v sobotu v devět ráno.

Při první směně začínal Josh na druhé metě, a když se dostal na pálku, jeho otec kaučoval u třetí. Když ho po čtyřech míčích vyautovali, otec na něj povzbudivě zahulákal něco o tom, že když nechá pálku na rameni, tak míček těžko trefí. Ve druhé směně nastoupil Josh jako nadhazovač a rychle vyautoval první dva pálkaře, proti kterým stál. Třetí byl mohutný dvanáctiletý kluk, chytač, který odpaloval daleko do pole. První nadhoz trefil špatně, ale hodně tvrdě.

„Házej nízko a krajem,“ řval Ron od mety.

Ale druhý nadhoz neletěl nízko a krajem. Byl to rychlý míč přímo prostředkem mety a pálkař se do něj tvrdě trefil. Míč vystřelil z hliníkové pálky mnohem rychleji, než na ni dopadl. Josh na zlomek vteřiny ztuhl, a než zareagoval, měl už míč v obličeji. Trochu sebou škubl, když ho míč zasáhl do pravého spánku. Míč se pak dokutálel mezi druhou a třetí metu a zastavil se.

Josh měl doširoka otevřené oči, když k němu otec doběhl. Ležel otřesený a zhroucený na zemi a sténal.

„Řekni mi něco, Joshi,“ vybídl ho Ron a zlehka mu sáhl na ránu.

„Kde je míč?“ zeptal se Josh.

„S tím si hlavu nelam. Vidíš mě dobře?“

„Snad jo.“ Z očí mu tekly slzy a on zatínal zuby, aby nebrečel. Kůži měl odřenou a ve vlasech trochu krve. Zasažené místo už začalo otékat.

„Sežeňte led,“ řekl někdo.

„Zavolejte záchranku.“

Ostatní trenéři a rozhodčí postávali kolem. Kluk, který odpaloval, zůstal stát nedaleko a sám vypadal, jako by se chtěl každou chvilku rozbrečet.

„Nezavírej oči!“ varoval Ron.

„No jo,“ odpověděl Josh a stále ještě prudce dýchal.

„Kdo hraje třetí metu u Braves?“

„Chipper.“

„A středopolaře?“

„Andruw.“

„Správně.“

Po několika minutách se Josh posadil a fanoušci ho odměnili potleskem. Pak vstal a šel za pomoci otce na střídačku, kde si lehl na lavici. Ron, kterému pořád ještě prudce bušilo srdce, mu na spánek opatrně přiložil sáček s ledem. Hra se pomalu znova rozběhla.

Dorazil lékař a prohlédl Joshe, který na všechno velmi dobře reagoval. Viděl, slyšel, pamatoval si podrobnosti a dokonce se chtěl vracet na hřiště. Lékař mu to ale zakázal, stejně jako trenér Fisk. „Možná zítra,“ podotkl, ale jen proto, aby syna utěšil. Ronovi se svíralo hrdlo a teprve teď se pomalu uklidňoval. Po zápase chtěl syna odvézt domů.

„Vypadá v pořádku,“ řekl doktor, „ale možná by bylo lepší udělat rentgen.“

„Hned?“ zeptal se Ron.

„Tak moc to nespěchá, ale na zítřek bych to neodkládal.“

Ke konci třetí směny Josh už seděl a vtipkoval se spoluhráči. Ron se vrátil k třetí metě a zrovna radil jednomu běžci, když ze střídačky křikl jeden z hráčů: „Josh zvrací!“

Rozhodčí znovu zastavili hru a trenéři vyklidili střídačku Rockies. Joshovi se točila hlava, potil se a bylo mu hrozně zle. Lékař nebyl daleko a během pár minut dorazila nosítka. Když ho vezli na parkoviště, Ron držel syna za ruku. „Nezavírej oči,“ opakoval znova a znova. A: „Mluv se mnou, Joshi.“

„Bolí mě hlava, tati.“

„To bude dobré. Hlavně nezavírej oči.“

Zvedli nosítka do sanitky, zabrzdili je a dovolili Ronovi, aby si přidřepl k synovi. O pět minut později s ním už vjížděli na pohotovost okresní všeobecné nemocnice. Josh byl při vědomí a od odjezdu ze stadionu nezvracel.

Před hodinou došlo ke srážce tří aut a na pohotovosti všichni šíleli. Doktor, který Joshe prohlédl, nařídil tomograf a vysvětlil Ronovi, že dál s ním dovnitř nesmí. „Myslím, že to bude dobré,“ řekl doktor a Ron si našel židli v plné čekárně. Zavolal Doreen; nebyl to snadný hovor, ale nějak ho zvládl. Minuty se táhly; čas jako by se zastavil.

Pak se přihnal hlavní trenér Rockies, bývalý Fiskův právní partner, a vyvolal Rona ven. Chtěl mu něco ukázat. Ze zadního sedadla svého auta vytáhl hliníkovou pálku. „To je ona,“ řekl vážně. Byl to Screamer, populární pálka vyráběná Win Rite Sporting Goods, jedna z tuctu, které se najdou na každém baseballovém hřišti v zemi.

„Koukni na tohle,“ ukázal trenér v místě, kde se někdo pokusil obrousit kus označení. „Je to minus sedm, ta se už roky nesmí používat.“

Mínus sedm bylo označení pro rozdíl mezi váhou a délkou pálky. Byla dvacet devět palců dlouhá, ale vážila jenom dvaadvacet uncí, což znamenalo, že se s ní dalo mnohem snadněji rozmáchnout a udeřit míč větší silou. Současná pravidla nepovolují rozdíl větší než čtyři. Ta pálka byla nejméně pět let stará.

Ron na ni třeštil oči, jako by to byla kouřící zbraň. „Jak jsi k ní přišel?“

„Zkontroloval jsem si to, když se ten kluk znova dostal na pálku. Ukázal jsem ji rozhodčímu, který ji vyhodil a šel po trenérovi. Já po něm šel taky, ale upřímně řečeno, ten chlap o tom podle mě neměl tušení. Tu zatracenou věc mi dal.“

Dorazili další rodiče Rockies a pak i pár hráčů. Shlukli se kolem lavičky poblíž pohotovosti a čekali. Uplynula hodina, než se doktor vrátil Rona informovat.

„CT je negativní,“ řekl. „Myslím, že je v pořádku, jenom mírný otřes mozku.“

„Díky Bohu!“

„Kde bydlíte?“

„V Brookhavenu.“

„Můžete ho odvézt domů, ale pár dní teď musí být v naprostém klidu. Žádný sport, nic takového. Kdyby se mu točila hlava nebo ho bolela, kdyby viděl dvakrát nebo rozmazaně, zvětšovaly se mu zornice, zvonilo mu v uších, měl pachuť v puse, byl by náladový nebo nadměrně ospalý, vezměte ho u vás k doktorovi.“

Ron kýval a chtěl si dělat poznámky.

„Všechno vám to sepíšu ve výstupní zprávě a přiložím ten tomograf.“

„Výborně.“

Doktor se zastavil, prohlédl si Rona lépe a pak řekl: „Co vy děláte? Myslím zaměstnání.“

„Jsem soudce, v nejvyšším soudu.“

Doktor se usmál a podal mu ruku. „Poslal jsem vám loni šek. Dík za to, co tam pro nás děláte.“

„Díky, pane doktore.“

O hodinu později, deset minut před půlnocí, odjeli z Russburgu. Josh seděl na předním sedadle, na spánku měl sáček s ledem a poslouchal v rádiu reportáž ze zápasu mezi Braves a Dodgers. Ron se po něm podíval tak asi každých deset vteřin, připravený reagovat na sebemenší varovné znamení. Žádné ale nepřišlo. Až když vjeli na předměstí Brookhavenu, řekl Josh: „Tati, trochu mě bolí hlava.“

„Sestra říkala, že mírná bolest hlavy se dá čekat. Ale velká znamená problém. Na stupnici od jedné do deseti, kolik to asi tak je?“

„Tak tři.“

„Dobře. Kdyby se to zhoršilo na pět, chci to vědět.“

Doreen čekala u dveří s desítkou otázek. Četla si propouštěcí zprávu u kuchyňského stolu, zatímco Ron a Josh si dávali sendvič. Josh po dvou soustech prohlásil, že nemá hlad. Když odjížděli z Russburgu, tvrdil, že hlady umírá. Byl najednou podrážděný, jenže za normálních okolností by už dávno spal. Když ho Doreen chtěla prohlížet, obořil se na ni a šel na záchod.

„Co myslíš?“ zeptal se Ron.

„Zdá se mi v pořádku,“ řekla. „Je jen trochu podrážděný a ospalý.“

Kolem toho, jak kdo bude spát, se strhla hádka. Joshovi je přece jedenáct a nehodlá spát s mámou. Ron mu rázně vysvětlil, že dnes v noci, za téhle zvláštní situace, prostě vedle matky spát bude. Ron sám si schrupne na křesle u postele.

Pod upřeným pohledem obou rodičů Josh rychle usnul. Pak přemohl spánek i Rona v křesle, a kolem půl čtvrté nakonec zavřela oči i Doreen.

Otevřela je o hodinu později, protože Josh vykřikl. Znova zvracel a hlava ho příšerně bolela. Motal se, mluvil nesouvisle, plakal a říkal, že vidí rozmazaně.

Rodinný doktor byl blízký přítel, jmenoval se Calvin Treet. Ron ho zavolal, zatímco Doreen běžela vedle vzbudit sousedku. Ani ne za deset minut byli už na pohotovosti v brookhavenské nemocnici. Ron nesl Joshe, Doreen držela propouštěcí zprávu a tomograf. Doktor na pohotovosti Joshe rychle prohlédl a všechny vypadalo zle – pomalý pulz, nestejné zorničky, ospalost. Dorazil doktor Treet a ujal se chlapce, zatímco doktor z pohotovosti pročítal propouštěcí zprávu.

„Kdo prohlížel ten tomograf?“ zeptal se Treet.

„Ten doktor v Russburgu.“

„Kdy?“

„Včera večer asi v osm.“

„Takže před osmi hodinami?“

„Tak asi.“

„Moc na něm vidět není,“ pokrčil rameny. „Uděláme si další.“

Doktor z pohotovosti a sestra odvezli Joshe na vyšetřovnu. Treet řekl Fiskovým: „Musíte počkat tady. Hned jsem zpátky.“

Jako ve snách se přesunuli do čekárny pohotovosti, chvíli příliš otupělí a vyděšení, než aby něco říkali. Místnost byla prázdná, ale vypadalo to, že zažila těžkou noc – byly tu pomačkané plechovky od limonád, noviny na zemi, papírky od bonbonů na stolech. Kolik jiných tady v šoku sedělo a čekalo, až přijde doktor se špatnými zprávami?

Drželi se za ruce a dlouho se modlili, nejdřív tiše, pak střídavě v krátkých větách, a když modlitba skončila, trochu se jim ulevilo. Doreen zavolala domů, mluvila se sousedkou, která hlídala děti, a slíbila, že se zase ozve, až se něco dozví.

Když Calvin Treet vešel do místnosti, okamžitě věděli, že nenese dobré zprávy. Posadil se proti nim. „Podle našeho tomografu má Josh zlomeninu lebky. Ten obrázek, co jste si dovezli z Russburgu, nám toho moc neřekl, protože patří jinému pacientovi.“

„Cože?“ vytřeštil oči Ron.

„Doktor tam koukal na špatný obrázek. Jméno pacienta dole je skoro nečitelné, Josh Fisk to ale není.“

„To nemůže být pravda,“ vydechla Doreen.

„Je, ale to budeme řešit později. Poslouchejte mě dobře: vypadá to takhle. Míč zasáhl Joshe semhle,“ řekl a ukázal si na pravý spánek. „Je to nejtenčí část lebky, takzvaná kost spánková. Zlomenině tohohle druhu se říká lineární, je dlouhá asi pět centimetrů. Hned za lebkou je membrána, která obaluje mozek, a tu vyživuje střední meningeální tepna. Ta tepna prochází kostí, a když kost praskla, céva se porušila a mezi kostí a membránou se začala shromažďovat krev. To působí tlak na mozek. Krevní sraženina, které se říká epidurální hematom, se zvětšila a zvýšila tlak v lebce. Jediné řešení teď je kraniotomie, to jest odstranění sraženiny otevřením lebky.“

„Bože můj,“ vydechla Doreen a zakryla si oči.

„Poslouchejte mě, prosím,“ pokračoval Treet. „Musíme ho dostat do Jacksonu, na úrazové oddělení univerzitní nemocnice. Navrhuju zavolat jejich leteckou pohotovost a dopravit ho tam helikoptérou.“

Přiběhl místní doktor a řekl Treetovi: „Pacient se zhoršuje. Pojďte se podívat.“

Když doktor Treet odcházel, Ron ho popadl za paži. „Řekni mi to, Calvine. Jak vážné to je?“

„Hodně vážné, Rone. Může to být smrtelné.“

* * *

Joshe naložili do helikoptéry a odletěli. Doreen a doktor Treet cestovali s ním. Ron se hnal domů, zkontroloval Zeka a Clarissu a naházel si do tašky pár nezbytností. Pak se řítil vysokou rychlostí po dálnici 55. Jel stopadesátkou a běda policistovi, který by ho chtěl zastavit. Když zrovna nežadonil u Boha, proklínal toho doktora v Russburgu, který prohlížel cizí tomograf, a občas se otočil a podíval se na ten špatně navržený a zbytečně nebezpečný předmět na zadním sedadle.

Nikdy neměl rád hliníkové pálky.

36

Deset minut po osmé v sobotu ráno, třináct hodin poté, co ho zasáhl baseballový míček, podstoupil Josh operaci v univerzitní nemocnici v Jacksonu.

Ron a Doreen čekali v nemocniční kapli s přáteli, kteří postupně přijížděli z Brookhavenu. Byl s nimi i jejich pastor. U Svatého Lukáše se další modlili v sakristii. V poledne přijel Ronův bratr se Zekem a Clarissou; oba byli stejně vyděšení jako jejich rodiče. Uplynulo několik hodin a od chirurgů ještě nepřišlo ani slovo. Doktor Treet občas zmizel, aby zjistil, jak vypadá situace, málokdy se ale vrátil s nějakou zprávou. Někteří přátelé odjeli, nahradili je jiní. Prarodiče, tety, bratranci přijížděli, čekali, modlili se a pak se toulali po nemocnici.

Čtyři hodiny poté, co Fiskovi naposled viděli svého syna, se objevil vedoucí chirurg a pokynem je vyzval, ať ho následují. Šli chodbou stranou od ostatních, cestou se k nim připojil doktor Treet. Zastavili se kousek od dveří na toalety. Ron a Doreen se k sobě tiskli a připravovali se na nejhorší. Chirurg unaveným hlasem začal: „Přežil operaci a daří se mu tak dobře, jak se dá za téhle situace čekat. Odstranili jsme velký hematom, který tlačil na mozek. Tlak uvnitř lebky se snížil. Ale na mozku byl velký otok, upřímně řečeno, výjimečně velký. Je pravděpodobné, že došlo k trvalému poškození.“

„Život“ a „smrt“ se chápou snadno, ale „poškození“ vyvolává obavy, které se tak jednoduše definovat nedají.

„Neumře,“ vydechla Doreen.

„Teď je situace taková, že žije a jeho životní funkce vypadají dobře. Má devadesátiprocentní šanci na přežití. Příštích dvaasedmdesát hodin bude kritických.“

„Jak velké bude to poškození?“ zeptal se Ron na to, co mu leželo v hlavě.

„To se zatím říct nedá. Některé poškození se dá zvrátit časem a léčbou, ale to je skutečně téma na jindy. Teď se musíme jen modlit, aby se během příštích tří dnů jeho stav nadále zlepšoval.“

* * *

V sobotu pozdě večer ležel Josh na jednotce intenzivní péče. Ron a Doreen ho směli na deset minut vidět, ačkoli byl v umělém spánku. Když ho spatřili poprvé, nedokázali zachovat klid. Hlavu měl zabalenou jako mumie a z úst mu trčela trubice. Byl napojený na dýchací přístroj. Doreen se bála dotknout se kterékoli části jeho těla, dokonce i chodidla.

Soucitná sestra jim dovolila, že si můžou přistavit židli před pokoj a jeden z rodičů na ní může celou noc zůstat. Ron a Doreen poslali svůj podpůrný tým zpátky do Brookhavenu a pak se začali střídat mezi pokojem ARO a čekárnou. Spát nepřicházelo v úvahu, a tak chodili po chodbách až do nedělního úsvitu.

Doktoři považovali Joshovu první noc za úspěšnou. Po téhle časně ranní zprávě si Ron a Doreen našli motel poblíž nemocnice. Osprchovali se a povedlo se jim dokonce na chvilku usnout. Pak se vrátili na svá místa do nemocnice. Znovu začal rituál čekání, stejně jako společné modlitby doma. Proud stále přijíždějících a odjíždějících přátel začal být brzo sám o sobě trápením. Ron a Doreen si přáli jediné: aby mohli zůstat sami v pokoji se svým synem.

V neděli pozdě večer, když byla Doreen na ARO a návštěvy odjely, se Ron toulal po chodbách nemocnice, aby si trochu protáhl nohy a také aby udržel oči otevřené. Našel jinou čekárnu, určenou pro rodiny pacientů, kteří nebyli v kritickém stavu. Byla mnohem příjemnější, s hezčím nábytkem a se širší nabídkou automatů na jídlo a nápoje. Dal si k večeři limonádu bez cukru a sáček preclíků. Bezmyšlenkovitě je žvýkal, když kolem prošel malý chlapec, zastavil se a vypadalo to, že mu chce položit ruku na koleno.

„Aarone!“ štěkla jeho matka z druhého konce místnosti. „Pojď sem.“

„Mně to nevadí,“ řekl Ron a usmál se na dítě, které spěšně odcházelo.

Aaron. To jméno mu něco připomnělo. Aaron byl ten chlapec, jehož do hlavy zasáhl kus kovu, který odlétl od sekačky. Poškození mozku, trvalé následky, finanční zkáza rodiny. Porota uznala výrobce vinným. Proces proběhl podle všech pravidel. Soudce Fisk si právě teď vůbec nemohl vzpomenout, proč tak snadno hlasoval s většinou a rozsudek zvrátil.

Tenkrát, před pouhými dvěma měsíci, ještě nevěděl, jak trpí rodič těžce zraněného dítěte. Ani jak chutná strach, že to dítě ztratí.

Teď, uprostřed tohoto zlého snu, si vzpomněl na Aarona jinak. Když četl lékařské zprávy o případu, dělal to v pohodlí své kanceláře, daleko od reality. To dítě bylo těžce zraněné, což bylo smutné, ale nehody se v životě stávají. Dalo se té věci zabránit? Tehdy si myslel, že ano, a teď si to myslel určitě.

Malý Aaron byl zpátky a díval se na sáček preclíků. Sáček se třásl.

„Aarone, nech toho pána být,“ křikla matka.

Ron se díval na třesoucí se preclíky.

Nehodě se předejít nejen dalo, ale mělo. Kdyby se byl výrobce držel stanovených předpisů, byla by sekačka mnohem bezpečnější. Proč tak jednoznačně hájil výrobce?

Případ byl pryč, definitivně ho smetlo ze stolu pět údajně moudrých mužů, z nichž ani jeden neprokázal mnoho soucitu s trpícími. Napadlo ho, jestli ti zbylí čtyři – Calligan, Romano, Bateman a Ross – někdy dnem i nocí přecházeli po nemocničních chodbách, pochmurných jako hrobka, a čekali, jestli jejich dítě zemře, nebo přežije.

Ne, určitě ne. Jinak by z nich nebylo to, co jsou.

Neděle pomalu přešla v pondělí. Začal další týden, i když byl úplně jiný než kterýkoli předtím. Ron a Doreen odmítli opustit nemocnici na víc než na hodinu nebo na dvě. Joshův stav se nevyvíjel dobře a oni se báli, že každá návštěva u jeho postele může být poslední, kdy ho uvidí naživu. Přátelé jim přivezli oblečení a jídlo a noviny a nabídli se, že tu zůstanou a počkají, kdyby Fiskovi chtěli na pár hodin odjet domů. Ale Ron a Doreen trvali na svém a pokračovali ve svém odhodlaném čekání. Ploužili se jako zombie, ale měli oba stejný pocit, že se Joshovi bude dařit lépe, když mu zůstanou nablízku. Byli vyčerpaní, k smrti unavení a měli už plné zuby toho procesí z domova. Nakonec se před nimi začali schovávat na různých místech nemocnice.

Ron zavolal do své kanceláře a řekl sekretářce, že nemá ponětí, kdy se vrátí. Doreen oznámila šéfovi, že si bere neplacené volno. Když jí šéf taktně vysvětlil, že politika jejich firmy to neumožňuje, zdvořile ho informovala, že v tom případě je nejvyšší čas tu politiku změnit. Okamžitě s tím souhlasil.

Nemocnice byla patnáct minut od soudní budovy a v úterý ráno se tam Ron krátce zastavil, aby se podíval po svém stole. Nashromáždilo se na něm několik nových hromad papírů. Šéf jeho kanceláře mu vypočítal všechny případy, které čekají na rozhodnutí, ale Ron ho téměř nevnímal. „Uvažuju o neplaceném volnu. Zkuste to probrat se šéfem,“ požádal úředníka. „Na třicet dní, možná šedesát. Na tohle se teď zrovna nedokážu soustředit.“

„Jasně, zjistím to. Dneska ráno jste chtěl vydat stanovisko k Bakerová versus Krane.“

„To počká. Všechno počká.“

Povedlo se mu odejít z budovy, aniž by se setkal s kterýmkoli z dalších soudců.

* * *

Úterní vydání Clarion-Ledger otisklo článek o Joshovi a jeho zranění. Soudce Fiska se nepodařilo zastihnout, ale neidentifikovaný zdroj uvedl většinu faktů správně. Doktoři odstranili velkou krevní sraženinu, která mu tlačila na mozek. Jeho život už není v nebezpečí. Na spekulace o dlouhodobých problémech bylo ještě brzo. Zmínka o doktorovi, který prohlížel nesprávný tomograf, nepadla.

Na internetu se ovšem brzo vědělo i to. Mluvilo se o tom, že při nehodě hrála roli nepovolená baseballová pálka, spekulovalo se o trvalém poškození mozku, a někdo z okresní nemocnice v Henry County vypustil do světa, jakou chybu udělali tamní doktoři. Taky se objevilo pár divokých teorií o tom, že soudce Fisk prošel radikální změnou své soudní filosofie. Jedna taková zpráva dokonce říkala, že hodlá rezignovat.

Wes Payton to všechno pečlivě sledoval ze své kanceláře. Jeho žena ne. Snažila se zaměstnat intenzivní prací na jiných případech. Wese ale Joshův příběh fascinoval. Jako otec malých dětí věděl, jaké nepředstavitelné hrůzy Fiskovi prožívají. A nemohl se vyhnout úvahám o tom, jak tahle tragédie může ovlivnit případ Bakerová. Nečekal, že by Ron Fisk udělal najednou čelem vzad, ale ta možnost tu vždycky byla.

Zbývala jim už jen jedna modlitba, modlitba za zázrak. Mohlo by tohle být ono?

Čekali. Rozhodnutí už musí přijít každým dnem.

* **

V úterý brzo odpoledne začal Josh vykazovat očividné známky zlepšení. Byl vzhůru, věděl o světě, reagoval na pokyny. Kvůli dýchací trubici nemohl mluvit, ale vypadal neklidný a to bylo dobré znamení. Tlak na jeho mozek se snížil skoro k normálu. Doktoři rodičům několikrát vysvětlili, že potrvá celé dny, možná i týdny, než se bude moci určit dlouhodobá prognóza.

Když byl Josh vzhůru, Fiskovi se rozhodli strávit noc doma. To jim vřele schvalovali také lékaři a sestry. Doreenina sestra jim slíbila, že počká na ARO, pět metrů od synovcovy postele.

Odjeli z Jacksonu; ulevilo se jim, že mají nemocnici za zády, a nemohli se dočkat, až uvidí Zeka a Clarissu. Mluvili o domácím jídle, dlouhých sprchách a svojí pohodlné posteli. Slíbili si, že příštích deset hodin si vychutnají, protože jejich trápení teprve začíná.

Ale odpočinout si nebude jednoduché. Když dojeli na předměstí Jacksonu, zazvonil Ronovi mobil. Byl to soudce Calligan a začal hovor mnohomluvným vyptáváním na Joshův stav. Vyřizoval mu soustrast od celého soudu. Slíbil, že se co nejdřív zastaví v nemocnici. Ron mu poděkoval, byl ale stejně přesvědčený, že tenhle telefonát není jen zdvořilostní.

„Jenom pár záležitostí, Rone,“ prohlásil Calligan, „já vím, že teď jste myšlenkami jinde.“

„To jsem.“

„Nic tady tak strašně nespěchá, až na dva případy. Vypadá to, že ten případ s toxickým odpadem v Bowmore je nerozhodně 4:4. Což asi není překvapení. Doufal jsem, že mě v něm podpoříte.“

„Myslel jsem, že Romano taky píše stanovisko.“

„To ano, a už skončil, stejně jako Albritton. Všechna stanoviska jsou hotová a potřebujeme váš hlas.“

„Musím se na to vyspat.“

„Dobře. Ten druhý případ je z léčebny ve Webster County. Další čtyři ku čtyřem.“

„To je hodně ošklivá záležitost,“ prohlásil Ron skoro znechuceně. Jednalo se o další případ, kdy si pacienta v léčebně dlouhodobě nemocných prakticky nikdo z personálu nevšímal a nakonec ho našli hladového, jak leží ve vlastních výkalech, plného proleženin, bez léků a blouznícího. Společnost, která zařízení vlastnila, hlásila velké zisky, což porotu dost překvapilo, když vyšlo najevo, jak málo se doopravdy vynakládá na péči o pacienty. Takovéhle zanedbávání péče bylo už v léčebnách tak rozšířené, že Ronovi se o tom už nechtělo ani číst.

„Ano, to je. Tragická,“ prohlásil Calligan, jako by byl schopen soucitu.

„A vy ho chcete zvrátit?“

„Vina se mi nezdá jasná a to odškodnění je nehorázně přemrštěně.“

Za ty tři a půl měsíce, co byl Ron u soudu, soudce Calligan ani jednou neviděl jasnou vinu v jakémkoli případě, kde šlooúmrtí nebo zranění. Byl přesvědčený, že porotci jsou hloupí a snadno se nechají oklamat úskočnými advokáty. A byl přesvědčen, že je jeho svátou povinností napravit každé pochybení spravedlnosti (rozsudek ve prospěch žalobce) z pohodlí svého uzavřeného světa.

„Na to se musím vyspat,“ opakoval Ron. Doreen už byla z telefonátu podrážděná.

„Ano, to je jistě rozumné. Když dokončíme tyhle dva případy, Rone, tak krátké volno by asi zařídit šlo.“

Krátké volno, nebo i delší, záviselo čistě na rozhodnutí každého soudce. Ron nepotřeboval, aby mu ho Calligan schvaloval. Přesto mu poděkoval a zavěsil.

Kuchyň Fiskových byla plná jídla od přátel, většinou dorty, koláče a dušené maso. Na části linky z nich udělali bufet a najedli se se Zekem, Clarissou, dvěma sousedy a Doreeninými rodiči. Šest hodin spali a pak se vrátili do nemocnice.

Když tam dorazili, Josh měl právě dlouhý křečovitý záchvat, už druhý za poslední hodinu. Záchvat přešel a životní funkce se zlepšily, ale v jeho pomalém uzdravování to byl krok zpátky. Ve čtvrtek ráno byl zase vzhůru, ale podrážděný, neklidný, nedokázal se soustředit, na nehodu si vůbec nepamatoval a byl hrozně rozčilený. Jeden z doktorů vysvětlil, že tohle je pro stav po otřesu mozku typické.

Ve čtvrtek večer přijel Ronův bývalý právní partner a zároveň i trenér Rockies do Jacksonu na další návštěvu. Navečeřel se s Ronem v nemocničním bufetu a nad polévkou a salátem vytáhl poznámky. „Trochu jsem si to prověřil,“ řekl. „Win Rite přestala vyrábět ty lehčí pálky před šesti lety, nejspíš po stížnostech na zranění. Vlastně všichni výrobci přešli na minus čtyři a nic víc. Za ty roky jsou hliníkové slitiny lehčí, ale taky pevnější. Pálka se nepatrně prohne, jak na ni míč dopadne, a když se stěna zase narovná do původní polohy, míček odstřelí. Výsledkem je pálka lehčí, ale taky mnohem nebezpečnější. Už dobře deset let se o těchhle bezpečnostních otázkách mluví a provedla se spousta studií. V jednom testu nadhazovači stroj hodil míček rychlostí sto čtyřicet kilometrů za hodinu a míček se od pálky odrazil rychlostí sto devadesát. Jsou dokonce známé dva smrtelné případy, jeden na univerzitě, jeden na střední škole, ale zranění ve všech věkových skupinách je spousta. Takže žákovská liga a některé další organizace mládeže se daly dohromady a cokoli nad minus čtyři zakázaly.

Ale problém je jasný. Spousta těch starých pálek, ať už od Win Rite nebo od jiných výrobců, je ještě pořád v oběhu. Jednu jsme konečně v pátek viděli.“

„Oni je nestáhli?“ zeptal se Ron.

„Kdepak. A to věděli, že ty zatracené věci jsou nebezpečné. Jejich vlastní testy to prokázaly.“

Ron uždiboval placku. Bylo mu zcela jasné, kam jeho partner míří, ale nechtělo se mu v tom ještě pomáhat.

„Tým z Rolling Fork je nejspíš vinný, ale tam to za to nestojí. Město Russburg by se k zodpovědnosti hnát dalo, protože soudce, mimochodem městský zaměstnanec, nezkontroloval vybavení. A velká ryba je samozřejmě Win Rite. Aktiva dvě miliardy. Spousta pojištění. Celkem jasné odškodnění. Trestní náhrada nejednoznačná, ale nadějná. Celkově by to byl spolehlivý případ, nebýt jednoho malého problému. Našeho nejvyššího soudu.“

„Mluvíš jako civilní advokát.“

„Oni se vždycky nepletou. Jestli chceš něco vědět, měl bys podat žalobu na vadný produkt.“

„Nepamatuju se, že bych chtěl něco vědět, a žalovat nemůžu. Vysmáli by se mi tak, že bych se musel odstěhovat.“

„A co ten kluk, kterému se to stane příště, co? Co ta rodina, která bude příště prožívat takovouhle hrůzu? Žaloby vymetly spoustu špatných výrobků a ochránily hodně lidí.“

„To prostě nejde.“

„A proč byste ty a stát Mississippi měli mít na krku milion babek za léčení? Win Rite má miliardy. Vyrobily mizerný výrobek, tak ať platí.“

„Ty jsi vážně civilní advokát.“

„Ne. Jsem tvůj bývalý partner. Spolupracovali jsme čtrnáct let a ten Ron Fisk, na kterého já si vzpomínám, měl vždycky velký respekt k zákonům. Soudce Fisk ale zřejmě chce všechny změnit.“

„No dobře, dobře. To by snad stačilo.“

„Promiň, Rone. Neměl jsem –“

„To nic. Pojď, jdeme se podívat, jak je Joshovi.“

* * *

Tony Zachary se vrátil do Jacksonu v pátek a slyšel ty novinky o Joshovi Fiskovi. Jel okamžitě do nemocnice a našel Rona klimbajícího na pohovce v čekárně. Asi hodinu si povídalionehodě, o operaci a taky o Tonyho rybaření v Belize.

Tony měl o Joshe velkou starost. Doufal, že se dítě rychle a úplně uzdraví. Chtěl ale vědět především to, na co se nedokázal zeptat: „Kdy budeš hotový s tím odvoláním Krane?“

Jen byl zpátky v autě, zavolal tu znepokojivou zprávu Barry mu Rinehartovi.

* * *

Týden poté, co do nemocnice přišel, převezli Joshe na soukromý pokoj. Ten byl okamžitě zaplavený květinami, plyšáky, pohledy od spolužáků z páté třídy a tolika bonbony, že by vystačily pro celou mateřskou školku. Bylo tam i lehátko, aby jeden z jeho rodičů mohl spát vedle jeho postele.

Pokoj sice zpočátku působil optimističtěji, situace ale skoro okamžitě zase zčernala. Tým neurologů začal s rozsáhlými testy. K ochrnutí nedošlo, ale motorické schopnosti a koordinace se určitě zhoršily. K tomu se přidala i ošklivá ztráta paměti a neschopnost soustředění. Josh se nechal snadno rozptýlit a věci rozpoznával ztěžka. Trubici už neměl, ale mluvil zjevně pomaleji. Měl šanci, že něco z toho se v následujících měsících zlepší, ale bylo dost pravděpodobné, že některé škody budou trvalé.

Tlusté obvazy na hlavě vystřídaly mnohem menší. Josh směl sám dojít na záchod. Byl to strašný pohled, jak se tak šoural, jeden neohrabaný krůček za druhým. Ron mu pomáhal a s námahou polykal slzy.

Jeho malá baseballová hvězda dohrála.

37

Doktor Calvin Treet jel do Russburgu a domluvil si schůzku s tím doktorem z ambulance, který hodnotil nesprávný tomograf. Poté, co prohlédli oba snímky, Joshův a toho druhého pacienta, a po krátké hádce doktor připustil, že ten večer byl na pohotovosti zmatek a málo personálu, a ano, došlo k chybě. Fakt, že zpackal léčbu syna soudce nejvyššího soudu, mu vyrazil dech. „Bude rodina žalovat?“ ptal se, zjevně otřesen.

„To nevím, ale měl byste informovat svou pojišťovnu.“

Treet odvezl dokumentaci do Jacksonu a probral ji s Ronem a Doreen. Prošel s nimi standardní proceduru na tomografu a pak jim zopakoval svůj rozhovor s doktorem z pohotovosti.

„Tak co se mělo udělat?“ zeptala se Doreen.

Treet věděl, že ta otázka přijde. Věděl, že ho jeho přátelé požádají, aby posoudil práci jiného doktora. Už dávno se rozhodl, že bude tak upřímný, jak to jen jde. „Měli ho sem odvézt hned a tu krevní sraženinu odstranit. Je to operace mozku, ale nijak složitá. Josh by byl dva dny po operaci doma a naprosto bez následků.“

„Tenhle snímek se dělal v pátek večer v osm,“ řekl Ron. „Ty jsi viděl Joshe v Brookhavenu asi o devět hodin později, je to tak?“

„Tak zhruba.“

„Takže devět hodin se mu zvyšoval tlak v lebce?“

„Ano.“

„A stlačení mozku tou krevní sraženinou mozek trvale poškodilo?“

„Ano.“

Dlouho mlčeli a přemýšleli nad tím, co bylo všem jasné. Ron se konečně zeptal: „Calvine, co ty bys udělal, kdyby to byl tvůj kluk?“

„Žaloval bych toho hajzla. Je to hrubé zanedbání péče.“

„Já ho žalovat nemůžu, Calvine. Byl bych pro smích.“

* * *

Senátor Rudd si zahrál squash, osprchoval se a nechal se namasírovat v senátní posilovně, pak nasedl do limuzíny a přetrpěl cestu v páteční dopravní zácpě jako každý jiný. Za hodinu dorazil na Dullesovo letiště a tam nastoupil do Gulfstreamu 5, nejnovějšího z letky pana Carla Trudeaua.

Senátor nevěděl, komu letadlo patří, a ani se s panem Trudeauem nikdy nesetkal, což by ve většině kultur bylo podivné vzhledem k tomu, kolik peněz od něj přijal. Ale ve Washingtonu přicházejí peníze spoustou podivných a mlhavých kanálů. Ti, kdo je přijímají, mají často jen nejasnou představu, odkud se vzaly; často to nevědí vůbec. Ve většině demokracií by převody takového množství peněz byly považovány za jasnou korupci, ale ve Washingtonu je korupce legalizovaná. Senátor Rudd nevěděl, že ho vlastní jiní, a i kdyby to věděl, bylo by mu to jedno. V bance měl přes jedenáct milionů dolarů a bude si je moci nakonec nechat, pokud je nebude muset vyplýtvat na nějakou zbytečnou kampaň. Tuhle investici Senátor splácel tak, že měl bezvadný hlasovací rejstřík ve všech otázkách, které se týkaly léků, chemikálií, ropy, energie, pojišťovnictví, bank a tak dále a tak dále.

Ale jeho hlavní starost byli vždycky obyčejní lidé.

Dnes večer cestoval sám. Dvě letušky mu servírovaly koktejly, humra a víno a večeře sotva skončila, když gulfstream začal klesat směrem k jacksonskému letišti. Tam čekala další limuzína a dvacet minut po přistání vystupoval už senátor u postranního vchodu do univerzitní nemocnice. V pokoji ve třetím patře našel Rona a Doreen, jak otupěle koukají na televizi, zatímco jejich syn spal. „Jak je chlapci?“ zeptal se jich vřele. Oba vyskočili a snažili se aspoň trochu upravit. Dokonale je vyvedlo z míry, že se velký muž osobně, jen tak z ničeho nic, objevil v úterý v půl desáté večer. Doreen nemohla najít boty.

Tiše si povídali o Joshovi a o jeho stavu. Senátor prohlásil, že je tady ve městě služebně, jen projíždí cestou do Washingtonu, ale že se dozvěděl, co se stalo, a tak se musel aspoň zastavit a pozdravit je. Jeho přítomnost je hluboce dojala. Přesněji řečeno, ohromila je; nechtělo se jim tomu uvěřit.

Celou scénu přerušila sestra, která přišla upozornit, že je načase zhasnout. Senátor objal Doreen, políbil ji na tvář, stiskl její ruce ve svých, slíbil, že kdyby mohl nějak pomoci, udělá všechno, co bude v jeho silách, a odešel z pokoje s Ronem. Ten utrpěl další šok, když zjistil, že v hale nečeká vůbec žádný doprovod. Ani jeden asistent, poskok, bodyguard ani řidič. Vůbec nikdo.

Senátor je přijel navštívit úplně sám. Tím víc to gesto pro Rona znamenalo.

Když kráčeli chodbou, Rudd zdravil všechny, které potkali, stejným umělým úsměvem a krátkým „Dobrý večer“. Tohle byli jeho lidé a on věděl, že ho zbožňují. Žvanil o nějakém nedůležitém sporu v kongresu a Ron se snažil tvářit, že ho to zajímá. V duchu si ale přál, aby toho Senátor už nechal a odešel. U východu mu Rudd popřál hodně štěstí, slíbil, že se bude za rodinu modlit, a znovu opakoval, že kdyby mohl jakkoli pomoci, mohou se na něj obrátit.

Když si tiskli ruce, dodal, jako by ho to právě teď napadlo: „Mimochodem, pane soudce, bylo by dobře uzavřít to odvolání Krane.“

Ron měl náhle ruku jako z hadrů a brada mu klesla. Snažil se přijít na nějakou odpověď. Zatímco lapal po dechu, Senátor ho dorazil: „Já vím, že určitě rozhodnete správně. Tyhle rozsudky náš stát ubíjejí.“

Rudd poplácal Rona po rameni, obšťastnil ho dalším umělým úsměvem a pak vyšel ze dveří.

Vrátil se zpět do limuzíny a přikázal řidiči, aby ho odvezl na severní předměstí. Stráví noc u své jacksonské milenky a brzo ráno se vrátí gulfstreamem do Washingtonu.

* * *

Ron ležel na lůžku a snažil se připravit na další dlouhou noc. Josh spal tak nepravidelně, že každá noc byla nové dobrodružství. Když o půlnoci přišla na obhlídku sestra, byli vzhůru oba, otec i syn. Doreen byla naštěstí v motelu a tvrdě spala díky malým zeleným pilulkám, které jim sestry podstrkovaly. Ron si vzal taky jednu a sestra dala sedativum Joshovi.

V děsivé tmě pokoje se Ron pokoušel srovnat si v hlavě návštěvu senátora Rudda. Je to prostě jenom arogantní politik, který klidně překročí hranice slušnosti, aby pomohl velkému dárci? Rudd bral peníze bez rozdílu od každého, kdo měl chuť je rozdávat, takže by nebylo žádné překvapení, kdyby jich hrst přijal i od Krane.

Neboje to složitější? Krane na Fiskovu kampaň nepřispěla ani centem. Ron prošel podrobně záznamy po kampani, kdyži jeho šokovalo, kolik peněz se vybralo a utratilo. Hádal se a přel s Tonym Zacharym ohledně toho, odkud peníze přišly. Všechno to máš ve zprávách, opakoval znova a znova Tony. A Ron ty zprávy četl. Jeho dárci byli ředitelé a obhájci a lobbistické skupiny, a všem šlo o omezení trestních náhrad. To věděl hned, když s kampaní začínal.

Tušil za tím spiknutí, ale vyčerpání ho nakonec přemohlo.

* * *

Někde v hlubokých kalných vodách chemického spánku uslyšel Ron pravidelné cvakání, které nemohl rozpoznat. Cvak, cvak, cvak, cvak, pořád ten stejný zvuk a velice rychlý.

Sáhl tmou na Joshovu postel a vzápětí vyletěl. Ve slabém světle z koupelny viděl svého syna v příšerném záchvatu. Celé jeho tělo se divoce třáslo. Tvář měl zkřivenou, ústa otevřená, oči vytřeštěné. To cvakání a rachocení bylo stále silnější. Ron zazvonil na ošetřovatelku, pak popadl Joshe za ramena a pokusil se ho uklidnit. Ohromilo ho, jak prudký záchvat to je. Dovnitř vběhly dvě sestry a ujaly se velení. Hned za nimi se objevila třetí a pak i lékař. Moc toho dělat nemohli, jen vložit chlapci do úst zábranu, aby se nekousl do jazyka.

Když už se na to Ron nevydržel dívat, zacouval do rohu a odtamtud sledoval surrealistický obraz svého těžce zraněného syna pod hejnem pomocných rukou, postel, jak se třese, postranice, jak cvakají. Záchvat konečně ustoupil a sestry začaly chlapci omývat tvář studenou vodou a mluvit na něj dětskými hlasy. Ron vyklouzl z pokoje a dal se na další bezmyšlenkovité putování po chodbách.

Záchvaty pokračovaly nepravidelně po čtyřiadvacet hodin, pak z ničeho nic ustaly. Tou dobou byli už Ron a Doreen příliš vyčerpaní a zničení, než aby se zmohli na cokoli jiného než dívat se na syna a modlit se, aby zůstal klidný. Objevili se další doktoři, všichni se tvářili vážně a hovořili mezi sebou v nesrozumitelných termínech. Nařídili další testy a Joshe odvezli na několik hodin pryč. Pak ho zase vrátili.

Dny ubíhaly a splývaly. Čas nic neznamenal.

* * *

V sobotu ráno Ron vklouzl do své kanceláře v Gartinově budově. Oba jeho asistenti tam byli, požádal je o to. Bylo tu dvanáct případů k rozhodnutí a Ron přečetl jejich krátké shrnutí a doporučení. Úředníci měli nachystaný svůj vlastní malý seznam a byli připravení ho projít.

Odsouzení za znásilnění v Rankin County. Potvrzeno jednomyslně.

Volební spor z okresu Bolivar. Potvrzeno, se sedmi dalšími.

Absolutně nudný kravál kolem nějaké zajištěné transakce u okresu Panola. Schváleno jednomyslně.

A tak dál. Prvních deset případů bylo vyřízeno za dvacet minut. Ron byl roztržitý a o práci se moc nezajímal.

„Bakerová versus Krane Chemical!“ řekl úředník.

„Co se povídá?“ zeptal se Ron.

„Zatím čtyři čtyři, a obě strany si jdou po krku. Calligan a spol. jsou kvůli vám dost nervózní. McElwayne a jeho strana jsou zvědaví. Všichni sledují a čekají.“

„Myslí si, že jsem se složil?“

„Nikdo si není jistý. Myslí si, že jste ve velkém stresu, a taky se spekuluje, že vzhledem k tomu, co se stalo, jste úplně obrátil nebo tak něco.“

„Ať si klidně myslí, co chtějí. Krane a tu léčebnu si ještě rozmyslím.“

„Uvažujete o tom, že byste ty rozsudky potvrdil?“ zeptal se druhý úředník.

Ron se už naučil, že většinu drbů, které u soudu kolují, vytvářejí a roznášejí úředníci. Všichni.

„Nevím,“ řekl. Za třicet minut byl už zpátky v nemocnici.

38

O osm poději, za deštivého nedělního rána, naložili Joshe Fiska do sanitky, aby ho převezli do Brookhavenu. V tamní nemocnici bude jen pět minut od domova. Budou ho tam asi týden sledovat, a když všechno dobře půjde, pustí ho pak domů.

Doreen jela v sanitce s ním.

Ron zamířil do Gartinovy budovy a do své kanceláře ve čtvrtém patře. Nikde nikdo nebyl, což přesně chtěl. Potřetí či počtvrté si přečetl Calliganovo zdůvodnění zamítnutí rozsudku v případu Bakerová versus Krane Chemical, a ačkoli s ním kdysi naprosto souhlasil, teď měl svoje pochybnosti. Jako by ho psal Jared Kurtin osobně. Calligan zpochybnil prakticky všechny odborníky, kteří v případu svědčili. Kritizoval soudce Harrisona za to, že jejich svědectví vůbec připustil. Nejostřejšími slovy odsoudil experta, který spojil karcinogenní vedlejší produkty se skutečnými případy rakoviny, a nazval jeho vyjádření „v nejlepším případě spekulativním“. Prosazoval dokázání nedokazatelného, totiž zcela jasné spojení mezi toxiny v bowmoreské vodě a rakovinou Chada a Peta Bakerových. Jako vždycky kvílel nad výší přisouzené částky a vinil z ní právníky Jeanette Bakerové, kteří příliš rozvířili vášně a ovlivnili tak porotu.

Rod si znovu přečetl vyjádření soudce McElwayna a i to mu teď připadalo jiné.

Bylo načase hlasovat, rozhodnout se, a on na to prostě neměl žaludek. Byl unavený z toho případu, unavený z nátlaku, unavený ze vzteku nad tím, že s ním jako s pěšcem po šachovnici postrkovali mocní, které měl rozpoznat dřív. Byl vyčerpaný z té hrůzy s Joshem a chtěl jen odjet domů. Nebyl si už jistý, jestli je vůbec schopen rozhodnout správně, a už si ani nebyl jistý, co to je, to „správně“. Modlil se tak dlouho, že ho uži modlitby unavovaly. Snažil se vysvětlit svoje pochyby Doreen, ale ta byla stejně nervózní a duchem nepřítomná jako on.

Když rozsudek zvrátí, zradí své skutečné pocity. Jenže ty pocity se změnily, nebo ne? Jak může jako nezaujatý právník najednou přeběhnout úplně na opačnou stranu jen kvůli vlastní rodinné tragédii?

Když rozsudek potvrdí, zradí ty, kdo ho volili. Třiapadesát procent lidí volilo Rona Fiska, protože věřilo jeho názorům. Nebo ne? Nevolili ho spíš proto, že měl tak dobrý marketing?

Bylo by to fér ke všem těm Aaronům, kdyby Ron sobecky změnil svou soudní filosofii kvůli vlastnímu synovi?

Nenáviděl ty otázky. Vyčerpávaly ho ještě víc. Přecházel po své kanceláři, zmatenější než kdy dřív, a uvažoval o tom, že zase odejde. Tak uteč, říkal si. Jenže už byl unavený z utíkání a přecházení a mluvení do prázdných stěn.

Sedl ke stroji a naťukal své vyjádření: „Souhlasím se soudcem Calliganem a podporuji jeho názor, ale činím tak se značnými rozpaky. Tento soud, za mé součinnosti a vlastně vzhledem k mé přítomnosti, se rychle stal zaslepeným ochráncem těch, kdo si přejí tvrdě omezit náhrady škod ve všech oblastech civilního práva. Je to nebezpečný směr.“

Pak napsal druhé vyjádření, v případu té léčebny pro staré lidi: „Souhlasím se soudcem Albrittonem a potvrzuji rozsudek obvodního soudu v okrese Webster. Jednání léčebny zdaleka nedosahuje standardů péče vyžadované našimi zákony.“

Pak napsal ještě zprávu soudu v tomto znění: „Po příštích třicet dní si beru volno od všech soudních záležitostí. Je mě potřeba doma.“

* * *

Nejvyšší soud státu Mississippi vyvěšuje svá rozhodnutí na svých internetových stránkách každý čtvrtek v poledne.

A každý čtvrtek tou dobou sedí pěkných pár právníků nervózně u počítače nebo si zařídí, aby to někdo udělal za ně. Jared Kurtin tím úkolem pověřil svého koncipienta. Sterling Bintz v tutéž hodinu sledoval internet ze svého smartphonu, ať už byl kdekoli na světě. F. Clyde Hardin, který žil, pokud šlo o techniku, pořád ještě v době kamenné, seděl potmě ve své zamčené kanceláři, pil oběd a čekal. Každý advokát v bowmoreském případu byl ve střehu.

Stejně čekalo i několik neprávníků. Tony Zachary a Barry Rinehart si spolu telefonovali pokaždé, když se rozhodnutí objevila. Carl Trudeau každý týden počítal minuty. Ve středním a dolním Manhattanu monitorovaly soudní webovou stránku desítky burzovních analytiků. Denny Ott jedl sendvič se svou ženou ve své kanceláři v kostele. Vedle na faře počítač nebyl.

A nikde se na onu magickou hodinu nečekalo s takovým napětím a strachem jako v ošuntělých kancelářích firmy Payton&Paytonová. Celá firma se shromáždila v Jámě, u neustále zavaleného stolu, a obědvala; Sherman se přitom bez přestání díval do svého laptopu. První čtvrtek v květnu, ve 12.15, oznámil: „Je to tam.“ Všichni odstrčili jídlo, vzduch jako by zřídl. Těžko se dýchalo. Wes se nedíval na Mary Grace. Mary Grace se nedívala na Wese. Vlastně nikdo se nedíval na nikoho.

„Vyjádření psal soudce Arlon Calligan,“ pokračoval Sherman. „Jen to proběhnu. Pět stran, deset stran, patnáct stran, většinový názor jednadvacet stran dlouhý, podpořili Romano, Bateman, Ross, Fisk. Rozsudek zrušen v celém rozsahu. Konečné rozhodnutí ve prospěch obžalovaného, Krane Chemical.“

Sherman pokračoval: „Romano souhlas, čtyři strany obvyklých keců. Krátký souhlas Fisk.“ Odmlčel se a dále listoval stránkami. „A pak dvanáctistránkové nesouhlasné stanovisko McElwayna, podpořil Albritton. Víc vědět nepotřebuju. Tenhle hnůj nebudu číst aspoň měsíc.“ Vstal a odešel.

„Překvapuje to někoho?“ zeptal se Wes. Nikdo neodpověděl.

F. Clyde Hardin se rozplakal u svého stolu. Čekal tuhle katastrofu už měsíce, ale přesto ho zasáhla. Jeho jediná šance na zbohatnutí byla ta tam a s ní i všechny jeho sny. Proklínal Sterlinga Bintze a jeho pitomou žalobu. Proklínal Rona Fiska a zbylé čtyři šašky z většiny. Proklínal tupé ovce z Cary County a z celého jižního Mississippi, kteří se nechali zblbnout, aby hlasovali proti Sheile McCarthyové. Nalil si další vodku a pak nadával a pil a nadával a pil, dokud neusnul s hlavou na stole.

Osedm domů dál zvedla Babe telefon a dozvěděla se, co se stalo. Její kavárna byla za chvíli plná lidí z Main Street, kteří si přišli pro odpovědi, drby a podporu. Mnozí tu zprávu vůbec nedokázali pochopit. Žádná očista, žádný nový začátek, žádné kompenzace, žádné omluvy. Krane Chemical z toho vyvázla a může na celé město a na svoje oběti dělat dlouhý nos.

Dennymu Ottovi volala Mary Grace. Krátce shrnula, co se stalo, a zdůraznila, že tím proces končí. Žádná další průchodná cesta neexistuje. Jediná možnost je odvolat se k Nejvyššímu soudu USA a oni samozřejmě příslušné papíry předloží. Jenže není šance, že by se soud takovým případem vůbec rozhodl zabývat. Ona a Wes za pár dní do Bowmore přijedou a sejdou se se svými klienty.

Denny a jeho žena otevřeli společenskou síň, připravili sušenky a láhve s vodou a čekali, až si jejich ovečky začnou přicházet pro útěchu.

* * *

Pozdě odpoledne vešla Mary Grace do Wesovy kanceláře a zavřela za sebou. Měla v ruce dva listy papíru a jeden mu podala. Byl to dopis jejich bowmoreským klientům. „Podívej se na to,“ řekla a sedla si, aby si to sama přečetla. Stálo tam:

Vážený kliente/vážená klientko,

dnes Nejvyšší soud státu Mississippi rozhodl ve prospěch Krčme Chemical. Rozsudek pro Jeanette Bakerovou byl zrušen v celém rozsahu, což znamená, že není možné ani žádat o nový proces, ani předložit novou žalobu. Máme v úmyslu požádat soud o opětovné slyšení, ale je to ztráta času. Budeme se odvolávat k Nejvyššímu soudu USA, ale to je také pouhá formalita. Soud se málokdy zabývá podobnými případy z jednotlivých států.

Dnešní rozhodnutí, jehož úplnou kopii vám příští týden pošleme, znamená, že nemůžeme dále pokračovat ve vaší žalobě proti Krane. Soud požaduje důkazy takového stupně, jaký znemožňuje prokázat Krane vinu.

A je víc než jasné, co by se stalo, kdyby byl témuž soudu předložen další případ.

Nedokážeme slovy vyjádřit svoje zklamání a hněv. Vedli jsme tuto bitvu pět let proti velké přesile a utrpěli jsme mnoho ztrát.

Naše ztráty ale nejsou ničím v porovnání s vašimi. Budeme na Vás i nadále myslet, modlit se za Vás a hovořit s Vámi, kdykoli nás budete potřebovat. Vaše důvěra nám byla ctí. Bůh Vám žehnej.

„Moc pěkné,“ kývl Wes. „Tak to rozešleme.“

* * *

To odpoledne se Krane Chemical prudce probrala k životu. Stoupla o 4,75 dolaru na akcii a uzavírala na 38,50. Pan Trudeau tak získal zpět miliardu, kterou ztratil, a další zisky ještě přijdou.

Svolal Bobbyho Ratzlaffa, Felixe Barda a další dva důvěrníky do své kanceláře na malou oslavu. Pili šampaňské Cristal, kouřili kubánské doutníky a navzájem si gratulovali k tomu skvělému obratu. Považovali teď Carla za génia, za pravého vizionáře. Ani v nejtemnějších dnech nezakolísal. Jeho mantra zněla: „Kupujte akcie. Kupujte akcie.“

Připomněl Bobbymu, co si slíbil v den, kdy padl rozsudek. Ani cent z jeho tvrdě vydělaných peněz se nikdy nedostane do ruky těm žebrákům a jejich slizkým právníkům.

39

Mezi hosty byl kdekdo, od tvrdých finančníků z Wall Street, jako byl sám Carl, až po Brianninu kosmetičku a dva nepříliš zaměstnané broadwayské herce. Byli tu bankéři se svými stárnoucími, ale hezky stavěnými manželkami a magnáti se svými dokonale vyhladovělými trofejemi. Byli tu ředitelé z Trudeau Group, kteří by byli mnohem raději kdekoli jinde, a chudí malíři z okruhu Muzea abstraktního umění, nadšení tím, že se projednou mohou přimíchat mezi smetánku. Bylo tu pár modelek, číslo 388 na čtyřstovkovém seznamu Forbesu, záložník z týmu New York Jets, reportér z Times s fotografem, který to všechno zaznamená, a reportér ze Journal, který nenapíše nic, ale nechtěl si nechat ujít mejdan. Dohromady se sešla asi stovka hostů, většinou hodně bohatých, ale nikdo z nich ještě neviděl takovou jachtu, jako byla Brianna.

Kotvila na Hudsonu v přístavu Chelsea a jediné plavidlo, které tam v tu chvíli bylo větší než ona, byla zakonzervovaná letadlová loď asi půl kilometru na sever. Ve výjimečném světě nemravně drahých plavidel se Brianna klasifikovala jako megajachta, což bylo víc než superjachta, ale zase ne ve stejné lize jako gigajachta. Ta poslední kategorie byla zatím výlučnou doménou hrstky softwarových x-iliardářů, saudských princů a ruských naftových gangsterů.

Na pozvánce stálo: „Manželé Carl a Brianna Trudeauovi Vás zvou na první plavbu své megajachty Brianna ve středu 26. května. Vyplouváme v 18.00 od mola 60.“

Jachta byla 58,5 metru dlouhá, čímž se řadila na jedenadvacáté místo v seznamu největších jachet registrovaných v Americe. Carl za ni zaplatil 60 milionů dva týdny po tom, co byl Ron Fisk zvolen, a pak věnoval dalších 15 milionů na renovace, vylepšení a různé hračky.

Teď byla vhodná chvíle se s ní pochlubit a přitom předvést jedno z nejdramatičtějších znovuzrození v historii byznysu. Osmnáctičlenná posádka ukazovala vybavení jachty hostům, kteří přijížděli a chápali se svých sklenek se šampaňským. Loď měla čtyři paluby nad hladinou a mohla by vozit třicet přátel ve veškerém myslitelném pohodlí po moři celý měsíc. (Ne že by měl Carl v úmyslu někdy dopustit, aby tak blízko něj žilo tolik lidí.) Ti šťastlivci, kteří budou pozváni na delší plavbu, budou mít k dispozici posilovnu s trenérem, salon krásy s masérkou, šest vířivek a šéfkuchaře čtyřiadvacet hodin denně. Večeřet budou u jednoho ze čtyř stolů rozmístěných po jachtě; u nejmenšího bylo deset míst, u největšího čtyřicet. Když se budou chtít bavit, je tu pro ně potápěčské vybavení, kajaky s průhledným dnem, devítimetrový katamarán a vodní skútry, a samozřejmě, co by to bylo za megajachtu bez helikoptéry. K dalším vymoženostem patřilo kino, čtyři krby, střešní paluba na slunění, vyhřívané kachlíčkové podlahy v koupelnách, soukromý bazén pro nudisty a kilometry mahagonu, mosazi a italského mramoru. Kajuta Trudeauových byla větší než jejich ložnice doma. A v slavnostní jídelně na třetí palubě Carl konečně našel trvalé místo pro Znásilněnou Imeldu.

Už nikdy ho neuvítá v předsíni bytu, až se po těžkém dni vrátí z kanceláře.

Na hlavní palubě hrálo smyčcové kvarteto. Brianna odrazila od břehu a zamířila po Hudsonu k jihu. Byl soumrak, nádherně zapadalo slunce a nad výhledem na jižní Manhattan od řeky se tajil dech. Město pulzovalo svou horečnou energií a sledovat ho z paluby tak krásné lodi bylo fascinující. Ke kráse výhledu přispíval i kaviár a šampaňské. Ti na přívozech a menších lodích kulili na Briannu oči, jak si to pomocí svých dvou motorů o síle dvou tisíc koňských sil tiše šine kolem.

Malá armáda číšníků ve fracích se obratně proplétala po palubách a roznášela pití na stříbrných tácech a jednohubky tak hezké, že je bylo škoda jíst. Carl většinu svých hostů ignoroval a trávil čas hlavně s těmi, kteří mu byli tak či onak podřízeni. Brianna se chovala jako dokonalá hostitelka, plula od skupinky ke skupince, líbala všechny muže a všechny ženy a dávala si záležet na tom, aby ji každý měl příležitost vidět.

Kapitán plul širokým obloukem, aby dopřál všem dostatek času prohlédnout si Ellis Island a Sochu svobody, a pak zamířil na sever směrem k Battery, na jižní špici Manhattanu. Byla už tma a ve finanční čtvrti zářily mrakodrapy. Brianna v celém svém majestátu plula vzhůru po East River, pod Brooklynským mostem, pod Manhattanským mostem, pod Williamsburgským mostem. Smyčcový kvartet dohrál a z nejmodernějšího zvukového systému lodi se začaly linout největší hity Billyho Joela. Na druhé palubě se začalo tančit. Někoho hodili do bazénu. Za ním naskákali další a šaty za chvíli nebyly povinné. To byli ti mladší z přítomných.

Podle Carlových pokynů kapitán obrátil loď u budovy OSN a zvýšil rychlost, i když toho si nikdo nevšiml. Carl v té chvíli dával interview ve své rozsáhlé kanceláři na třetí palubě.

Přesně v půl jedenácté, jak bylo plánováno, přistála Brianna u mola 60 a hosté se pomalu začali rozcházet. Manželé Trudeauovi se s nimi loučili, objímali je, líbali, mávali jim a přáli si, aby všichni co nejrychleji vypadli. Čekala je půlnoční večeře. Na palubě zůstalo čtrnáct lidí, sedm šťastných dvojic, které s nimi pojedou na pár dní na jih do Palm Beach. Převlékli se do méně formálního oblečení a sešli se v slavnostní jídelně na další skleničku, než šéfkuchař dokončí první chod.

Carl pošeptal prvnímu důstojníkovi, že je čas vyplout, a za patnáct minut Brianna znova odrazila od mola 60. Zatímco Carlova manželka okouzlovala hosty, on sám se na pár minut omluvil. Vystoupil na čtvrtou palubu až na vyhlídkový můstek, nejvyšší bod nad hladinou. Bylo to jeho oblíbené místečko na nové hračce.

Do vlasů mu foukal chladný vítr. Rukama se opřel o mosazné zábradlí a zadíval se na mohutné věžáky finanční čtvrti. Zahlédl i ten svůj a svou kancelář v pětačtyřicátém patře.

Všechno bylo skvělé. Akcie Krane byly těsně pod hodnotou 50 dolarů. Vydělal obrovské peníze. Jeho čisté jmění teď činilo tři miliardy a ještě stoupalo.

Někteří idioti támhle odtud se mu před osmnácti měsíci smáli. Krane je na dně. Trudeau je pitomec. Jak může někdo přijít o miliardu za den? Hýkali.

Smějí se ještě?

Co říkají teď, všichni ti odborníci?

Velký Carl Trudeau je zase převezl. Vykydal ten bowmoreský hnůj a zachránil svou společnost. Srazil své akcie až k zemi, koupil je za směšnou výprodejní cenu a teď je vlastnil prakticky všechny. A bohatl na nich.

Určitě se na seznamu Forbesu posune. A jak tak Carl plul po Hudsonu na samé špici své výjimečné lodi a se samolibým uspokojením hleděl na nablýskané věžáky namačkané kolem Wall Street, přiznal si, že na ničem jiném nezáleží.

Když teď měl tři miliardy, chtěl jich šest.

POZNÁMKA AUTORA

Cítím povinnost bránit svůj rodný stát, a učiním to tak, že celou řadu věcí popřu. Všechny postavy jsou zcela smyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami je náhodná. Neexistuje žádný okres Cary, žádné město Bowmore, žádná firma Krane Chemical ani žádný výrobek jménem Pillamar 5. Bichloronylen, aklar a cartolyx neexistují, aspoň pokud vím. Nejvyšší soud státu Mississippi má devět členů, ale žádný z nich neposloužil jako předloha nebo inspirace pro kohokoliv, koho jsem popsal nebo zmínil na předchozích stránkách. Žádná z organizací, asociací, skupin, neziskových organizací, myšlenkových trustů, kostelů, kasin ani společností není skutečná. Vymyslel jsem si je. Některá z měst a městeček můžete najít na mapě, jiná ne. Celá volební kampaň vznikla v mé fantazii. Proces jsem si vypůjčil z několika skutečných případů. Některé ze zmíněných budov skutečně existují, nevím ale jistě, které.

V minulém životě jsem byl poslancem mississippské Sněmovny reprezentantů a v této roli jsem měl co mluvit do vytváření zákonů. V této knize jsem některé zákony doplnil, upravil, ignoroval a některé i úplně znetvořil. Když člověk píše, občas to jinak nejde.

Některé zákony, zvlášť ty, které se týkají hraní v kasinech, to přežily bez mých zásahů.

Když jsem teď zpochybnil svou vlastní práci, musím říct, že v příběhu je i hodně pravdy. Dokud do soudních voleb smějí přitékat soukromé peníze, bude se stávat, že o místa u soudů budou bojovat protichůdné zájmové skupiny. Problémy, o které tu jde, jsou celkem běžné. Většinu soupeřících stran jsempopsal dostatečně věrně. Taktiky jsou až příliš dobře známé. A jejich výsledky nejsou moc zkreslené.

Jako vždycky mi radami a zkušenostmi pomohli jiní: Mark Lee, Jim Craig, Neal Kassell, Bobby Moak, David Gernert, Mike Ratliff, Ty, Bert Colley a John Sherman. Všem vám děkuji. Stephen Rubin vydal tuhle knížku, u Doubleday už dvacátou, a tamní tým – John Fontana, Rebecca Hollandová, John Pitts, Kathy Tragerová, Alison Richová a Suzanne Hertzová – se zase postaral, aby všechno klaplo.

A díky Renee za obvyklou trpělivost a za její hojné redakční poznámky.

John Grisham

1. října 2007

JOHN GRISHAM

ODVOLÁNÍ

Z anglického originálu The Appeal,

vydaného nakladatelstvím Doubleday v New Yorku roku 2008,

přeložila Veronika Volhejnová

Obálku navrhl Ivan Brůha

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 368

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2009 jako svou 4873. publikaci

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod

Euromedia Group, k. s. – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

distribuce.sd@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai