Přiznání

John Grisham

Knižní klub (2011)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Devět let čeká Donté Drumm - mladík tmavé pleti ze Slone, obviněný a odsouzený za znásilnění a brutální vraždu bělošské dívky Nicole Yaberové - v cele smrti na den, kdy bude popraven. Právě tak dlouho bojuje jeho právník o zvrácení rozsudku. Když už se zdá, že popravu nic neodvrátí, přizná se v jiném městě presbyteriánskému pastorovi skutečný vrah, Travis Boyette, k činu, za který má být Donté popraven. Začíná boj s časem a především s policejní a soudní mašinerií - ta však už dávno neslouží spravedlnosti, ale mnohem spíš osobním a kariérním ambicím politiků a policistů: pokud někdo jejich postavení ohrozí, neváhají ho obětovat - i kdyby šlo o život nevinného člověka. Román Přiznání, jehož zápletka opět vychází ze skutečného příběhu, je dalším Grishamovým výrazným protestem proti justiční praxi a zejména trestu smrti, uplatňovaným v mnoha státech USA.

Přeložil Jan Jirák

THE CONFESSION

Copyright © 2010 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © Jan Jirák, 2011

ISBN 978-80-242-3170-9

ČÁST PRVNÍ

ZLOČIN

1

Kostelník od Svatého Marka zrovna oškrábal z chodníku sedm centimetrů sněhu, když se vynořil muž s holí. Slunce už bylo vysoko, ale pořád skučel vítr. Teplota se držela na bodu mrazu. Muž měl na sobě pouze tenké montérky, letní košili, pořádně obnošené turistické boty a lehkou větrovku, která mu v téhle zimě nemohla být moc platná. Ale nezdálo se, že by mu to jakkoliv vadilo, a taky nijak nepospíchal. Kráčel volně, při chůzi trochu pokulhával a nakláněl se doleva, na stranu, kde si pomáhal holí. Došoural se po chodníku pomalu ke kapli a zastavil se u postranních dveří, na nichž visel tmavočervený nápis „Kancelář“. Nezaklepal a dveře nebyly zamčené. Vešel dovnitř zrovna v okamžiku, kdy se mu do zad opřel další poryv větru.

Místnost tvořila jakousi recepci a vypadala neuspořádaně a zaprášeně, přesně tak, jak to člověk čeká ve starém kostele. Uprostřed stál stůl a na něm jmenovka ohlašující přítomnost Charlotty Jungerové, jež seděla jen kousek za svým jménem. „Dobré jitro,“ pozdravila s úsměvem.

„Dobré ráno,“ odpověděl muž. Chvíle ticha. „Venku je pěkná zima.“

„To tedy je,“ přikývla a rychle ho odhadovala. Na první pohled na něm nebylo v pořádku to, že přišel bez kabátu a taky neměl nic na rukou a na hlavě.

„Počítám, že jste paní Jungerová,“ prohlásil a zadíval se na jmenovku.

„Ne. Paní Jungerová má dneska volno. Kvůli chřipce. Jsem Dana Schroederová, manželka pastora, jen tu zaskakuju. Co pro vás můžeme udělat?“

Stála tam jedna neobsazená židle a muž se na ni s nadějí zadíval. „Můžu?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ přikývla. Opatrně se posadil, jako by si každý pohyb musel předem promyslet.

„Pastor je u sebe?“ zeptal se muž a zadíval se přitom na velké zavřené dveře po levé straně.

„Ano, ale má jednání. Co pro vás můžeme udělat?“ Byla drobná a měla skvostný hrudník a těsný svetr. Od pasu dolů ji neviděl, bránil mu v tom stůl. Vždycky dával přednost menším ženám. Milá tvářička, velké modré oči, vystupující lícní kosti, prostě celkově pohledné děvče, dokonalá ženuška pastora.

Uplynulo už hodně vody od chvíle, kdy se naposledy dotýkal ženy.

„Potřebuju mluvit s reverendem Schroederem,“ oznámil jí a sepjal ruce jako k modlitbě. „Včera jsem byl v kostele, účastnil jsem se jeho bohoslužby a potřebuju, no, potřebuju s něčím poradit.“

„Má dnes moc práce,“ prohlásila a úsměvem. Skutečně hezké zuby.

„Mám dost naléhavej problém,“ nedal se muž.

Dana byla za Keitha Schroedera vdaná už dost dlouho, aby věděla, že z jeho kanceláře nikdy nikdo neodešel s nepořízenou, ať byl objednaný nebo nebyl. Navíc bylo studené pondělní ráno a Keith ve skutečnosti zase tak moc práce neměl. Pár telefonických hovorů, právě probíhající sezení s mladým párem, který se zrovna snažil vycouvat ze svatby, a pak obvyklé návštěvy v nemocnicích. Dana se chvíli přehrabovala ve věcech na stole, našla jednoduchý dotazník, což bylo jejím cílem, a řekla: „Dobře, vezmu si od vás pár základních informací a uvidíme, co se dá udělat.“ Pero už měla nachystané.

„Děkuju,“ vydechl muž a lehce se nahrbil.

„Jméno?“

„Travis Boyette.“ Bez vyzvání jí příjmem raději rovnou hláskoval. „Datum narození desátého října devatenáct set šedesát tři. Místo narození Joplin ve státě Missouri. Věk čtyřicet čtyři let. Rozvedený, bezdětný. Bez adresy. Bez zaměstnání. A bez vyhlídek.“

Dana si vše zapamatovala a její pero horečně hledalo příslušné kolonky k vyplnění. Mužova odpověď vyvolávala daleko víc otázek, než kolik malý formulář obsahoval. „Tedy, pokud jde o adresu,“ ozvala se a nepřestávala psát. „Kde tedy v současné době přebýváte?“

„V současný době jsem v péči ředitelství kansaských nápravných zařízení. Přeložili mě do Útulku, teda do reintegračního centra na Sedmnáctý ulici, jen pár bloků odtud. Chystám se na propuštění, čili jak oni s oblibou říkaj, na návrat do života. Pár měsíců strávím v tomhle reintegračním baráku v Topece a pak už jsem svobodnej člověk, kterýho na světě nic dobrýho nečeká, jen doživotní podmínka na krku.“

Pero se zastavilo, ale Dana dál zírala na jeho špičku. Najednou ztratila odvahu dál vyzvídat. Už se jí prostě moc nechtělo na cokoliv dalšího se ptát. Jenže když už jednou s tím výslechem začala, cítila povinnost svůj úkol dokončit. Co jiného by taky měli dělat, zatímco tu budou čekat, než se pastor uvolní?

„Nedal byste si kávu?“ zeptala se s jistotou, že je to naprosto neškodná otázka.

Rozhostilo se ticho, odmlka byla až příliš dlouhá, jako by se muž nemohl rozhodnout. „Jo, děkuju,“ ozval se konečně. „Bez mlíka, jen s trochou cukru.“

Dana chvatně vyběhla z místnosti a šla pro kávu. Pozoroval ji, když vycházela, pořádně si ji prohlédl a zaznamenal pěknou kulatou zadnici pod vytahanými domácími kalhotami, štíhlé nohy, sportovní ramena, dokonce i vlasy stažené do ohonu. Tak sto šedesát centimetrů, možná sto šedesát tři, maximálně padesát kilo.

Dala si na čas, ale když se vrátila, Travis Boyette tam seděl úplně stejně, jako když ho opustila, stále v té pozici modlícího se mnicha, konečky prstů pravé ruky se jemně dotýkal prstů levé ruky, černou dřevěnou hůl měl položenou přes stehna, pohled nepřítomně upíral na protější stěnu. Hlavu měl úplně holou, malou, dokonale kulatou a lesklou, a když mu podala šálek, napadlo ji, že by se ho mohla jen tak mimochodem zeptat, jestli přišel v raném věku o vlasy nebo jestli prostě dává přednost oholené hlavě. Po levé straně krku se mu táhlo zlověstné tetování.

Vzal si od ní kávu a poděkoval jí. Vrátila se na své místo, takže se mezi nimi opět ocitl stůl.

„Jste luterán?“ zeptala se, už zase s perem v ruce.

„Pochybuju. Vlastně nejsem vůbec nic. Nikdy mi kostel moc nechyběl.“

„Ale včera jste tu byl. Proč?“

Boyette držel hrnek oběma rukama u brady, jako myš ukusující sousto. Jestliže mu odpověď na jednoduchou otázku týkající se kávy zabrala deset vteřin, tak otázka ohledně kostela mohla vydat na hodinu. Napil se a olízl si rty. „Jak dlouho to podle vás může trvat, než mě reverend bude moct přijmout?“ zeptal se nakonec.

Už aby to bylo, pomyslela si Dana, protože se nemohla dočkat, až tenhle případ předá manželovi. Podívala se na hodinky a odpověděla: „Každou chvilku by měl být k dispozici.“

„Bylo by možný, že bysme tu jen tak seděli a trávili ten čas v tichosti?“ zeptal se s neochvějnou zdvořilostí.

Dana se z toho úderu chvíli vzpamatovávala a pak rychle dospěla k závěru, že trocha mlčení nezaškodí. Nakonec ji ale přece jen přemohla zvědavost. „Jistě, ale ještě mám jednu, poslední otázku.“ Zadívala se do dotazníku, jako kdyby tuhle poslední otázku vyžadoval on. „Jak dlouho jste byl ve vězení?“ zeptala se.

„Půlku života,“ odpověděl Boyette bez zaváhání, jako by podobnou otázku slyšel pětkrát denně.

Dana si něco zapsala, načež její pozornost přilákala klávesnice počítače ležící na stole. Začala do ní ťukat s takovým úsilím, jako by nečekaně musela stihnout termín, který se zničehonic přiblížil. V jejím mailu Keithovi stálo: „Mám tady odsouzeného zločince, který tvrdí, že s tebou musí mluvit. Do té doby neodejde. Vypadá docela snesitelně. Dal si kávu. Koukej to tam nějak ukončit.“

O pět minut později se otevřely dveře do pastorovy pracovny a vyklouzla jimi mladá žena. Utírala si oči. Následoval ji její bývalý snoubenec, který se dokázal mračit a usmívat současně. Ani jeden z nich na Danu nepromluvil. Ani jeden z nich nevzal na vědomí Travise Boyetta. Vytratili se.

Když za nimi zapadly dveře, Dana se podívala na Boyetta. „Ještě okamžik,“ řekla a chvatně vstoupila do manželovy kanceláře, aby ho rychle informovala, o co jde.

* * *

Reverendovi Keithu Schroederovi bylo pětatřicet let, deset let už byl šťastně ženatý s Danou a byl otcem tří synů, kteří se narodili po jednom v intervalech po dvaceti měsících. Už dva roky sloužil jako pastor v kostele svátého Marka, předtím působil v jednom kostele v Kansas City. Jeho otec byl luteránský duchovní v důchodu a Keith si neuměl představit, že by mohl dělat něco jiného. Vyrůstal v malém městečku poblíž St. Louis, vzdělání získal ve školách ve stejné oblasti a s výjimkou školního výletu do New Yorku a líbánek strávených na Floridě nikdy neopustil Středozápad. Jeho farníci ho v zásadě uznávali, i když čas od času to ve vzájemném vztahu zaskřípalo. Největší vlna odporu se proti němu v kongregaci zvedla, když Keith vloni v zimě během sněhové bouře otevřel suterén kostela bezdomovcům, aby se měli kde schovat. Když sníh roztál, některým bezdomovcům se nechtělo odejít. Město podalo trestní oznámení kvůli neoprávněnému užívání prostor a v novinách se objevil lehce pobouřený článek.

Předcházejícího dne si za téma svého kázání vybral odpuštění – nekonečnou a vše překonávající sílu Boha odpouštět nám naše hříchy, ať jsou jakkoliv ohavné. Hříchy Travise Boyetta byly úděsné, neuvěřitelné, hrůzné. Jeho zločiny proti lidskosti mu nepochybně zajišťovaly smrt a po smrti věčné zatracení. V této etapě svého ubohého života byl Travis přesvědčen, že odpuštění se nikdy nemůže dočkat. Byl ale zvědavý.

„Z reintegračního programu tu pár lidí máme,“ prohlásil Keith. „Navíc tam chodím sloužit bohoslužby.“ Seděli v rohu pracovny na prosezených plátěných židlích a vypadali jako dva noví kamarádi, kteří se sešli na kus řeči. Kousek od nich hořela falešná polena ve falešném krbu.

„Není to špatný místo,“ přikývl Boyette. „Rozhodně lepší než lapák.“ Byl to křehký mužík s bledou pletí člověka, který se zdržuje v málo osvětlených prostorách. Kostnatá kolena tiskl k sobě a měl přes ně položenou černou hůl.

„A o kterou věznici šlo?“ zeptal se Keith a v ruce držel kouřící hrnek čaje.

„To by byl dlouhej seznam. Posledních šest let v Lansingu.“

„A za co jste byl odsouzen?“ zeptal se pastor ve snaze získat nějaké informace o jeho zločinech, aby se o tom muži dověděl alespoň něco. Násilí? Drogy? Nejspíš. Na druhou stranu by Travis klidně mohl být defraudant nebo mít na krku daňové úniky. Vlastně to nebyl typ člověka, který by někomu dokázal opravdu ublížit.

„Mám na triku hodně zlejch věcí, pastore. Ani si to všechno nepamatuju.“ Vyhýbal se pohledu z očí do očí. Veškerou pozornost věnoval koberečku pod nohama. Keith se napil čaje, pozorně se na muže zadíval a všiml si, že má tik. Vždycky po několika vteřinách škubl celou hlavou nepatrně doleva. Bylo to takové rychlé cuknutí, po němž následovalo daleko razantnější vrácení hlavy zpátky na původní místo.

Po chvilce naprostého ticha se Keith zeptal: „O čem jste se mnou vlastně chtěl mluvit, Travisi?“

„Mám nádor na mozku, pastore. Maligní, zhoubnej, neléčitelnej. Kdybych měl prachy, moh bych s tím něco dělat – ozařování, chemoterapii, prostě obvyklý věci – a snad bych na tom vydělal pár měsíců, možná rok. Jenže je to glioblastom, čtvrtej stupeň, a to znamená, že jsem mrtvej muž. Půl roku, rok, na tom vlastně nezáleží. Za pár měsíců to zabalím.“ Nádor se ozval, jako by čekal na narážku. Boyette zkřivil obličej, předklonil se a začal si třít spánky. Ztěžka, namáhavě oddychoval a zdálo se, že mu bolest projíždí celým tělem.

„To mě moc mrzí,“ prohlásil Keith a naplno mu došlo, jak tahle věta ani trochu neodpovídá celkové situaci.

„Zatracená hlava,“ sykl Boyette, oči pevně zavřené. Několik minut přemáhal bolest a nic neříkal. Keith ho bezmocně sledoval a kousal se do jazyka, aby nevyhrkl nějakou další hloupost, jako třeba „nemám vám přinést tylenol, Travisi?“. Pak bolest polevila a Boyette se uvolnil. „Promiňte,“ řekl.

„Kdy vám na to přišli?“ zeptal se Keith.

„Nevím. Asi před měsícem. Bolesti hlavy začaly v létě v Lansingu. Umíte si jistě představit, za co tam stála zdravotní péče, takže mi moc nepomohli. Když mě pustili a převezli sem, vzali mě do nemocnice svatýho Františka, udělali testy, prohnali mě přístroji a zjistili, že mám uprostřed hlavy vejce, přesně mezi ušima, příliš hluboko, než aby šlo vyoperovat.“ Zhluboka se nadechl, potom vypustil vzduch z plic a poprvé se dokázal usmát.

Vlevo nahoře mu chyběl zub a díra, která po něm zela, byla nápadná. Keitha se zmocnilo podezření, že i zubařská péče má ve věznici daleko k ideálnímu stavu.

„Počítám, že lidi jako já jste už v životě potkal,“ poznamenal Boyette. „Lidi, co je čeká smrt.“

„Čas od času. Tohle povolání to s sebou nese.“

„A počítám, že tyhle lidi maj sklon brát opravdu vážně boha, a nebe a peklo a všechny tyhle věci.“

„Ovšemže ano. Je to v lidské přirozenosti. Když se musíme smířit s vlastní smrtelností, přemýšlíme o posmrtném životě. Jak jste na tom vy, Travisi? Věříte v Boha?“

„Někdy jo, někdy ne. Ale i když v něj zrovna věřím, stejně o tom pořád pochybuju. Pro vás je snadný věřit v Boha, protože máte snadnej život. To se o mně říct nedá.“

„Chcete mi vyprávět svůj příběh?“

„Vlastně ani ne.“

„Tak proč jste sem přišel, Travisi?“

Tik. Když se hlava opět uklidnila, Boyette přelétl očima po místnosti a pak soustředil pohled na pastora. Dlouho na sebe zírali, ani jeden při tom nemrkl. Nakonec prolomil mlčení Boyette: „Pastore, spáchal jsem pár špatnejch skutků. Ublížil několika nevinnejm lidem. A nejsem si jistej, že to všechno chci s sebou tahat do hrobu.“

Konečně jsme se někam dostali, pomyslel si Keith. Tíha nepřiznaného hříchu. Stud nad pohřbenou vinou. „Kdybyste mi řekl o těch špatných skutcích, možná by to pomohlo. Zpověď je nejlepší způsob, jak začít.“

„A je tohle důvěrný?“

„Z velké části ano, ale existuje pár výjimek.“

„Jakejch výjimek?“

„Když se mi vyzpovídáte a já na základě toho dojdu k závěru, že můžete být nebezpečný sám sobě nebo někomu jinému, tak se důvěrná povaha zpovědi ruší. Můžu podniknout přiměřené kroky, abych vás nebo další osoby chránil. Jinými slovy, můžu požádat o pomoc.“

„Vypadá to dost složitě.“

„Ve skutečnosti to není tak zlé.“

„Heledte, pastore, mám pár ohavnejch kousků na triku, ale je jedna věc, která mě už dlouhý roky pronásleduje. Musím o tom s někým mluvit a nemám se kam obrátit. Když vám povím o strašlivým zločinu, kterej jsem před lety spáchal, musíte si to nechat pro sebe?“

Dana si do vyhledávače zadala přímo ředitelství kansaských nápravných zařízení a během několika vteřin měla přístup do zpackaného života Travise Dalea Boyetta. V roce 2001 odsouzen na deset let za pokus o znásilnění. Současný stav: uvězněn.

„Současný stav je v pracovně mého muže,“ zamumlala si pro sebe a dál bušila do kláves.

V roce 1991 odsouzen v Oklahomě na dvanáct let za sexuálně motivované těžké ublížení na zdraví s přitěžujícími okolnostmi. Propuštěn v roce 1998 na podmínku.

V roce 1987 odsouzen v Missouri na osm let za pokus o sexuálně motivované ublížení na zdraví. Propuštěn na podmínku v roce 1990.

V roce 1979 odsouzen v Arkansasu na dvacet let za sexuálně motivované těžké ublížení na zdraví s přitěžujícími okolnostmi. Propuštěn v roce 1985 na podmínku.

Ve státech Kansas, Missouri, Arkansas a Oklahoma byl Boyette registrován na seznamu sexuálních násilníků.

„Zrůda,“ řekla si v duchu. Přiložená fotografie ukazovala podstatně tělnatějšího a mladšího muže s řídnoucími tmavými vlasy. Dana rychle shrnula zločincovy záznamy a výsledek poslala Keithovi mailem do jeho počítače. Neměla strach, že by manželovi hrozilo nějaké nebezpečí, ale chtěla mít toho gaunera z domu.

Po hodině a půl nepříjemné konverzace s minimálním výsledkem začalo Keitha celé setkání unavovat. Boyette nejevil sebemenší zájem o boha, a jelikož právě bůh představoval oblast Keithovy odbornosti, vypadalo to, že se v tomhle případě moc neuplatní. Nebyl mozkový chirurg. Neměl znalosti, které by mohl Travisovi nabídnout.

Tlumený zvuk připomínající cinkání starobylého domovního zvonku ohlásil, že mu do počítače dorazila nová pošta. Dvě stisknutí zvonku by znamenala, že ho někdo chce navštívit. Tohle trojí zazvonění ale signalizovalo, že pro něj z předpokoje odešel vzkaz. Předstíral, že si ničeho nevšiml.

„K čemu máte tu hůl?“ zeptal se zdvořile.

„Basa je drsný místo k životu,“ odpověděl Boyette. „Dostal jsem se do rvačky, do který jsem se dostat neměl. Schytal jsem to do hlavy. Nádor mám nejspíš od toho.“ Měl dojem, že je to veselé, a tak se vlastnímu vtipu zasmál.

Keith považoval za svou povinnost přidat i pokus o uchechtnutí, pak vstal, došel ke stolu a prohlásil: „Víte co, dám vám svou navštívenku. Můžete mi kdykoliv zavolat. Tady budete vždycky vítán, Travisi.“ Sáhl po navštívence a zadíval se přitom na monitor. Čtyři, počítal, čtyři tresty, všechny spojené se sexuálně motivovaným násilím. Vrátil se k židli, podal navštívenku Travisovi a posadil se.

„Vězení je zvlášť drsné místo pro vězně usvědčené ze znásilnění, že je to tak, Travisi?“ poznamenal.

Člověk se přestěhuje do nového města. Tam musí zajít na policejní stanici nebo k soudu a nechat se registrovat jako sexuální násilník. Po dvaceti letech téhle praxe prostě dospěje k závěru, že to o něm ví úplně každý. Všichni ho pozorují. Boyette ani nevypadal překvapeně. „Hodně drsný,“ přitakal. „Ani si nepamatuju, kolikrát po mně někdo vyjel.“

„Travisi, podívejte se, nechce se mi probírat zrovna tohle téma. Mám ještě nějaké pochůzky. Kdybyste za mnou chtěl znova přijít, tak přijďte, ale zavolejte předem. Budu rád, když vás tuhle neděli uvidím na bohoslužbě.“ Keith si nebyl jist, že to myslí vážně, ale alespoň to znělo upřímně.

Boyette vytáhl z kapsy větrovky složený list papíru. „Slyšel jste někdy o případu Dontého Drumma?“ zeptal se, když papír podával Keithovi.

„Ne.“

„Černej kluk v jednom malým městě ve východním Texasu, odsouzenej v roce 1999 za vraždu. Přiznal, že zabil roztleskávačku ze střední školy, bílou holku, jejíž tělo se nikdy nenašlo.“

Keith papír rozložil. Šlo o kopii krátkého článku z novin, které vycházejí v Topece, bylo na něm nedělní, tedy včerejší datum.

Keith rychle přelétl text očima a podíval se na policejní snímek Dontého Drumma. Na článku nebylo nic výjimečného, prostě jen další běžná poprava v Texasu spolu s dalším běžným prohlášením odsouzeného, že je nevinen. „Poprava je naplánovaná na tenhle čtvrtek,“ poznamenal Keith a vzhlédl.

„Tak já vám něco povím, pastore. Dostali špatnýho chlápka. Tenhle kluk neměl s tou vraždou nic společnýho.“

„Jak to víte?“

„Nemají žádný pořádný důkazy. Ani jeden důkaz. Poldové se rozhodli, že to udělal, vymlátili z něj přiznání a teď se ho chystaj oddělat. Je to špatně, pastore. Úplně špatně.“

„Jak to, že to tak dobře víte?“

Boyette se trochu naklonil dopředu, jako by se chystal pošeptat něco, co nikdy předtím neřekl nahlas. Keithovi každou vteřinou bušil tep rychleji a rychleji. Ale žádná slova se neozvala. Nastala další dlouhá odmlka, během níž na sebe oba muži zírali.

„Říká se tu, že tělo se nikdy nenašlo,“ poznamenal Keith. Musím ho rozmluvit.

„Přesně. Vymysleli si pohádku o tom, že ten kluk holku unes, znásilnil, udusil a pak hodil tělo z mostu do Červený řeky. Naprostej blábol od začátku do konce.“

„Takže vy víte, kde to tělo je?“

Boyette se narovnal a zkřížil paže na prsou. Začal přikyvovat. Tik. Pak další tik. Když byl pod tlakem, tiky přicházely rychleji.

„Zabil jste ji, Travisi?“ zeptal se Keith a ta otázka ho samotného vyděsila. Ještě před pěti minutami si v duchu sestavoval seznam famíků, které musí po okolních nemocnicích navštívit. Uvažoval, jak by se mu mohlo podařit vystrnadit Travise z budovy. A teď tady spolu tancují kolem vraždy a ukryté mrtvoly.

„Nevím, co mám dělat,“ řekl Boyette, když ho tvrdě zasáhla další vlna bolesti. Předklonil se, jako by chtěl zvracet, a obě dlaně si pevně tiskl k hlavě. „Umírám, je to jasný? Za pár měsíců bude po mně. Proč by měl ten kluk pojít taky? Nikomu nic neudělal.“ Oči měl vlhké a obličej zkřivený.

Keith sledoval, jak se Boyette chvěje. Podal mu papírový kapesníček a díval se, jak si Travis otírá obličej. „Nádor roste,“ prohlásil Boyette. „Každej den o něco zvětší tlak na lebku.“

„Máte nějaké léky?“

„Něco jo. Nezabíraj. Musím už jít.“

„Mám dojem, že jsme ještě neskončili.“

„Ale jo, skončili.“

„Kde je to tělo, Travisi?“

„To ani nechtějte vědět.“

„Chci to vědět. Možná dokážeme té popravě ještě zabránit.“

Boyette se rozesmál. „Vážně? V Texasu to teda moc nadějný není.“ Pomalu vstal a zaťukal holí do koberce. „Děkuju vám, pastore.“

Keith nevstal. Místo toho Boyetta pozoroval, jak rychle vychází z pracovny.

Dana zírala na dveře a odmítala se usmát. Po Boyettově „díky“ se zmohla na slabé „sbohem“. Načež byl pryč, zpátky na ulici bez kabátu a rukavic, alejí to bylo úplně jedno.

Její manžel se nehýbal. Dál seděl shrbený na židli, nepřítomně se díval na stěnu a v ruce držel kopii novinového článku. „Není ti něco?“ zeptala se. Podal jí výstřižek a ona si ho přečetla.

„Nedochází mi tady nějaká souvislost,“ prohlásila, když byla se čtením hotova.

„Travis Boyette ví, kde je to tělo pohřbené. Ví to, protože ji zabil.“

„On se přiznal, že ji zavraždil?“

„Téměř. Říká, že má neoperovatelný mozkový nádor a že během několika měsíců zemře. Říká, že Donté Drumm nemá s tou vraždou nic společného. A rozhodně trvá na tom, že ví, kde se dá tělo najít.“

Dana se posadila na pohovku a zabořila se mezi polštáře a přehozy. „A ty mu věříš?“

„Je to starý kriminálník, Dano, trestanec. Vždycky bude radši lhát než mluvit pravdu. Člověk by mu neměl věřit ani slovo.“

„Ty mu ale věříš?“

„Myslím, že ano.“

„Jak mu můžeš věřit? Proč?“

„Trpí, Dano. A nejenom kvůli nádoru. O té vraždě a o mrtvém těle něco ví. Ví toho hodně a je upřímně rozčilený ze skutečnosti, že má být popraven nevinný člověk.“

Jako člověk, který trávil většinu času tím, že naslouchal choulostivým problémům svých bližních a nabízel jim útěchu a rady, na něž spoléhali, vypracoval se Keith na moudrého a všímavého pozorovatele. A mýlil se jen velmi zřídka. Dana byla daleko dřív hotova s názorem, měla daleko větší sklon ke kritizování a odsuzování a častěji se mýlila.

„Tak co si o tom myslíte, pastore?“ zeptala se.

„Obětujeme na to tak hodinu a zkusíme zjistit, co se dá. Pár věcí si ověříme: bude skutečně propuštěn na podmínku? A pokud ano, kdo je jeho probační úředník? Léčili ho někdy u Svatého Františka? Má mozkový nádor? A pokud ano, je skutečně neléčitelný?“

„Bez jeho souhlasu se k jeho lékařským záznamům nemůžeme dostat.“

„Jistě, ale snad se nám i tak podaří něco ověřit. Zavolej doktoru Herzlichovi – byl včera na bohoslužbě?“

„Ano.“

„Myslel jsem si to. Zavolej mu a zkus něco zjistit. Dneska ráno by zrovna měl mít službu u Svatého Františka. Zavolej taky propouštěcí komisi, třeba se něco dovíš ohledně té podmínky.“

„A co budeš dělat ty, zatímco já budu žhavit dráty?“

„Sednu si k internetu a pokusím se zjistit, co se dá, o té vraždě, o procesu, o odsouzeném, prostě všechno, co se tam tehdy dělo.“

Oba vstali a najednou měli naspěch. „A co když je to všechno pravda, Keithe?“ zarazila se Dana. „Co když se přesvědčíme, že ten gauner mluvil pravdu?“

„V tom případě budeme muset něco podniknout.“

„Jako třeba co?“

„Nemám ani tušení.“

2

Otec Robbieho Flaka koupil tu starou nádražní budovu v centru Slone v roce 1972, když byl Robbie ještě na střední škole a těsně předtím, než se město rozhodlo, že ji nechá strhnout. Pan Flak nadělal nějaké peníze na tom, že podával žaloby na vrtařské společnosti, a potřeboval trochu odlehčit peněžence. Se svými společníky nádraží opravil, přestěhovali se tam a následujících dvacet let přiměřeně prosperovali. Tedy rozhodně nebyli bohatí, alespoň podle texaských měřítek ne, ale byli to úspěšní právníci a jejich firma se ve městě těšila dobré pověsti.

Potom se na scéně objevil Robbie. Začal ve firmě pracovat už jako výrostek a ostatním právníkům bylo záhy jasné, že se od nich hodně liší. Moc se nezajímal o zisk, zato byl posedlý odporem k sociální nespravedlnosti. Naléhal na otce, aby přijímal případy, v nichž šlo o porušování občanských práv, diskriminaci kvůli věku nebo pohlaví, porušování práv nájemníků, policejní násilí, tedy případy, jimiž si člověk v malém jižanském městečku může vysloužit jen opovržení. Bystrý a ztřeštěný Robbie vystudoval někde na severu přípravku, načež zvládl právnickou fakultu na Texaské univerzitě v Austinu. Nikdy se nikde neucházel o místo, nikdy ho ani nenapadlo, že by mohl pracovat jinde než v nádražní budově ve Slone. Vždyť tady žilo tolik lidí, které chtěl zažalovat, a tolik zneužívaných a utiskovaných klientů, kteří ho potřebovali.

S otcem Robbie zápasil od prvního dne. Ostatní právníci buď odešli do důchodu, nebo se přesunuli jinam. V roce 1990, ve věku pětatřiceti let, zažaloval Robbie texaské město Tyler kvůli diskriminaci nájemníků. Proces, konající se v Tyleru, trval několik měsíců a Robbie si v jednu chvíli musel najmout ochranku, to když výhrůžky smrtí začaly vypadat až příliš věrohodně. Když porota vyřkla ortel a Robbie vysoudil devadesát milionů dolarů, stal se legendou, bohatým mužem a nezvladatelným radikálním právníkem s tolika penězi, že mohl dělat daleko větší povyk, než si kdy představoval. Otec se uklidil do penze, aby šel synovi z cesty, a věnoval se golfovým kurzům. Robbieho první žena si z manželova majetku urvala drobný podíl a honem se vrátila do St. Paul.

Flakova advokátní kancelář se stala útočištěm pro každého, kdo se cítil společností byť jen nepatrně ukrácen na svých právech. Zneužití, obvinění, šikanovaní, všichni nakonec vyhledali pana Flaka. K prověřování případů najímal Robbie celé pluky mladých advokátů a koncipientů. Každý den se probíral internetem, vybíral dobré tipy a ostatní zahazoval. Firma se rozrůstala, pak se zhroutila. Znovu začala růst a znovu šla ke dnu při dalším rozpadu. Právníci přicházeli a odcházeli. Robbie na ně podával žaloby a oni na něj. Peníze docházely a pak Robbie vyhrál další velký případ. Do nejnižšího bodu se jeho kariéra dostala ve chvíli, kdy nachytal svého účetního při zpronevěře a zmlátil ho kufříkem. Vážnějšímu trestu unikl tím, že přistoupil na třicetidenní odnětí svobody za přestupek. Případ se dostal na titulní strany novin, a město Slone hltalo každičké slovo. Robbieho, který jinak pochopitelně bažil po popularitě, trápila nepříznivá medializace daleko víc než uvěznění. Advokátní komora státu mu udělila důtku a na devadesát dní mu pozastavila platnost povolení k výkonu advokátní praxe. Byla to jeho třetí srážka s etickým kodexem komory. Přísahal, že nebude poslední. Nakonec ho, s tučným šekem v ruce, opustila také manželka číslo dvě.

Jeho život byl, stejně jako jeho osobnost, naprosto neuspořádaný a pobuřující, Robbie žil v neustálém střetu se sebou samým i lidmi kolem sebe, ale nikdy se nenudil. Za jeho zády mu často říkali „Robbie Flanc“. A když začal popíjet nad míru, objevil se „Robbie Flaška“. Ale bez ohledu na všechny zvraty osudu, kocoviny, pochybné ženské a znepřátelené společníky, bez ohledu na nejisté finance, ztracené případy a nechuť mocných, Robbie Flak přicházel každé ráno do bývalé budovy nádraží s neochvějným odhodláním strávit den bojem za obyčejné lidičky. A někdy ani nečekal, až ho sami vyhledají. Když Robbie zavětřil, že se někde děje nějaká nespravedlnost, často skočil do auta a vydal se po stopě. Tohle neochabující úsilí ho dovedlo k nejznámějšímu případu celé jeho kariéry.

V roce 1998 ohromil Slone nejsenzačnější zločin v celé jeho historii. Sedmnáctiletá studentka Sloneské střední školy Nicole Yarberová zmizela a už ji nikdy nikdo neviděl živou ani mrtvou. Dva týdny město ani nedýchalo a sledovalo, jak tisíce dobrovolníků pročesávají uličky, parcely, strouhy a opuštěné budovy. Pátrání žádné výsledky nepřineslo.

Nicole byla oblíbená dívka, spíš průměrná studentka, členka všech obvyklých klubů, v neděli chodila do kostela kongregace Prvních baptistů, kde občas zpívala ve sboru. Nejzajímavější na ní ale bylo to, že dělala roztleskávačku na Sloneské střední škole. Když postoupila do nejvyššího ročníku, stala se kapitánkou oddílu roztleskávaček, což byla snad nejzáviděníhodnější školní funkce, tedy alespoň pokud jde o dívky. Čas od času si vyšla s jedním kamarádem, hráčem amerického fotbalu, který měl velké sny, ale dost omezené nadání. Ten večer, kdy zmizela, mluvila s matkou mobilním telefonem a slíbila, že bude doma před půlnocí. Bylo to v pátek začátkem prosince. Pokud jde o mužstvo Sloneských válečníků, fotbalová sezóna skončila a život se začal vracet do normálních kolejí. Nicolina matka později prohlásila, že si s dcerou telefonovaly alespoň šestkrát denně, a záznamy telefonických hovorů to potvrdily. Taky si denně poslaly průměrně čtyři textové zprávy. Byly prostě v kontaktu a představa, že by Nicole prostě utekla a neřekla matce ani slovo, byla nemyslitelná.

Nicole neměla žádné citové problémy, nevypěstovala si žádné nevhodné stravovací návyky, chovala se zcela normálně, nebyla nikdy u psychiatra, neužívala drogy. Prostě zmizela. Žádní svědci. Žádné vysvětlení. Nic. V kostelích a školách zněly bez ustání prosebné modlitby. Byla zřízena horká linka a hovory se na ni jen hrnuly, ale ani z jednoho se nevyklubala věrohodná stopa. Vznikla také webová stránka, aby bylo možné sledovat pátrání a vyloučit šíření falešných zpráv. Do města přijížděli odborníci, skuteční i podvodní, aby nabízeli své rady. Objevil se, bez pozvání, i senzibil, ale zase z města odjel, když mu nikdo nenabídl, že mu za jeho služby zaplatí. Jak se vyšetřování protahovalo, smyšlených zpráv přibývalo, jelikož ve městě se nemluvilo o ničem jiném. Před domem zmizelé dívky parkoval čtyřiadvacet hodin denně policejní vůz v marné snaze dosáhnout toho, aby to rodina lépe zvládala. Jediná televizní stanice ve Slone najala další novinářské ucho, aby se pokusilo přijít celé věci na kloub. Jak se rozšiřoval okruh pátrání za město, dobrovolníci začali překopávat zem. Okna a dveře byly na závory. Otcové spali s pistolemi na nočních stolcích. Rodiče i opatrovatelky bedlivě hlídali děti. Duchovní přepracovali svá kázání, aby podpořili boj proti zlu. První týden zveřejňovala policie zprávy o průběhu pátrání denně, ale když zjistila, že nemá co říct, začala některé dny vynechávat. Vyšetřovatelé čekali a čekali a doufali, že narazí na nějakou stopu, že se ozve nečekaný telefonát, že si nějaký chytrák nenechá ujít vypsanou odměnu. Modlili se, aby došlo k nějakému průlomu.

Nakonec se dočkali šestnáct dní po Nicolině zmizení. Ve 4.33 ráno se v domě detektiva Drewa Kerbera rozezněl telefon a stačil zazvonit dvakrát, než po něm Kerber hmátl. Přestože byl vyčerpaný, nespal dobře. Instinktivně zapnul nahrávání, aby se zaznamenalo všechno, co v hovoru zazní. Nahrávka, která byla později tisíckrát přehrána, zněla takto:

Kerber: „Ano?“

Hlas: „To je detektiv Kerber?“

Kerber: „Ano. Kdo volá?“

Hlas: „To není důležitý. Zato je důležitý, že vím, kdo ji zabil.“ Kerber: „Potřebuju znát vaše jméno.“

Hlas: „Na to zapomeňte, Kerbere. Chcete si povídat o tý holce?“ Kerber: „Tak do toho.“

Hlas: „Chodila s Dontém Drummem. Úplně tajně. Snažila se to nějak ukončit, ale on o tom nechtěl ani slyšet.“

Kerber: „Kdo je DontěDrumm?“

Hlas: „Ale jděte, detektive. Drumma zná přece každý. Je to váš vrah. Chytil ji před obchoďákem a na silnici 244 ji hodil z mostu. Je na dně Červený řeky.“

Spojení bylo přerušeno. Hovor se uskutečnil z telefonního automatu v jednom obchodě s celonočním provozem ve Slone, ale dál stopa nikam nevedla.

Drby o tom, že Nicole chodí s černošským fotbalistou, slyšel detektiv Kerber už dřív, ale nikdo nebyl schopen to potvrdit. Její chlapec to zatvrzele odmítal. Tvrdil, že se spolu občas scházeli asi tak rok, a byl si jist, že Nicole ještě nebyla sexuálně aktivní. Jenže jako většina klepů, které jsou příliš dráždivě, než aby si jich lidé nevšímali, i tahle povídačka utkvěla v povědomí obyvatel městečka. Byla to natolik odpuzující a potenciálně výbušná představa, že Kerber neměl sebemenší chuť ji s rodiči Nicole probírat.

Kerber zíral na telefon a pak vyndal pásek s nahrávkou. Dojel na policejní oddělení města Slone, udělal si pořádný hrnek kávy a znovu si nahrávku poslechl. Byl v povznesené náladě a nemohl se dočkat, až se bude moci o tuhle novinku podělit se členy vyšetřovacího týmu. Všechno do sebe zapadalo – milostná aférka dospívající dívky, černoch a běloška, to je dodnes ve východním Texasu pořádné tabu, Nicolina snaha celou záležitost ukončit, odmítavá reakce ze strany jejího odstrkovaného milence. Dokonale to dávalo smysl.

Měli svého člověka.

O dva dny později byl Donté Drumm zatčen a obviněn z únosu, brutálního znásilnění a zavraždění Nicole Yarberové. Ke zločinu se přiznal a připustil, že dívčino tělo hodil do Červené řeky.

S Robbiem Flakem se detektiv Kerber znal už hodně dlouho a jejich vztah neměl daleko k otevřenému nepřátelství. Za ta léta na sebe několikrát narazili nad nejrůznějšími kriminálními případy. Kerber právníkem pohrdal stejně silně jako všemi ostatními bídáky, kteří zastupovali zločince. Flak považoval Kerbera za brutálního gangstera, nebezpečného chlápka s odznakem a pistolí, který je schopen čehokoliv, jen aby dosáhl něčího odsouzení.

V jednom pamětihodném případě chytil Flak Kerbera před porotou při čistokrevné lži, a aby tuto očividnou skutečnost zdůraznil, zaječel na svědka: „Ty seš prostě jen parádně prolhanej hajzl, co, Kerbere?“

Dostal za to důtku, jeho chování bylo odsouzeno a musel se omluvit Kerberovi i porotě a zaplatit pět set dolarů pokuty. Ale jeho klient nebyl shledán vinným a na ničem jiném nezáleželo.

V dějinách advokátní komory okresu Chester se nevyskytoval žádný právník, jehož chování by bylo odsuzováno častěji než chování Robbieho Flaka. Byl to rekord, na který byl Robbie docela pyšný.

Sotva se k němu donesla zpráva o zatčení Dontého Drumma, vyřídil Robbie pár zběsilých telefonátů a pak se odebral do černošské čtvrti Slone, místa, které dobře znal. Doprovázel ho Aaron Rey, bývalý člen gangu, který si odkroutil trest za distribuci drog a teď si slušně vydělával u Flakovy advokátní kanceláře jako osobní strážce, poslíček, řidič, vyšetřovatel, prostě jako cokoliv, co Robbie zrovna potřeboval. Rey vždycky nosil přímo pod šaty alespoň dvě pistole a další dvě měl v aktovce. Všechny byly držené legálně, jelikož Flak dosáhl toho, že Reyovi byla navrácena všechna jeho práva a mohl teď dokonce i volit. Robbie Flak měl po celém Slone nepřátel víc než dost, jenže všichni tito nepřátelé znali pana Aarona Reye.

Drummova matka pracovala v nemocnici a otec jezdil s náklaďákem pro jednu pilu stojící na jih od města. Žili se svými čtyřmi potomky v malém, bíle omítnutém domku s vánočními světly kolem oken a s girlandou na dveřích. Jejich duchovní dorazil chvíli po Robbiem. Mluvili spolu několik hodin. Rodiče byli vyvedeni z rovnováhy, zmateni, zdrceni, rozčileni a vyděšeni nad jakoukoliv myslitelnou míru. A byli také vděčni panu Flakovi, že za nimi přijel. Neměli ani tušení, co si mají počít.

„Mohu nahlásit, že se toho případu ujímám,“ poznamenal Robbie a oni souhlasili.

O devět let později na případu stále ještě pracoval.

V pondělí pátého listopadu dorazil Robbie do nádražní budovy brzo ráno. Celou sobotu a neděli pracoval a vůbec neměl pocit, že by si byl o víkendu odpočal. Náladu měl ponurou, dokonce pod psa. Následující čtyři dny se odehrají ve znamení chaotického zmatku, zběsilého sledu událostí, z nichž některé budou předvídatelné, zato jiné naprosto neočekávané, a až ve čtvrtek v šest večer klesne prach, Robbie bude s největší pravděpodobností stát, to mu bylo téměř jasné, v stísněné místnosti pro svědky v Huntvillské věznici a bude držet za ruce Robertu Drummovou, zatímco stát Texas bude do jejího syna pumpovat injekci s takovou dávkou chemikálií, že by to zabilo koně.

Už si to jednou prožil.

Vypnul motor svého BMW, ale nerozepnul si bezpečnostní pás. Rukama pevně svíral volant, díval se čelním sklem ven, ale nic nevnímal.

Devět let bojoval za Dontého Drumma. Tu válku vedl jako žádnou předtím. V tomhle podivném procesu, v němž byl Donté odsouzen za vraždu, bojoval jako šílenec. Odvoláními zneužíval odvolací soudy. Bruslil na samé hraně etických zásad a pohyboval se na hranici zákona. Psal oslavné články o nevině svého klienta. Platil experty, aby vymýšleli nové teorie, kterým stejně nikdo nevěřil. Obtěžoval guvernéra do té míry, že už v jeho úřadě telefon nebrali ani obyčejní poskokové. Lobboval u politiků, v organizacích na obranu nevinně odsouzených, v náboženských skupinách, u advokátních komor, mezi odborníky na občanské právo, u Americké unie za občanská práva, v Amnesty International, u odpůrců trestu smrti, u všech a u každého, kdo by mohl něco udělat pro záchranu jeho klienta. Ale hodiny se nezastavily. Stále tikaly a pořád hlasitěji a hlasitěji.

Postupem času utratil Robbie Flak všechny peníze, spálil všechny mosty, znepřátelil si většinu přátel a dostal se na hranici vyčerpání a vyšinutosti. Troubil na poplach tak dlouho, že už mu nikdo nevěnoval pozornost. Pro většinu pozorovatelů byl jen dalším užvaněným advokátem, který vykřikuje do světa, že jeho klient je nevinný – a to není nijak neobvyklý jev.

Ten případ ho naprosto vysál, a když bylo po všem a státu Texas se konečně podařilo nasměrovat Dontého Drumma k popravě, Robbie vážně pochyboval, že dokáže ještě něco dělat. Plánoval si, že se odstěhuje, prodá dům, oznámí městu Slone i státu Texas, ať mu políbí řiť, a odejde žít někam do hor, nejspíš do Vermontu, kde jsou chladná léta a stát tam nezabíjí lidi.

V konferenční místnosti se rozsvítila světla. Někdo už tam byl, zřejmě otevíral podnik a připravoval ho na ten pekelný týden.

Robbie konečně vystoupil z auta a vešel dovnitř. Pozdravil Carlose, jednoho ze svých dlouholetých koncipientů, a společně strávili pár minut nad kávou. Hovor se záhy stočil na fotbal.

„Díval ses na Kovboje?“ zeptal se Carlos.

„Nemoh jsem. Slyšel jsem, že Preston měl velký den.“

„Dostal se na dvě stě yardů. A třikrát skóroval.“

„Už dávno Kovbojům nefandím.“

„Já taky ne.“

Před měsícem seděl Rahmad Prestón přímo tam u nich, v konferenční místnosti, rozdával autogramy a pózoval pro fotografy. Rahmad měl vzdáleného bratrance, kterého před deseti roky popravili ve státě Georgia, a vrhl se na případ Dontého Drumma s velkými plány, jak do věci zatáhne ostatní členy týmu a velká zvířata z NFL, aby pomohli mávat praporem na barikádách. Sešel se s guvernérem, s komisí pro projednávání milostí, s hlavouny z podnikatelské sféry, s politiky, taky s několika rappery, o nichž tvrdil, že je dobře zná, a dokonce možná i s několika týpky z Hollywoodu. Šel do toho s takovým povykem, až to vypadalo, že stát bude muset přece jen couvnout. Jenže se ukázalo, že Rahman je jen tlučhuba. Zničehonic zmlkl, jeho agent prohlásil, že se „stáhl do izolace“, a přidal vysvětlení, že celý případ velkého zadního obránce až příliš rozptyluje. Robbie, který nešel pro konspirační teorii nikdy daleko, měl podezření, že vedení Kovbojů a síť velkých firem, které je sponzorují, na Rahmana nějak zatlačili.

V půl deváté už byli všichni pracovníci firmy shromážděni v konferenční místnosti a Robbie je požádal o klid, aby mohl zahájit schůzi. V současné době neměl žádné společníky – poslední od něj odešel s žalobou, která se doposud projednávala –, ale měl dva přidružené partnery, dva koncipienty, tři sekretářky a Aarona Reye, který se od něj nehnul na krok. Po patnácti letech strávených s Robbiem věděl Aaron o zákonech víc než ti nejzkušenější koncipienti. Přítomen byl také právník z Amnesty Now, londýnské organizace pro lidská práva, která obětovala tisíce hodin odborné práce při podávání Drummových odvolání. Prostřednictvím videokonference se jednání účastnil také právník z Austinu, advokát specializující se na odvolací procesy, kterého najala texaská skupiná odpůrců hrdelních trestů.

Robbie probral plán činnosti na celý týden. Každý tak věděl, co má na starosti, úkoly byly rozdány, odpovědnosti vyjasněny. Robbie se snažil vypadat optimisticky, překypovat nadějí, působit dojmem, že zázrak už je na cestě.

Zázrak se pomalu začal rýsovat o nějakých čtyři sta mil dál na sever, ve městě Topeca ve státě Kansas.

3

Několik podrobností se podařilo ověřit bez většího úsilí. Dana, volající z luteránského kostela svátého Marka a plnící svou povinnost zjišťováním údajů o lidech navštěvujících jejich kostel, si popovídala s ředitelem reintegračního centra a ten jí sdělil, že Boyette u nich pobývá už tři týdny. Jeho „pobyt“ je naplánován na devadesát dní, a když se bude všechno dobře vyvíjet, bude z něj svobodný člověk, tedy pochopitelně s řadou dost citelných omezení, která s sebou nese propuštění na podmínku. Centrum má v tuto chvíli dvaadvacet obyvatel a ani jednu oby vatelku a organizačně spadá pod pravomoc ředitelství nápravných zařízení. Od Boyetta, stejně jako od všech ostatních, se očekává, že v osm ráno odejdou a vrátí se do šesti večer, kdy se podává večeře. Všichni jsou podporováni v tom, aby si hledali práci, a ředitel je často zaměstnává tak, že je nechává uklízet a chce po nich různé příležitostné činnosti. Boyette takhle čtyři hodiny denně po sedmi dolarech za hodinu v suterénu jedné vládní budovy sleduje monitory bezpečnostních kamer. Je spolehlivý a pořádný, moc toho nenamluví a zatím nezpůsobil žádné potíže. Obecně platí, že lidi v reintegračním centru se snaží chovat vzorně, jelikož porušení pravidel nebo nepřijatelné chování by vedlo k návratu do vězení. Vidí, tuší a cítí svobodu a nechtějí si to ničím pokazit.

O holi toho ředitel mnoho nevěděl. Boyette ji prý používá od prvního dne, co se u nich ukázal. Jenže ve skupince unuděných kriminálníků se toho moc neutají, záplavy drbů se jen hrnou, a tak se proslechlo, že Boyetta ve vězení tvrdě ztloukli. Ano, každý ví, že ten chlápek má odporný trestní rejstřík, a v zásadě se mu všichni raději vyhýbali. Byl divný, uzavřený do sebe a spal sám v kumbálku za kuchyní, zatímco ostatní přebývali dole ve velké místnosti. „Jenže my tu máme nejrůznější týpky,“ poznamenal ředitel. „Od vrahů po kapesní zloděje. Nikoho se moc nevyptáváme.“

Dana se rozhodla pro menší podvod a s předstíranou bezstarostností se zmínila o zdravotních obtížích, jež Boyette uvedl, když byl tak laskav a vyplňoval kartu pro návštěvníky. Nařízení duchovního. Žádná taková karta neexistovala a Dana honem vyslala kratičkou modlitbičku k Všemohoucímu s prosbou o odpuštění. Ve srovnání s tím, o co v tomhle případě jde, je drobná a neškodná lež přece úplná maličkost. Ano, odpověděl ředitel, když si Boyette nepřestával naříkat na bolesti hlavy, odvezli ho do nemocnice. Tihle mládenci milují lékařská vyšetření. U Svatého Františka mu udělali fůru testů, ale víc o tom ředitel neví. Boyette dostal několik receptů, ale to je jeho věc. Je to medicínská záležitost a jako taková se ředitele netýká.

Dana mu poděkovala a připomněla mu, že u Svatého Marka je vítán každý, včetně mužů z reintegračního centra.

Pak zatelefonovala doktoru Herzlichovi, což byl hrudní chirurg u Svatého Františka a dlouholetý člen farnosti Svatého Marka. Neměla v úmyslu tahat z něj informace ohledně zdravotního stavu Travise Boyetta, takovou všetečnost si nemohla dovolit, a navíc by to k ničemu nevedlo. Musí nechat manžela, aby si s lékařem promluvil za zavřenými dveřmi, a třeba pomocí svých tlumených a profesionálních hlasů najdou společnou řeč. Dovolala se do hlasové schránky a nechala v ní Herzlichovi vzkaz, aby se manželovi ozval.

Zatímco se zabývala telefonováním, Keith seděl jako přikovaný před monitorem a byl zcela pohlcen případem Dontého Drumma. Webová stránka byla dost bohatá. Stačí klepnout a máte desetistránkové shrnutí celého případu. Pak člověk klepne jinam a má před sebou celý soudní spis, 1830 stran. A klepnutí tady dole umožní zájemci vstup na stránku odvolání se všemi rozklady a místopřísežnými prohlášeními, dalších zhruba šestnáct set stran. Průběh soudního procesu zabíral dalších 340 stran a obsahoval i rozhodnutí odvolacích soudů. Byla tam i tabulka rozsudků smrti vykonaných v Texasu a odkazy na Drummovu fotogalerii, na záložku Donté v cele smrti, na Fond na obranu Dontého Drumma a na záložky Jak můžete sami pomoci, Tisk o případu a komentáře, Justiční omyly a falešná přiznání a úplně dole odkaz na Robbieho Flaka, právního zástupce.

Keith začal tím, že si pročetl věcné shrnutí celého případu. Stálo tam:

Město Slone v Texasu, čtyřicet tisíc obyvatel, kdysi bujaře jásající, když se Donté Drumm vřítil na hřiště jako zadní obránce, dnes s úzkostí očekává jeho popravu.

Donté Drumm se narodil v roce 1980 v Marshallu v Texasu jako třetí dítě Roberty a Rileye Drummových. Čtvrté dítě přišlo na svět o čtyři roky později a krátce nato se rodina přestěhovala do Slone, kde Riley našel práci u odvodňovací firmy. Rodina se stala členem kongregace Afrikánské metodistické církve a dodnes v kongregaci aktivně působí. Donté tu byl pokřtěn, když mu bylo osm let. Ve Slone navštěvoval veřejné školy a ve dvanácti si všimli jeho sportovního nadání. Velkou postavou a mimořádnou rychlostí se stal platným hráčem na fotbalovém hřišti a ve čtrnácti letech, jako student prvního ročníku, začal hrát na postu zadního obránce ve školním mužstvu Sloneské střední školy. Ve druhém i třetím ročníku byl vyhlášen nejlepším hráčem a již se i ústně zavázal, že bude hrát za Texaskou státní univerzitu, jenže v první čtvrtině první hry ve čtvrťáku ukončilo jeho kariéru těžké poranění kotníku. Operace byla úspěšná, ale způsobenou škodu už napravit nešlo. Nabídka stipendia byla stažena. Donté nedokončil střední školu, jelikož byl mezitím odsouzen. Jeho otec Riley zemřel na srdeční chorobu v roce 2002, tedy v době, kdy Donté stále seděl v cele smrti.

Když bylo Dontému Drummovi patnáct let, byl zatčen a obviněn z napadení. Údajně měl za tělocvičnou střední školy se dvěma černoši skými kamarády zbít dalšího černošského chlapce. Případu se ujal soud pro mladistvé. Donté nakonec přiznal vinu a dostal podmínečný trest. Když mu bylo šestnáct, byl zatčen za prosté držení marihuany. V té době už byl vyhlášeným obráncem a ve městě ho všichni znali. Obvinění bylo později staženo.

Dontému Drummovi bylo devatenáct, když byl v roce 1999 odsouzen za únos, znásilnění a vraždu středoškolské roztleskávačky Nicole Yarberové. Drumm i Yarberová byli studenty posledního ročníku Sloneské střední školy. Byli to kamarádi a vyrůstali ve Slone společně, i když Nicole, či „Nikki“, jak jí hodně lidí říkalo, bydlela na předměstí, zatímco Donté žil v Házel Parku, starší části města, kde se nejvíc usazovala černošská střední třída. Slone je z jedné třetiny černošský, a zatímco školy jsou integrované, pro církve, kluby a čtvrti to neplatí.

Nicole Yarberová se narodila ve Slone v roce 1981 jako první a jediné dítě Reevy a Cliffa Yarberových, kteří se rozvedli, když byly holčičce dva roky. Reeva se znovu vdala a Nicolu vychovávala matka a nevlastní otec Wallis Pike. Pan a paní Pikeovi měli další dvě děti. Nepočítáme-li rozvod, byla Nicolina výchova běžná a bezproblémová. Vychodila první a druhý stupeň na veřejných základních školách ve Slone a v roce 1995 nastoupila do prvního ročníku Sloneské střední školy. (Slone má jen jednu střední školu. A nepočítáme-li obvyklé mateřské školky při jednotlivých církvích, nemá město ani žádné soukromé školy.) Nicole byla průměrná studentka, která zřejmě trápila své učitele zřetelným nedostatkem zájmu o učení. Podle několika posudků měla na to, aby byla vynikající studentka. Jinak ji lidé měli rádi, byla známá, velmi společenská a neměla nikdy žádné kázeňské problémy ani se nedostala do střetu se zákonem. Byla aktivní členkou První baptistické církve ve Slone. Bavila ji jóga, vodní lyžování a country music. Podala si přihlášku na dvě přípravky: Baylor ve Waku a Trinity v San Antoniu, obě v Texasu.

Její otec Cliff Yarber odešel ze Slone a přestěhoval se do Dallasu, kde získal slušné jmění. Jako odloučený otec se podle všeho snažil svou nepřítomnost nahradit bohatými dary. K šestnáctým narozeninám dostala Nicole jásavě červený kabriolet BMW, bezpochyby nejkrásnější auto na parkovišti střední školy ve Slone. Dárek se stal zdrojem sporů mezi rozvedenými rodiči. Nevlastní otec Wallis Pike vedl obchod s potravinami a finančně se mu dařilo dobře, ale s Cliffem Yarberem se rovnat nemohl.

Asi tak rok před svým zmizením se Nicole začala scházet se spolužákem, který se jmenoval Joey Gamble a patřil mezi nejvýraznější žáky školy. V druhém a třetím ročníku byli Nicole a Joey pochopitelně zvoleni nejoblíbenějšími studenty školy a pózovali spolu pro školní ročenku. Joey byl jedním ze tří kapitánů školního fotbalového týmu. Později ještě krátce hrál v prvním roce vysokoškolské přípravky. V soudním procesu s Dontém Drummem mu bylo souzeno stát se klíčovým svědkem.

Po jejím zmizení a následném procesu se objevila celá řada spekulací o vztahu mezi Nicole Yarberovou a Dontém Drummem. Nic určitého se ale nezjistilo ani nepotvrdilo. Donté vždy trval na tom, že nikdy nešlo o nic jiného než o běžné kamarádství, že prostě byly dvě děti, které vyrostly ve stejném městě a chodily do stejného ročníku školy, kam patřilo dalších pět set mladých lidí. Před soudem a pod přísahou odmítl, že by kdy měl s Nicole pohlavní styk, a na tomto svém tvrzení trval. Její kamarádky byly stejného názoru. Pochybovači ale upozorňovali na to, že Donté by byl blázen, kdyby připustil, že měl důvěrný poměr se ženou, z jejíž vraždy je obviněn. Někteří z jeho přátel údajně prohlásili, že ti dva spolu zrovna začali chodit, když Nicole zmizela. Celá řada spekulací se soustřeďuje na jednání Joeye Gamblea. Gamble vypověděl u soudu, že viděl zelenou dodávku Ford, jak pomalu a „podezřele“ jezdí po parkovišti, kde měla Nicole zaparkované BMW v době svého zmizení. Donté Drumm takovou dodávku skutečně často řídil, patřila jeho rodičům. Gambleovo svědectví bylo před soudem napadeno a mělo být odmítnuto. Je totiž možné, že Gamble věděl o Nicolině poměru s Dontém a dostal jako odmítnutý nápadník takový vztek, že policii pomáhal obvinění proti Dontému Drummovi vykonstruovat.

Tři roky po skončení procesu určil hlasový odborník najatý obhájci, že anonym, který detektivu Kerberovi zavolal tip na Drumma, byl ve skutečnosti Joey Gamble. Gamble to vehementně popírá. Pokud je to pravda, tak Gamble hrál v zatčení, obvinění a odsouzení Dontého Drumma významnou roli.

Překvapil ho hlas z jiného světa. „Keithe, to je doktor Herzlich,“ oznámila mu Dana domácím telefonem.

„Díky,“ odpověděl jí Keith a chvíli zůstal jen tak sedět, aby si pročistil hlavu. Pak zvedl sluchátko. Začal s obvyklými zdvořilostmi, ale věděl, že doktor je nadmíru zaměstnaný člověk, a tak rychle přešel k věci. „Podívejte, pane doktore, potřeboval bych od vás malou službičku, ale jestli to pro vás bude nepřijatelné, tak mi to rovnou řekněte. Během včerejší bohoslužby jsme tu měli jednoho návštěvníka, trestance, který se právě připravuje na propuštění, tráví několik měsíců v reintegračním centru a je to opravdu zbloudilá ovce. Zastavil se tu dneska ráno, ve skutečnosti odešel před chvilkou, a tvrdí, že má dost vážné zdravotní problémy. Pečují o něj u Svatého Františka.“

„V čem spočívá ta službička?“ zeptal se doktor Herzlich a jako by se přitom díval na hodinky.

„Jestli spěcháte, můžeme to probrat později.“

„Ne, jen klidně pokračujte.“

„Takže – tvrdí, že mu našli nádor na mozku a že je to zlé, protože je to glioblastom. Říká, že už je jisté, že brzy umře. Rád bych věděl, kolik z toho mi můžete ověřit. Neptám se vás na žádné důvěrné informace, rozumíte? Vím, že to není váš pacient, a nechci, aby kvůli nám kdokoliv porušoval pravidla. O to vás nežádám. Natolik mě přece znáte.“

„Proč mu nevěříte? Proč by někdo tvrdil, že má nádor na mozku, kdyby to nebyla pravda?“

„Je to recidivista, doktore. Celý život za mřížemi a tak podobně, pravděpodobně už sám neví, co je pravda a co není. Ale neříkám, že mu to nevěřím. Během návštěvy ho u mě v kanceláři dvakrát přepadla krutá bolest hlavy a bylo děsné jenom se na to dívat. Prostě bych si jen rád potvrdil, že je pravda, co mi říkal. To je všechno.“

Chvíli bylo ticho, jako by se doktor rozhlížel, jestli neposlouchá někdo nezvaný. „Nemůžu se v tom vrtat příliš do hloubky. Máte tušení, který doktor od nás by ho mohl mít na starosti?“

„Ne.“

„Dobře. Řekněte mi jeho jméno.“

„Travis Boyette.“

„Píšu si. Dejte mi pár hodin.“

„Díky, doktore.“

Keith chvatně zavěsil a vrátil se do Texasu. Pokračoval ve čtení věcného shrnutí případu:

Nicole zmizela v pátek 4. prosince 1998 v noci. Večer strávila s kamarádkami v kině v jediném nákupním centru ve Slone. Po představení snědly dívky – byly čtyři – pizzu v restauraci, jež se také nachází v centru. Když do restaurace vcházely, zastavily se na chvilku na kus řeči se dvěma chlapci, z nichž jeden byl Joey Gamble. Nad pizzou se dívky dohodly, že se sejdou v domě Ashley Vericové a podívají na noční program v televizi. Když všechny čtyři vycházely z restaurace, Nicole se omluvila, že si musí odskočit na toaletu. Její tři kamarádky už ji nikdy neviděly. Zavolala matce a slíbila jí, že bude doma do půlnoci, to pro ni byla obvyklá večerka. Pak zmizela. Po hodině to začalo jejím kamarádkám dělat starosti a začaly telefonovat na všechny strany. O dvě hodiny později se její BMW našlo na parkovišti, tam, kde ho postavila. Bylo zamčené. Nikde nebyla ani stopa po nějakém zápase, ani známka toho, že by něco nebylo v pořádku, nikde ani stopa po Nicole. Rodiče i přátelé propadli panice a začalo pátrání.

Policie okamžitě pojala podezření, že došlo k nějaké neblahé události, a vyvinula obrovské úsilí, aby Nicole našla. Přihlásily se tisíce dobrovolníků a ti během následujících dní a týdnů pročesali město jako nikdy předtím. Nic se ale nenašlo. Bezpečnostní kamery kolem nákupního centra byly příliš daleko, zaměřené jinam a celkově bez užitku. Nikdo nevypověděl, že by viděl Nicole odcházet z centra a kráčet k autu. Cliff Yarber nabídl za jakoukoliv informaci sto tisíc dolarů, a když to nezabralo, zvýšil odměnu na dvě stě padesát tisíc dolarů.

První obrat v případu nastal 16. prosince, dvanáct dní po dívčině zmizení. Na písčině na břehu Červené řeky, poblíž místa známého jako Rush Point, rybařili dva bratři a jeden z nich šlápl na kousek umělé hmoty. Byla to Nicolina legitimace do tělocvičny. Bratři prohrabali bahno a písek a našli další kartičku – její středoškolský průkaz ze Sloneské střední školy. Jeden z bratrů si vzpomněl, o koho jde, a tak okamžitě vyrazili na policejní oddělení ve Slone.

Rush Point je skoro šedesát kilometrů severně od hranic města.

Policejní vyšetřovatelé vedení detektivem Drewem Kerberem se rozhodli, že zprávu o nalezení legitimace a průkazu nezveřejní. Zdůvodnili to tím, že bude lepší nejprve najít mrtvolu. Spustili rozsáhlé, leč bezvýsledné pátrání v řece na míle daleko na sever i na jih od Rush Pointu. Státní policie jim vypomohla jednotkou potápěčů. Žádná další stopa se ale nenašla. Úřady z míst ležících až stovky kilometrů po proudu řeky dostaly upozornění s žádostí, aby řeku sledovaly.

V průběhu pátrání v řece zavolal detektivovi Kerberovi anonym obviňující Dontého Drumma. Detektiv neplýtval časem. O dva dny později se svým společníkem detektivem Jimem Morrisseyem zajistil Dontého Drumma ve chvíli, kdy mladík vycházel ze sportovního klubu. O několik hodin později jiní dva detektivové oslovili mladého muže jménem Torrey Pickett, blízkého přítele Dontého Drumma. Pickett souhlasil s tím, že je doprovodí na policejní oddělení a odpoví na několik otázek. O zmizení Nicole nic nevěděl a neměl z ničeho obavy, i když byl nervózní z toho, že má jít na policii.

„Keithe, to je auditor. Linka dvě,“ oznámila mu Dana domácím telefonem. Keith se podíval na hodinky – bylo za deset minut jedenáct – a zavrtěl hlavou. Poslední hlas, který chtěl zrovna v tuhle chvíli slyšet, byl hlas účetního revizora jejich kongregace. „Je v tiskárně dost papíru?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděla hbitě. „Podívám se.“

„Když tak ji doplň, prosím tě.“

„Samozřejmě.“

Keith s nechutí stiskl tlačítko linky dvě a zahájil únavnou, ale nikoliv dlouhou debatu o vývoji financí kongregace do 31. října. Naslouchal číslům a současně ťukal do klávesnice. Vytiskl si desetistránkové shrnutí případu, třicet stránek zpravodajských článků a komentářů, přehled uplatňování trestu smrti v Texasu, popis Drummova pobytu v cele smrti, a když se na obrazovce objevilo sdělení, že v tiskárně došel papír, klikl na Fotogalerii Dontého Drumma a prohlížel si obličeje. Donté jako malý chlapec s rodiči, dva starší bratři, jedna mladší sestra; Donté jako kluk navlečený do hábitu sborového zpěváka v kostele; Donté v nejrůznějších pózách jako zadní obránce v americkém fotbale; policejní snímek použitý na titulní straně deníku Slone Daily News; Donté, jak ho s pouty na rukou vedou do soudní síně; další záběry z procesu; a každoroční úřední snímek z věznice začínající v roce 1999 vzpurným pohledem do objektivu a končící v roce 2007 pohublým, stárnoucím sedmadvacetiletým mužem.

Když revizor skončil, Keith vyšel do přední místnosti a posadil se proti manželce. Třídila papíry, které předtím vytiskl, a rychle si je přitom prohlížela. „Četl jsi to?“ zeptala se a ukázala na haldu listů.

„Jak asi? Vždyť jsou to stovky stran.“

„Poslechni si tohle,“ vyzvala ho a začala číst: „Tělo Nicole Yarberové se nikdy nenašlo, a zatímco v některých jiných jurisdikcích by to mohlo zmařit vznesení obvinění, v Texasu to vývoj událostí ani nezpomalilo. Ve skutečnosti tento přístup v Texasu jako v jednom z mála států podporuje stav zdejšího precedenčního práva, které dovoluje vznést obvinění z vraždy i v případech, kdy neexistuje jednoznačný důkaz, že k vraždě skutečně došlo. Přítomnost mrtvého těla není nezbytně nutná.“

„Tak daleko jsem se ještě nedostal,“ přiznal.

„Věřil bys tomu?“

„Už pořádně nevím, čemu mám vlastně věřit.“

Zazvonil telefon. Dana se po něm rychle natáhla a úsečně sdělila volajícímu, že pastor je momentálně zaneprázdněn. Když zavěsila, podívala se na muže: „No dobře, pastore. Tak co máme v plánu dál?“

„Žádný plán nemáme. Dalším krokem – a jediným, který jsem v tuhle chvíli schopen vymyslet – bude to, že si znova promluvím s Trevisem Boyettem. Když připustí, že ví, kde to tělo je nebo bylo, můžu na něj tlačit, aby se přiznal k vraždě.“

„A když to udělá? Co potom?“

„Nemám tušení.“

4

Detektiv pátral po Joeovi Gambleovi tři dny, než se mu ho podařilo kontaktovat. Gamble se neskrýval a ani nebylo těžké ho najít. Pracoval jako pomocná síla v jednom mamutím prodejním skladu zlevněných náhradních dílů k automobilům na houstonském předměstí Mission Bend a bylo to jeho třetí zaměstnání v uplynulých čtyřech letech. Na kontě měl jeden rozvod a druhý byl podle všeho na cestě. Se svou druhou manželkou nežil a oba se stáhli do protilehlých rohů ringu, kde na ně čekali právníci. Ono nebylo moc o co bojovat, alespoň pokud jde o majetek. Bylo tu jedno dítě, autistický chlapec, a ani jeden z rodičů ve skutečnosti nestál o to, aby mu byl svěřen do péče. Takže bojovali, jen aby bojovali.

Složka týkající se Gamblea byla stejně stará jako případ sám a detektiv ji znal nazpaměť. Po střední škole hrál chlapec jeden rok americký fotbal na přípravce a pak vypadl. Poflakoval se několik let po Slone, šel ze zaměstnání do zaměstnání a většinu času trávil v tělocvičně, kde se cpal steroidy a měnil se v mohutný exemplář. Chvástal se, že se stane profesionálním kulturistou, ale nakonec ho i to přestalo bavit. Oženil se s místní dívkou, rozvedli se, on se přestěhoval do Dallasu a později se přesunul do Houstonu. Podle ročenky Sloneské střední školy z roku 1999 měl v plánu pořídit si dobytkářský ranč, pokud se mu ovšem nebude dost dařit v národní fotbalové lize.

Liga nevyšla, ranč taky ne, a tak když se detektiv rozhodl jednat, Joey třímal v ruce podložku s papíry a mračil se na přehlídku stěračů na přední skla. Dlouhá ulička byla prázdná. Bylo téměř poledne, navíc pondělí, a sklad byl prakticky prázdný.

„Vy jste Joey?“ zeptal se detektiv s nepatrným úsměvem pod hustým knírem.

Joey se podíval na umělohmotnou jmenovku, kterou měl připíchnutou na košili kousek nad kapsou. „Jo, to jsem,“ přikývl a opětoval úsměv. Tohle je nakonec přece obchod a zákazníka musí člověk oprašovat. Jenže tenhle chlápek na zákazníka moc nevypadal.

„Jmenuju se Fred Pryor.“ Vymrštil pravou ruku, jako by šlo o box a on se chystal zasáhnout žaludek. „Jsem soukromý detektiv.“ Joey mu sevřel ruku téměř v sebeobraně a tak si několik trapných vteřin tiskli dlaně. „Těší mě.“

„Mě taky,“ opáčil Joey a poplašná zařízení měl spuštěná na nejvyšší stupeň. Panu Pryorovi mohlo být tak kolem padesátky, v pase byl trochu širší, měl kulatý neústupný obličej a nad ním šedivé vlasy, které vyžadovaly každé ráno spoustu umravňování. Na sebe si vzal běžný tmavomodrý blejzr, žlutohnědé tesilky, které ho trochu škrtily kolem pasu, a na nohou měl, jak jinak, pár patřičně vyleštěných a hodně špičatých bot.

„Co jste za detektiva?“ chtěl vědět Joey.

„Nejsem polda, Joey. Jsem soukromý detektiv a mám řádnou licenci vystavenou státem Texas.“

„Máte bouchačku?“

„Jo.“ Pryor pootevřel blejzr a odhalil devítimilimetrový glock zavěšený v pouzdře pod levým ramenem. „Chcete vidět povolení?“ zeptal se.

„Ne. Pro koho děláte?“

„Pro obhájce Dontého Drumma.“

Ramena trochu poklesla, oči se obrátily k nebi, vzduch se vydral z plic v jednom rychlém, zoufalém výdechu, jako by říkal „To snad ne“. Jenže Pryor to předvídal a rychle zasáhl. „Zvu vás na oběd, Joey. Tady si nemůžeme povídat. Tamhle za rohem je mexická restaurace. Sejdeme se tam. Obětujte mi třicet minut, ano? O víc vás nežádám. Dostanete oběd. Já dostanu trochu vašeho času. Pak už mě možná nikdy neuvidíte.“

Pondělní specialitou byly quesadilly, za šest padesát jich člověk směl sníst, kolik zvládne. Doktor ho sice nabádal, aby trochu shodil, jenže on zbožňoval mexické jídlo, zvlášť jeho tukem prosáklou, na prudkém ohni smaženou americkou podobu.

„Co ode mne chcete?“ zeptal se.

Pryor se rozhlédl, jako by je někdo mohl poslouchat. „Třicet minut. Podívejte, Joey, nejsem policajt. Nemám žádnou pravomoc, zatykač, nemám právo se vás na cokoliv vyptávat. Ale vy ty události znáte líp než já.“

Pryor bude později Robbiemu Flakovi vykládat, že v tu chvíli mladíkovi vypověděly nervy službu, přestal se usmívat a přivřené oči vyjádřily odevzdanost a smutek. Jako kdyby tušil, že tenhle den jednou přijde. V tu chvíli si byl Pryor jist, že se jim podaří dosáhnout odkladu.

Joey se podíval na hodinky a řekl: „Budu tam za dvacet minut. Objednejte mi jednu z těch jejich domácích margarit.“

„Je vaše.“ Pryora napadlo, že popíjení u oběda není zrovna nejlepší nápad, alespoň ne pro Joeya. Ale na druhou stranu by alkohol mohl napomoci tomu, proč za mladíkem přišel.

Domácí margaritu podávali v čistém zakulaceném džbánu a bylo jí dost na to, aby s ní zahnalo žízeň několik vyprahlých chlapů. Jak minuty ubíhaly, na skle se srážela rosa a led se začínal rozpouštět. Pryor usrkával ledový čaj a poslal Flakovi textovou zprávu: „Jdu s JG na oběd. Ozvu se později.“

Joey dorazil přesně a nějak dokázal své rozměrné tělo nacpat do boxu. Otřel sklo, sáhl po brčku a nasál do sebe obdivuhodné množství tekutiny. Než servírka vyslechla objednávku a odporoučela se, Pryor udržoval jen nezávazný hovor, pak se naklonil dopředu a přešel rovnou k věci.

„Donté bude popravený ve čtvrtek. Věděl jste o tom?“

Joey pomalu přikývl. Souhlasně. „Viděl jsem to v novinách. Navíc jsem mluvil s mámou a ta povídala, že po celém městě to jen hučí.“

Jeho matka stále žila ve Slone. Otec pracoval v Oklahomě, asi žili odděleně. Starší bratr byl také ve Slone. Sestra se odstěhovala do Kalifornie.

„Snažíme se tu popravu zarazit, Joey, a nutně potřebujeme vaši pomoc.“

„Kdo je to my?“

„Pracuju pro Robbieho Flaka.“

Joey si málem odplivl. „Ten magor se do toho pořád ještě plete?“

„Samozřejmě. Dělá na tom od začátku. Zastupuje Dontého od prvního dne a jsem si jist, že bude ve čtvrtek večer v Huntsvillu až do hořkého konce. Tedy, pokud se nám nepodaří tu popravu zarazit.“

„V novinách psali, že odvolávat se už není možný. Že už se nedá dělat vůbec nic.“

„Možná ne, ale člověk se nemá nikdy vzdávat. Jak by se taky mohl vzdát, když je v sázce lidský život?“

Brčkem prosvištěla další mocná dávka. Pryor se modlil, aby měl před sebou takového toho odevzdaného pijáka, co nasává a jen se víc a víc hroutí na židli, a ne nějakého rapla, který si dá dva drinky a pokouší se vybílit hospodu.

Joey mlaskl a poznamenal: „Počítám, že si myslíte, že je nevinnej, co?“

„Myslím. Celou tu dobu si to myslím.“

„A proč?“

„Protože chybějí jakékoliv solidní důkazy; protože byl někde jinde a má alibi; protože jeho přiznání je falešné jako třídolarová bankovka; protože zvládl nejmíň čtyři testy na detektoru lži; protože celou dobu popírá, že by s tím měl něco společného. A, Joey, když už o tom mluvíme, taky proto, že vaše svědectví u soudu bylo naprosto nevěrohodné. Vy jste neviděl zelenou dodávku v blízkosti Nicolina auta. Nemohl jste ji vidět. Vyšel jste z nákupního centra východem od kina. Ona parkovala na západní straně, takže úplně na opačném konci centra. Vymyslel jste si to svědectví, abyste pomohl policajtům usvědčit jejich podezřelého.“

Výbuch se nekonal, vztek se nedostavil. Vzal to docela dobře, jako malý kluk, kterého chytí s ukradenou mincí v ruce a on ze sebe nedokáže vypravit ani slovo.

„Pokračujte,“ vybídl ho Joey.

„Chcete to slyšet?“

„Jsem si jist, že už jsem to slyšel.“

„O tom nepochybuju. Slyšel jste to před osmi roky u soudu. Pan Flak to tam vysvětloval porotě. Byl jste poblázněný do Nicole, ale ona o vás nestála. Typické drama ze střední školy. Občas jste se sešli, ale na sex nikdy nedošlo, byl to dost bouřlivý vztah a pak vás najednou napadlo, že se možná schází s někým jiným.

Ukázalo se, že tím dotyčným je Donté Drumm, což pochopitelně mohlo ve Slone, stejně jako v řadě jiných malých městeček, vést k pořádným problémům. Nikdo nevěděl nic jistě, ale drb byl jednou v oběhu a vymkl se kontrole. Možná se pokusila vztah s ním ukončit. On to popírá. Popírá všechno. Pak zmizela a před vámi se najednou vynořila možnost dostat toho chlápka do průšvihu. A tak jste neváhal a namočil ho do toho. Poslal jste ho do cely smrti a teď ponesete odpovědnost za to, že ho zabijou.“

„Takže za to všechno jako můžu já?“

„Ano, pane. Vaše svědectví ho přeneslo na místo činu, tedy alespoň porota si to myslela. Bylo téměř k smíchu, jak to nedrželo pohromadě, ale porota si zoufale přála vám uvěřit. Taky jste zavolal detektivovi Kerberovi ten anonymní tip, dál už to znáte.“

„Kerberovi jsem nevolal.“

„Ale jistěže volal. Máme experty, kteří to můžou dokázat. Ani jste se nesnažil měnit hlas. Podle naší analýzy jste měl trochu upito, ale nebyl jste opilý. Některá slova jste vyslovil poněkud nejasně. Chcete vidět zprávu?“

„Ne. Soudu ji nikdy nikdo nepředložil.“

„To je tím, že o telefonickém hovoru jsme se dověděli, až když bylo po přelíčení, což pro změnu bylo tím, že ho policajti a žalobci zatajili, což by mělo vést ke zrušení rozsudku, ale to je tady v Texasu dost vzácné.“

Dorazila servírka s prskajícími quesadillami na prkýnku, všechny byly pro Joeyho. Pryor si vzal svůj salát taco a požádal ještě o trochu čaje. Joey do sebe nacpal několik pořádných soust a zeptal se: „Kdo ji teda zabil?“

„Kdoví? Neexistuje důkaz ani o tom, že je opravdu po smrti.“

„Našli její legitimaci do tělocvičny a studentský průkaz.“

„Jo, ale nenašli její tělo. Podle toho, co víme, může být klidně naživu.“

„Tomu sám nevěříte.“ Následoval pořádný hlt margarity, aby se to všechno spláchlo.

„Ne, nevěřím. Jsem si jist, že je po smrti. Ale na tom zrovna v tuhle chvíli nezáleží. Běžíme závod s časem, Joey, a potřebujeme vaši pomoc.“

„Co se ode mne čeká, že udělám?“

„Budete odvolávat, odvolávat, odvolávat. Podepíšete místopřísežné prohlášení, ve kterém řeknete pravdu. Povíte nám, co jste toho večera opravdu viděl, tedy nic.“

„Viděl jsem zelenou dodávku.“

„Váš kamarád zelenou dodávkou neviděl a vyšli jste z nákupního centra spolu. O ničem jste se mu také nezmínil. Ve skutečnosti jste nikomu nic neřekl víc než dva týdny, dokud jste někde nezaslechl zkazky o tom, že se u řeky našla legitimace a studentský průkaz. A tehdy jste si tu svou povídačku sestavil, Joey, tehdy jste se rozhodl, že do toho Dontého namočíte. Měl jste na něj vztek, jelikož dala přednost černému klukovi před vámi. Zavolal jste Kerberovi a rozpoutalo se pravé peklo. Poldové byli zoufalí a bezradní a jen se třásli, aby vám na tu bajku skočili. Dokonale vám to vyšlo. Vymlátili z něj přiznání, trvalo jim to jen patnáct hodin – a pic kozu do vazu! – na titulních stránkách stálo ‚Donté Drumm se přiznává4. Potom přímo zázračně zafungovala vaše paměť. Zničehonic jste si vzpomněl, že jste toho večera viděl zelenou dodávku, úplně stejnou, jakou měli Drummovi, jak se podezřele pohybu je kolem obchodního centra. Co jste vlastně vypověděl, Joey, když jste se po třech týdnech konečně s tou dodávkou svěřil policajtům?“

„Že jsem viděl zelenou dodávku.“

„A byl to ford, Joey, nebo jste se prostě rozhodl, že to bude ford, protože ten Drummovi vlastnili? Opravdu jste viděl, že ho řídí černý mladík, nebo to jen zapracovala vaše představivost?“

Aby nemusel odpovídat, nacpal si Joey půlku quesadilly do pusy a pomalu žvýkal. Přitom se rozhlížel po ostatních návštěvnících, jako by nemohl nebo nechtěl navázat kontakt s očima svého společníka. Pryor si také vzal sousto a pak naléhal dál. Vyhrazených třicet minut mu mělo za chvíli vypršet.

„Podívejte, Joey,“ pokračoval daleko mírnějším tónem. „O tom případu bychom se mohli dohadovat celé hodiny. Kvůli tomu jsem ale nepřišel. Přišel jsem si popovídat o Dontém. Vy dva jste přece byli kamarádi, vyrůstali jste spolu, hráli jste v jednom mužstvu celých, kolik, pět let? Na hřišti jste spolu trávili dlouhé hodiny. Spolu jste vítězili, spolu jste prohrávali. Kruci, v posledním ročníku jste se střídali jako kapitáni. Myslete na jeho rodinu, na matku, na bratry a sestru. Myslete na vaše městečko, Joey, na to, co se tam všechno může semlít, jestli ho popraví. Musíte nám pomoct, Joey. Donté nikoho nezabil. Od začátku ho do toho vmanévrovali.“

„To jsem nevěděl, že mám takovou moc.“

„Ono to nebude nijak snadné. Odvolací soudy si nesedají na zadek před svědky, kteří zničehonic změní výpověď dlouhá léta po procesu a několik hodin před popravou. Dáte nám své místopřísežné prohlášení, my s tím poběžíme k soudu a budeme ječet á křičet, co nám budou plíce stačit, ale stejně taháme za kratší konec provazu. Musíme to ale zkusit. V tuhle chvíli musíme zkusit cokoliv.“

Joey si zamíchal nápoj brčkem a pak se napil. Utřel si ústa papírovým ubrouskem a prohlásil: „Víte, tohle není poprvé, co vedu podobnej hovor. Pan Flak mi před lety zavolal a požádal mě, abych se stavil u něj v kanceláři. To už bylo taky hodně dlouho po procesu. Mám pocit, že zrovna pracoval na odvoláních. Prosil mě, abych změnil výpověď a řek jim, co je podle něj pravda. Tak jsem ho poslal k čertu.“

„Já vím. Dělám na tom případu už hodně dlouho.“

Když zdevastoval polovinu quesadill, Joey jako by najednou ztratil o oběd zájem. Odstrčil prkénko a přitáhl si k sobě pití. Pomalu ho míchal a díval se, jak se nápoj ve sklenici točí.

„Situace je teď o hodně jiná, Joey,“ řekl Pryor tiše, naléhavě. „Jsme v poslední čtvrtině a Donté každou chvíli prohraje celý zápas.“

Tlusté kaštanově hnědé plnicí pero zasunuté do kapsy Pryorovy košile skrývalo ve skutečnosti mikrofon. Bylo všem na očích a vedle něj bylo opravdické pero s inkoustem a kuličková tužka pro případ, že by bylo potřeba něco napsat. Z kapsy Pryorovy košile vedl tenounký skrytý drát do levé přední kapsy jeho kalhot, kde měl uložený mobilní telefon.

O dvě stě mil dál poslouchal rozhovor Robbie. Seděl ve své kanceláři za zamčenými dveřmi, sám, na telefonu měl puštěný hlasitý odposlech a všechno navíc nahrával.

„Viděl jste ho někdy hrát fotbal?“ zeptal se Joey.

„Ne,“ odpověděl Pryor. Jejich hlasy zněly naprosto čistě.

„To byl fakt zážitek. Řítil se hřištěm jak Lawrence Taylor. Rychlý, neohrožený, dokázal zastavit útok úplně sám. Když jsme byli ve druháku a třeťáku, vyhráli jsme deset her, ale nikdy jsme nedokázali porazit Marshall.“

„Proč ho nepřetáhly nějaké větší školy?“ zeptal se Pryor. Hlavně ho povzbuzuj, ať mluví, říkal si v duchu Robbie.

„Kvůli velikosti. Ve druháku přestal růst a nikdy nedostal váhu nad pětadevadesát kilo. Na Longhomy to bylo trochu málo.“

„Měl byste ho vidět teďka,“ poznamenal Pryor, který nepropásl jedinou nahrávku. „Váží šedesát kilo, je vyzáblý a kostnatý, holí si hlavu a je dvacet tři hodiny denně zavřený v těsné cele. Myslím, že už mu z toho hrabe.“

„Napsal mi pár dopisů, věděl jste o tom?“

„Ne.“

Robbie se naklonil blíž k reproduktoru. On o dopisech ještě nikdy neslyšel.

„Nebylo to moc dlouho po tom, co ho poslali do lochu, to jsem ještě bydlel ve Slone. Tehdy mi napsal. Dva, možná tři dopisy. Dlouhý. Rozepisoval se o cele smrti a o tom, jak je to tam hrozný – jídlo, hluk, horko, izolace a tak. Přísahal, že se Nikki nikdy ani nedotk, nikdy s ní prej nic neměl. Přísahal, že vůbec nebyl poblíž toho centra, když zmizela. Prosil mě, abych řek pravdu, abych mu pomoh vyhrát odvolací soud a dostal ho z vězení. Nikdy jsem mu neodepsal.“

„Máte ještě ty dopisy?“ zeptal se Pryor.

Joey zavrtěl hlavou. „Ne. Na to jsem se příliš často stěhoval.“

Vynořila se servírka a odnesla prkýnko. „Ještě jednu margaritu?“ zeptala se, ale Joey ji zahnal mávnutím ruky. Pryor se opřel o lokty a naklonil se dopředu tak, že obličeje obou mužů byly asi čtyřicet centimetrů od sebe. „Víte, Joey,“ začal, „dělám na tomhle případu už roky. Strávil jsem na něm tisíce hodin nejen prací, ale i přemýšlením a snahou přijít na to, co se tehdy stalo. A teď vám řeknu, co jsem vymyslel. Byl jste do Nikki úplný cvok, a proč taky ne? Byla krásná k zbláznění, oblíbená, nažhavená, takový ten typ holky, co by si ji člověk nejradši dal do kapsy a navždycky odnes domů. Jenže vám zlomila srdce a v sedmnácti nic nebolí víc. Byl jste zničený, úplně na dně. Pak zmizela. Celým městem to otřáslo, ale nejvíc to vzalo vás a ty, kteří ji milovali. Všichni ji chtěli najít. Každý chtěl nějak pomoct. Jak se mohla takhle jednoduše vypařit? Kdo ji unesl? Kdo by mohl ublížit Nikki? Možná jste věřil, že je do toho Donté zapletený, možná ne. Ale citově jste byl úplně zničený a v tom stavu jste se rozhodl, že ho do toho namočíte. Zavolal jste detektivu Kerberovi, dal mu hlášku a dál už se to valilo samo jako lavina. V tu chvíli totiž vyšetřování nabralo špatný směr a nikdo už to nedokázal zastavit. Když se k vám donesla zpráva o tom, že se Donté přiznal, řekl jste si, že jste udělal správnou věc. Dostal jste toho pravého. Potom vás napadlo, že byste na tom rád měl trochu viditelnější podíl. Sestavil jste si povídačku o zelené dodávce a rázem z vás byl svědek nejvyšší důležitosti. Pro všechny lidi, kteří milovali a obdivovali Nicole Yerberovou, jste se stal hrdinou. Předstoupil jste před soud, zvedl pravou ruku, řekl něco, co nebylo tak úplně pravda, ale na tom přece nezáleželo. Byl jste tam a pomáhal své milované Nikki. Dontého odvedli v řetězech a strčili ho rovnou do cely smrti. Možná jste si uvědomoval, že ho jednoho dne popraví, možná ne. Trochu si myslím, že tehdy, to jste byl pořád ještě v podstatě kluk, jste si ani nedokázal představit, jak vážná věc se odehrála.“

„Přiznal se.“

„Ano, a jeho přiznání je zhruba stejně věrohodné jako vaše svědectví. Lidé z nejrůznějších důvodů říkají věci, které nejsou pravda, copak to nevíte, Joey?“

V hovoru nastala dlouhá odmlka, jak oba muži zvažovali, co by měli říct dál. Robbie ve Slone trpělivě vyčkával, a to i přesto, že trpělivost či tiché okamžiky zamyšlení nad sebou samým nepatřily zrovna k jeho silným stránkám.

Nakonec se první ozval Joey. „To místopřísežný prohlášení.

O co v něm jde?“

„O pravdu. Prohlásíte pod přísahou, že vaše svědectví u soudu nebylo přesné a tak dál. Naše kancelář to připraví. Můžeme to mít vyřízené za necelou hodinu.“

„Ne tak rychle. Takže bych v podstatě připustil, že jsem u soudu lhal?“

„Formulace můžeme upravit, ale v jádru je to tak. Taky bychom rádi vyjasnili tu záležitost s anonymním telefonátem.“

„A to prohlášení se bude probírat u soudu a nakonec se objeví v novinách?“

„Jistě. Tisk si případu hodně všímá. O všech krocích podniknutých na poslední chvíli bude informovat.“

„Takže moje matka si přečte v novinách, jak teď vysvětluju, že jsem před soudem lhal?“

„Ano, ale co je v tuhle chvíli důležitější, Joey? Vaše pověst, nebo Dontého život?“

„Ale sám jste říkal, že nic není jistý, ne? Takže je tu možnost, že připustím, že jsem lhář, a do něj přesto vrazej injekci. Kdo na tom vydělá?“

„On určitě ne.“

„Mně se to nezdá. Heledte, budu se muset vrátit do práce.“

„No tak, Joey.“

„Díky za oběd. Těšilo mě.“ A s těmito slovy vyklouzl Joey z boxu a vyběhl z restaurace.

Pryor si zhluboka povzdechl a nevěřícím pohledem zíral na stůl. Mluvili spolu o místopřísežném prohlášení a pak najednou hovor skončil. Pomalu vylovil mobilní telefon a zavolal šéfovi. „Slyšel jsi to všechno?“

„Jo,“ odpověděl Robbie, „každý slovo.“

„Můžeme něco z toho použít?“

„Nic. Vůbec nic. Není to k ničemu, ani trochu.“

„Doufal jsem, že se něco z toho hodí. Promiň, Robbie. Jednu chvíli jsem měl pocit, že už se chystá kývnout.“

„Dělal jsi, co bylo v tvých silách, Frede. Dobrá práce. Vzal si od tebe navštívenku, že jo?“

„Jo.“

„Zavolej mu po práci, jen ho pozdrav, připomeň mu, že jsi tam a jsi ochoten kdykoliv s ním promluvit.“

„Zkusím ho vytáhnout na sklenku. Něco mi říká, že má sklon nasávat přes míru. Třeba se mi podaří ho opít a pak něco řekne.“

„Tak to nezapomeň nahrávat.“

„Buď klidnej.“

5

Ve druhém patře nemocnice svátého Františka se paní Aurelia Lindmarová zotavovala z operace močového měchýře a dařilo se jí dobře. Keith u ní strávil dvacet minut, snědl dva kousky laciné oschlé čokolády, kterou jí poslala neteř, a dokázal se nenásilně odporoučet, když se dostavila sestřička s injekcí. Ve třetím poschodí si na chodbě chvíli šuškal s nastávající vdovou po panu Charlesi Cooperovi, oddaném členu kongregace Svatého Marka, jehož nevalné srdce už definitivně vypovídalo službu. Keith měl v nemocnici ještě tři další pacienty, které potřeboval navštívit, jejich zdravotní stav byl však stabilizovaný a určitě zůstanou naživu do zítra, až na ně bude mít víc času. Vyhledal v prvním patře doktora Herzlicha, který tam seděl v malém bufetu, četl si nějaký hustě psaný text a pojídal studený sendvič z automatu.

„Už jste obědval?“ zeptal se Kýle Herzlich zdvořile, když svému duchovnímu nabízel židli. Keith se posadil, podíval se na mrňavý sendvič – bílý chléb s tenkým plátkem nějakého brutálně zpracovaného masa uprostřed – a odpověděl: „Děkuji. Snídal jsem dost pozdě.“

„Dobře. Tak podívejte, Keithe, dokázal jsem něco vyčenichat. Vlastně jsem se dostal tak daleko, jak to jen šlo, jestli chápete, co tím chci říct.“

„Samozřejmě chápu. A vůbec jsem neměl v úmyslu nutit vás, abyste se vrtal v něčích soukromých záležitostech.“

„Stejně by to nešlo. Takové věci nemůžu dělat. Ale trochu jsem se poptával, no, a člověk si dokáže dát pár faktů dohromady. Váš člověk tu byl v posledních měsících nejmíň dvakrát, absolvoval fůru testů a ta záležitost s nádorem se potvrdila. Prognóza nevypadá nijak hezky.“

„Díky, doktore.“ Keitha ani nepřekvapilo, že mu Travis Boyette řekl pravdu, tedy alespoň pokud jde o nádor na mozku.

„Víc vám říct nemůžu.“ Lékař dokázal současně jíst, číst i mluvit.

„Jistě, nic se neděje.“

„Co má na svědomí?“

To ani nechtěj vědět, pomyslel si Keith. „Hrozné věci. Recidivista, dlouhý rejstřík,“ řekl nahlas.

„Proč se motá kolem Svatého Marka?“

„Jsme veřejnosti k dispozici, doktore. Očekává se od nás, že posloužíme všem dítkám Páně, i těm, která mají plný trestní rejstřík.“

„Je mi to jasné. Může od něj hrozit nějaké nebezpečí?“

„To ne. Je neškodný.“ Stačí jen schovat před ním všechny dívky a ženy a možná i malé chlapce. Keith doktorovi ještě jednou poděkoval a rozloučil se.

„Uvidíme se v neděli,“ řekl lékař a oči měl zabodnuté do lékařské zprávy.

Reintegrační centrum, tedy Útulek, byla hranatá budova z červených cihel připomínající krabici, takový ten typ stavby, který se dá využít k libovolnému účelu, a od doby, kdy ji před čtyřiceti roky postavili, už asi taky posloužila všelijak. Ať už ji stavěl kdokoliv, zřejmě ho tlačil čas a neobtěžoval se zapojit do věci architekty. V pondělí večer v sedm hodin vstoupil do domu vchodem ze Sedmnácté ulice Keith a zastavil se u přijímacího pultu z překližky, kde hlídkoval jeden bývalý vězeň. „Koho hledáte, pane?“ houkl na pastora beze stopy srdečnosti.

„Potřebuju mluvit s Travisem Boyettem,“ oznámil mu Keith.

Hlídač se podíval doleva do velké otevřené místnosti. Tam v různých stupních uvolněnosti posedávalo asi tucet mužů – sledovali hodně nahlas puštěnou televizi, kde zrovna běželo Kolo štěstí. Pak obrátil pohled doprava, do další otevřené místnosti na jiných zhruba tucet mužů, kteří četli odrbané paperbacky nebo hráli dámu. Boyette seděl v rohu v proutěném houpacím křesle, částečně schovaný za novinami. „Támhle je,“ prohlásil muž. „Tady se zapište.“

Keith se zapsal a zamířil naznačeným směrem. Když ho Boyette viděl přicházet, sáhl po holi a honem se vyhrabal na nohy. „Nečekal jsem vás,“ zabručel, očividně překvapen.

„Byl jsem tady v sousedství. Můžeme si chvíli promluvit?“

Ostatní muži Keitha bez zájmu zaznamenali. Hra v dámu pokračovala bez přerušení.

„Jistě,“ přikývl Boyette a rozhlédl se kolem. „Půjdem do jídelny.“ Keith ho následoval a díval se, jak se mužova levá noha při každém kroku na okamžik zastaví a způsobí lehké zhoupnutí. Když se sunuli vpřed, hůl ťukala do podlahy. Jak je to asi děsné, ptal se v duchu Keith sám sebe, žít minutu za minutou s tím, že mám mezi ušima nádor čtvrtého stupně, který roste a roste, až to vypadá, že lebka musí prasknout? Ať byl tenhle chlápek sebeodpornější gauner, Keith si nemohl pomoci a bylo mu ho líto. Mrtvý muž.

Jídelnu představovala malá místnost se čtyřmi dlouhými skládacími stoly a širokým oknem ve vzdálené stěně, které nabízelo pohled do kuchyně. Četa myčů nádobí tam zrovna dělala pěkný rachot, postrkovali hrnce a pánve a smáli se u toho. Z rádia se linul rap. Poskytoval dokonalou clonu pro tlumenou konverzaci.

„Tady si můžeme promluvit,“ prohlásil Boyette a ukázal na stůl. Byl celý posetý zbytky jídla. Ve vzduchu visel těžký pach přepáleného oleje. Posadili se proti sobě. Jelikož kromě počasí neměli vůbec nic společného, rozhodl se Keith, že nebude zbytečně ztrácet čas.

„Nedal byste si trochu kafe?“ zeptal se Boyette zdvořile.

„Ne, děkuju.“

„Dobře děláte. Mají tu nejhnusnější kafe v Kansasu. Horší než v base.“

„Když jste dnes ráno odešel, Travisi, vrhl jsem se k internetu, našel si webovou stránku Dontého Drumma a strávil většinu dne ztracen v jeho světě. Je to fascinující a rve to člověku srdce.

O jeho vině panují velmi vážné pochyby.“

„Vážný?“ opakoval Boyette se smíchem. „To si myslím, že by měly panovat vážný pochyby. Ten kluk nemá s tím, co se stalo Nikki, vůbec nic společnýho.“

„A co se stalo Nikki?“

Upřený pohled, jako jelen uhranutý kužely světlometů. Ticho. Boyette si sevřel lebku do dlaní a třel si hlavu. Ramena se mu začala třást. Objevil se tik, odezněl a objevil se znova. Keith muže pozoroval a téměř cítil jeho bolest. Z kuchyně nesmyslně duněla rapová hudba.

Keith sáhl do kapsy kabátu a vytáhl složený list papíru. Rozložil ho a posunul přes stůl. „Poznáváte tohle děvče?“ zeptal se. Byla to kopie černobílé fotografie vytištěná z webové stránky, snímek Nicole Yarberové, na kterém pózovala v úboru roztleskávačky, v ruce držela hůl pro mažoretky a usmívala se s veškerou nevinností svých sladkých sedmnácti let.

Boyette zprvu nijak nereagoval. Podíval se na Nikki, jako by ji nikdy předtím neviděl. Dlouho na ni zíral a pak mu bez varování vyhrkly slzy. Žádné vzlykání, žádné posmrkávání, žádné omluvy, jen proud vláhy, která se mu řinula po tvářích a kapala z brady. Ani se nepokoušel utřít si obličej. Zadíval se na Keitha, a zatímco na sebe oba muži upírali pohledy, slzy se dál řinuly. Snímek začínal být úplně promočený.

Boyette zasténal, odkašlal si a řekl: „Už chci vážně umřít.“

Keith se vrátil z kuchyně se dvěma porcemi černé kávy v papírových kelímcích a vzal s sebou i pár papírových ručníků. Boyette si jeden vzal, utřel si obličej i bradu a utrousil: „Děkuju.“

Keith se posadil na své místo a zeptal se: „Co se stalo Nikki?“ Boyette působil dojmem, že než odpověděl, počítal do deseti. „Ještě pořád ji mám.“

Keith si myslel, že je připraven na každou odpověď, která mohla přijít, ale nebyla to pravda. Mohla být dívka ještě naživu? Ne. Boyette přece strávil uplynulých šest let ve vězení. Copak by ji mohl někde držet zamčenou? To je šílenství.

„Kde je?“ zeptal se Keith pevně.

„Pohřbená.“

„Kde?“

„V Missouri.“

„Podívejte, Travisi, s těmihle jednoslovnými odpověďmi tu budeme do soudného dne. Dneska ráno jste za mnou přišel z jediného důvodu. Přišel jste, protože jste se konečně chtěl vyzpovídat.

Jenže jste na to nesebral dost odvahy, proto jsem teď tady. Tak si to pojďme poslechnout.“

„Proč do toho vrtáte?“

„To je snad docela jasné, ne? Mají popravit nevinného člověka za něco, co jste spáchal vy. Třeba je ještě čas, aby ho šlo zachránit.“

„Pochybuju.“

„Zabil jste Nicole Yarberovou?“

„Je to důvěrný hovor, pastore?“

„Chcete, aby byl?“

„Ano.“

„Proč? Není lepší se vyzpovídat, pak udělat úplné přiznání a pak se pokusit zachránit Dontého Drumma? Přesně tohle byste měl udělat, Travisi. Vaše dny jsou tak jako tak sečteny, alespoň podle toho, co jste mi pověděl dnes ráno.“

„Tak je to důvěrné, nebo není?“

Keith se nadechl, načež udělal chybu a napil se kávy. Travis měl pravdu.

„Jestli chcete, aby to bylo důvěrné, Travisi, tak to tedy bude důvěrné.“

Úsměv, tik. Travis se rozhlédl kolem sebe, ačkoliv zatím si jich vůbec nikdo nevšímal. Holohlavý trestanec začal pokyvovat hlavou. „Udělal jsem to, pastore. Nevím proč. Já totiž nikdy nevím proč.“

„Zmocnil jste se jí na tom parkovišti?“

Nádor otekl a bolesti udeřily jako blesk. Travis se znovu chytil za hlavu a čelil bouři. Sevřel čelisti v odhodlané snaze pokračovat dál. „Chyt jsem ji tam, odvez jsem ji pryč. Měl jsem bouchačku, moc se nebránila. Vypadli jsme z města. Pár dní jsem si ji nechal. Spali jsme spolu. A –“

„Nespali jste spolu. Znásilňoval jste ji.“

„Jo, pořád dokola. Pak jsem to udělal a pohřbil ji.“

„Zabil jste ji?“

„Jo.“

„Jak?“

„Uškrtil jsem ji jejím vlastním páskem. Pořád ho ještě má kolem krku.“

„A pohřbil jste ji?“

„Ano.“ Boyette se zadíval na fotografii a Keith málem zahlédl úsměv.

„Kde?“

„Na jih od Joplinu, kde jsem vyrůstal. Spousta kopců, údolí, děr, úvozů pro svážení dřeva, slepých cest. Nikdy ji nenajdou. Nikdy se k ní ani nepřiblíží.“

Dlouho bylo ticho, jak Keithovi pomalu docházela skutečnost, ze které se mu dělalo zle. Jistě, pořád ještě tu byla možnost, že muž lže, ale Keith se nedokázal přinutit, aby tomu uvěřil. Proč by se tak asi namáhal se lhaním, zvlášť v téhle fázi svého mizerného života?

Kuchyňská světla zhasla a rádio ztichlo. Z kuchyně se vynořili tři statní černoši a prošli jídelnou. Keithovi se zdvořile uklonili a pozdravili ho, ale na Travise se jen zběžně podívali. Dveře za sebou zavřeli.

Keith sáhl po kopii snímku a otočil ji. Odšrouboval kryt pera a něco na papír napsal. „Co takhle pár informací na vysvětlenou, Travisi?“

„Jasně, stejně nemám nic jinýho na práci.“

„Co jste dělal ve Slone v Texasu?“

„Makal pro firmu R. S. McGuire a synové, kousek od Fort Smith. Stavební podnik. Měli kontrakt na stavbu skladu pro Monsanto na západním okraji Slone. Najali mě jako nádeníka, byla to mizerná, všivácká práce, ale nic jinýho jsem nemoh najít. Platili mi míň, než byla minimální mzda, na ruku, bez papírování, jako Mexikánům. Šedesát hodin týdně, pevná sazba, žádný pojištění, bez kvalifikace, bez ničeho. Ověřovat si to u tý firmy je škoda času, protože jsem tam oficiálně nikdy nebyl zaměstnanej. Pronajal jsem si pokoj v jednom starým motelu na západ od města, jmenovalo se to tam Rebel Motor Inn. Ještě tam nejspíš bude. Ověřte si to. Čtyřicet babek týdně. Ta práce mi vydržela pět nebo šest měsíců. Jednou v pátek jsem uviděl světla, našel hřiště za střední školou, koupil si lístek a posadil se mezi lidi. Neznal jsem tam ani živou duši. Všichni čučeli na fotbal. Já koukal jen na roztleskávačky. Odjakživa jsem miloval mažoretky. Roztomilý malý prsa, krátký sukýnky a pod nima tmavý stehna. Kroutily se, otáčely a skákaly jedna přes druhou a člověk toho hodně viděl. Chtěly, aby toho člověk hodně viděl. A tehdy jsem se zamiloval do Nicole. Byla tam jen pro mě a ukazovala mi, co se dalo. Od první chvíle mi bylo jasný, že je to ta pravá.“

„Další pravá.“

„Přesně, další pravá. Každej druhej pátek jsem tam chodil na zápas. Nikdy jsem si nesed dvakrát na stejný místo, nikdy jsem si na sebe nevzal dvakrát stejný hadry. Nasazoval jsem si různý čepice. Když člověk někoho sleduje, tak se tyhle věci naučí. Začala pro mě představovat celej svět a cítil jsem, že to nutkání je pořád silnější a silnější. Věděl jsem, co se stane, ale nedokázal jsem to zarazit. Nikdy to nedokážu zarazit. Nikdy.“ Napil se kávy a ušklíbl se.

„Viděl jste hrát Dontého Drumma?“ zeptal se Keith.

„Možný to je, nevzpomínám si. Zápas jsem nikdy nesledoval, nevšímal jsem si ničeho kromě Nicole. A pak najednou Nicole nebyla. Sezóna skončila. Byl jsem zoufalej. Jezdila s takovým parádním červeným BMW, jediným ve městě, a tak nebylo nijak zvlášť těžký ji najít, když člověk věděl, kde se rozhlížet. Měla ráda obvyklý podniky. Její auto jsem zahlíd zaparkovaný u nákupního centra a došlo mi, že šla do kina. Čekal jsem a čekal. Když to jinak nejde, dokážu bejt náramně trpělivej. Pak se vedle jejího auta uvolnilo místo k parkování, tak jsem tam zacouval.“

„Čím jste jezdil?“

„Starým nákladáčkem, byl to chevrolet, ukradenej v Arkansasu. Poznávací značky jsem šlohnul v Texasu. Zacouval jsem na to místo tak, abych měl svý dveře hned proti jejím. Když nakráčela do pasti, skočil jsem po ní. Měl jsem bouchačku a kolo lepicí pásky, víc člověk nepotřebuje. Nevydala ani hlásku.“

Probíral všechny podrobnosti s tak nevzrušenou odtažitostí, jako by popisoval scénu z filmu. Takhle to proběhlo. Takhle jsem to udělal. Nečekejte ode mne, že vám vyložím, jaký to mělo smysl.

Po slzách už dávno nebyla ani památka. „Pro Nikki to byl hodně špatnej víkend. Málem mi jí bylo líto.“

„O tyhle detaily moc nestojím,“ přerušil ho Keith. „Jak dlouho jste zůstal ve Slone po tom, co jste ji zabil?“

„Počítám, že několik týdnů. Přes Vánoce do ledna. Četl jsem místní noviny a sledoval v televizi noční zprávy. Město bylo tou holkou úplně posedlý. Viděl jsem v televizi brečet její mámu. Fakt smutný. Každý den nastoupila nová četa hledačů a v patách za nimi se hnal televizní štáb. Blázni. Nikki byla dvě stě mil daleko a spala s anděly.“ Při té vzpomínce se opravdu usmál.

„Snad vám to nepřipadá legrační?“

„Promiňte, pastore.“

„Jak jste se dověděl o zatčení Dontého Drumma?“

„Poblíž motelu byla taková malá zaplivaná jídelna, kam jsem si brzo ráno rád zašel na kafe. Slyšel jsem, jak si tam o tom povídaj, že prej se k tomu přiznal nějakej fotbalovej hráč, navíc černej. Koupil jsem si noviny, posadil se do auťáku, přečet si to a řek jsem si: To je ale banda idiotů! Byl jsem z toho vedle. Nemoh jsem tomu věřit. Byla tam Drummova policejní fotka, pohlednej kluk, vzpomínám si, jak jsem na ni zíral a říkal si, že se snad musel zbláznit. Proč se jinak přiznával k mýmu zločinu? Krapet mě to nadzvedlo. Ten kluk musel bejt blázen. Následujícího dne se do věci v novinách obul jeho právník, vykřikoval, že to přiznání je nevěrohodný, že poldové toho kluka oblafli, zaskočili ho, zlomili ho, že ho nepustili z místnosti patnáct hodin. To už mi dávalo smysl. V životě jsem nepotkal poldu, kterýmu by se dalo věřit. Město málem vybuchlo. Bílí ho chtěli pověsit na Hlavní třídě. Černý měli dost silnej pocit, že na toho kluka někdo ušil boudu. Začalo tam bejt horko. Na střední škole se strhla spousta rvaček. A pak jsem dostal padáka a vystřelil odtamtud.“

„Za co vás vyhodili?“

„Za blbost. Jednou večer jsem zůstal příliš dlouho v baru. Poldové mě zabásli za řízení pod vlivem a pak přišli na to, že auto i značky jsou kradený. Strávil jsem tejden v lochu.“

„Ve Slone?“

„Jo. Ověřte si to. Leden 1999. Obviněn z rozsáhlý loupeže, řízení pod vlivem a vůbec všeho, co mi dokázali přišít.“

„Drumm byl ve stejném vězení?“

„Nikdy jsem ho neviděl, ale hodně se tam o něm mluvilo. Říkalo se, že ho z bezpečnostních důvodů přestěhovali do jinýho okresu. Musel jsem se tomu smát. Skutečný zabijáci byli v tomhle případě poldové, ale neměli o tom ani tušení.“

Keith si dělal poznámky, ale nemohl ani věřit, že si něco takového zapisuje. „Jak jste se dostal ven?“

„Přidělili mi advokáta. Dosáh toho, že mi snížili kauci. Tak jsem to sbalil, výpad z města a už se tam nikdy neukázal. Motal jsem se z místa na místo a pak mě zabásli ve Wichitě.“

„Vzpomínáte si na jméno toho advokáta?“

„Pořád ověřujete fakta, pastore?“

„Ano.“

„Máte dojem, že lžu?“

„Ne, ale ověřit si fakta nemůže nikdy škodit.“

„Ne, jeho jméno si nevybavuju. Měl jsem za život děsnou fůru právníků. Žádnýmu jsem nezaplatil ani šesták.“

„To zatčení ve Wichitě bylo za pokus o znásilnění, je to tak?“

„Tak trochu. Pokus o pohlavní zneužití a únos. Ale sex se nekonal, tak daleko jsme se nedostali. Ta holka uměla karate. Takže se situace nevyvíjela podle mejch představ. Kopla mě do koulí a já dva dny blil.“

„Mám dojem, že vás odsoudili na deset let. Odseděl jste si šest a teď jste tady.“

„Dobrá práce, pastore. Domácí přípravu jste zvládl na jedničku.“

„Zajímal jste se dál o Drummův případ?“

„No, pár let jsem o tom asi čas od času koumal. Říkal jsem si, že právníkům a soudům jednoho dne musí dojít, že dostali špatnýho chlápka. Přece, sakra, i v Texasu mají vyšší soudy, který prověřujou případy a tak dále. Někde v celým tom vývoji se přece někdo musí probudit a všimnout si toho, co bylo tak očividný. Ale postupem času jsem na to zapomněl. Měl jsem svejch problémů dost. Když jste v lapáku s nejvyšší ostrahou, netrávíte moc čas tím, že byste se zabýval problémy jinejch lidí.“

„A co Nikki? Trávil jste čas tím, že jste myslel na ni?“ Boyette neodpovídal, a jak vteřiny ubíhaly, začalo být zřejmé, že na otázku neodpoví. Keith stále psal, dělal si pro sebe poznámky, co by měl podniknout dál. Všechno bylo nejisté.

„Soucítíte alespoň trochu s její rodinou?“

„Mě znásilnili, když mi bylo osum. A nevzpomínám si, že by mě někdo jediným slovem politoval. Ve skutečnosti nikdo ani nehnul rukou, aby to zarazil. Život šel dál. Viděl jste můj rejstřík, pastore, mám na kontě hezkejch pár obětí. Nedokázal jsem toho nechat. Ještě dnes si nejsem jistej, že bych byl schopnej zabrzdit. Takže lítost není něco, na co bych plejtval časem.“

Keith se znechuceným výrazem zavrtěl hlavou.

„Abyste mě špatně nepochopil, pastore. Je spousta věcí, kterejch mi je líto. Mrzí mě, že jsem spáchal ty hrozný věci. Miliónkrát jsem si přál, abych byl normální. Celej život jsem si přál, abych moh přestat ubližovat lidem, tak nějak se napravit, vyhejbat se base, mít práci a tohle všechno. Nevybral jsem si to, že jsem takovej, jakej jsem.“

Keith papír rozvážně složil a zastrčil ho do kapsy kabátu. Našrouboval kryt na pero. Složil ruce na prsou a zadíval se na Boyetta. „Počítám, že tady chcete jen tak sedět a nechat událostem dole v Texasu volný průběh.“

„Ne, dělá mi to starosti. Jenže nevím jistě, co bych měl podniknout.“

„Co kdyby se našlo tělo? Řekněte mi, kde je pohřbená, a já se tam na místě pokusím kontaktovat správné lidi.“

„Jste si jistej, že se do toho chcete zaplíst?“

„Nechci, ale taky to nemůžu ignorovat.“

Boyette se naklonil dopředu a opět si začal hladit lebku. „Nikdo jinej ji nedokáže najít,“ řekl a hlas se mu zlomil. Odmlčel se, a když bolest polevila, pokračoval: „Sám si nejsem jistej, že bych to dokázal. Už je to moc dávno.“

„Je to devět let.“

„Tak dlouho ne. Po její smrti jsem se tam párkrát vrátil, abych se na ni podíval.“

Keith mu ukázal obě dlaně a prohlásil: „Tohle nechci poslouchat. Počítám, že zavolám Drummovu advokátovi a řeknu mu o mrtvole. Vaše jméno neuvedu, ale alespoň tam na jihu bude někdo znát pravdu.“

„Co dál?“

„Nevím. Nejsem právník. Třeba někoho přesvědčím. Jsem rozhodnutý to zkusit.“

„Jedinej člověk, kterej by ji snad moh najít, jsem já a já nemůžu opustit stát Kansas. Nemůžu opustit ani tenhle okres, sakra.

Když to udělám, napařej mi porušení podmínky a strčej mě zpátky do lochu. Zpátky do basy mě nedostanou, pastore.“

„Proč na tom tak záleží, Travisi? Podle vlastních slov budete za pár měsíců tak jako tak po smrti.“

Boyette ztichl, zklidnil se a začal si jemně ťukat špičkami prstů o sebe. Upíral na Keitha tvrdé, suché, nemrkající oči. Promluvil tiše, ale pevně: „Pastore, já se nemůžu přiznat k vraždě.“

„Proč ne? Máte na kontě nejméně čtyři rozsudky za těžké zločiny, všechny jsou sexuálně motivované. Většinu dospělého života jste strávil ve vězení. Máte neoperovatelný nádor na mozku. Tu vraždu jste skutečně spáchal. Proč nemáte dost odvahy k tomu, abyste se přiznal a nevinnému člověku zachránil život?“

„Moje matka je stále ještě naživu.“

„Kde bydlí?“

„V Joplinu v Missouri.“

„Jak se jmenuje?“

„Vy jí chcete zavolat, pastore?“

„Ne. Nebuduji obtěžovat. Jak se jmenuje?“

„Susan Boyettová.“

„A bydlí v Trotter Street, je to tak?“

„Jak to –?“

„Vaše matka před třemi roky umřela, Travisi.“

„Jak jste to –?“

„Z Googlu, zabralo mi to deset minut.“

„Co je Google?“

„Společnost, která vyrobila zařízení na hledání v internetu.

V čem jste mi ještě lhal? Kolik lží jste mi dneska napovídal, Travisi?“

„Jestli lžu, tak proč jste tady?“

„Nevím. To je dobrá otázka. Vyprávěl jste mi pozoruhodný příběh a máte nehezký trestní rejstřík, ale nemůžete nic dokázat.“

Boyette pokrčil rameny, jako by mu to bylo jedno, ale tváře mu zčervenaly a oči se zúžily. „Nemusím nic dokazovat,“ prohlásil. „Tentokrát nejsem obžalovanej.“

„Její legitimace do tělocvičny a studentský průkaz se našly v písku na břehu Červené řeky. Jak tohle pasuje do vašeho příběhu?“

„V kabelce měla telefon. Sotva jsem se jí zmocnil, ta prokletá věc začala vyzvánět a nechtěla přestat. Nakonec mi ruply nervy, chytil jsem kabelku a hodil ji z mostu. Ale tu holku jsem si nechal. Potřeboval jsem ji. Vaše žena mi ji připomíná, moc hezká.“

„Držte hubu, Travisi,“ okřikl ho Keith instinktivně, než si to stačil rozmyslet. Zhluboka se nadechl a trpělivě řekl: „Mou ženu z toho vynecháme.“

„Omlouvám se, pastore.“ Boyette si přetáhl přes hlavou tenký řetízek, který měl na krku. „Chtěl jste důkaz, pastore. Tak se podívejte na tohle.“ Na řetízku byl zavěšený zlatý prstýnek s modrým kamenem. Boyette rozepnul řetízek a podal prstýnek Keithovi. Byl tenký a malý, očividně ho nosila žena. „Na jedný straně je vyrytý ANY,“ usmál se Boyette. „Alicia Nicole Yarberová. Na druhý straně je SIS 1999. Stará dobrá Sloneská střední.“

Keith vzal prstýnek mezi palec a ukazováček a pochybovačně si ho prohlížel.

„Ukažte to její matce a uvidíte, jak ji to vezme,“ pobízel ho Boyette. „Jedinej další důkaz je Nicole osobně, a čím víc o ní přemejšlím, tím víc jsem si jistej, že bysme jí měli dát pokoj.“

Keith položil prstýnek na stůl a Boyette si ho zase vzal. Náhle odstrčil židli, sáhl po holi a vstal. „Nelíbí se mi, když mi někdo říká, že jsem lhář, pastore. Jděte domů a užívejte si s tou svou ženuškou.“

„Lhář, násilník, vrah a navíc jste ještě zbabělec, Travisi. Proč alespoň jednou za život neuděláte něco dobrého? A rychle, než bude pozdě.“

„Vlezte mi na záda.“ Boyette otevřel dveře a pak je za sebou zabouchl.

6

Žalobcova teorie o vině byla zčásti založena na zoufalé naději, že jednoho dne někdo někde najde Nicolino tělo. Přece nemůže zůstat potopené věčně, no ne? Červená řeka ho nakonec vydá a nějaký rybář, kapitán člunu, nebo možná nějaký kluk poflakující se po břehu ho najde a přivolá pomoc. Jakmile budou ostatky identifikovány, poslední dílek skládačky dokonale zapadne na své místo. Všechna bílá místa se tím zaplní. Konec všem nezodpovězeným otázkám, konec všem pochybám. Policie i žalobce spis tiše, tajně uzavřou.

Dosáhnout odsouzení bez mrtvoly nebylo zase tak těžké. Žaloba útočila na Dontého ze všech úhlů, houževnatě směřovala k procesu, ale současně pevně spoléhala na to, že se tělo najde. Jenže uplynulo devět let a řeka nespolupracovala. Naděje, modlitby, v některých případech i sny se už dávno rozplynuly. A zatímco u některých pozorovatelů budila tato skutečnost pochyby, v nejmenším neoslabovala přesvědčení těch, kteří měli na svědomí Dontého rozsudek smrti. Po tolika letech s klapkami na očích a u vědomí, co všechno je v sázce, si byli nade všechny pochyby jisti, že se jim podařilo polapit skutečného dívčina vraha. Investovali do toho totiž příliš mnoho, než aby sami zpochybňovali své vlastní představy a jednání.

Okresní státní návladní se jmenoval Paul Koffee a byl to drsný profesionální žalobce, který byl do svého úřadu zvolen a pak opakovaně volbami potvrzován bez vážnější konkurence už dvacet let. Byl to Vysloužilý mariňák, který miloval boj a zpravidla vyhrával. Vysoké procento procesů, které vyhrál, na každého křičelo z jeho webové stránky a před volbami je vytrubovaly do světa křiklavé reklamy rozesílané občanům přímo do schránek. Slitování s odsouzeným projevil jen vzácně. A jako u většiny státních návladních v malých městech rutinní pronásledování narkomanů závislých na metadonu a zlodějíčků aut jen výjimečně narušilo něco takového, jako byla vražda či znásilnění, natož obojí dohromady. Ke svému dobře skrývanému zklamání měl Koffee na kontě za celou svou kariéru jen dva případy dokonané vraždy, na Texas dost chabé skóre. Případ Nicole Yarberové byl první a všeobecně známý. O léta později, v roce 2002, dosáhl Koffee daleko snáze hrdelního rozsudku v případě, který se týkal zfušovaného obchodu s drogami, po němž zůstala na jedné okresní silnici ležet rozesetá hezká řádka mrtvol.

A na víc než na dva takové případy už se nezmůže. Koffee totiž kvůli skandálu opouštěl úřad. Veřejně slíbil, že za dva roky už se nebude ucházet o znovuzvolení. Jeho žena od něj odešla dosti rázným a halasným způsobem. Drummova poprava bude poslední okamžik jeho slávy.

Jeho nejbližším spolupracovníkem a našeptávačem byl Drew Kerber, který byl povýšen na vrchního detektiva policejního oddělení ve Slone, když v Drummově případu odvedl příkladnou práci, a tuto svou pozici si hrdě udržel dodnes. Kerberovi táhlo na čtyřiašedesát, byl o deset let mladší než žalobce, a přestože spolu často velmi úzce spolupracovali, pohybovali se ve zcela odlišných společenských kruzích. Kerber byl polda. Koffee byl právník. A ve Slone byly hranice narýsovány velmi jasně, ostatně jako ve většině jižanských městeček.

Oba nezávisle na sobě Dontému Drummovi slíbili, že budou u toho, až „dostane jehlu“. Kerber to udělal první, a to během onoho surového výslechu, z něhož vzešlo přiznání. Když Kerber kluka zrovna nemlátil a nechrlil na něj všechny nadávky, na které si dokázal vzpomenout, pořád dokola mu sliboval, že dostane injekci a že on, detektiv Kerber, se na to přijde podívat.

Pokud jde o Koffeeho, byl hovor podstatně kratší. Během přestávky soudního přelíčení, když nebyl Robbie Flak v dohledu, zařídil Koffee krátké, tajné setkání s Dontém Drummem přímo před soudní síní pod schody. Nabídl dohodu – přiznáš vinu a dostaneš doživotí bez možnosti propuštění na podmínku. Jinak půjdeš na smrt. Donté odmítl a znovu prohlásil, že je nevinen, načež ho Koffee proklel a ujistil ho, že se bude dívat, jak umírá.

Když ho o pár okamžiků později Flak slovně napadl, Koffee popřel, že by k setkání došlo.

Tihle dva muži žili s případem Yarberové devět let a z nejrůznějších důvodů dost často pocítili potřebu „stavit se u Reevy“. Nebyla to pokaždé příjemná návštěva, nebylo to něco, na co by se vždycky těšili, ale Reeva byla tak důležitá součást případu, že ji prostě nemohli přehlížet.

Reeva Pikeová, tedy Nicolina matka, byla rozložitá, kurážná žena, jež se chopila role oběti s takovým nadšením, že to místy až hraničilo s vyšinutím. Její podíl na vývoji případu byl dlouhodobý, barvitý a často nejednoznačný. Když se teď celý příběh blížil do finále, mnozí obyvatelé Slone si kladli otázku, co bude vlastně paní Pikeová dělat, až bude po všem.

Když policie Nicole horečně hledala, Reeva nedala Koffeemu a policii ani chvíli pokoj. Kvílela do kamer a spílala všem voleným funkcionářům od městských radních po guvernéra za to, že nenašli její dceru. Po zatčení a údajném přiznání Dontého Drumma neváhala poskytovat dlouhá interview, při nichž předváděla naprostý nedostatek ochoty ctít presumpci neviny a žádala trest smrti, čím dříve tím lépe. Reeva po mnoho let učila náboženství v ženské třídě první baptistické církve, takže vyzbrojena Písmem dokázala veřejně kázat o tom, že Bůh schvaluje státem sponzorovanou odplatu. O Dontém se opakovaně zmiňovala jako o „tom spratkovi“, což přivádělo černošské obyvatele Slone k nepříčetnosti. Jinak pro něj měla řadu jiných označení, přičemž „monstrum“ a „chladnokrevný vrah“ patřila mezi její nejoblíbenější. Během přelíčení seděla se svým manželem, panem Wallisem, a jejich dvěma dětmi v první řadě přímo za obžalobou, obklopena dalšími příbuznými a přáteli. Poblíž této skupinky neustále postávali dva zástupci šerifa, aby oddělovali Reevu a její tlupu od příbuzných a sympatizantů Dontého Drumma. O přestávkách došlo k několika vzrušeným výměnám názorů. Každým okamžikem mohla situace přerůst v otevřené násilí. Když porota oznámila rozsudek smrti, Reeva vyskočila a zvolala „Chvála Bohu!“. Soudce ji okamžitě napomenul a varoval ji, že ji nechá vyvést. Když Dontého odváděli s pouty na rukou, už se nedokázala ovládnout. „Zabil jsi mi dítě!“ ječela. „Až budeš vydechovat naposledy, budu u toho!“

V den prvního výročí Nicolina zmizení a její předpokládané smrti uspořádala Reeva u Rush Point na břehu Červené řeky, poblíž písčiny, kde se našla legitimace do tělocvičny a studentský průkaz, propracovanou vigilii. Někdo stloukl bílý kříž a zarazil ho tam do země. Všude kolem ležela kvanta květin a velké fotografie Nikki. Kazatel odsloužil vzpomínku na zemřelé a děkoval Bohu za „přiměřený a spravedlivý rozsudek“, který právě vynesla porota. Hořely tam svíčky, zpívaly se tam žalmy, zněly tam modlitby. Z vigilie se stala každoroční událost a Reeva se pokaždé zúčastnila, často se zpravodajským štábem v závěsu.

Přidala se také k jedné skupině sdružující oběti násilných činů a záhy jezdila po konferencích a pronášela projevy. Sestavila dlouhý seznam nedostatků soudního systému, kde byly na prvním místě „nekonečné, bolestivé prodlevy“, a stala se přeborníkem ve schopnosti potěšit dav předkládáním zbrusu nových teorií. Robbiemu Flakovi napsala jízlivý dopis a pokusila se dokonce poslat psaní i Dontému Drummovi.

Založila také webovou stránku ChybisnamNikki.com a vystavila na ní tisícovku dívčiných fotografií. Bez ustání o své dceři a o případu blogovala a své příspěvky často odbavovala po nocích. Dvakrát jí Robbie Flak pohrozil, že na ni kvůli urážkám, které napsala, podá žalobu pro urážku na cti, ale jinak věděl, že je moudřejší dát jí pokoj. Pronásledovala Nikkiny kamarády, a mámila z nich jejich nejoblíbenější vzpomínky a příhody a nevražila na ty, kteří nejevili zájem o spolupráci.

Často se chovala prapodivně. Pravidelně vyrážela na dlouhé projížďky podél řeky, kde svou dceru hledala. Občas ji bylo možné zahlédnout, jak stojí na mostě, zírá do vody a je duchem nepřítomná. Červená řeka půlí Shreveport v Louisianě sto šedesát kilometrů na jihovýchod od Slone. Reeva se na Shreveport upnula. Našla si v centru hotel s vyhlídkou na řeku a udělala si z něj útočiště. Trávila tam spoustu nocí a dní, potulovala se po městě, bloumala nákupními centry, vymetala kina a vůbec chodila na místa, kde se s oblibou scházela mládež. Věděla, že se chová nerozumně. Věděla, že je nemyslitelné, aby Nikki byla stále ještě naživu a někde se před ní skrývala. Přesto neustále jezdila do Shreveportu a dívala se tam lidem do tváří. Nedokázala toho nechat. Musela přece něco dělat.

Čas od času vyrazila Reeva i do dalších států, kde zmizely dospívající dívky. Vždyť byla odborník a měla zkušenosti, o něž se ráda podělila. Její heslo bylo „Dá se to přežít“ a jím se snažila ukonejšit a utěšit řadu rodin, zatímco lidé doma si kolikrát říkali, že ona to celé přežila až nápadně dobře.

Když se teď odpočítával čas posledního dějství, byla přímo posedlá všemi podrobnostmi popravy. Novináři byli už zase zpátky a Reeva toho měla spoustu na srdci. Po devíti dlouhých a hořkých letech byla spravedlnost konečně na dosah.

V pondělí brzo ráno se Paul Koffee a Drew Kerber rozhodli, že je čas zajít navštívit Reevu.

Uvítala je u vstupních dveří a měla pro ně nejen úsměv, ale dokonce i krátké objetí. Uměla být okouzlující, ale taky z ní často šel strach. Když teď ale byla smrt Dontého Drumma na dohled, chovala se velkoryse a energicky. Prošli pohodlným předměstským řadovým domkem do rozlehlého pokoje za garáží, do přístavku, který se postupem let stal Reeviným válečným štábem. Z jedné půlky se stala kancelář plná registračních skříní, druhá byla zasvěcena památce Reeviny dcery. Visely tu zarámované její obrovské barevné zvětšeniny, portréty, které popaměti namalovali její obdivovatelé, upomínkové předměty, stužky, plakety a cena z žákovské vědecké soutěže, kterou Nikki získala v osmé třídě. Díky téhle výstavě bylo možné zrekonstruovat celý dívčin život.

Wallis, Reevin druhý manžel a Nicolin nevlastní otec, nebyl doma. Jak šla léta, vyskytoval se tu stále méně a méně a po městě se říkalo, že jednoduše už není schopen snášet manželčino neustálé truchlení a spílání. Když se usadili kolem konferenčního stolku, Reeva naservírovala návštěvníkům ledový čaj. Po několika úvodních zdvořilostních frázích se hovor stočil k popravě.

„V místnosti pro svědky máte pět míst,“ začal Koffee. „Kdo je dostane?“

„Wallis a já, to je jasné. Chad a Marie se ještě nerozhodli, ale nejspíš tam taky budou.“ Zmínila se o Nicolině nevlastním bratrovi a nevlastní sestře takovým tónem, jako by se nemohli rozhodnout, jestli zajdou na fotbal nebo ne. „Poslední místo nejspíš připadne bratru Ronniemu. Nechtěl popravu sledovat, ale nějak cítí, že by tam měl být kvůli nám.“

Bratr Ronnie byl současný pastor z první baptistické církve. Působil ve Slone poslední tři roky, s Nicole se pochopitelně nikdy nepotkal, ale byl přesvědčen o Drummově vině a bál se jakkoliv proti sobě popudit Reevu.

Několik minut se bavili o tom, jak to v popravčí místnosti podle protokolu probíhá, jaká pravidla platí pro svědky, jak dlouho to trvá a tak podobně.

„Reevo, mohli bychom si teď promluvit o zítřku?“ zeptal se Koffee.

„Samozřejmě.“

„Pořád ještě se chystáš vystoupit u toho Fordyce?“

„Ano. Už je ve městě a natáčet to budeme zítra ráno v deset, přímo tady. Proč se ptáš?“

„Nejsem si tak docela jist, že je to dobrý nápad,“ odpověděl Koffee a Kerber přikývl na znamení, že s ním souhlasí.

„Skutečně? A proč ne?“

„Je to takový věčný potížista, Reevo. Dělá nám velké starosti reakce, která může přijít ve čtvrtek večer. Sama víš, jak to mezi černými vře.“

„Čekáme, že tu bude dusno, Reevo,“ přidal se Kerber.

„Jestli začnou černý dělat problémy, tak je zavřete,“ prohlásila Reeva.

„To je přesně situace, po jakých Fordyce s gustem pase. Je to hecíř, Reevo. Chce, aby se tu něco semlelo a aby byl přímo uprostřed mely. Zvedá mu to sledovanost.“

„O nic jinýho než o sledovanost mu nejde,“ dodal Kerber.

„Ale, ale. Nejsme trochu nervózní?“ rýpla si do nich.

Sean Fordyce byl moderátor jednoho newyorského diskusního pořadu, který si našel své místo v kabelových televizích tím, že se věnoval vytloukání senzací z hrdelních případů. Fordyce se na svět díval zcela nestydatě pouze z pravicových pozic, takže vždycky podporoval vykonání nejbližší popravy, bránil právo nosit zbraň a bral se za pronásledování nelegálních přistěhovalců, skupiny, na niž útočil přímo s láskou, jelikož představovala daleko snazší cíl než ostatní lidé s tmavou pletí. Nebyl to nijak originální pořad, ale na zlatou žílu Fordyce narazil, když začal natáčet rodiny obětí, jak se připravují na sledování popravy. Slávy se dočkal, když jeho technický štáb dokázal ukrýt drobounkou kameru do rámečku brýlí, které na sobě měl otec mladého chlapce, jenž byl zavražděn v Alabamě. Tehdy svět poprvé uviděl popravu a nahrávku vlastnil Sean Fordyce. Pouštěl ji pořád dokola a pokaždé přidal komentář, jak to bylo jednoduché, jak klidně a bezbolestně to proběhlo a že z toho ten surový vrahoun vyvázl až příliš lacino.

V Alabamě za to byl obžalován, rodina popraveného na něj podala trestní oznámení, dočkal se i výhrůžek smrtí a rázných odsudků, ale všechno přežil. Obžaloba vyšla naprázdno – nepodařilo se zformulovat, o jaké porušení zákona přesně šlo. Trestní oznámení bylo zamítnuto. Tři roky po tomhle povedeném kousku Fordyce nejenže stál pevně na nohou, ale stál také nejvýš na hromadě odporností, které chrlí kabelové televize. Teď dorazil do Slone a připravoval se na další díl seriálu. Říkalo se, že Reevě zaplatil za exkluzivní práva padesát tisíc dolarů.

„Prosím tě, Reevo,“ naléhal Koffee, „rozmysli si to ještě.“

„Ne, Paule. Říkám ti ne, a basta. Dělám to kvůli Nicole, kvůli své rodině a kvůli všem ostatním obětem. Svět se musí dovědět, co nám to monstrum provedlo.“

„K čemu to bude?“ namítl Koffee. On i Kerber nereagovali na telefonické hovory od členů Fordyceova výrobního štábu.

„Třeba se konečně podaří změnit zákony.“

„Alě tady zákony fungujou dobře, Reevo. Jasně, trvalo to déle, než jsme si představovali, ale vzhledem k tomu, jak to všechno funguje, není devět let zase tak špatný výsledek.“

„Kristepane, Paule, ani se mi nechce věřit, žes mohl něco takového říct. Tys těch devět let neprožíval naše noční můry.“

„To máš pravdu a vůbec nehodlám předstírat, že si dokážu představit, čím jste si prošli. Ale čtvrtečním večerem noční můry neskončí.“ A neskončily by ani v případě, že by s tím Reeva neměla vůbec nic společného.

„Ty nemáš ani tušení, o co tu jde, Paule. To se mi snad zdá. Takže znovu – ne a basta. Ne, ne, ne. Dám mu ten rozhovor a pořad se bude natáčet. Všichni uvidí, o co jde.“

Nečekali, že by mohli uspět, a tak je to ani nepřekvapilo. Když si Reeva Pikeová vezme něco do hlavy, končí veškeré dohadování. Přehodili výhybku.

„Tak ať je po tvém,“ pokrčil rameny Koffee. „Cítíte se ty a Wallis v bezpečí?“

Usmála se a málem se zakuckala. „Ale jistě, Paule. Máme barák plný zbraní a sousedi jsou na stráži. Každý auto, který projede ulicí, má někdo na mušce. My tu žádný problémy neočekáváme.“

„Na okrsku jsme dneska měli pár telefonátů,“ poznamenal Kerber. „Obvyklý anonymní svinstva, neurčitý výhrůžky, co se všechno stane, jestli toho kluka popravěj.“

„Jsem si jistá, že si s tím dokážete poradit, chlapi,“ prohlásila bez sebemenšího zájmu. Po tolika letech, během nichž Reeva vedla svou vlastní neúprosnou válku, se už zapomněla bát.

„Myslím, že na zbytek týdne bychom vám měli před dům postavit hlídkový vůz,“ navrhl Kerber.

„Jak myslíš. Mně je to jedno. Pokud si černý něco začnou, tady to určitě nespustí. Vždyť přece normálně nejdřív podpálej svý vlastní domy, ne?“

Oba muži pokrčili rameny. Neměli s bouřemi žádné zkušenosti. Pokud jde o vztahy mezi rasami, mělo město Slone velmi malou zkušenost. A to něco málo, co o tom věděli, měli z televizního zpravodajství. Ano, skutečně to vypadalo, jako by se bouře vždycky odehrávaly jen v ghettech.

Ještě pár minut si o tom povídali a pak nastal čas k odchodu. U vstupních dveří se znovu objali a slíbili si, že se po popravě sejdou. Však to bude velký okamžik. Konec utrpení. Konečně spravedlnost.

Robbie Flak zastavil u obrubníku před domem Drummových a sebral síly na další setkání.

„Kolikrát jsi tam byl?“ zeptala se jeho spolujezdkyně.

„Ani nevím. Desetkrát, stokrát.“ Otevřel dveře, vystoupil a žena udělala totéž.

Jmenovala se Marta Handlerová. Byla to investigativní novinářka na volné noze, která pro nikoho nepracovala, jen příležitostně něco publikovala v nějakém velkém časopise. Slone navštívila poprvé před dvěma roky, když propukl skandál kolem Koffeeho, a od té doby se začala vášnivě zajímat o Drummův případ. S Robbiem z profesionálních důvodů strávila spoustu hodin a jejich vztah by se možná zvrtl v něco jiného, jenže Robbieho momentálně zcela pohlcoval život se ženou, jež byla o dvacet let mladší než on. Marta už dávno nevěřila, že něco jako vztah existuje, a tak vysílala matoucí signály, z nichž se nedalo poznat, jestli jsou dveře otevřené nebo ne. Panovalo mezi nimi jakési sexuální napětí, jako by oba bojovali s naléhavou touhou říct ano. Až doposud nad ní vítězili.

Na začátku prohlásila, že o Drummově případu napíše knihu. Pak se z toho vyklubal pouze rozsáhlý článek pro časopis Vanity Fair. Později další text pro New Yorker. Vzápětí vytvořila scénář k filmu, který měl v Los Angeles produkovat jeden z jejích bývalých manželů. Robbie byl přesvědčen, že Marta je docela slušná spisovatelka, skvěle pracuje s fakty, ale naprosto si nedokáže zorganizovat a naplánovat práci. Ať už její snaha vyústí v cokoliv, Robbie měl právo absolutního veta, a kdyby snad projekt přece jen vydělal pár šesťáků, rozdělily by se mezi něj a Drummovy. Po dvou letech, které s Martou strávil, už nepočítal s žádnými penězi. Ale měl ji rád. Měla trochu zlomyslný smysl pro humor, celému případu absolutně a beznadějně propadla, a navíc si vypěstovala velmi sveřepou nenávist prakticky ke každému, koho za tu dobu v Texasu potkala. K tomu do sebe dokázala lít bourbon jako nezavřená a hrát poker i dlouho po půlnoci.

Malý obýváček byl plný lidí. Roberta Drummová seděla na lavici u klavíru, to bylo její obvyklé místo. Její dva bratři stáli u dveří do kuchyně. Syn Cedric, Dontéův starší bratr seděl na pohovce a choval nemluvně, které spalo. Robertina dcera Andrea, Dontého mladší sestra, okupovala jednu židli. Robertin duchovní, reverend Canty, se usadil na druhou. Robbie a Marta se posadili blízko sebe na rozviklané chatrné židličky přinesené z kuchyně. Marta byla u Drummových už mockrát, a když měla Roberta chřipku, dokonce jí vařila.

Po obvyklých pozdravech a objetích a naservírování rozpustné kávy se Robbie ujal slova. „Dneska se nic nepřihodilo, což není dobrá zpráva,“ začal. „Zítra hned ráno vydá odvolací komise své rozhodnutí. Nescházejí se na to, jen všem pošlou spis a pak jeden po druhém hlasují. Neočekáváme, že by doporučili milost. To se stává velmi zřídka. Předpokládáme, že žádost zamítnou, takže se hned potom obrátíme s žádostí na úřad guvernéra a budeme požadovat odklad. Guvernér má právo udělit jeden třicetidenní odklad. Není moc pravděpodobné, že bychom ho získali, ale musíme se modlit, že se stane zázrak.“ Robbie Rak nebyl zrovna oddaný sluha Boží, ocitl se však v protestantské oblasti východního Texasu, kde jsou lidé silní ve víře, a věděl, co se sluší a patří. A seděl v pokoji plném lidí, kteří se – s výjimkou Marty Handlerové – modlí ve dne v noci.

„Za pozitivní můžeme označit to, že se nám podařilo navázat kontakt s Joeyem Gamblem, našli jsme ho na okraji Houstonu, v místě zvaném Mission Bend. Náš vyšetřovatel ho vzal na oběd, vyložil mu náš názor na to, jak to tehdy doopravdy bylo, zkusil na něj udělat dojem výkladem o naléhavosti situace a tak dále. Gamble případ sleduje a ví, co je v sázce. Vyzvali jsme ho, aby podepsal místopřísežné prohlášení, v němž by odvolal lži, které navykládal u soudu, jenže on to odmítl. Ale nevzdáváme to. Nebyl skálopevně rozhodnutý. Vypadlo to, že váhá, že ho trápí Dontéův osud.“

„A co když to prohlášení podepíše a řekne pravdu?“ zeptal se Cedric.

„Budeme mít zničehonic nabito, tak jednu dvě rány v zásobníku, a budeme moct vyrazit k soudu a trochu to tam provětrat. Potíž je v tom, že když začne lhář měnit výpověď, každý je hned na stráži a pěkně podezřívavý, zvlášť soudci, kteří projednávají odvolání. Kdy nelhal? Teď, nebo předtím? Je to, upřímně řečeno, hodně nejistá rána, ale v tuhle chvíli je nejistá rána úplně všechno.“ Robbie mluvil vždycky otevřeně, zvlášť když jednal s rodinami svých kriminálnických klientů. A Dontého případ byl ve fázi, kdy nemělo moc smysl vzbuzovat nějaké naděje.

Roberta seděla klidně a ruce si vsunula pod stehna. Bylo jí šestapadesát, ale vypadala o hodně starší. Když před pěti roky zemřel její muž Riley, přestala si barvit vlasy a přestala jíst. Byla šedivá a vychrtlá a málokdy něco řekla, ale ona toho nikdy moc nenamluvila. To Riley byl mluvka, rád se naparoval, hned se hádal a Roberta hrála roli vyjednávače, který jde manželovi v patách a napravuje škody, jež muž napáchal. V posledních dnech jí pomalu začalo docházet, co je čeká, a to poznání jí zřejmě dodalo. Ona, Riley ani žádný jiný člen rodiny nikdy ani na okamžik nezpochybnili Dontého nevinu. Kdysi se pokoušel mrzačit hráče s míčem a obránce na čáře, a když bylo třeba, dokázal se přiměřeně bránit na hřišti i na ulici. Ale ve skutečnosti byl Donté citlivka, vnímavý kluk, který by v životě neublížil nevinnému člověku.

„Zítra jedeme s Martou do Polunského navštívit Dontého,“ prohlásil Robbie. „Jestli pro něj máte nějakou poštu, můžeme ji vzít s sebou.“

„A já mám zítra v deset schůzku se starostou,“ oznámil reverend Canty. „Přidá se ke mně ještě pár dalších pastorů. Máme v úmyslu sdělit mu naše obavy z toho, co se může ve Slone stát, jestli bude Donté popraven.“

„To bude úděsný,“ zabručel jeden ze strýců.

„To máš pravdu,“ přidal se Cedric. „Lidi tady kolem jsou pěkně nastartovaný.“

„Poprava je pořád ještě naplánovaná na čtvrtek v šest večer, je to tak?“ zeptala se Andrea.

„Ano,“ odpověděl Robbie.

„A kdy budete vědět úplně jistě, že se uskuteční?“ ptala se dál.

„Tyhle věci se zpravidla řeší velmi rychle, protože právníci bojují do poslední minuty.“

Andrea se rozpačitě podívala na Cedrika a pak řekla: „Teda, musím vám říct, Robbie, že spousta lidí z téhle části města má v plánu vyrazit sem, až se to přiblíží. Bude tu dusno a já tomu docela rozumím. Jenže jakmile to začne, může se to hezky rychle vymknout jakýkoliv kontrole.“

„Celý město by mělo bejt ve střehu,“ přidal se Cedric.

„Přesně tohle chceme říct starostovi,“ ozval se Canty. „Měl by něco podniknout.“

„Nemůže dělat nic jiného než na to nějak reagovat,“ upozornil je Robbie. „Nemá s tou popravou nic společného.“

„Nemůže zavolat guvernérovi?“

„Jistě, ale nemyslete si, že starosta je proti popravě. Kdyby se probojoval ke guvernérovi, nejspíš se bude přimlouvat za zamítnutí odkladu. Starosta je Texasan jako poleno. Miluje trest smrti.“

Nikdo v místnosti neměl starostu v oblibě, guvernéra ostatně taky ne. Robbie odvedl směr hovoru od vyhlídek na pouliční násilí. Museli ještě probrat řadu důležitých podrobností. „Podle pravidel vydaných ředitelstvím nápravných zařízení se poslední návštěva členů rodiny odehraje ve čtvrtek v osm ráno v zařízení Polunsky, než bude Donté převezen do Huntsvillu,“ vysvětloval Robbie. „Vím, že ho budete chtít navštívit, a je mi jasné, že on vás bude zoufale toužit vidět. Ale nebuďte překvapení, až tam dorazíte. Bude to probíhat jako jakákoliv jiná běžná návštěva. On bude sedět na jedné straně plexiskla, vy zůstanete na druhé straně. Mluvit budete telefonem. Je to absurdní, ale jsme v Texasu.“

„To ho neobejmu ani nepolíbím?“ vydechla Andrea.

„Ne. Taková tu mají pravidla.“

Roberta začala plakat krátkými vzlyky a velkými slzami. „Ani neobejmu svého chlapce,“ zašeptala. Jeden z bratrů jí podal kapesník a pohladil ji po rameni. Trvalo asi minutu, než se ovládla a řekla: „Omlouvám se.“

„Nemáte se za co omlouvat,“ ujistil ji Robbie. „Jste matka a vašeho syna se chystají popravit za něco, co neudělal. Máte právo si poplakat. Pokud jde o mne, budu celou dobu dorážet, ječet a křičet na lidi všude kolem. Pořád ještě by to mohlo vyjít.“

„A co samotná poprava?“ vyptávala se dál Andrea. „Kdo by tam měl být?“

„Místnost pro svědky je rozdělená přepážkou, která od sebe odděluje příbuzné oběti a příbuzné odsouzeného. Všichni svědci stojí. Nejsou tam žádné sedačky. Oni dostanou pět míst, vy dostanete pět míst. Zbytek připadne právníkům, vedení věznice, zástupcům tisku a několika dalším lidem. Já tam budu. Vím, Roberto, že se tam chystáte jít jako svědek, ale Donté trvá na tom, že vás tam nechce. Vaše jméno je na seznamu, ale on nechce, abyste se dívala.“

„Je mi líto, Robbie,“ řekla a utřela si nos. „Už jsme o tom spolu mluvili. Byla jsem u toho, když se narodil, a budu u toho, až bude umírat. Možná to ani neví, ale bude mě potřebovat. Budu u toho.“

Robbie neměl chuť se s ní dohadovat. Slíbil, že se objeví zase zítra večer.

7

Chlapci už dávno usnuli a Keith a Dana Schroederovi seděli v kuchyni skromné, církvi patřící fary v centru Topeky. Seděli proti sobě a oba měli před sebou notebook, poznámkový blok a kávu bez kofeinu. Stůl byl pokrytý podklady, které našli na internetu a vytiskli si v kanceláři v kostele. Udělali si jen tak narychlo večeři, makarony a sýr, protože kluci museli dělat úkoly a rodiče měli moc práce.

Dana prošla internetové zdroje, ale pořád nebyla schopna ověřit Boyettovo tvrzení, že byl v lednu 1999 zatčen a uvězněn ve Slone. Staré záznamy městského soudu nebyly k dispozici. Advokátní komora uváděla, že ve Slone je sto jednatřicet právníků. Vybrala si z nich namátkou deset, zavolala jim a řekla, že pracuje pro odvolací kancelář v Kansasu a že si potřebuje ověřit údaje o panu Travisi Boyettovi. Zastupovali někdy muže toho jména? Ne. V tom případě se omlouvám, že jsem vás obtěžovala. Neměla čas na to, aby obvolala všechny právníky a stejně by to asi k ničemu nevedlo. Umínila si, že hned v úterý ráno zavolá do kanceláře správy městského soudu.

Od chvíle, kdy držel v ruce Nicolin školní prstýnek, Keith už nepochyboval, že Boyette říká pravdu. Ale co když ten prstýnek někdo někde ukradl, ještě než zmizela? namítala Dana. A střelil ho v zastavárně? Co když to tak bylo? Boyette ovšem nevypadá moc na to, že by si takový prstýnek koupil ve frcu, nebo ano? Takhle se dohadovali celé hodiny, a jakmile jeden něco nadhodil, druhý to hned zpochybnil.

Většina materiálů nahromaděných na stole pocházela ze dvou webových stránek, a to ChybisnamNikki.com a SvoboduproDonteDrumma.com. Webovou stránku Dontého Drumma spravovala advokátní kancelář pana Robbieho Flaka a byla daleko rozsáhlejší, interaktivnější a profesionálně dělaná. Webovou stránku Nikki vedla její matka. Ani jedna strana se nesnažila byť jen předstírat nestrannost.

Na Dontého webu ťukl Keith na Historii případu a sjel dolů až k samému jádru, na němž stála obžaloba, k Doznání. Výklad začal osvětlením skutečnosti, že případ je založen na dvou velmi odlišných popisech toho, co se stalo. Výslech, který trval patnáct hodin a dvanáct minut, byl přerušen jen několika málo přestávkami. Donté směl třikrát použít záchod a dvakrát byl odveden dolů do haly, aby se v jiné místnosti podrobil vyšetření na detektoru lži. Jinak místnost, která měla mezi místními přezdívku Opera, neopustil. Dřív či později, říkali s oblibou policisté, tady každý podezřelý začne zpívat.

První verze byla založena na oficiální policejní zprávě. Skládala se z poznámek, které si během výslechu dělal detektiv Jim Morrissey. Během jedné tříhodinové šňůry otázek, když si Morrissey šel zdřímnout na kanapátko do šatny, převzal od něj zapisování poznámek detektiv Nick Needham. Poznámky byly přepsány do čtmáctistránkového úhledného zápisu, o jehož obsahu detektivové Kerber a Morrissey svorně přísahali, že je to pravda a nic než pravda. Ani jediné slovo ve zprávě nenaznačovalo, že by snad byly použity výhrůžky, lži, sliby, lsti, ponižování, fyzické násilí či došlo k jinému porušování ústavních práv. A detektivové také před soudem opakovaně popřeli, že by se snad něco podobného stalo.

Druhá verze se od první odlišovala velmi zásadně. Den po zatčení, když Donté seděl sám ve vězeňské cele obviněn z únosu, surového znásilnění a hrdelního zločinu a pomalu se vzpamatovával z psychické újmy způsobené výslechem, změnil výpověď. Svému právníkovi Robertu Flakovi vysvětlil, co všechno se stalo. Pod Flakovým vedením začal sepisovat průběh výslechu. Když byl o dva dny později hotov, rukopis přepsal jeden z koncipientů pana Flaka. Dontého verze měla třiačtyřicet stránek.

Načež čtenáře čekal souhrn obou verzí proložený sem tam trochou rozboru.

PŘIZNÁNÍ

Osmnáct dnů po zmizení Nicole Yarberové, tedy 22. prosince 1998, se vydali detektivové Drew Kerber a Jim Morrissey z policejní stanice ve Slone do Sportovního klubu na South Side, aby si tam vyzvedli Dontého. Do klubu docházejí nejvýznamnější sportovci z okolí. Donté tam trénoval skoro každé odpoledne, vždycky po škole. Zvedal činky a rehabilitoval s kotníkem. Byl ve vynikající tělesné kondici a měl v plánu zapsat se příští léto na Státní univerzitu Sama Houstona a pak se zkusit dostat do fotbalového mužstva jako náhradník.

Přibližně v pět hodin odpoledne, zrovna když Donté bez doprovodu vycházel z klubu, přistoupili k němu Kerber a Morrissey, přátelsky se mu představili a zeptali se, jestli by byl ochoten popovídat si s nimi o Nicole Yarberové. Donté souhlasil a Kerber navrhl, že se přesunou na policejní okrsek, kde budou mít klid a víc pohodlí. Donté z toho neměl dobrý pocit, ale na druhou stranu hodlal za každou cenu spolupracovat. Nicole znal – pomáhal při jejím hledání –, ale o okolnostech jejího zmizení nic nevěděl a myslel si, že jednání na okrsku zabere jen pár minut. Na policejní stanici dojel sám v hodně ojeté zelené rodinné dodávce značky Ford a zastavil s vozem na parkovišti pro návštěvníky. Když vstupoval do policejní služebny, neměl ani tušení, že právě činí poslední krok jako svobodný člověk. Bylo mu osmnáct let, nikdy v životě se nedostal do vážnějších problémů a nikdy se nestal terčem dlouhého policejního výslechu.

U přijímacího pultu ho prověřili a pustili dovnitř. Vzali mu mobilní telefon, peněženku a klíče od vozu a uložili je do uzamykatelné přihrádky s nápisem Bezpečnostní schránka.

Detektivové ho odvedli do vyšetřovací místnosti určené k výslechům v suterénu budovy. Kolem se shromáždili další důstojníci. Jeden z nich, uniformovaný černošský policista, Dontého poznal a poznamenal cosi o fotbale. Sotva se ocitli ve vyšetřovací místnosti, Morrissey nabídl mladíkovi něco k pití. Donté odmítl. Uprostřed místnosti stál malý obdélníkový stolek. Donté se k němu posadil z jedné strany, oba detektivové si sedli naproti němu. Místnost byla dobře osvětlená a neměla okna. V jednom rohu stál stativ s namontovanou kamerou, ale pokud mohl Donté soudit, objektiv nebyl namířený na něho a přístroj nebyl zapnutý.

Morrissey vytáhl list papíru a vysvětlil Dontému, že musí pochopit, jaká jsou na základě případu Miranda jeho práva. Donté se zeptal, jestli je tam jako svědek nebo jako podezřelý. Detektiv mu vyložil, že mu předpisy ukládají, aby všechny vyslýchané osoby byly informovány o svých právech. Vždyť o nic nejde. Je to jen formalita.

Donté z toho začal mít nepříjemný pocit. Přečetl si slovo za slovem všechno, co stálo na papíře, a protože neměl co skrývat, podepsal se celým jménem a tím se zřekl svého práva nevypovídat a práva mít právního zástupce. Bylo to osudové, tragické rozhodnutí.

Nevinní lidé mají mnohem větší sklon vzdávat se před výslechem svých práv. Vědí, že jsou nevinní, a chtějí s policií spolupracovat, aby svou nevinu dokázali. Podezřelí, kteří jsou vinní, mají mnohem větší sklon nespolupracovat. Protřelí kriminálníci se policistům vysmějí a pak neřeknou ani slovo.

Morrissey se ujal zaznamenávání průběhu výslechu a začal časem, kdy „podezřelý“ vstoupil do místnosti – 17.25.

Většinu hovoru obstaral Kerber. Jeho vystoupení začalo dlouhým přehledem fotbalové sezóny, vítězstvími, prohrami, tím, co se nepovedlo v play-off, výměnami trenérů, které se staly předmětem nejrůznějších spekulací. Kerber působil dojmem, že ho upřímně zajímá chlapcova budoucnost a že si velmi přeje, aby se chlapcův kotník zahojil a on mohl v přípravce hrát. Donté vyjádřil přesvědčení, že to tak dopadne.

Kerber se zvlášť zajímal o současný Dontého program zvyšování tréninkové zátěže a kladl nejrůznější otázky, jako kolik chlapec udělá bench-pressů, kolik zvládne sklapovaček a dřepů a jak velkou zátěž zvedne trhem.

Zaznělo také hodně otázek týkajících se chlapcovy rodiny, jeho studijních výsledků a pracovních zkušeností, jeho krátkého zaváhání na hraně zákona v té záležitosti s marihuanou, když mu bylo šestnáct, a po nějaké době, zřejmě asi tak po hodině, se výslech konečně stočil k Nicole. Tón se změnil. Úsměvy byly najednou tytam. Otázky začaly být daleko víc na tělo. Jak dlouho ji znal? Kolik předmětů měli ve škole společných? Nějací společní přátelé? Jaké měla kamarádky? S kým chodila? Chodil s ní někdy on? Ne. Zkusil s ní někdy chodit? Ne. Chtěl s ní chodit? Chtěl chodit se spoustou holek. Bílých holek? Jasně, to chtěl, ale nikdy k tomu nedošlo. Takže nikdy nechodil s bílou holkou? Ne. Ale říká se, že ty a Nicole jste se scházeli, jenže jste se snažili udržet to pod pokličkou.

Kdepak. Nikdy se nepotkali o samotě. Nikdy se jí ani nedotkl. Ale přiznáváš, že jsi s ní chtěl chodit? Řekl jsem, že jsem chtěl chodit se spoustou holek, bílých i černých, dokonce i s několika hispánkami. Takže tobě se líbí všechny holky? Hodně se mi jich líbí, to teda jo, ale ne všechny.

Kerber se Dontého zeptal, jestli se zúčastnil pátrání po Nicole. Ano, Donté a celý čtvrtý ročník strávili hodiny a hodiny hledáním ztracené dívky.

Mluvili o Joeym Gambleovi a dalších chlapcích, s nimiž si Nicole v průběhu střední školy vyšla. Kerber se Dontého opakovaně ptal, zda s dívkou chodil nebo jestli se s ní tajně scházel. Jeho otázky najednou silně připomínaly obvinění a Donté začínal dostávat strach.

Roberta Drummová podávala večeři každý den v sedm hodin, a pokud tam Donté z nějakého důvodu nebyl, očekávala od něj, že zavolá.

V sedm večer se Donté zeptal detektivů, jestli by mohl odejít. Ještě pár otázek, odpověděl Kerber. Donté se zeptal, jestli by mohl zavolat matce. Ne, na policejním okrsku není povoleno používat mobilní telefony.

Asi po dvou hodinách v místnosti Kerber konečně odpálil bombu. Oznámil Dontému, že mají svědka, který je ochoten dosvědčit, že se Nicole svěřila svým blízkým přítelkyním, že se schází s Dontém a že je v tom taky spousta sexu. Ale že to musí držet v tajnosti. Rodiče by s tím nikdy v životě nesouhlasili. Její bohatý otec v Dallasu by jí přestal vyplácet apanáž a vydědil by ji. Její církev by jí pohrdala. A tak dále.

Žádný takový svědek neexistoval, ale policie má povoleno v průběhu výslechu lhát podle libosti.

Donté jednoznačně odmítl existenci jakéhokoliv vztahu s Nicole.

A Kerber dál rozvíjel svou pohádku. Svědek mu prý řekl, že Nicole začínala mít ze vztahu stále výraznější obavy. Chtěla to nějak ukončit, jenže on, Donté, jí odmítal dát pokoj. Měla dokonce pocit, že ji pronásleduje. Myslela si, že Donté je jí posedlý.

Donté to všechno usilovně odmítal. Domáhal se toho, aby řekli, kdo je ten svědek, ale Kerber to odmítl s tím, že jde o důvěrnou informaci. Váš svědek lže, opakoval Donté pořád dokola.

Po celou dobu výslechu detektivové věděli, kam svým vyptáváním míří. Donté nikoliv. Kerber zničehonic změnil téma a začal na Dontého dorážet otázkami týkajícími se zelené dodávky Ford, jak často s ní jezdil a tak podobně. Vůz byl v rodině už dlouhá léta a užívali ho všichni Drummovic potomci.

Kerber se vyptával, jak často jezdil tímhle autem Donté do školy, jak často do tělocvičny, do nákupního centra a na další místa, která měli v oblibě středoškolští studenti. A zdalipak s ním jel Donté do nákupního střediska večer čtvrtého prosince, tedy v den, kdy zmizela Nicole?

Ne. Onoho večera, kdy zmizela Nicole, byl Donté doma se svou mladší sestrou. Rodiče odjeli na církevní shromáždění do Dallasu. Donté hlídal sestřičku. Jedli v obýváku pizzu z mrazáku a dívali se na televizi, což bylo něco, co jim matka zpravidla nedovolovala. Ano, zelená dodávka stála na příjezdové cestě. Rodiče si na cestu do Dallasu vzali rodinný buick. Sousedé dosvědčili, že zelená dodávka stála tam, kde Donté řekl. Nikdo ji neviděl během večera odjíždět. Sestřička vypověděla, že s ní byl celý večer a nikam neodešel.

Kerber podezřelého informoval, že mají svědka, který viděl zelenou dodávku Ford na parkovišti u nákupního střediska zhruba v době, kdy Nicole zmizela. Donté namítl, že ve Slone nejspíš nebude jen jedna taková dodávka. Začal se detektivů vyptávat, jestli je podezřelý. Myslíte, že jsem Nicole odvezl? vyptával se pořád znovu a znovu. Když začalo být jasné, že přesně tohle si detektivové myslí, chlapce to nesmírně rozrušilo. Představa, že by mohl být v podezření, ho také vyděsila.

Kolem deváté večer si už Roberta dělala hodně velké starosti. Donté málokdy nedorazil k večeři a mobilní telefon měl zpravidla v kapse. Jenže když mu zatelefonovala, přesměroval se hovor rovnou do hlasové schránky. Začala obvolávat jeho kamarády, nikdo o něm ale nic nevěděl.

Kerber se Dontého přímo zeptal, jestli Nicole zabil a zbavil se jejího těla. Donté to zuřivě odmítl a popřel, že by s celým případem měl cokoliv společného. Kerber prohlásil, že Dontému nevěří. Výměna názorů mezi nimi se notně vyostřila a vzduchem začaly lítat jadrnější výrazy. Obvinění, odmítnutí, obvinění, odmítnutí. Ve tři čtvrti na deset Kerber vztekle odkopl židli a vyrazil z místnosti. Morrissey odložil pero a omluvil se za Kerberovo chování. Prohlásil, že šerif je pod obrovským tlakem, protože je velitel detektivů a všichni chtějí vědět, co se stalo s Nicole. Pořád ještě doutnala naděje, že dívka je naživu. Navíc je Kerber horká hlava a dost snadno se rozčílí.

Donté měl dobrého kamaráda, který se jmenoval Torrey Pickett. Od sedmé třídy spolu hráli americký fotbal, jenže Torrey měl v létě před nástupem do střední školy nějaké oplétačky se zákonem. Chytili ho při zátahu na prodejce koksu a vzápětí vyhodili. Střední školu tedy nedodělal a v té době zrovna pracoval v jednom obchodě s potravinami ve Slone. Policie věděla, že Torrey odchází z práce každý den v deset večer, když se obchod zavírá. Čekali na něj dva uniformovaní policisté. Zeptali se ho, jestli je ochoten jít s nimi dobrovolně na stanici a odpovědět na několik otázek týkajících se případu Nicole Yarberové. Zaváhal, a to v policistech vzbudilo podezření. Řekli mu, že jeho kámoš Donté už tam sedí a že od něj potřebuje pomoc. Torrey se rozhodl, že se na to zajede osobně podívat. Odvezli ho tam na zadním sedadle policejního vozu. Na okrsku usadili Torreye do místnosti, která byla jen dvoje dveře vzdálená od vyšetřovny, kde vyslýchali Dontého. V místnosti bylo velké okno s jednosměrným zrcadlem, takže policisté mohli nahlížet dovnitř, ale podezřelý je neviděl. Navíc tam byl instalovaný mikrofon, takže bylo možné poslouchat výslech z reproduktoru na chodbě. Detektiv Needham pracoval sám a kladl obvyklé, neútočné otázky. Torrey se rychle vzdal svých práv vyplývajících z případu Miranda. Neddham se záhy propracoval k tématu milostných vztahů a zjišťoval, kdo chodil s kým a kdo se motal tam, kde by se motat neměl. Torrey prohlásil, že Nicole sotva zná a že ji neviděl už kolik let. Vysmál se představě, že by zrovna s touhle holkou chodil jeho kámoš Donté. Po třiceti minutách vyptávání Needham odešel z místnosti. Torrey zůstal sedět u stolu a čekal.

Mezitím Donté v Opeře schytal další zásah. Kerber mu sdělil, že mají svědka, který je ochoten odpřisáhnout, že Donté a Torrey Pickett dívku chytili, vzadu v zelené dodávce ji znásilnili a její tělo pak hodili z mostu do Červené řeky. Donté se takové šílenosti doslova vysmál a jeho smích detektiva Kerbera rozpálil k nepříčetnosti. Donté vysvětloval, že se nesměje mrtvé dívce, ale že mu k smíchu přišla ta pohádka, kterou si Kerber dal dohromady. Jestli Kerber má nějakého svědka, tak je blázen, tedy Kerber, že tomu ulhanému idiotovi věří. Oba muži se počastovali – mimo jiné – konstatováním, že ten druhý je lhář. Situace, už tak dost špatná, se stala ještě mizernější.

Náhle otevřel dveře Needjam a Kerberovi s Morrisseyem oznámil, že Torrey Picket „je ve vazbě“. To byla tak vzrušující zpráva, že Kerber vyskočil a znovu odešel z místnosti.

Za okamžik byl ale zpátky. Pokračoval s výslechem ve stejném duchu a obvinil Dontého z vraždy. Když Donté všechno popřel, Kerber ho obvinil, že lže. Prohlásil, že ví jistě, že Donté a Torrey Pickett dívku zabili a znásilnili, a jestli prý chce Donté dokázat svou nevinu, tak by měli začít s polygrafem. Tedy se zkouškou na detektoru lži. Je to spolehlivý, čistý důkaz, který se dá předložit soudu, a tak podobně. Donté okamžitě pojal podezření, o co může jít, ale na druhou stranu si říkal, že to může být dobrý nápad, rychlý způsob, jak s tímhle bláznovstvím skoncovat. Věděl, že je nevinný. Věděl, že u zkoušky obstojí, a že když to udělá, setřese Kerbera dřív, než bude pozdě. Souhlasil, že se testu podrobí.

Ve stresu, který způsobuje policejní výslech, jsou nevinní lidé velmi náchylní souhlasit se zkouškou na detektoru lži. Nemají co skrývat a zoufale se snaží to dokázat. Vinní podezřelí z pochopitelných důvodů souhlasí s testem na polygrafu jen vzácně.

Dontého odvedli do jiné místnosti a tam mu představili detektiva Fergusona, který ještě před hodinou, když mu detektiv Neddham volal, ležel doma v posteli a spal. Ferguson byl místní odborník na detektor lži a trval na tom, že Kerber, Morrissey a Needham místnost opustí. Ferguson byl mimořádné zdvořilý, mluvil tiše a Dontému se málem omlouval, že se musí té proceduře podrobit. Všechno mladíkovi vysvětlil, prošel s ním formuláře, zapnul přístroj a začal se Dontého vyptávat na to, jakou úlohu sehrál v případu Nicole Yarberové. Zabralo mu to tak asi hodinu.

Když skončil, vysvětlil Dontému, že bude pár minut trvat, než výsledky zpracuje. Dontého odvedli zpátky do Opery.

Výsledky jasně prokázaly, že Donté mluví pravdu. Jenže zákon, jak ho vykládá Nejvyšší soud Spojených států, dovoluje policii, aby při výslechu využila celý rejstřík podvodných praktik. Policisté prostě můžou lhát dle libosti.

Když se Kerber vrátil do Opery, držel v ruce sjetinu z detektoru. Hodil ji po Dontém, až ho papíry udeřily do obličeje, a zařval na něj: „Ty hajzle jeden ulhanej!“ Teď měli konečně důkaz, že mladík lže! Měli jasný důkaz, že svou bývalou milenku přepadl, znásilnil, v návalu vzteku zabil a pak hodil z mostu. Kerber sáhl po sjetině, třásl jí Dontému před očima a sliboval mu, že až porota uvidí výsledky testu, shledá ho vinným a pošle ho na smrt. Ty se injekce dočkáš, opakoval Kerber pořád dokola.

Další lež. Detektory lži jsou proslulé svou nespolehlivostí a výsledky testu se soudu nikdy nepředkládají.

Donté byl otřesen. Dělalo se mu mdlo. Byl ohromený a zoufale hledal slova. Kerber se zklidnil a posadil se proti němu ke stolu. Řekl, že v mnoha případech, které se týkají hrůzných kriminálních činů, zvlášť jsou-li spáchány slušnými lidmi-tedy ne kriminálníky-, se stane, že vrahovi se dodatečně jeho čin vymaže z paměti. Prostě si ho „zablokuje“. To je docela běžné a on, detektiv Kerber, to vzhledem ke svému výbornému výcviku a bohatým zkušenostem viděl už mockrát. Předpokládá, že Dontéovi se Nicole docela zamlouvala, že do ní možná dokonce byl zamilovaný a neměl v plánu jí ublížit. Jenže události se mu vymkly z rukou. Byla mrtvá, než si to vůbec stačil uvědomit. Pak s ním otřáslo, co udělal, a pocit viny byl doslova zdrcující. Tak se to teď snaží zablokovat.

Donté i nadále všechno popíral. Byl vyčerpaný a hlavu si položil na stůl. Kerber do stolu prudce udeřil a svého podezřelého vyděsil. Znovu Dontého ze zločinu obvinil a prohlásil, že mají svědka a důkaz a že do pěti let bude chlapec mrtev. Texaští žalobci vědí, jak systém postrčit, aby se popravy zbytečně neoddalovaly.

Kerber vyzval Dontého, aby si zkusil představit svou matku, jak sedí v místnosti pro svědky, naposledy na něj mává, oči má vyplakané a jeho tam připoutávají a chystají si chemikálie. Seš mrtvej muž, oznámil chlapci několikrát. Ale pořád ještě má jednu možnost. Kdyby to všechno pěkně vybalil, řekl jim, jak se to seběhlo, udělal úplné doznání, pak by mu on, Kerber, zaručil, že stát pro něj nebude žádat trest smrti. Donté by dostal doživotí bez možnosti předčasného propuštění na podmínku, což taky není procházka růžovým sadem, ale mohl by alespoň psát mámě dopisy a dvakrát za měsíc ji vidět.

Takovéhle vyhrožování smrtí a slibování nějakých mírnějších trestů je protiústavní a policie to ví. Jak Kerber, tak Morrissey popřeli, že by se k této taktice uchýlili. Nikoho nepřekvapí, že Morrisseyovy poznámky neobsahují ani zmínku o výhrůžkách či slibech. Kromě toho nezaznamenávají přesně čas a sled událostí. Donté neměl k dispozici tužku a papír a po pěti hodinách výslechu ztratil představu o čase.

Kolem půlnoci otevřel detektiv Needham dveře a oznámil: „Pickett vypovídá.“ Kerber se usmál na Morrisseye, načež si dopřál další dramatický odchod.

Pickett seděl sám v zamčené místnosti a byl naštvaný, protože na něj zřejmě zapomněli. Už více než hodinu se na něj nikdo nepřišel podívat a nikdo na něj nepromluvil.

Riley Drumm našel svou dodávku zaparkovanou před městskou věznicí. Jezdil ulicemi křížem krážem, a když vůz našel, ulevilo se mu. Současně si ale o syna dělal starosti a zajímalo ho, do jakého průšvihu se asi tak zapletl. Městská věznice ve Slone stojí hned vedle policejního okrsku a je s ním propojená. Riley zašel nejprve do věznice a tam mu po počátečních zmatcích řekli, že jeho syn za mřížemi není. Nebyl tam předveden. Měli tam tou dobou dvaašedesát vězňů, ale ani jeden se nejmenoval Donté Drumm. Vězeňský dozorce, mladý běloch, znal Dontého podle jména a ze všech sil se snažil otci pomoci. Navrhl panu Drummovi, aby zkusil štěstí ve vedlejších dveřích, tedy na policejním okrsku. Poslechl, ale i tam ho čekaly zmatky a zklamání. Bylo čtyřicet minut po půlnoci a vstupní dveře byly zamčené. Riley zavolal manželce, aby se zeptal, jestli je něco nového, a pak začal přemítat, jak by se mohl dostat dovnitř. Po několika minutách zastavil kousek od něj hlídkový vůz a vystoupili z něj dva policisté v uniformách. Rileye Drumma oslovili a on jim vysvětlil, proč tam stojí. Šel za nimi do haly a posadil se tam. Oba policisté se vydali hledat jeho syna. Než se znovu objevili a sdělili mu, že jeho syn je u výslechu, uplynulo půl hodiny. Kvůli čemu ho vyslýchají? Proč? To policisté nevěděli. Riley se rozhodl čekat. Alespoň že je chlapec v bezpečí.

Poprvé se Donté zhroutil, když se Kerber vytasil s barevnou fotografií Nicole velikosti šestnáct na dvacet čtyři centimetrů. Unavený, opuštěný, vyděšený, nejistý a zdrcený Donté se na ni jen podíval a rozplakal se. Kerber a Morrissey si vyměnili spiklenecké úsměvy.

Donté několik minut vzlykal a pak řekl, že si potřebuje dojít na záchod. Když ho vedli chodbou, zastavili se na chvíli u okna, aby se Donté mohl podívat na Torreye Picketta, který seděl u stolu, v ruce držel pero a něco psal do bloku. Donté na něj nevěřícně zíral a pak dokonce zavrtěl hlavou a něco si pro sebe zamumlal.

Torrey psal jednostránkové shrnutí, v němž popíral, že měl jakoukoliv povědomost o zmizení Nicole Yarberové. Shrnutí ale policejní oddělení ve Slone někam založilo a už ho nikdy nikdo neviděl.

Sotva se Donté vrátil do Opery, Kerber mu oznámil, že jeho kámoš Torrey podepsal prohlášení, v němž pod přísahou potvrdil, že Donté s Nicole chodil, že do ní byl blázen, jenže ona měla strach z důsledků a snažila se to nějak ukončit. Donté byl zoufalý a dívku pronásledoval. Torrey se bál, že by jí mohl i ublížit.

Když Kerber předváděl tuto svou nejnovější snůšku lží, četl je z listu papíru, jako by to bylo Torreyovo prohlášení. Donté zavřel oči, vrtěl hlavou a snažil se pochopit, co se to vlastně děje. Ale myslelo mu to tou dobou už hodně pomalu, jeho reakce zpomalovaly mdlobná únava a strach.

Zeptal se, jestli může odejít, a Kerber na něj začal ječet. Detektiv mu spílal a oznámil mu, že ne, že nemůže nikam jít, protože je jejich hlavní podezřelý. Mají svého člověka, mají důkaz. Donté se zeptal, jestli potřebuje právníka, a Kerber odpověděl, že nikoliv. Právník nemůže na těchto skutečnostech nic změnit. Právník nemůže přivést Nicole zpátky. Právník ti nemůže zachránit život, Donté, ale my ano.

V Morrisseyových poznámkách není o hovoru ohledně právníků ani zmínka.

Za deset minut půl třetí dovolili Torreymu Pickettovi odejít. Detektiv Needham ho pustil postranním vchodem, aby v hale nenarazil na pana Drumma. Detektivové v suterénu dostali varování, že do budovy dorazil otec zadrženého a chce ho vidět. Tuto skutečnost během několika slyšení popřeli pod přísahou.

Morrissey začal odpadat, a tak ho nahradil Needham. Následující tři hodiny Morrissey podřimoval a zápisky pořizoval Needham. Kerber nevykazoval sebemenší známky únavy. Dorážel na podezřelého a vypadalo to, že mu tyto útoky dodávají energii. Už brzy podezřelého zlomí, vyřeší případ a stane se z něj hrdina. Nabídl Dontému další test na detektoru lži, tentokrát soustředěný výhradně na otázky týkající se jeho pohybu v pátek 4. prosince kolem desáté večer. Dontého jako první napadlo, že to má odmítnout, pak ale nad tímto rozumným řešením zvítězila touha dostat se z místnosti. Hlavně být co nejdál od Kerbera. Hlavně ať toho šílence nevidí.

Detektiv Ferguson ho znovu připojil k přístroji a položil mu několik otázek. Polygraf začal vrčet a papír, na který se zaznamenávají výsledky, se začal odvíjet. Donté na to zíral, nerozuměl tomu, ale něco mu říkalo, že výsledky mu moc neprospějí.

Jenže výsledky opět prokázaly, že mluví pravdu. V pátek večer seděl doma, hlídal sestřičku a nikam neodešel.

Jenže pravda nebyla důležitá. Zatímco byl Donté pryč, Kerber přesunul jeho židli do rohu, co nejdál ode dveří. Když se Donté vrátil a posadil, Kerber si svou židli přitáhl tak blízko k němu, že se téměř dotýkali koleny. Znovu začal chlapci spílat a vykládal mu, že v druhém testu nejen znova propadl, že „propadl velmi vážně“. Poprvé se Drumma dotkl tím, že mu ukazováček pravé ruky vrazil do prsou. Donté jeho ruku mávnutím srazil a byl připraven se prát, když vtom se přiblížil Needham s taserem. Detektiv působil dojmem, že by paralyzující zbraň rád použil, ale neudělal to. Oba detektivové Dontému spílali a vyhrožovali.

Dorážení ukazovákem pokračovalo, stejně jako nekonečné obviňování a vyhrožování. Donté si uvědomil, že nebude moci odejít, dokud policistům nedá to, co chtějí. A možná že mají nakonec přece jen pravdu. Působili dojmem, že jsou si naprosto jisti tím, co se událo. Byli nade všechny pochyby přesvědčeni, že je do toho zapletený. Vždyť i jeho vlastní přítel vypověděl, že mezi ním a Nicole se vyvinul vztah. A detektor lži – co si bude porota myslet, až se dozví, že lhal? Donté začal pochybovat o sobě a své vlastní paměti. Co když skutečně zablokoval a vymazal ten hrozný skutek? A umřít se mu opravdu nechtělo, ne hned, ne o pět nebo deset let později.

Ve čtyři hodiny ráno Riley Drumm opustil policejní okrsek a vydal se k domovu. Snažil se usnut, ale nešlo to. Roberta uvařila kávu a společně v obavách čekali na východ slunce, jako kdyby se tím všechno konečně objasnilo.

V půl páté si Kerber a Needham udělali přestávku. Když stáli sami dva na chodbě, Kerber prohlásil: „Už je hotovej.“

O pár minut později Needham tiše pootevřel dveře a nakoukl dovnitř. Donté ležel na zemi a vzlykal.

Dali si vdolek a limonádu a vrátili se k výslechu. Donté pomalu začal vše přehodnocovat. Jelikož z té místnosti nevyjde, dokud jim neřekne, co chtějí slyšet, a jelikož zrovna v tu chvíli byl schopen se přiznat, že zabil vlastní matku, proč to nehrát podle jejich not? Nicole stejně brzy najdou, ať živou nebo mrtvou, a tím se celá záhada vyřeší. Policie bude mít ostudu z toho, že z něj přiznání doslova vymlátila. Nějaký farmář nebo lovec narazí na její ostatky a tihle komici budou nahraní. Donté bude očištěn, osvobozen a všichni ho budou litovat.

Po dvanácti hodinách, které uplynuly od chvíle, kdy výslech začal, se Donté podíval na Kerbera a řekl: „Dejte mi pár minut a já vám všechno povím.“

Po krátké přestávce mu Kerber pomohl doplnit prázdná místa. Když sestřička usnula, vyplížil se z domu. Zoufale toužil Nicole vidět, protože ho od sebe odstrkovala a snažila se jejich vztah ukončit. Věděl, že Nicole je s kamarádkami v kině. Dojel tam sám v zelené dodávce značky Ford. Zastoupil jí cestu na parkovišti, kousek od jejího auta. Souhlasila s tím, že si k němu přisedne. Jezdili po Slone a pak zamířili za město. Chtěl, aby se s ním milovala, ona řekla ne. Mezi nimi je konec. Snažil se jí zmocnit násilím, ale bránila se. Přinutil ji ke styku, nebylo to však nic příjemného. Škrábala ho, dokonce až do krve. Útok se mu začal vymykat z rukou. Rozzuřil se k nepříčetnosti, začal ji dusit, a když toho dokázal nechat, zjistil, že už je pozdě. Propadl panice. Musel s ní něco udělat. Křičel na ni dozadu do auta, ale ona neodpovídala. Jel na sever, směrem na Oklahomu. Úplně ztratil představu o čase a pak mu došlo, že bude za chvíli svítat. Bude se muset vrátit domů. Bude se muset zbavit mrtvoly. Ráno 5. prosince, kolem šesté hodiny ranní, zastavil s dodávkou na silnici číslo 244 na mostě přes Červenou řeku. Pořád ještě byla tma a ona byla pořád ještě moc a moc mrtvá. Hodil ji dolů a čekal, až pod sebou uslyší šplouchnutí, ze kterého se mu dělalo mdlo. Celou cestu zpátky do Slone brečel.

Celé tři hodiny ho Kerber vedl a pobízel, opravoval ho a proklínal, připomínal mu, že má říkat čistou pravdu. Každá podrobnost musí být naprosto přesná, prohlašoval Kerber neustále. V osm hodin dvacet jedna minut konečně zapnuli videokameru. Zlomený Donté Drumm s kamenně nehybným obličejem seděl za stolem a před sebou měl čerstvou limonádu a vdolek, aby bylo vidět, jaké pohostinnosti se mu na policii dostalo.

Videozáznam trval sedmnáct minut a poslal ho do cely smrti.

Donté byl obžalován z přepadení, mimořádně krutého znásilnění a dokonané vraždy. Byl odveden do cely, kde okamžitě usnul.

V devět ráno uspořádali policejní velitel a okresní státní návladní, pan Paul Koffee, tiskovou konferenci, na níž oznámili, že případ Nicole Yarberové byl vyřešen. Je to smutné, ale k vraždě se přiznal Donté Drumm, jedna z bývalých fotbalových hvězd Slone. Jeho účast na zločinu potvrdili další svědci. Soustrast dívčině rodině.

Přiznání bylo okamžitě napadeno. Donté výpověď odvolal a jeho právní zástupce Robbie Flak vystoupil s veřejným odsouzením policie a jejích postupů. O několik měsíců později obhájci předložili návrh na vyloučení přiznání z důkazních materiálů a jednání kolem tohoto návrhu trvala týden. S obsáhlým svědectvím vystoupili Kerber, Morrissey a Needham a jejich výpovědi obhajoba tvrdě napadla. Vytrvale odmítali, že by se uchýlili k výhrůžkám, slibům či zastrašování. Výslovně popřeli, že by kdy použili trest smrti jako prostředek, jak přimět Dontého ke spolupráci. Výslovně odmítli nařčení, že by podezřelému nadávali nebo že by se ho snažili vyčerpat a dovést ke zhroucení. Výslovně popřeli, že by se kdy Donté zmínil o právníkovi nebo že by chtěl výslech ukončit a jít domů. Stejně tak popřeli jakoukoliv povědomost o tom, že chlapcův otec byl přítomen v budově a že chtěl svého syna vidět. Zcela odmítli skutečnost, že jejich vlastní zkoušky na detektoru lži přinesly jasný důkaz o tom, že chlapec mluví pravdu, a místo toho vypověděli, že výsledky byly podle jejich přesvědčení „rozporné“ Popřeli jakékoliv triky s údajnou výpovědí Torreye Picketta. Pickett vypovídal v Dontého prospěch a o vztahu mezi Dontém a Nicole odmítl policii cokoliv říct.

Soudkyně vyjádřila o přiznání silné pochyby, ale ne dost silné, aby ho jako důkazní materiál vyloučila z jednání soudu. Odmítla tedy návrh obhajoby a nahrávka byla později předvedena porotě. Donté to sledoval, jako by se díval na vystoupení úplně cizího člověka. Nikdo vážně nezpochybnil skutečnost, že je to jediný důkaz, na němž stojí rozsudek.

Přiznání bylo znovu napadeno při odvolání, ale Texaský odvolací soud rozsudek a trest smrti jednohlasně potvrdil.

Když to Keith dočetl, vstal od stolu a zamířil do koupelny. Měl pocit, že byl sám u výslechu. Bylo už hodně po půlnoci a nepadalo v úvahu, že by teď usnul.

8

V úterý v sedm hodin ráno Flakova advokátní kancelář jen hučela zběsilým, nervózním shonem, jaký se dá očekávat od skupiny lidí, kteří bojují jak s časem, tak s nepřízní osudu, aby zachránili jeden lidský život. Panovalo tu napětí přímo hmatatelné. Nikdo se ani neusmál, nikde se neozvala jediná neodolatelně vtipná poznámka, jakými se častují lidé, kteří spolu dnes a denně pracují s vědomím, že mohou kdykoliv komukoliv říct cokoliv. Většina z přítomných tu byla i před šesti roky, když v Huntsvillu dostal injekci Lamar Billups a definitivnost jeho smrti všemi otřásla. A to byl Billups hodně odpudivý typ. Jeho oblíbenou kratochvílí bylo mlátit lidi při hospodských rvačkách, a to zvlášť kulečníkovými tágy a rozbitými lahvemi. Stát toho nakonec začal mít plné zuby. Jeho poslední slova na smrtelné posteli zněla „uvidíme se v pekle“ a po nich se odporoučel. Byl vinen a nikdy se to nesnažil nijak zvlášť popírat. Vraždu spáchal v jednom městečku nějakých šedesát mil vzdáleném a občané Slone to stěží zaznamenali. Neměl žádné příbuzné, nikoho, s kým by kancelář mohla spojit síly. Robbie ho upřímně neměl rád, ale pevně se držel přesvědčení, že stát nemá právo ho zabíjet.

To případ Stát Texas versus Donté Drumm byl úplně jiná záležitost. Tady bojovali za nevinného muže a jeho rodina byla i jejich rodinou.

Kapitánský můstek představoval velký stůl v hlavní zasedací místnosti. Fred Pryor byl stále ještě v Houstonu a zrovna přes reproduktor v telefonu poskytoval informace o posledním vývoji svých snah dostat Joeye Gambla. V pondělí večer spolu znovu hovořili telefonem, ale Gamble spolupracoval ještě méně než předtím.

„Neustále mluvil o křivém svědectví a vyptával se, jak těžký je to zločin,“ vykládal Pryor a reproduktor byl puštěný co nejhlasitěji.

„Koffee mu vyhrožuje,“ poznamenal Robbie, jako by jistě věděl, že to tak je. „Zeptal ses ho, jestli mluvil s okresním státním návladním?“

„Ne, ale uvažoval jsem o tom,“ odpověděl Pryor. „Neptal jsem se ho, protože jsem si spočítal, že by mi to stejně neřek.“

„Koffee ví, že kluk u soudu lhal, a upozornil ho, že to ještě na poslední chvíli napadneme,“ odhadoval Robbie. „Postrašil ho žalobou za křivou přísahu, pokud teď změní výpověď. Chceš se se mnou vsadit, Frede?“

„Kdepak. Vypadá to, že máš pravdu.“

„Řekni Joeymu, že na křivé svědectví se vztahuje promlčecí doba. Koffee na něj nemůže dosáhnout.“

„Jak si přeješ.“

Reproduktor zmlkl. Na stole přistál tác s pečivem a lidé se k němu nahrnuli. Obě Robbieho advokátky zrovna pročítaly žádost o odklad adresovanou guvernérovi. Na jednom konci stolu seděla Marta Handlerová a nevěděla o světě, ponořená do přepisů procesu. Aaron Rey měl sundané sako, takže obě pistole zavěšené na řemení obepínajícím košili byly vidět. Aaron upíjel kávu z papírového kelímku a pročítal ranní noviny. Bonnie, koncipientka a rešeršistka, pracovala na notebooku.

„Předpokládejme, že Gamble se nechá zlomit,“ obrátil se Robbie na svou hlavní advokátku, upjatou dámu neurčitého věku. Robbie před dvaceti lety žaloval jejího prvního plastického chirurga kvůli kosmetické operaci, jež neskončila ani zdaleka požadovaným výsledkem. Žena ale snahy o vylepšení nevzdala – jednoduše měnila chirurgy. Jmenovala se Samanta Thomasová, neboli Sammie, a když zrovna nepracovala na Robbieho případech, žalovala doktory pro špatně odvedenou práci nebo zaměstnavatele pro věkovou a rasovou diskriminaci. „Radši tu žádost připrav, pro všechny případy,“ dodal Robbie.

„Už jsem s tím skoro hotová,“ přikývla Sammie.

Vešla Fanta, vysoká hubená černoška, která zazářila v basketbalovém týmu Sloneské střední školy a za jiných okolností by s ní byli maturovali jak Nicole Yarberová, tak Donté Drumm. Fanta nesla hrst telefonních vzkazů. „Volal nějaký reportér z Washington Post a chtěl by s někým mluvit,“ oznámila Robbiemu, jehož pohled se okamžitě zaměřil na její nohy.

„Je to někdo, koho známe?“

„V životě jsem to jméno neslyšela.“

„Tak se na něj vykašli.“

„V půl jedenácté večer nechal vzkaz nějaký zpravodaj z Houston Chronicle.“

„Ještě řekni, že je to Spinney.“

„Ano, je.“

„Řekni mu, ať sejde bodnout.“

„Tyhle výrazy já neužívám.“

„Tak se na něj vykašli.“

„Třikrát volala Greta.“

„Pořád ještě je v Německu?“

„Ano, nemá peníze na letenku. Chce vědět, jestli je možné, aby se s Dontém vzali přes internet.“

„A cos jí na to řekla?“

„Řekla jsem, že ne, že to nejde.“

„Vysvětlila jsi jí, že z Dontého se stal jeden z nejžádanějších ženichů na světě? Že jenom za uplynulý týden dostal z různých koutů Evropy nejmíň pět nabídek k sňatku? Od nejrůznějších typů žen, mladých, starých, tlustých, vyzáblých, které mají společné jen to, že jsou neskutečně ošklivé? A pitomé? Vysvětlila jsi jí, že Donté má dost jasnou představu, koho si vezme, takže ona jen mrhá jeho časem?“

„Nemluvila jsem s ní. Nechala vzkaz na záznamníku.“

„Dobře. Vykašli se na ni.“

„Poslední vzkaz je od nějakého luteránského pastora z Topeky v Kansasu. Volal před deseti minutami. Prohlásil, že možná má informaci o tom, kdo zabil Nicole, ale že přesně neví, co si s tím má počít.“

„Paráda, další blázen. Kolik jsme jich měli za minulý týden?“

„Přestala jsem je počítat.“

„Vykašli se na něj. To jsem zvědav, kolik pošuků se vynoří v poslední minutě.“

Položila vzkazy na hromadu odpadků před Robbieho a vyšla z místnosti. Robbie sledoval každý její krok, ale tentokrát jí na nohy nezíral tak neomaleně jako obvykle.

„Já ty pošuky klidně obvolám,“ ozvala se Marta Handlerová. „Jde ti jen o to, abys nasbírala materiál,“ odsekl Robbie. „Je to plýtvání naším drahocenným časem.“

„Ranní zprávy,“ ohlásil koncipient Carlos halasně a natáhl se pro dálkové ovládání. Namířil je na širokoúhlou obrazovku pověšenou v rohu místnosti a hovor ztichl. Televizní reportér stál před soudní budovou okresu Chester, jako kdyby se právě tam mohlo každou minutou odehrát něco dramatického, a vyrážel ze sebe:

„Představitelé města si nechávají pro sebe plány, jak tady ve Slone zvládnou případné nepokoje, které by mohla podnítit plánovaná poprava Donteho Drumma. Drumm, jak víte, byl v roce 1999 odsouzen za znásilnění a vraždu Nicole Yarberové, a pokud se na poslední chvíli nedočká odkladu nebo milosti, bude popraven ve věznici v Huntsvillu ve čtvrtek v šest hodin večer. Drumm trvá na své nevině a mnoho lidí tady ve Slone nevěří\ ze by měl zločin na svědomí. Od samého začátku měl případ rasisticky laděný podtón, a řekneme-li, že město je rozdělené‘, je to velmi mírná formulace. Mám tu u sebe velitele policie Joea Radforda.“

Kamera kousek poodjela, aby se do obrazu dostala obtloustlá postava policejného ředitele v uniformě.

„Pane veliteli, co můžeme očekávat, jestliže se poprava uskuteční?“

„No, podle mě to bude znamenat, ze spravedlnosti bude učiněno zadost.“

„Očekáváte nějaké problémy?“

„Vůbec ne. Lidi přece musí pochopit, že právní systém funguje a že verdikt poroty je potřeba vykonat.“

„Takže ve čtvrtek večer žádné obtíže nepředpokládáte?“

„Ne, ale budeme mít plnou pohotovost. Budeme připraveni.“

„Děkuji vám za váš čas.“

Kamera se opět soustředila na detail reportéra a velitel zmizel z obrazu.

„Organizátoři plánují protesty na zítřejší poledne, a to přímo zde, před soudní budovou. Z příslušných zdrojů máme potvrzeno, ze demonstraci radnice města povolila.

S podrobnostmi se přihlásíme později.“

Reportér se odhlásil a koncipient zmáčkl na ovladači tlačítko tlumící zvuk. Robbie ke zprávě nic nepoznamenal, a tak se všichni vrátili k práci.

Texaská komise pro projednávání promíjení trestů a podmínečná propouštění má sedm členů a všechny jmenuje guvernér. Vězeň, který žádá o prominutí či zmírnění trestu, se musí obrátit na komisi s písemnou žádostí. Žádost může mít jak podobu jednoduchého jednostránkového požadavku, tak to může být všeobjímající svazek s doličnými předměty, místopřísežnými prohlášeními a doporučujícími dopisy z celého světa. Žádost, kterou jménem Dontého Drumma předložil Robbie Flak, byla jedním z nejobsáhlejších podání v dějinách komise. Vězeň se dočká milosti jen velmi vzácně. Pokud je odmítnut, může se ještě obrátit na guvernéra, který sice nemá sám pravomoc z vlastní vůle žadatele omilostnit, ale smí povolit třicetidenní odklad. V těch vzácných případech, kdy komise žádosti vyhoví, má naopak guvernér právo její rozhodnutí zvrátit a v takovém případě stát popravu vykoná.

O osudu odsouzenců, kteří čekají na smrt, rozhoduje komise dva dny před popravou. Komise se nemusí doopravdy sejít, aby o žádosti hlasovala, ale stačí, když se členové vyjádří faxem. Proto se tomu říká Faxovaná smrt.

Pokud jde o Dontého Drumma, tomu přišla zpráva o jeho Faxované smrti v úterý ráno ve čtvrt na devět. Robbie přečetl svému týmu rozhodnutí nahlas. Nikoho to ani trochu nepřekvapilo. Prohráli do této chvíle už tolik kol, že vítězství ani neočekávali.

„Takže teď požádáme guvernéra o odklad,“ oznámil Robbie s úsměvem. „Jsem si jist, že bude štěstím bez sebe, až o nás zase uslyší.“

Z celého nákladu opatření, žádostí a odvolání, jež jeho firma za uplynulý měsíc podala a které bude chrlit až do chvíle, kdy bude její klient po smrti, byla žádost o odklad zaslaná guvernérovi Texasu nepochybně největší plýtvání papírem. Jen za minulý rok guvernér dvakrát pominul milost udělenou komisí a nechal popravu vykonat. Miloval trest smrti, a to zvlášť ve chvílích, kdy potřeboval hlasy voličů. Jedné z jeho kampaní vévodilo heslo „Tvrdá texaská spravedlnost“ a sliboval v ní mimo jiné, že „vyprázdní cely smrti“. A neměl tím na mysli propouštění na podmínku.

„Jedeme navštívit Dontého,“ ohlásil Robbie.

Přesun ze Slone do Polunského věznice poblíž texaského Livingstonu představuje pernou tříhodinovou jízdu po okresní silnici. Robbie ji absolvoval snad stokrát. Před několika roky, když měl v celách smrti celkem tři klienty – Dontého, Lamara Billupse a chlápka, který se jmenoval Cole Taylor –, začal mít plné zuby pokut za překročení rychlosti, venkovských balíků za volantem a na poslední chvíli odvrácených srážek hrozících, protože zrovna telefonoval. Koupil si mikrobus, dlouhý, hmotný, se spoustou prostoru uvnitř, a odvezl ho do jedné nóbl dílny ve Fort Worth, kde mu do vozu namontovali telefony, televize a vůbec všechna možná udělátka, jež jsou k dostání, a taky tlustý koberec, měkká ředitelská křesla, která se nejen otáčejí, ale dají se i sklápět a měnit v pohovku, kdyby si Robbie potřeboval zdřímnout, a bar pro případ, že by dostal žízeň. Podnikovým řidičem byl jmenován Aaron Rey. Koncipientka Bonnie zpravidla seděla vepředu na místě pro spolujezdce, připravena vyskočit, kdyby pan Flak zavelel. Přesuny tak začaly být o poznání produktivnější, jelikož Robbie, cestující do Polunského a zpět v komfortní mobilní kanceláři, telefonoval, pracoval na počítači nebo pročítal spisy.

Jeho křeslo bylo umístěné hned za řidičem. Vedle něj seděla Marta Handlerová. Dopředu vedle Aarona se usadila Bonnie. Slone opustili v půl deváté ráno a brzy už uháněli zvlněnou krajinou východního Texasu.

Pátým cestujícím se stala nová členka týmu. Byla to doktorka Kristina Hinzeová a ve Flakově podniku jí říkali Kristi, jelikož tam nikdo nebyl tak domýšlivý, aby užíval titul, a většinu křestních jmen tam zkracovali. Kristi byla poslední v řadě expertů, které Robbie přeplatil ve snaze zachránit Dontého. Specializovala se na klinickou psychiatrii, zkoumala vězně a podmínky ve věznicích a napsala knihu, v níž mimo jiné tvrdila, že pobyt v izolované cele je jednou z nejhorších forem mučení. Za deset tisíc dolarů, které dostala, se od ní očekávalo, že se s Dontém sejde, vyhodnotí ho a potom (rychle) připraví zprávu, v níž popíše jeho upadající duševní stav a prohlásí, 1) že za osm let strávených v izolované cele se pomátl a 2) že taková izolace představuje krutý a mimořádný trest.

V roce 1986 Nej vyšší soud Spojených států zastavil popravování duševně nemocných lidí. Robbieho poslední smeč bude snaha vykreslit Dontého jako schizoidního psychotika, který vůbec ničemu nerozumí.

Byl to dost zoufalý pokus. Kristi Hinzelové bylo teprve dvaatřicet let, od doby, kdy vysedávala v posluchárnách, neuplynulo mnoho času a mohla předložit jen životopis, který neobsahoval žádnou zkušenost se soudy. Robbiemu to bylo jedno. Doufal jen v to, že Kristi dostane možnost vypovídat ve slyšení týkajícím se odsouzencových duševních schopností, a to pokud možno až za několik měsíců. Kristi seděla vzadu na pohovce, všude kolem sebe měla rozeseté papíry a byla ponořená do práce jako všichni ostatní.

Když Robbie dokončil telefonní hovor, ozvala se Marta Handlerová. „Můžeme si promluvit?“ zeptala se. Touhle větou zpravidla začínala, když se chtěla na něco zeptat.

„Jistě,“ přikývl Robbie.

Zapnula jeden ze svých mnoha magnetofonů a položila ho před něj.

„Pokud jde o peníze, byl jsi jmenován soudkyní, abys zastupoval Dontého, který byl ohodnocen jako chudý obžalovaný, ale…“

„Ano, Texas nemá systém veřejných obhájců, který by vůbec stál za zmínku,“ skočil jí do řeči. Po mnoha měsících, které spolu strávili, Marta moc dobře věděla, že nikdy nemá šanci dokončit větu. „Takže místní soudci najímají své kamarády, nebo pokud je to tak mizerný případ, že o něj nikdo nestojí, hodí to na krk nějakému mizernému packalovi,“ pokračoval Robbie. „Pokud jde o mne, zašel jsem za soudkyní a přihlásil se dobrovolně. Byla štěstím bez sebe, že mi to může vrazit. Žádný jiný právník ve městě by o ten případ nezavadil ani pohledem.“

„Ale Drummovi nejsou, přísně vzato, chudí. Oba přece –?“

„Jistě, jenže takhle to prostě chodí. Jenom opravdu bohatý člověk si může dovolit zaplatit právníka v případu, kdy jde o hrdelní zločin, a v celách smrti nejsou bohatí lidé. Mohl bych z rodiny vyždímat nějakých pět až deset tisíc dolarů, přimět je, aby si znovu vzali hypotéku na dům nebo něco podobného. Proč se s tím namáhat? Laskaví obyvatelé okresu Chester to přece zaplatí. Tohle je jeden z velkých paradoxů trestu smrti. Lidé chtějí trest smrti – v tomhle státě nějakých sedmdesát procent – a nemají přitom ani tušení, jak moc je to bude stát.“

„Jak moc je to bude stát?“ zeptala se honem, než mohl stačit začít další větu.

„No, to nevím. Majlant. Bonnie, kolik jsme za to zatím dostali zaplaceno?“

Bonnie odpověděla bez zaváhání a ani se přitom pořádně nepodívala přes rameno: „Téměř čtyři sta tisíc.“

„Což obsahuje poplatky pro právního zástupce ve výši sto dvacet pět dolarů za hodinu plus náklady,“ navázal Robbie, aniž vypadl z rytmu, „a to především na vyšetřovatele a pak taky na docela slušnou smečku expertů v roli svědků.“

„To je hodně peněz,“ poznamenala Marta.

„Je a není. Když advokátní kancelář pracuje za sto dvacet pět dolarů na hodinu, prodělává dost velké peníze. Už to nikdy neudělám. Nemůžu si to dovolit. Daňoví poplatníci pochopitelně taky ne, ale já alespoň vím, že riskuju vlastní kůži. To oni ne. Zeptej se nějakého průměrného Joea na Hlavní třídě ve Slone, kolik on a jeho spoluobčané zaplatili za soud s Dontém Drummem. Víš ty sakra už jednou, co ti odpoví?“

„Jak to mám asi –?“

„Řekne ti, že nemá ani tušení. Slyšela jsi někdy o případu bratrů Tooleyových v západním Texasu? Byl to slavný případ.“

„Mrzí mě to, asi jsem to nějak prošvihla.“

„Tak to byli dva bráchové, Tooleyové, párek pěkných vymaštěnců odněkud ze západního Texasu. Který to byl okres, Bonnie?“

„Mingo.“

„Z okresu Mingo. Šílený vidlákov. Ale je to parádní příběh, poslouchej. Tihle dva lumpové vykrádali koloniály a benzinový stanice. Náramně mazaný chlápci. Jednou večer se někde něco podělalo a jedna mladá úřednice skončila se střelnou ránou v márnici. Brokovnice s uříznutou hlavní, fakt humus. Potom chytili bratry Tooleovy, protože milí bráškové úplně zapomněli na průmyslový kamery. Město bylo vzhůru nohama. Policie se naparovala ze všech sil. Žalobce sliboval rychlý průchod spravedlnosti. Všichni chtěli rychlý proces a rychlou popravu. V okrese Mingo zločinnost nijak zvlášť nekvetla a žádná porota tam ještě nikdy nikoho neposlala na smrt. Víš, je mnoho příležitostí, jak si připadat v Texasu méněcenný, ale žít v díře, kde se ještě nikdy nekonala poprava, to je fakt trapas všech trapasů. Co si o nás asi tak příbuzný v Houstonu myslí? A tak obyvatelé Minga zavětřili příležitost. Zatoužili po krvi. Bráškové odmítli přistoupit na dohodu spojenou s přiznáním viny, jelikož žalobce i tak trval na trestu smrti. Proč si vyjednávat smrt? Tak je soudili, oba najednou. Rychlý rozsudek a pak, konečně, smrt. Při odvolání soud našel celou sbírku pochybení. Žalobce ten případ skutečně zprasil. Rozsudek byl zrušen. Případ se vrátil k dalšímu projednání, ale už s každým bratrem samostatně. Takže dva procesy, ne jeden. Děláš si poznámky?“

„Ne, hledám v tom nějakou souvislost.“

„Je to úžasná příhoda.“

„A na ničem jiném nezáleží.“

„Uběhl asi tak rok. Chlapce soudili každého zvlášť. Dva rozsudky o vině, další dva výlety do cel smrti. Jenže odvolací soud našel další pochybení. A to křiklavý problémy, to si piš. Žalobce byl opravdu trouba. Takže zase zpátky a další dva procesy.

V třetím kole jedna porota shledala střelce vinným a dostal doživotí. Druhá porota soudila toho, co nedržel zbraň, která zabíjela, a dostal trest smrti. Tak to chodí. Tohle je Texas. A tak si jeden bráška kroutí doživotí. Druhého odvezli do cely smrti, kde o pár měsíců později spáchal sebevraždu. Nějak se dostal k žiletce a podřezal se.“

„A co z toho plyne?“

„Z toho plyne následující. Od začátku do konce stál celý případ okres Mingo tři miliony dolarů. Několikrát museli zvednout majetkovou daň a nakonec to vedlo ke vzbouření. Školství, opravy silnic i zdravotnictví zasáhly drastický rozpočtový škrty. Zavřeli jedinou knihovnu, kterou tam měli. Okres se roky pohyboval na hranici bankrotu. A to všechno si mohli odpustit, kdyby žalobce těm bráškům dovolil, aby dostali doživotí bez možnosti propuštění na podmínku, když se přiznají. Slyšel jsem, že trest smrti není v poslední době v okrese Mingo příliš oblíbený.“

„Víc by mě zajímalo…“

„Od A až do Zet stojí v Texasu jedno legální zabití člověka nějaké dva miliony dolarů. Srovnej si to s těmi třiceti tisíci dolarů, které se zaplatí zajeden rok pobytu v cele.“

„Tohle neslyším poprvé,“ poznamenala Marta a měla pochopitelně pravdu. Robbie se při řečnění vždycky držel svého kopyta, zvlášť když šlo o trest smrti, jeho oblíbené téma.

„A není to putna?“ mávl rukou Robbie. „V Texasu máme fůry peněz.“

„Mohli bychom se bavit o případu Dontého Drumma?“

„Jasně, proč ne?“

„Ten fond na jeho obhajobu. Tys…“

„Založen před několika roky, registrovaná neziskovka spravovaná podle příslušných ustanovení přijatých Finanční správou Spojených států. Řízená společně mojí kanceláří a Andreou Boltonovou, mladší sestrou Dontého Drumma. Příspěvky zatím dosáhly jaké výše, Bonnie?“

„Pětadevadesát tisíc dolarů.“

„Pětadevadesát tisíc dolarů. A kolikpak máme v tuhle chvíli v ruce?“

„Nulu.“

„To jsem si myslel. Chceš slyšet podrobný rozklad, kam ty peníze šly?“

„Možná jo. Kam šly?“

„Náklady na vedení soudního sporu, náklady na advokátní kancelář, svědecké výpovědi expertů, pár dolarů také pro členy rodiny na cesty za Dontém a zpátky. Není to zrovna napakovaná neziskovka. Veškeré finance byly posbírané prostřednictvím internetu. Upřímně řečeno, nemáme čas ani lidi na to, abychom se soustředili na shánění peněz.“

„Kdo jsou dárci?“

„Většinou Britové a vůbec Evropané. Průměrná výše příspěvku je někde kolem dvaceti babek.“

„Osmdesát pět,“ ozvala se Bonnie.

„Je strašně těžký shánět peníze na odsouzenýho trestance a je úplně jedno, jaký je jeho osud.“

„Kolik jsi na případ dal z vlastní kapsy?“ zeptala se Marta.

Tentokrát nenásledovala okamžitá odpověď. Nakonec to nevydržela Bonnie a na předním sedadle lehce pokrčila rameny. „Nevím,“ ozval se Robbie. „Kdybych to měl nějak odhadnout, bylo by to asi padesát tisíc, možná sto. Možná jsem do toho měl vrazit víc.“

Kabinou se rozezněly telefony. Sammie sedící v kanceláři potřebovala něco vědět od šéfa. Kristi Hinzeová mluvila s dalším psychiatrem. Aaron řídil a přitom komusi naslouchal.

Slavnost začala brzy, a to plackami z bramborového těsta podávanými rovnou z Reeviny trouby. Reeva je strašně ráda pekla i jedla, a když se Sean Fordyce přiznal, že je nikdy neochutnal, honem předstírala, že mu nevěří. Ve chvíli kdy dorazil, obklopen svým kadeřníkem, maskérkou, asistentkou a specialistou na styk s veřejností, kteří kolem něho neustále lítali, byl dům Reevy a Wallise Pikeových plný sousedů a přátel. Předními dveřmi se linula těžká vůně pečené domácí šunky. Na příjezdové cestě stály nacouvané dva náklaďáky a dokonce i členové štábu se cpali plackami.

Fordyce, irského hajzlíka z Long Islandu, shromážděný dav trochu vyvedl z míry, ale nasadil profesionální výraz a rozdával autogramy. Byl hvězda. Tohle byli jeho fanoušci. Kupovali jeho knihy, koukali na jeho pořad a zvedali mu sledovanost. Zapózoval párkrát před fotoaparátem, snědl placku se šunkou a vypadal, že mu chutná. Byl zavalitý, měl těstovitý obličej a nevypadal tak úplně jako tradiční televizní celebrita, ale to bylo každému jedno.

Na sebe si vzal tmavý oblek a na očích měl módní tmavé brýle, díky nimž vypadal podstatně inteligentněji, než napovídalo jeho jednání.

Za scénu jim posloužil Reevin pokoj, rozlehlý přístavek, který vyrůstal ze zadní části domu jako rakovinový nádor. Reeva a Wallis byli umístěni na pohovku s barevnou zvětšeninou Nicole jako pozadím. Wallis si vzal kravatu a vypadal, jako by ho právě někdo vytáhl z ložnice, což odpovídalo skutečnosti. Reeva byla nápadně namalovaná a vlasy měla čerstvě obarvené a naondulované. Oblékla si své nejlepší černé šaty. Fordyce seděl v křesle jen kousek od nich. Pečovali o něj jeho poskoci, stříkali mu lak na vlasy a pudrovali čelo. Štáb se zabýval osvětlením. Zvukové zkoušky už měli za sebou. Monitory byly nastavené. Sousedi se tísnili v malém prostoru za kamerami s jasným příkazem, že nesmějí vydat ani hlásku.

„Ticho!“ ozval se produkční. „Jdeme na to.“

Detail na Fordyce, který přivítal diváky u sledování dalšího pokračování pořadu. Vyložil, kde jsou, koho bude zpovídat, a nastínil podstatu zločinu, přiznání a rozsudek. „Jestli se bude vše vyvíjet podle předpokladu,“ prohlásil ponuře, „bude pan Drumm pozítří popraven.“

Představil matku a nevlastního otce Nicole a přidal pochopitelně vyjádření osobní lítosti nad celou tragédií. Potom poděkoval manželům Pikeovým, že svůj dům otevřeli světu, takže všichni budou moci být prostřednictvím kamer svědky jejich utrpení. Začal s Nicole. „Vyprávějte mi o ní,“ téměř prosil.

Wallis se ani nepokusil promluvit a této zásady se držel během celého rozhovoru. Tohle byla Reevina hvězdná chvilka. Byla vzrušená a nadmíru rozčilená a hned po pár slovech začala plakat. Ale plakala na veřejnosti už tolikrát, že nechala slzy volně stékat a nepřestala štěbetat. Nezadržitelně chrlila všechno možné o své dceři.

„Stýská se vám po ní?“ zeptal se Fordyce, což byla jedna ze stupidních otázek, na něž měl patent a které sloužily jen k tomu, aby vyvolaly další emoce.

Reeva nezklamala. Podal jí bílý kapesník, který vytáhl z kapsy saka. Lněný. Z toho chlápka přímo prýštil soucit.

Konečně se oklikami dostal k popravě, což bylo hlavní úderné téma jeho pořadu. „Stále ještě máte v úmyslu tam jít?“ zeptal se a věděl, jakou dostane odpověď.

„Jistě,“ odpověděla a Wallis se zmohl na přikývnutí.

„Proč? Jaký to pro vás bude mít význam?“

„Pro mě to znamená hodně,“ ujistila ho. Myšlenka na pomstu jí vysušila slzy. „Ta bestie vzala mé dceři život. Zaslouží si umřít a já chci být u toho. Chci se mu dívat do očí, až bude vydechovat naposledy.“

„Myslíte, že se na vás bude dívat?“

„Pochybuju. Je to zbabělec. Co je to za člověka, když mohl něco takového udělat mé milované holčičce! Pochybuju, že bude mít dost odvahy, aby se na mě podíval.“

„A co jeho poslední slova? Chcete, aby se omluvil?“

„Chci, ale nemyslím, že se toho dočkám. Nikdy na sebe nevzal odpovědnost za to, co udělal.“

„Přiznal se.“

„Ano, ale pak si to rozmyslel a od té doby to jen a jen popírá. Počítám, že až ho tam připoutají a on se bude loučit, znova to popře.“

„Reevo, zkuste se kvůli nám trochu podívat do budoucnosti. Řekněte nám, co myslíte, že budete cítit, až ho prohlásí za mrtvého?“

Už ta představa jí vyloudila úsměv na tváři, ale rychle se vzpamatovala. „Úlevu, smutek, nevím. Uzavře se tím další kapitola dlouhého a smutného příběhu. Ale příběh tím nekončí.“

Wallis se nad tím sdělením nepatrně zamračil.

„A co je v tomhle případě závěrečná kapitola, Reevo?“

„Když člověk přijde o dítě, Seane, a zvlášť když o něj přijde takovým brutálním způsobem, žádná závěrečná kapitola nikdy nepřijde.“

„Žádná závěrečná kapitola nikdy nepřijde,“ opakoval Fordyce zasmušile, pak se otočil do kamery a s úsilím hodným toho velkolepého dramatu řekl ještě jednou: „Žádná závěrečná kapitola nikdy nepřijde.“

Udělali si krátkou přestávku, trochu přestavěli kamery a přidali Fordyceovi na vlasy trochu laku. Když se natáčení znovu rozeběhlo, dokázal Fordyce vyrazit i pár zabručení z Wallise, tedy něco, co po sestříhání nevydá ani na deset vteřin.

Natáčení bylo hotové za necelou hodinu. Fordyce se rozloučil velmi chvatně – pracoval současně na jedné popravě na Floridě. Pohlídal si, aby všichni věděli, že na něj čeká letadlo, které ho tam dopraví. Jeden z natáčecích štábů se bude následující dva dny potloukat po Slone v naději, že dojde na násilí.

Fordyce sám dorazí ve čtvrtek večer do Huntsvillu, bude se rozhlížet po nějakém vzrušení a modlit se, aby popravu neodvolali. Nejoblíbenější součástí jeho pořadu byly rozhovory vedené po popravě, když rodina oběti spěchá z věznice. V tu chvíli jsou z nich citové trosky a on věděl, že Reeva v tomto ohledu nezklame.

9

Dana potřebovala téměř dvě hodiny vytrvalého telefonování a přemlouvání, než našla správného úředníka, který byl ochoten prohrabat patřičné registratury a potvrdit, že ano, jeden Travis Boyette byl skutečně ve Slone v Texasu zadržen za řízení v opilosti, a to 6. ledna 1999. Když ho vzali do vazby, vznesli proti němu ještě další vážná obvinění. Složil kauci a pak se vytratil z města. Obvinění byla stažena a celý svazek byl uzavřen, když byl pan Boyette zatčen a odsouzen na deset let do věznice v Kansasu. Úředník vysvětloval, že ve Slone to probíhá tak, že odkládají případy, které nemohou nebo nebudou moci uzavřít. Žádné mimořádné zatykače na něj vystaveny nebyly, alespoň ve Slone a v okrese Chester ne.

Keith nedokázal usnout, a tak si první kávu uvařil v půl čtvrté ráno a do kanceláře pana Flaka zavolal hned v půl osmé. Nevěděl tak úplně přesně, co by měl tomu advokátovi říct, kdyby ho dostal k telefonu, ale s Danou se shodli, že nemůže jen tak sedět a nic nepodniknout. Když byl odmítnut Flakovou telefonistkou, zavolal jinému právníkovi.

Matthew Bums byl asistentem státního návladního a aktivním členem farnosti Svatého Marka. Byl stejně starý jako Keith a dělal trenéra týmu dětského baseballu, v němž společně hráli jejich synové. Bums naštěstí neměl v úterý dopoledne žádné stání, ale i tak měl u soudu napilno s prvními slyšeními a dalšími rutinními záležitostmi. Keith našel správnou soudní síň, jednu z mnoha v soudní budově, a ze sedadla v zadní řadě sledoval, jak se prosazuje spravedlnost. Asi po hodině už se neklidně vrtěl a měl chuť vypadnout, jenže nevěděl, kam by mohl jít. Bums dokončil další slyšení před soudcem, naskládal si papíry do aktovky a vyrazil ke dveřím. Pokynul hlavou Keithovi a ten ho následoval.

Na chodbách plných shonu si našli klidné místečko na hodně ošuntělé dřevěné lavici poblíž schodiště.

„Vypadáš příšerně,“ začal Burns laskavě.

„Díky. Nejsem si úplně jist, že takhle by měl člověk vítat svého duchovního. Celou noc jsem nezamhouřil oko, Matthewe. Ani minutu. Podíval ses na tu webovou stránku?“

„Ano, asi deset minut v kanceláři. O tom Drummovi jsem v životě neslyšel, ale tyhle případy se nakonec vyvíjejí podle stejného scénáře. Tam dole se s tím nepárají.“

„Drumm je nevinný, Matthewe,“ prohlásil Keith a byl si jist, že tím přítele překvapí.

„No jo, to na tý webovce píšou. Jenže není to první vrah, který prohlašuje, že je nevinný.“

Ti dva spolu snad nikdy o právních záležitostech ani o čemkoliv, co by se týkalo trestu smrti, nemluvili. Keith předpokládal, že Matthew jako žalobce trest smrti schvaluje. „Vrah je tady v Topece, Matthewe,“ začal vysvětlovat. „V neděli ráno přišel do kostela, nejspíš seděl v lavici jen kousek od tebe a tvé rodiny.“

„Teď už tě poslouchám.“

„Zrovna ho propustili na podmínku, tráví devadesát dní v reintegračním zařízení a umírá na nádor na mozku. Včera se stavil u nás v kanceláři a žádal o radu. Jeho minulost je plná sexuálně motivovaných zločinů. Dvakrát jsem s ním mluvil a on přiznal, pochopitelně důvěrně, že tu dívku znásilnil a zabil. Ví, kde je pohřbené tělo. Nechce, aby Drumma popravili, ale taky se nechce sám přiznat. Je to zrůda, Matthewe, opravdový šílený úchylák, který bude za pár měsíců po smrti.“

Matthew vydechl a cukl hlavou, jako by ho někdo praštil. „Můžeš mi říct, jak ses do týhle šlamastyky dostal?“

„Nevím. Ale už v tom lítám. Znám pravdu. Otázka zní následovně – jak může člověk zarazit popravu?“

„To ví jen Bůh, Keithe.“

„Ano, rozmlouval jsem s ním a stále ještě čekám na jeho radu. Ale než se dočkám, potřebuju něco od tebe. Volal jsem do kanceláře Drummova obhájce v Texasu, ale k ničemu to nebylo.“

„Copak ty nejsi povinen udržet to v tajnosti?“

„Jsem. A taky to udělám. Jenže co když se ten vrah rozhodne, že uleví svědomí, že řekne pravdu, že se toho chlápka pokusí před popravou zachránit? Co potom? Co s tím provedeme?“

„My? Ne tak rychle, kamaráde!“

„Pomoz mi, Matthewe. Nevyznám se v zákonech. Pročítal jsem tu webovou stránku, až jsem z toho šilhal, ale čím déle jsem to četl, tím větší jsem měl v hlavě zmatek. Jak je možné někoho odsoudit za vraždu, když ani není k dispozici mrtvola? Jak je možné věřit přiznání, které policie z podezřelého tak očividně vynutila? Proč smějí práskači, co mají problémy se zákonem, svědčit, aby na oplátku dostali lehčí trest? Jak může obžalovaný černoch dostat porotu, která je složená ze samých bělochů? Jak můžou být porotci tak slepí? Kam se poděly odvolací soudy? Mám poměrně dlouhý seznam otázek.“

„A já na všechny nebudu znát odpověď, Keithe. Ale mám dojem, že jediná opravdu důležitá byla ta první – jak může člověk zarazit popravu?“

„Na to se ptám já tebe, kamaráde, ty jsi právník.“

„Jasně, jasně. Nech mě chvíli přemýšlet. Asi potřebuješ trochu kafe, co?“

„Jo. Zatím jsem ho vypil jen asi galon.“

Sešli po schodech dolů do malé jídelny, kde si našli místo u stolku v rohu. Keith šel koupit kávu, a když se vrátil, Matthew řekl: „Musíš dostat mrtvolu. Jestli tvůj člověk dokáže najít mrtvé tělo, pak Drummovi právníci nejspíš dokážou prosadit u soudu obnovení procesu. Pokud ne, guvernér by mohl popravu alespoň odložit. Nevím přesně, jak to tam na jihu funguje. V každém státě je to jiné. Bez mrtvoly ale bude ten tvůj člověk vypadat jako každý jiný pošuk, který se na sebe snaží upoutat pozornost. Pamatuj si, Keithe, že na poslední chvíli přijde vlna odvolacích podání. Tihle advokáti, co se zabývají tresty smrti, vědí, jak v tom chodit, a hodně poprav se podaří odložit. Možná máš na přemýšlení víc času, než si myslíš.“

„Texas je dost výkonný.“

„Dobrá připomínka.“

„Před dvěma roky dělil Drumma od popravy už jen týden. Někde něco cvaklo v podáních k federálnímu soudu, neptej se mě co. V noci jsem to četl, ale pořád tomu nerozumím. To je však jedno, prostě podle té webové stránky je tentokrát zázrak na poslední chvíli nepravděpodobný. Drumm už si svůj zázrak vybral. Jeho dávka štěstí je vyčerpaná.“

„Teď je klíčové najít to tělo,“ naléhal Matthew. „To je jediný jasný důkaz, že tvůj člověk mluví pravdu. Víš, kde mrtvola je? Jestli ano, neříkej mi to. Jen mi řekni, jestli to víš.“

„Ne. Řekl mi stát, nedaleké město, přibližnou polohu, ale taky řekl, že ho schoval tak dobře, že by měl sám problémy s tím, aby ho našel.“

„Je to v Texasu?“

„V Missouri.“

Matthew potřásl hlavou. Dlouze se napil a prohlásil: „Co když je ten chlápek prostě jen další ulhanej mukl, Keithe, jakých vidím denně tucet? Lžou ve všem. Lžou, protože jsou zvyklí lhát. Lžou, i když pravda by jim pomohla o poznání víc. Lžou na místě pro svědky a lžou svým právníkům. A čím dýl sedí ve vězení, tím víc lžou.“

„Má její ročníkový prstýnek, Matthewe. Nosí ho na laciném řetízku kolem krku. Sledoval tu holku. Byl jí přímo posedlý. Ukázal mi ten prstýnek. Držel jsem ho v ruce a prohlížel.“

„Víš jistě, že je pravý?“

„Kdybys ho viděl, taky bys řekl, že je pravý.“

Další pořádný lok. Matthew se podíval na hodinky.

„Už musíš běžet?“ zeptal se Keith.

„Za pět minut. Je ten chlápek ochotný jet do Texasu a říct tam pravdu?“

„Nevím. Říká, že kdyby opustil zdejší soudní okres, porušil by pravidla podmínky.“

„Tak v tom teda nelže. Ale pokud skutečně umírá, co mu na tom záleží?“

„Na to jsem se ho ptal. Odpověděl velmi neurčitě. Navíc nemá ani vindru a nemá se tam jak dostat. Je naprosto nedůvěryhodný. Nikdo ho nebude ani chvíli poslouchat.“

„Proč jsi volal tomu advokátovi?“

„Protože jsem zoufalý, Matthewe. Věřím tomu chlápkovi a věřím, že Drumm je nevinný. Třeba Drummův advokát bude vědět, co by se mělo podniknout. Já to nevím.“

Hovor se na chvíli přetrhl. Matthew kývl na dvojici právníků u vedlejšího stolku a prohodil s nimi pár slov. Znovu mrkl na hodinky.

„Poslední otázka,“ ozval se Keith. „Naprosto hypotetická. Co když toho chlápka přesvědčím, aby se neprodleně vydal do Texasu a tam ten svůj příběh začal vykládat?“

„Právě jsi řekl, že se tam nemá jak dostat.“

„Jo, ale co když ho tam dovezu?“

„To ne, Keithe, sakra, to ne. Naváděl bys ho k porušení pravidel podmínečného propuštění. Vyloučeno.“

„Je to hodně vážné?“

„Přesně to nevím, ale určitě by to bylo nepříjemné, možná bys dokonce musel vybalit všechno, co víš. Pochybuju, že by to něčemu pomohlo, ale určitě by to bylo zatraceně obtížné.“

„Jak se tam teda má dostat?“

„Říkal jsi přece, že ani není rozhodnutý tam jet.“

„Ale kdyby chtěl?“

„Postupuj po jednotlivých krocích, Keithe.“ Třetí pohled na hodinky. „Hele, už musím letět. Pojd, sejdeme se někde na rychlý oběd a tenhle hovor dokončíme.“

„Skvělý nápad.“

„Dole na rohu Sedmé je takové lahůdkářství. Jmenuje se to U Eppieho. Tam seženeme vzadu box a v klidu to probereme.“

„Vím, kde to je.“

„Tak nashle v poledne.“

Za recepčním pultem v Útulku pracoval stejný bývalý vězeň se stejně vytrvale zamračeným výrazem. Usilovně vyplňoval křížovku a nestál o vyrušování. Boyette tady není, odsekl úsečně. „Je v práci?“ naléhal Keith jemně.

„Je v nemocnici. Včera večer ho tam odvezli.“

„Co se stalo?“

„Záchvaty a křeče, víc o tom nevím. Ten chlápek je fakt dost v hajzlu, a to na hodně způsobů.“

„Ve které je nemocnici?“

„Já sanitu neřídil.“ A s tím se recepční vrátil ke křížovce a hovor skončil.

Keith našel svého pacienta ve druhém patře nemocnice Svatého Františka, kde ležel v třílůžkovém pokoji u okna. Další dvě postele odděloval tenounký závěs. Keith se zachoval jako duchovní na obvyklé pochůzce, a protože ho tu všichni znali, řekl jen sestřičce, že jde navštívit pana Boyetta, který za ním zašel do kostela a teď s ním potřebuje mluvit. Víc nebylo třeba dodávat. Boyette byl vzhůru a k levé ruce měl připevněnou kapačku. Když Keitha uviděl, usmál se a natáhl pravačku k rychlému stisku. „Díky, že jste přišel, pastore,“ prohlásil slabým, chraplavým hlasem.

„Jak se cítíte, Travisi?“

Uběhlo asi pět vteřin. Boyette zvedl levou ruku a poznamenal: „Nějaká hodně dobrá droga. Cejtím se líp.“

„Co se stalo?“ zeptal se Keith, přestože to věděl.

Boyette se podíval z okna, i když za ním nemohl vidět nic jiného než šedivou oblohu. Vteřiny odtikávaly. „Když jste výpad, pastore, hodně mě to vzalo. Bolesti hlavy byly k nevydržení a nechtěly přestat. Pak jsem omdlel a odvezli mě sem. Říkali, že jsem sebou mlátil a škubal.“

„To mě mrzí, Trevisi.“

„Taky je to z větší části vaše vina, pastore. Vy za to můžete. Úplně jste mě vynervoval.“

„To mě moc mrzí, ale vzpomeňte si, prosím, že jste původně přišel vy za mnou, Travisi. Chtěl jste, abych vám pomohl. Vyprávěl jste mi o Dontém Drummovi a Nicole Yarberové, dvou lidech, o nichž jsem nikdy předtím neslyšel. Řekl jste to, co jste řekl. Já jsem nás nedal dohromady.“

„To je fakt.“ Zavřel oči. Dýchal těžce a namáhavě.

Dlouho bylo ticho. Keith se naklonil a téměř šeptem se zeptal: „Slyšíte mě, Travisi?“

„Jo.“

„Tak mě poslouchejte. Mám plán. Chcete ho slyšet?“

„Jasně.“

„Nejdřív si nahrajeme video, kde vypovíte, jak to všechno bylo. Přiznáte, co jste udělal Nicole. Vysvětlíte, že Donté nemá s jejím zneužitím a úmrtím vůbec nic společného. Řeknete všechno, Travisi. A řeknete taky, kde je pohřbená. Popíšete to co nejpodrobněji, abychom byli schopni ji najít. Teď uděláme tu nahrávku.

Tady v nemocnici. A jakmile bude hotová, pošlu ji mailem do Texasu Dontého právníkům, žalobci, soudci, policii, odvolacímu soudu, guvernérovi a všem novinám a televizním stanicím, ať to všichni vědí. Pak, jako druhý bod mého plánu, mi dáte ten prstýnek. Vyfotím ho a obrázek pošlu stejným lidem, o kterých jsem mluvil před chvílí, taky po internetu. Rychlou doručovací službou ten prstýnek odešlu Dontého právníkům, aby měli fyzický důkaz. Co vy na to, Travisi? Můžete to celé převyprávět a ani nemusíte opustit nemocniční lůžko.“

Oči se ani nepootevřely.

„Slyšíte mě, Travisi?“

Zavrčení. „M-hm.“

„Vyjde to, Travisi. Nesmíme už ale ztrácet čas.“

„Všechno je to ztráta času.“

„Co můžeme ztratit? Jedině život nevinného člověka.“

„Včera večer jste mi řek, že jsem lhář.“

„Protože jste lhal.“

„Našli jste si můj vězeňskej záznam v Slone?“

„Našli.“

„Takže jsem nelhal.“

„V tomhle ne. Taky jste nelhal, pokud jde o Dontého Drumma.“

„Děkuju. Teď chci spát.“

„Nechte toho, Travisi. Udělat tu nahrávku vám zabere sotva patnáct minut. Jestli chcete, můžeme to udělat hned, nahraju to na mobil.“

„Už zase mi tejráte hlavu, pastore. Cejtím, že na mě jde záchvat. Teď prosím vypadněte a už se nevracejte.“

Keith prudce vstal a nadechl se. Aby měl Boyette jistotu, že je mezi nimi jasno, zopakoval to ještě jednou: „Teď prosím vypadněte a už se nevracejte.“

Vzadu v jídelně U Eddieho se oba usadili nad velkými miskami s hovězím vývarem. Matthew vytáhl z kapsy nějaké poznámky a začal mluvit s plnou pusou. „Žádné ustanovení zákona se na to přímo nevztahuje, ale byl bys nejspíš obviněn, že bráníš v průchodu spravedlnosti. Takže na převážení toho maníka do Texasu rovnou zapomeň.“

„Zrovna jsem s naším člověkem mluvil. Je…“

„Naším člověkem? To jsem nevěděl, že mě někdo přitáh do týmu.“

„Je v nemocnici. Včera večer dostal nějaký záchvat. Nádor ho rychle zabíjí. Ztratil naději, že tomu případu pomůže. Je to cvok, psychopat a byl blázen ještě dřív, než mu ten nádor ovládl mozek.“

„Proč chodil do kostela?“

„Nejspíš se chtěl na pár hodin ulít z reintegračního centra. Ne, to bych neřek. Ten člověk vyjadřoval opravdu prožívané emoce, cítil opravdovou vinu a chvílemi i touhu to všechno napravit. Dana našla jednoho z jeho probačních pracovníků v Arkansasu. Ten se trochu rozpovídal a poznamenal, že náš člověk byl ve vězení členem nějakého bělošského šovinistického gangu. Donté Drumm je pochopitelně černoch, takže mám určité pochybnosti, kolik sympatií k němu Boyette vlastně chová.“

„Ty nejíš,“ poznamenal Matthew a spolkl lžíci vývaru.

„Nemám hlad. Dostal jsem nový nápad.“

„Do Texasu prostě nepojedeš. Tam by tě nejspíš rovnou zastřelili.“

„Jasně, jasně. Řeknu ti ten nápad. Co kdybys zavolal advokátovi Dontého Drumma? Já se nemůžu probojovat přes telefonistku. Jsem jen pokorný sluha Boží, ale ty jsi právník, žalobce, a mluvíš jejich jazykem.“

„A co bych mu asi tak měl říct?“

„Mohl bys mu říct, že máš důvodné podezření, že skutečný vrah je tady v Topece.“

Matthew žvýkal a vyčkával. „To je všechno?“ zeptal se po chvíli. „Prostě jen tohle? Ten advokát si dopřeje podivný hovor se mnou. Já řeknu, co po mně chceš, což není mnoho, a to má dát tomu advokátovi novou munici, aby se obrátil na soud a popravu zarazil? Myslels to tak, Keithe?“

„Vím, že dokážeš být podstatně přesvědčivější, než jsi teď předved.“

„Zkus si tenhle scénář. Ten tvůj magor je typický chorobný lhář, který má smrt na jazyku – chudák malá. A rozhodne se, že si dopřeje ještě jednu ránu, rozhodne se pro poslední akt pomsty vůči systému, který ho tak dobíjel. Naučí se o tom případu v Texasu, co se dá, udělá si průzkum, zjistí, že tělo se nikdy nenašlo, a šup ho, má příběh v kupě. Najde si webovou stránku, naučí se fakta nazpaměť, jako když bičem mrská, a teď si s tebou pohrává. Umíš si představit, kolik pozornosti se tomu pacholkovi dostane? Jenže zdraví s ním nespolupracuje. Vykašli se na to, Keithe. Nejspíš je to bouda.“

„Jak by se o tom případu dověděl?“

„Bylo to v novinách.“

„Jak by si našel webovou stránku?“

„Už jsi někdy slyšel o Googlu?“

„Nemá přístup k počítačům. Uplynulých šest let strávil v Lansingu. Vězni nemají přístup na internet. To bys měl vědět. Umíš si představit, co by se dělo, kdyby ho měli? Přístup a k tomu takové spousty volného času. Žádný software na světě by před nimi nebyl v bezpečí. Nemá možnost dělat s internetem ani v Útulku. Tomu chlápkovi je čtyřiačtyřicet, Matthewe, a většinu dospělého života strávil ve vězení. Z počítačů má nejspíš hrůzu.“

„A co Drummovo přiznání? To ti vrásky nedělá?“

„Jistěže dělá, ale podle jeho webové stránky –“

„Ale jdi, Keithe. Tu webovku vedou jeho právníci. Takže je předpojatá. Je tak jednostranná, že se jí nedá ani trochu věřit.“

„A co ten prsten?“

„Je to suvenýr ze střední školy, jeden z miliardy. Není moc těžký ho vyrobit nebo napodobit.“

Keith svěsil ramena, ochabl a byl najednou strašně unavený. Došly mu síly na hledání dalších argumentů.

„Potřebuješ se trochu vyspat, příteli,“ poznamenal Matthew. „A potřebuješ na ten případ zapomenout.“

„Asi máš pravdu.“

„Řek bych, že jo. A jestli k té popravě ve čtvrtek dojde, tak ne aby sis to vyčítal. Je totiž hodně pravděpodobné, že dostali správného maníka.“

„Teď mluvíš jako opravdový žalobce.“

„Který je shodou okolností taky tvůj kamarád.“

10

Dva týdny po vynesení rozsudku, 29. října 1999, byl Donté Drumm převezen do cely smrti v Ellisově oddělení ve věznici v Huntsvillu, městě o pětatřiceti tisících obyvatelích rozkládajícím se sto čtyřicet kilometrů na sever od centra Houstonu. Zde ho řádně přijali a vybavili obvyklou garderobou, kterou tvořily dvě sady bílých košil a kalhot, dvě bílé kombinézy, čtverý trenýrky, dvě bílá trička, jeden pár gumových bot do sprchy, jedna tenká deka a jeden polštářek. Také dostal kartáček na zuby, tubu zubní pasty, umělohmotný hřeben a jednu roli toaletního papíru. Přidělili mu malou celu s jedním betonovým lůžkem a s umyvadlem a záchodovou mísou z nerezu. Stal se jedním ze čtyř set dvaapadesáti mužů vězněných na oddělení s celami smrti. V jiném vězení, v texaském Gatesvillu, bylo ubytováno dvaadvacet žen odsouzených na smrt.

Jelikož Drumm neměl žádný záznam o tom, že by se kdy ve vězení choval nevhodně, byl zařazen do kategorie I. To s sebou neslo některé výhody. Mohl pracovat čtyři hodiny denně v krejčovské dílně přímo v oddělení s celami smrti. Čas vyhrazený na cvičení mohl trávit s několika dalšími odsouzenci na dvorku. Jednou denně se mohl sprchovat, a to sám a bez dozoru. Mohl se účastnit bohoslužeb, chodit do zájmových kroužků a navštěvovat vzdělávací programy. Měsíčně směl dostat zvenku peníze do výše pětasedmdesáti dolarů. Mohl si v kantýně koupit televizi, rádio, psací potřeby a také nějaké jídlo. Návštěvy měl povolené dvakrát týdně. Ti, kdo porušili pravidla, byli přesunuti do kategorie II a o výhody přišli. Skuteční padouši spadli do kategorie III, kde jim prostě odebrali úplně všechno, co měli.

Přestože už strávil téměř rok v okresní věznici, přechod do cely smrti Dontem otřásl. Panoval tu neustálý hluk – řvoucí rádia a televize, nevysychající proud drsných žertů mezi vězni, pokřik strážných, hvízdání a bublání vodovodního potrubí a rány při otevírání a zavírání dveří od cel. V jednom dopise matce Donté napsal: „Rámus ani na chvíli nepřestává. Nikdy. Snažil jsem se si toho nevšímat a asi tak hodinu se mi to dařilo, jenže pak někdo zaječel nebo začal falešně zpívat, bachaři začali hulákat a všichni se začali smát. A takhle to tu chodí ve dne v noci. Rádia a televize se musí vypnout v deset večer a v tu chvíli začnou vyvádět všichni místní tluč hubové. Žít tu v kleci jak zvíře je samo o sobě těžké, ale ten kravál mě dovádí k šílenství.“

Záhy ale přišel na to, že je schopen uvěznění i zdejší rituály zvládat. Jen si nebyl jist, nakolik dokáže přežívat bez rodiny a bez přátel. Stýskalo se mu po bratrech, sestře i otci, ale představa, že je trvale odloučen od matky, způsobila, že začal vzlykat. Plakal celé hodiny, vždycky obličejem dolů, ve tmě a velice tiše.

Oddělení s odsouzenci na smrt je noční můra i pro sériové a brutální vrahy. Pro nevinného člověka je to ovšem život plný nevýslovného duševního utrpení, pro jehož přežití není lidská duše vybavena.

Jeho rozsudek smrti dostal nový význam 16. listopadu, kdy byl popraven Desmond Jennings za zabití dvou lidí při nepovedeném prodeji drog. Následujícího dne byl za vraždu obchodního cestujícího popraven John Lamb, který vraždu spáchal den poté, co byl propuštěn na podmínku. O den později, 18. listopadu, byl popraven Jose Gutierrez za ozbrojenou loupež a vraždu, kterou spáchal se svým bratrem. Bratr skončil na popravišti o pět let dřív. Jennings čekal v cele smrti čtyři roky, Lamb šestnáct, Gutierrez deset. Jeden bachař Dontému řekl, že odsouzenec u nich stráví v cele smrti průměrně deset let, než se dočká popravy, a hrdě dodal, že je to nejkratší průměrná doba v celé zemi. Zaseje v něčem Texas na prvním místě. „Ale neměj péči,“ dodal bachař. „Bude to nejdelších deset let v tvým životě. A taky budou poslední.“ Náramná legrace.

O tři týdny později, 8. prosince, byl popraven David Long za to, že na jednom dallaském předměstí zabil tři ženy sekerou. Během procesu Long oznámil porotě, že když nedostane trest smrti, bude vraždit znova. Porota neměla na výběr. O den později, 9. prosince, byl za trojnásobnou vraždu popraven James Beathard. O pět dní později šel do popravčí komory Robert Atworth, a to prožil v cele smrti pouhé tři roky. Následujícího dne byl popraven Sammie Felder po třiadvaceti letech čekání.

Po Felderově smrti napsal Donté Robbiemu Flakovi dopis, v němž stálo: „Poslyšte, ti fešáci tady to myslí vážně. Sedm oddělaných za čtyři týdny. Sammie měl pořadový číslo 199, jelikož tady dostali zelenou k téhle živnosti už před pár roky. Ale pro letošek měl číslo 35 a na příští rok mají naplánovaných padesát odsouzených. Musíte s tím něco udělat.“

Životní podmínky tam byly stále horší a horší. Odpovědní pracovníci z Texaského ředitelství nápravných zařízení (TŘNZ) zrovna pracovali na přestěhování celého oddělení cel smrti z Huntsvillu do Polunského věznice poblíž Livingstone, zhruba o šedesát kilometrů dál. Přestože tento přesun nikdo oficiálně nezdůvodnil, rozhodnutí padlo poté, co se pět odsouzenců neúspěšně pokusilo o útěk. Čtyři byli chyceni ještě ve věznici. Pátého našli, jak mrtvý pluje v řece, příčina smrti neznámá. Krátce nato přišel rozkaz, že je třeba zvýšit bdělost ostrahy a vězně přestěhovat. Po čtyřech měsících v Huntsvillu Dontého vsadili do řetězů a posadili do autobusu s dalšími dvaceti vězni.

V novém bydlišti ho uvedli do cely, která měřila dva metry na šířku a tři metry na délku. Neměla okna. Dveře byly z tlustého kovu a měly malé okénko, aby se strážní mohli podívat dovnitř. Pod okýnkem byl úzký otvor, jímž se prostrkoval tác a jídlem. Cela byla zcela uzavřená, nebyly v ní mříže, přes něž by se šlo dívat ven, nebylo tam nic, co by člověku dávalo možnost zahlédnout jinou lidskou bytost. Byl to stísňující bunkr z betonu a oceli.

Lidé, kteří věznici řídili, dospěli k závěru, že správný způsob, jak držet vězně pod kontrolou a předcházet útěkům a násilnostem, je mít je všechny dvacet tři hodiny denně pod zámkem. Veškeré možnosti kontaktu mezi vězni byly v podstatě vyloučené. Žádné pracovní programy, bohoslužby, volný čas trávený ve skupinách, nic, co by dovolovalo kontakt mezi lidmi. Ani na televizi se nesměli dívat. Na hodinu denně odvedli Dontého do „denní místnosti“, což byl malý uzavřený prostor, jen o málo větší než jeho cela. Tam se od něj očekávalo, že si, sám a pod dozorem bachaře, dopřeje rozptýlení, které jeho mysl dokáže sama před sebou předstírat. Dvakrát týdně, v závislosti na počasí, ho vypustili ven na malý, částečně zatravněný plácek známý jako „psí výběh“. Tam se mohl hodinu dívat na nebe.

Zajímavé je, že se mu záhy začalo stýskat po nekonečném lomozu, který ho v Huntsvillu tak rozčiloval.

Po měsíci v jednom dopise Robbie Flakovi napsal: „Třiadvacet hodin denně jsem zavřený v téhle skříni. S jiným člověkem promluvím jedině ve chvíli, kdy mi strážný přinese jídlo, tedy to, čemu tady jídlo říkají. Takže nevidím nikoho jiného než bachaře, což zrovna nejsou lidi, jejichž společnost bych si vybral. Jsem tu obklopený vrahy, opravdovými vrahy, a přitom bych radši mluvil s nimi než s bachaři. Všechno je tu zařízené tak, aby tu byl život co nejhorší. Jen si vezměte jídla. Snídani nám dávají ve tři ráno. Proč? To nikdo neví a nikdo se na to neptá. Vzbudí nás, aby nám podstrčili hnus, od kterého by většina psů utekla. Oběd je ve tři odpoledne. Večeře v deset večer. K snídani jsou studená vejce a veka, někdy jablečný džus a palačinka. K obědu sendvič s burákovou pomazánkou. A k tomu občas kecy. Odpudivý žvásty. K večeři gumové kuře a bramborová kaše z prášku. Někde nějaký soudce kdysi prohlásil – vy to určitě budete vědět –, že máme mít dvě stě dvacet kalorií denně, takže když mají pocit, že jsme dostali málo, dorovnají to další dávkou veky. Pokaždé je okoralá. Včera jsem dostal k obědu pět krajíců veky, studené vepřové s fazolemi a sousto plesnivého čedaru. Šlo by se kvůli tomu jídlu soudit? Nejspíš to už někdo zkusil. Ale já to jídlo dokážu zvládnout. Zvládnu i prohlídky, které dělají v kteroukoliv denní i noční hodinu. Zvládnu cokoliv, Robbie, jen si nejsem jist, že zvládnu tu neustálou samotu. Prosím vás, udělejte něco.“

Donté upadl do ještě hlubší sklíčenosti a melancholie a prospal dvanáct hodin denně. Aby nějak čelil nudě, přehrával si v duchu všechny fotbalové zápasy, do nichž nastoupil během své středoškolské kariéry. Předstíral, že je rozhlasový komentátor, hlasitě popisoval dění na hřišti, přibarvoval ho a velký Donté Drumm byl v jeho reportážích vždycky za hvězdu. Chrlil ze sebe jména svých spoluhráčů, všech kromě Joeyho Gamblea, a protivníkům přisuzoval smyšlená příjmení. Dvanáct utkání za sezónu v druháku, třináct ve třeťáku, a přestože v obou ročnících dali Marshallští Slone v play-off nakládačku, Donté nic takového ve vězení nedopustil. Sloneští válečníci ty zápasy vyhrávali a postupovali tak dlouho, až ve finále na Stadionu kovbojů před sedmdesáti tisíci fanoušky rozsekali Neandrtálce z Odessy na nudle. Donté byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem. A taky se v obou letech stal nejlepším hráčem texaské fotbalové ligy, což se nikdy předtím nikomu nepodařilo.

Když bylo dohráno a komentátor se rozloučil se svými posluchači, vrhl se Donté na psaní dopisů. Jeho cílem bylo napsat jich denně alespoň deset. Taky si celé hodiny četl v bibli a verše z Písma se učil nazpaměť. Když Robbie zpracoval další tlusté podání pro další soud, Donté si ho pročetl slovo od slova. A na důkaz toho psal svému advokátovi dlouhé a vděčné dopisy.

Jenže asi tak po roce pobytu v izolaci začal mít obavy, že mu selhává paměť. Výsledky dávno odehraných utkání se mu přestaly vybavovat. Jména spoluhráčů mu vypadávala. Nedokázal odrecitovat sedmadvacet knih Nového zákona. Byl odevzdaný a neuměl ze sebe setřást sklíčenost. Jeho mysl se rozpadávala. Spal šestnáct hodin denně a snědl jen polovinu jídla, které mu přinesli.

Pak 14. března 2001 došlo ke dvěma událostem, kvůli nimž pohár málem přetekl. První byl dopis od matky. Měl celé tři strany, byl napsán rukopisem, který Donté nade všechno zbožňoval, a když dočetl první stranu, nechal toho. Nedokázal ten dopis dočíst. Chtěl si ho přečíst a věděl, že by to měl udělat, ale oči se nedokázaly zaostřit a mysl nebyla schopna rozluštit jednotlivá matčina slova. O dvě hodiny později dostal zprávu, že texaský odvolací soud potvrdil platnost jeho rozsudku. Dlouho brečel, pak se natáhl na lůžko a ve stavu vytřeštěného oblouznění civěl do stropu. Celé hodiny se ani nepohnul. Oběd odmítl.

V posledním fotbalovém zápase, který odehrál v druháku, to bylo v play-off proti Marshallským, mu na levou ruku dupnul útočník, který měl přes sto kilo. Výsledkem byly tři pohmožděné a zlomené prsty. Bolest se dostavila okamžitě a byla tak silná, že málem omdlel. Trenér slepil všechny tři prsty k sobě náplastí a hned v dalším kole se Donté vrátil do hry. Skoro celý druhý poločas hrál jak utržený ze řetězu. Bolest ho doháněla k šílenství.

Mezi jednotlivými částmi hry otupěle stál a sledoval, jak se útočníci dohadují, ani jednou si s nikým nepodal ruku, nikoho se nedotkl, žádným způsobem nedal najevo bolest, která mu vháněla slzy do očí. Někde v sobě našel železnou vůli a neuvěřitelné odhodlání ten zápas dohrát.

Výsledek tohoto zápasu zapomněl také, ale přísahal si, že zase bude skórovat, sáhl si do hlubin duše a do nevědomých vrstev mozku, který ho tak zrazoval, a našel tam vůli zarazit tenhle sešup do šílenství. Dokázal se zvednout z postele. Lehl si na podlahu a zvládl dvacet kliků. Pak dělal tak dlouho dřepy, až ho začalo bolet břicho. Běžel na místě, dokud byl vůbec schopen zvednout nohy. Sklapovačky, kmity nohama, další kliky a další dřepy. Když byl skrznaskrz propocený, posadil se a udělal si rozvrh. Každé ráno v pět hodin začne s přesně stanovenou sérií cvičení a vydrží to bez přestávky šedesát minut. Od půl sedmé napíše dva dopisy. Od sedmi se naučí další část bible. A tak dále. Jako cíl si stanovil tisíc kliků a dřepů denně. A bude psát deset dopisů, a to nejen členům rodiny a blízkým přátelům. Najde si nějaké nové kamarády na dopisování. Přečte alespoň jednu knihu denně. Dobu spánku zkrátí na polovinu. A začne si psát deník.

Své cíle si úhledně předepsal tiskacím písmem, nadepsal je Program a nalepil si je na zeď vedle kovového zrcadla. Záhy zjistil, že se nastaveného režimu drží s nadšením. Každé ráno se do něj s vervou pustil. Po měsíci dělal dvanáct set kliků a dřepů a ze ztvrdlých svalů měl dobrý pocit. Cvičení mu vehnalo krev zpátky do mozku. Čtení a psaní mu otevřelo nové světy. Jakási dívenka z Nového Zélandu mu napsala dopis a on jí obratem odpověděl. Jmenovala se Millie. Bylo jí patnáct, rodiče s dopisováním souhlasili, ale Dontého dopisy prohlíželi. Když mu poslala malou fotku, Donté se zamiloval. Brzy dělal dva tisíce kliků a dřepů denně a spřádal sny o tom, jak se s Millie jednoho dne setkají. Jeho dopis byl plný erotických výjevů, které se odehrávaly během jejich společného cestování po světě. Ona mu psala jednou měsíčně a na každý dopis, který odeslala, dostala nejméně tři odpovědi.

Roberta Drummová se rozhodla, že Dontému neřekne, že jeho otec umírá na srdeční chorobu. Jenže když se během jedné z mnoha běžných návštěv zmínila o tom, že otec je po smrti, Dontého křehký svět se zase začal bortit. Vědomí, že otec zemřel, aniž se dočkal toho, že by jeho syn vyšel z vězení dokonale očištěn, bylo na Dontého příliš. Dovolil si udělat v pevně stanoveném programu přestávku. Vynechal jeden den, pak druhý, nebyl schopen přestat plakat a třást se.

Pak se na něj vykašlala Millie. Za uplynulé dva roky přicházely její dopisy každý měsíc zpravidla kolem patnáctého a k tomu navíc pohlednice k narozeninám a k Vánocům. Z nějakého důvodu, který se Donté nikdy nedověděl, najednou přestala z Nového Zélandu pošta chodit. Posílal jí dopis za dopisem, ale odpověď nepřicházela. Obvinil personál věznice, že mu manipuluje s poštou, a dokonce přesvědčil Robbieho, aby jim trochu pohrozil. Postupně se nakonec přece jen smířil s myšlenkou, že o Millie přišel. Upadl do temné a dlouhé deprese a o Program ztratil veškerý zájem. Zahájil hladovku, deset dní nejedl, ale pak toho nechal, jelikož to zjevně nikoho nezajímalo. Míjely týdny bez cvičení, bez čtení, bez zápisů do deníku a s dopisy určenými pouze matce a Robbiemu. Už dávno zapomněl výsledky starých fotbalových zápasů a z bible si dokázal vybavit jen pár nejslavnějších veršů. Celé hodiny zíral do stropu a mumlal si bez ustání: „Ježíšikriste, mně začíná hrabat.“

Vězeňská návštěvní místnost byl rozlehlý otevřený prostor se spoustou stolů a židlí a s prodejními automaty podél stěn. Uprostřed byla dlouhá řada boxů rozdělených sklem. Odsouzenci seděli na jedné straně, jejich návštěvy na druhé a veškerý hovor se odehrával pomocí telefonů. Za vězni se neustále tyčili strážní a hlídali. Na jedné straně byly tři boxy vyhrazené pro návštěvy advokátů. I ty byly rozdělené sklem a k rozmluvám sloužil pouze telefon.

V prvních letech byl Donté nadšený, kdykoliv uviděl Robbieho Flaka sedět v stísněném koutku na druhé straně skla. Robbie byl jeho právník, přítel, odhodlaný obhájce, Robbie byl člověk, který dokáže napravit tu neuvěřitelnou nepravost. Robbie bojoval tvrdě a halasně a vyhrožoval ohněm pekelným každému, kdo s jeho klientem špatně nakládal. Spousta odsouzenců měla venku buďto špatné advokáty, nebo vůbec žádné. Jakmile už se nebylo kam odvolávat, systém s nimi skončil. Nikdo se za ně nebral. Zato Donté měl pana Robbieho Flaka a každým okamžikem každého dne věděl, že jeho právník na něj myslí a že vymýšlí nový způsob, jak ho dostat ven.

Po osmi letech strávených v cele smrti ztratil Donté veškerou naději. Ne že by ztratil důvěru v Robbieho – jednoduše mu došlo, že texaský právní systém je daleko mocnější než jeden právník. Nepřijde-li zázrak, nepravost, která ho postihla, se dočká vítězství. Robbie mu vysvětloval, že budou psát žádosti a dovolání až do úplného konce, ale i on byl realista.

Mluvili spolu telefonem a oba byli rádi, že se vidí. Robbie vyřídil pozdravy od celé rodiny Drummových. Večer předtím u nich byl na návštěvě a teď to popisoval se všemi podrobnostmi. Donté ho s úsměvem poslouchal, ale sám toho moc neříkal. Jeho schopnost vést hovor se rozpadla spolu se vším ostatním. Po tělesné stránce to byl vychrtlý, shrbený, stárnoucí sedmadvacetiletý muž. Duševně byl naprostá troska. Nebyl vůbec schopen uvědomovat si čas, nikdy nevěděl, jestli je den nebo noc, často vynechával jídla, sprchování i hodinku určenou na rekreaci. Na bachaře odmítal vůbec promluvit a často mu dělalo potíže pochopit i ty nejjednodušší příkazy. Strážní k němu přistupovali docela se sympatiemi, jelikož věděli, že jim od něj nehrozí žádné nebezpečí. Občas prospal osmnáct či dvacet hodin za den, a když byl vzhůru, nebyl schopen nic dělat. Už kolik let necvičil. Vůbec nic nečetl a dokázal sesmolit tak jeden až dva dopisy za týden, a to výhradně rodině a Robbiemu. Psaní to byla krátká, často zmatená a plná špatně napsaných slov a dalších hrubých pravopisných chyb. Rukopis měl tak lajdácký, že to člověku až rvalo srdce. Dopis od Dontého, to nebyla obálka, kterou by adresát otevíral s chutí.

Doktorka Kristi Hinzeová rozebrala stovky dopisů, jež Donté během osmiletého pobytu v cele smrti napsal. Již měla zformulovaný závěr, že pobyt v izolaci vzdálil odsouzence kontaktu s realitou. Byl sklíčený, odevzdaný, trpěl přeludy, stihomamem, hrozil mu rozpad osobnosti a měl sklony k sebevraždě. Slýchával hlasy, hlavně svého zesnulého otce a fotbalového trenéra ze střední školy. Laicky řečeno, Dontého mozek zavřel krám. Prostě se pomátl.

Robbie v několika minutách shrnul, jak to vypadá s odvoláními na poslední chvíli, pak popsal, co je čeká v následujících dnech, načež představil doktorku Hinzeovou. Zaujala jeho místo, převzala od něj telefon a pozdravila. Robbie se postavil těsně za ni s blokem a perem v ruce. Přes hodinu kladla Dontému otázky týkající se toho, jak tráví den, jaké má zvyky, sny, myšlenky, touhy a jaké pocity ohledně smrti. Překvapil ji sdělením, že za dobu, co žije v cele smrti, bylo tu popraveno dvě stě třináct mužů. Robbie potvrdil, že údaj je naprosto přesný. Jinak se žádná překvapení nekonala a nic zvláštního se nepřihodilo. Dlouze se ho vyptávala na důvody, proč je ve vězení a proč má být popraven. Nevěděl to a nechápal, proč mu něco takového chtějí provést. Ano, byl si jist, že ho poprava nemine. Jen se podívejte na těch dvě stě třináct obětí.

Doktorce Hinzeové hodina stačila. Předala telefon zpátky Robbiemu, ten se posadil a začal probírat podrobnosti týkající se čtvrtku. Sdělil Dontému, že matka je odhodlaná přijít se na popravu podívat, a to odsouzence rozčililo. Dal se do pláče a pak dokonce položil telefon, aby si mohl otřít obličej. Odmítal telefon znovu vzít do ruky, a když přestal plakat, založil si ruce na prsou a zabodl pohled do podlahy. Nakonec vstal a odešel dveřmi, které měl za sebou.

Zbytek týmu čekal venku, o kousek dál postával strážný a lhostejně je pozoroval. Když se Robbie a doktorka Hinzeová vrátili k dodávce, Aaron strážnému pokynul a vyrazil pryč. Zastavili se v jedné pizzerii na okraji města a dopřáli si rychlý oběd. Když byli opět usazeni ve voze a opouštěli Livingstone, zazvonil telefon. Volal Fred Pryor. Joey Gamble mu zatelefonoval a chce se s ním po práci sejít na skleničku.

11

Kdyby šlo o normální týden, strávil by reverend Keith Schroeder větší část úterního odpoledne tím, že by seděl zamčený v kanceláři, měl vypnuté telefony a vymýšlel by téma kázání na nejbližší bohoslužbu. Probíral by se nejnovějšími událostmi, přemítal by o svých ovečkách, hodně se modlil, a kdyby to k ničemu nevedlo, ponořil by se do studia starých kázání. Až by se nápad konečně dostavil, pastor by si načrtl stručnou osnovu a pak se dal do psaní samotného textu. V tu chvíli by z něj veškeré napětí spadlo a mohl by si kázání procvičovat a zkoušet až do neděle. Máloco je tak hrozné, říkával si, jako probudit se ve středu ráno s vědomím, že nevím, co budu v neděli povídat.

Jenže teď měl hlavu plnou Travise Boyetta a nedokázal se soustředit na nic jiného. V úterý po obědě si na dost dlouho zdříml, a když se probudil, hlava mu třeštila a byl úplně vyřízený. Dana odešla, aby se věnovala dětem, a Keith se potácel po kostele a nebyl schopen dělat nic užitečného. Nakonec šel taky pryč. Uvažoval, že zajede do nemocnice a podívá se na Boyetta v naději, že nádor se třeba trochu pohnul a ten chlap změnil názor. Ale moc pravděpodobné to nebylo.

Zatímco Dana chystala večeři a chlapci se soustředili na domácí úkoly, Keith hledal samotu v garáži. Jedním z jeho nejnovějších plánů bylo uklidit to tam, vymalovat a pak tam zbytek života udržovat vzorný pořádek jako na lodi. Zpravidla ho bavilo tupě a bezmyšlenkovitě uklízet, ale Boyette mu dokázal zkazit i tohle potěšení. Asi po půl hodině to vzdal, odnesl si počítač do ložnice a zamkl se tam. Drummova webová stránka na něj působila jako magnet, jako tlustý napínavý román, kterého mu zbývá ještě velký kus přečíst.

SKANDÁL KOFFEE – GRALEOVÁ

Žalobu proti Dontému Drummovi vedl Paul Koffee, státní návladní pro město Slone a okres Chester. Samotný soud vedla v procesu proti Dontému soudkyně Vivian Graleová. Koffee i Graleová byli volení hodnostáři. V době procesu byl Koffee v úřadu již třináct let. Graleová seděla na soudní stolici pět let. Koffee byl ženatý s manželkou Sárou a měl, a stále má, tři děti. Graleová byla vdaná za manžela Franka a měli spolu, a stále mají, dvě děti.

Koffeeovi jsou nyní rozvedeni, stejně jako Graleovi.

Jedinou žádost podanou v procesu obhajobou, kterou soudkyně Graleová vyřídila kladně, byl požadavek, aby došlo ke změně místa konání soudu. Vzhledem k tomu, že šlo o případ, který vyvolal spoustu vzruchu a média se mu bohatě věnovala, nebylo dost dobře možné, aby mohl přímo ve Slone proběhnout spravedlivý proces. Obhájci Dontého chtěli místo konání přesunout daleko a navrhovali Amarillo nebo Lubbock, tedy místa vzdálená od Slone nějakých osm set kilometrů. Soudkyně Graleová žádosti vyhověla – odborníci se shodují, že ve skutečnosti neměla jinou možnost, jelikož soudit přímo ve Slone by byla chyba, jež by mohla vývoj jednání zvrátit – a rozhodla se, že se proces bude projednávat v Parisů v Texasu, tedy v texaské Paříži. Zdejší soudní budova je od soudu ve Slone vzdálena přesně sedmdesát šest kilometrů. Po vynesení rozsudku se Dontého obhájci vehementně odvolávali na to, že soudit případ v texaské Paříži bylo stejné jako soudit ho ve Slone. Však se taky během sestavování poroty ukázalo, že více než polovina potenciálních porotců o případu už předtím slyšela.

Pokud jde o jiné požadavky než žádost o změnu místa, projevila soudkyně Graleová s obhajobou jen velmi malou trpělivost. Jejím nejbrutálnějším rozhodnutím bylo to, že přijala vynucené přiznání jako důkaz. Bez něho by obžaloba neměla nic, neměla by případ, neměla by ho čím podložit. Celý případ byl na přiznání založen.

Další procesní kroky měly zničující důsledky. Policie a obžaloba sáhly po oblíbené taktice, když použily vězeňského donašeče jménem Ricky Stone. Ten seděl ve vězení za drogy a souhlasil, že bude spolupracovat s detektivem Kerberem a sloneskou policií. Tak ho na čtyři dny umístili k Dontému do cely a pak ho zase odvedli. Donté už ho pak až do procesu neviděl. Stone vypověděl, že Donté otevřeně mluvil o znásilnění a vraždě Nicole a že prohlásil, jak ho to zničilo, když se s ním rozešla. Několik měsíců se tajně scházeli, byli do sebe zamilovaní, ale jí to začalo dělat starosti a bála se, že kdyby se její bohatý tatínek dověděl o téhle známosti s černým klukem, zastavil by jí přísun peněz. Stone dosvědčil, že mu žalobce odměnou za svědectví nic neslíbil. Dva měsíce po Dontého odsouzení se Stone přiznal k drobnějšímu přečinu a byl z vězení propuštěn.

Stone měl dlouhý trestní rejstřík a byl naprosto nedůvěryhodný. Byl to typický vězeňský práskač, který podal smyšlené svědectví výměnou za lehčí trest. Soudkyně Graleová mu ale vypovídat dovolila.

Stone později změnil výpověď a prohlásil, že ho detektiv Kerber a Paul Koffee nutili, aby lhal.

Soudkyně Graleová navíc připustila do procesního řízení důkaz, který je už řadu let a díky mnoha soudním výnosům považován za nevěrohodný. Při hledání Nicole použili policisté také psy, aby hledali stopy. Psi mohli nasát pach z Nicolina auta a několika předmětů, které v něm byly, ale nic nenašli. Stopování nikam nevedlo – tedy až do chvíle, kdy byl zatčen Donté. Pak policie dovolila psům, aby pročmuchali zelený ford, který patřil rodině Drummových. Podle psovoda se psi rozčilili, začali být neklidní a jevili všechny známky toho, že v dodávce zaznamenali pach po Nicole. Tato nespolehlivá výpověď byla nejprve předvedena během předběžného projednávání. Dontého právníci byli ale nedůvěřiví a chtěli vědět, jak mají podrobit křížovému výslechu psa. Obhájce Robbie Flak byl tak rozzuřený, že jednoho z psů, bloodhounda jménem Yogi, nazval „pitomou čubkou“. Soudkyně Graleová ho napomenula a udělila mu pokutu sto dolarů. Pozoruhodné je, že psovod dostal nakonec příležitost před soudem vypovídat a před porotou prohlásil, že po třiceti letech práce s bloodhoundy si je „naprosto jist“ že Yogi narazila v dodávce na Nicolin pach. Robbie Flak ho při křížovém výslechu rozcupoval na kusy. Flak dokonce jednu chvíli žádal, aby toho psa přivedli do soudní síně, vzali pod přísahu a posadili do křesla pro svědky.

Soudkyně Graleová jednala s obhájci se zjevným odporem, zvláště s Robbiem Flakem. Vůči Paulu Koffeemu byla daleko vstřícnější.

A mělo to svoje důvody. Šest let po procesu vešlo ve známost, že soudkyně a žalobce spolu prožívali dlouhotrvající románek. Vztah vyšel najevo, když nespokojená bývalá sekretářka z kanceláře pana Koffeeho podala trestní oznámení pro sexuální obtěžování a přidala k němu e-maily, záznamy volaných čísel a dokonce i nahrávky telefonních hovorů, které odhalily, že její bývalý šéf se zapletl se soudkyní Graleovou. Následovaly nejen žaloby, ale i rozvody.

Soudkyně Graleová s ostudou rezignovala na svou soudcovskou funkci, a zatímco se projednával její rozvod, odstěhovala se ze Slone. Paul Koffee byl v roce 2006 znovu zvolen bez protikandidáta, ale až poté, co slíbil, že na konci volebního období rezignuje.

Dontého obhájcům se ulevilo, jelikož bylo zřejmé, že jde o nepochybný střet zájmů mezi soudkyní a žalobcem. Texaský odvolací soud ale prohlásil, že aféra byla „nešťastná“ a „možná mohla vzbudit dojem nevhodnosti“, ale nepoškodila právo obžalovaného na spravedlivý proces. Hledat pochopení u federálních soudů bylo zbytečné úplně stejně.

V roce 2005 podal Paul Koffee na Robbieho Flaka trestní oznámení pro urážku na cti kvůli výrokům, jež Flak pronesl v rozhovoru o Koffeeho poměru se soudkyní, která soudila jeho případ. Flak odpověděl tím, že Koffeeho zahrnul přímo záplavou žalob kvůli porušení zákona. Ty se stále ještě projednávají.

O několik hodin později, když už bylo všude zhasnuto a dům se ponořil do ticha, zírali Keith a Dana do stropu a dohadovali se, jestli se mají jít poohlédnout po prášcích na spaní. Oba byli vyčerpaní, ale spánek se nedostavoval. Unavilo je pročítání materiálů o případu, rozhovory o něm, unavily je starosti o jednoho mladého muže v cele smrti, o němž ještě včera neměli ani tušení, a zvlášť je vyváděla z míry existence člověka, který jim tak zničehonic vstoupil do života, jistého Travise Boyetta. Keith si byl jist, že jim muž říká pravdu. Dana se k tomu také přikláněla, ale zachovávala si odstup kvůli Boyettově odpornému trestnímu rejstříku. Už měli plné zuby toho, jak se nad tím neustále dohadovali.

Jestliže Boyette mluví pravdu, mohli by oni dva skutečně být jedinými lidmi na světě, kteří s jistotou vědí, že se v Texasu chystají popravit nevinného člověka? Pokud ano, co by měli podniknout? Jak můžou vůbec něco udělat, když Boyette odmítá říct pravdu? A kdyby si to rozmyslel a rozhodl se přiznat, co by tak asi měli podniknout pak? Slone je od nich přes šest set kilometrů daleko a oni tam vůbec nikoho neznají. Jak by také mohli? Až do včerejška o tom místě ani neslyšeli.

Otázky se valily nocí a odpovědí se nedostávalo. Rozhodli se, že budou na digitálním budíku sledovat, jak čas ubíhá, a když budou ještě o půlnoci vzhůru, půjdou hledat ty prášky.

Tři minuty pojedenácté se rozdrnčel telefon a vyděsil je. Dana rozsvítila lampičku. Na displeji stálo „Nemocnice sv. Frant.“.

„To je on,“ vydechla. Keith sáhl po sluchátku a řekl do něj: „Ano?“

„Omlouvám se, že volám tak pozdě, pastore,“ ozval se Boyette tichým napjatým hlasem.

„Nic se neděje, Travisi. Ještě jsme nespali.“

„Jak se má vaše roztomilá ženuška?“

„Dobře. Poslyšte, Travisi, jsem si jist, že nevoláte jen tak.“

„Jasně, promiňte, pastore. Opravdu bych chtěl tu holku ještě jednou vidět, víte, co tím myslím?“

Keith držel sluchátko tak, aby k němu Dana mohla přiblížit levé ucho. Nechtěl jí pak všechno opakovat. „Nejsem si jist, že vím, co tím myslíte, Travisi,“ odpověděl.

„Tu holku, mou malou Nikki. Už na tomhle světě dlouho nepobudu, pastore. Ležím pořád v nemocnici, do ruky mám vraženou kapačku, do krve mi rvou všechny možný svinstva a doktoři mi dokola opakujou, že už tu dlouho nebudu. Už teď jsem napůl mrtvej, pastore, a nebaví mě představa, že zatáhnu krovky a neuvidím předtím naposledy malou Nikki.“

„Už devět let je po smrti.“

„No jasně, do hajzlu. Já u toho byl, na to nezapomínejte. To, co jsem jí proved, bylo hrozný, prostě hrozný, předem jsem se jí za to omluvil, několikrát jsem se jí omluvil tváří v tvář. Ale musím se tam ještě vrátit, musím jí ještě jednou říct, jak moc mě mrzí všechno, co se stalo. Chápete, co tím myslím, pastore?“

„Ne, Travisi, nemám ani tušení, co tím myslíte.“

„Ona tam pořád ještě je, jasný? Je tam, kde jsem ji nechal.“

„Říkal jste, že byste ji už ani sám nejspíš nedokázal najít.“

Rozhostilo se dlouhé ticho, jak se Travis snažil vybavit si podrobnosti. „Vím, kde je,“ prohlásil nakonec.

„Výborně, Travisi. Tak ji jeďte najít. Jeďte tam, vykopejte ji a řekněte jí, jak je vám to líto. A co dál? Budete se cítit líp? Mezitím dostane za váš zločin injekci nevinný člověk. Mám nápad, Travisi. Až naposledy vyložíte Nicole, jak vás to mrzí, co kdybyste zajel dolů do Slone, zastavil se na hřbitově, našel tam Dontého hrob a taky mu řekl, jak je vám to líto?“

Dana se otočila a zamračila se na manžela. Travis si dopřál další pauzu a pak poznamenal: „Nechci, aby ten kluk umřel, pastore.“

„Tomu je těžké věřit, Travisi. Devět let jste mlčel, zatímco jeho obžalovali a odsoudili. Promarnil jste včerejšek a dnešek, a jestli kolem toho budete dál takhle tancovat, čas vyprší a umře.“

„Neumím to zarazit.“

„Můžete se o to pokusit. Můžete jet do Slone a říct tam vyšetřovatelům, kde je to tělo pohřbené. Můžete přiznat pravdu, ukázat prstýnek, udělat kolem toho pěkný povyk. Jsem si jist, že novináři a kamery vás budou milovat. Kdoví, třeba si toho všimne guvernér nebo nějaký soudce. Nemám s těmihle záležitostmi moc zkušeností, Travisi, ale mám dojem, že by jim mohlo dělat problémy popravit Dontého Drumma, když byste byl v televizi a prohlašoval, že jste Nicole zabil vy a že jste to spáchal sám.“

„Nemám auto.“

„Tak si ho půjčte.“

„Už deset let nemám řidičák.“

„Jedte autobusem.“

„Nemám prachy ani na autobusovej lístek, pastore.“

„Já vám peníze půjčím. Ne, věnuju vám peníze na cestu do Slone bez zpáteční jízdenky.“

„A co když dostanu v autobusu záchvat nebo tam omdlím? Sakra, mohli by mě vysadit někde v Podunku v Oklahomě.“

„Teď si jen hledáte výmluvy, Travisi.“

„Dovezte mě tam, reverende. Pojedme jen my dva. Když mě tam dovezete, řeknu jim, jak to tehdy doopravdy bylo. Dovedu je k tomu tělu. Můžeme tu popravu zarazit, ale musíte tam jet se mnou.“

„Proč já?“

„Nikdo jinej není zrovna po ruce, pastore.“

„Mám lepší nápad. Zítra ráno zajdeme do kanceláře státního návladního dole ve městě. Mám tam známého. Všechno mu povíte. Třeba ho přesvědčíme, aby zavolal státnímu návladnímu ve Slone, veliteli policie, obhájci a možná i nějakému soudci.

Vezmou ho vážně o poznání rychleji, než by vzali jednoho luteránského duchovního, který nemá ani tušení, jak funguje soudní systém v trestním právu. Můžeme vaše prohlášení natočit a poslat ho okamžitě úřadům v Texasu a rozeslat ho taky do novin. Co vy na to, Travisi? Nemůžete porušit pravidla podmínky. A já nechci mít oplétačky kvůli tomu, že jsem vám s tím napomáhal.“

Dana souhlasně přikyvovala. Pět vteřin. Deset vteřin. Konečně se Travis ozval. „To by mohlo vyjít, pastore,“ zabručel. „Popravu se nám možná podaří zarazit, ale ji v životě nedokážou najít. U toho musím být osobně.“

„Teď se pojďme soustředit na tu popravu.“

„Propustí mě odtud zítra ráno v devět.“

„Budu tam, Travisi. Kancelář státního návladního je jen kousek odtamtud.“

Pět vteřin, deset vteřin. „Takhle se mi to zamlouvá, pastore, jdeme do toho.“

V jednu hodinu v noci našla Dana lahvičku volně prodejného přípravku na spaní, ale o hodinu později byli oba stále ještě vzhůru. Výlet do Texasu jim nedal spát. Už dříve se o tom krátce bavili, ale měli z toho takovou hrůzu, že hovor nikam nevedl. Ta představa byla absurdní – Keith se objevuje ve Slone s několikanásobným a hodně nedůvěryhodným sexuálním násilníkem a snaží se někoho přimět, aby naslouchal neuvěřitelnému vyprávění, zatímco celé město odpočítává Dontému Drummovi poslední hodiny života. Tomu prapodivnému páru by se jen vysmáli, možná by po nich i stříleli. A až by se vrátil do Kansasu, mohl by reverend Keith Schroeder čelit obvinění, proti němuž by se neměl jak bránit. Práce a kariéra by visely na vlásku. To všechno kvůli pacholkovi, jako je Travis Boyette.

12

Středa ráno. Robbie opustil kancelář těsně po půlnoci a o šest hodin později už byl zase zpátky a připravoval se v zasedací místnosti na další šílený den. Večer neskončil nijak radostně. Pijácký dýchánek Freda Pryora s Joeyem Gamblem nepřinesl žádný výsledek kromě Gambleova prohlášení, že mu pan Koffee opravdu volal a připomněl mu tresty za křivou přísahu. Robbie jejich sezení odposlouchával od začátku až do konce. Pryor, který se za ta léta vypracoval na skutečného mistra v oblasti nahrávacích pomůcek, použil stejný mikrofon v peru a přenášel celý hovor pomocí mobilního telefonu. Kvalita zvuku byla až neuvěřitelná. Robbie si díky tomu v klidu své kanceláře dopřál pár drinků, Marta Handlerová usrkávala bourbon a asistent Carlos popíjel pivo a pozorně sledoval reproduktor telefonu. Všichni dohromady se věnovali popíjení téměř dvě hodiny, Joey a Fred v nějakém falešném kovbojském salonu na okraji Houstonu a Flakova právnická firma při tvrdé práci v úřadě v budově bývalého železničního nádraží. Po dvou hodinách toho ale Joey měl najednou dost – i piv – a prohlásil, že ho nebaví, když na něj pořád někdo tlačí. Nedokázal se vyrovnat se skutečností, že jím na poslední chvíli podepsané přiznání by mohlo popřít platnost jeho výpovědi u soudu. Nechtěl, aby se o něm říkalo, že je lhář, i když sám už přestal popírat, že lhal.

„Donté se neměl přiznávat,“ tvrdil několikrát, jako kdyby falešné přiznání samo o sobě mohlo tvořit dostatečný základ k vynesení rozsudku smrti.

Pryor ho ale bude celou středu a čtvrtek sledovat, bude-li to třeba. Byl přesvědčený, že je pořád ještě nepatrná šance a že se bude zvětšovat, jak budou hodiny ubíhat.

V sedm ráno se pracovníci firmy sešli v zasedací místnosti na poradu. Přítomni byli všichni, a všichni se zarudlýma očima, mátožní a odhodlaní k závěrečnému útoku. Doktorka Kristi Hinzeová celou noc pracovala a dokončila zprávu. Krátce shrnula výsledky, zatímco ostatní do sebe cpali koláčky a lili kávu. Zpráva měla pětačtyřicet stran, víc než by soud byl ochoten číst, ale dost, aby to přilákalo něčí pozornost. Její závěry nikoho nepřekvapily, a to ani v řadách zaměstnanců Flakovy advokátní kanceláře. Doktorka Hinzeová popisovala, jak Dontého Drumma vyšetřila. Shrnula vývoj jeho zdravotního stavu za dobu, kterou strávil ve vězení. Pročetla na to dvě stě šedesát dopisů, které napsal za osm let, jež strávil v cele smrti. Byl z něj schizofrenik, psychotik, člověk trpící přeludy a depresemi a vůbec nechápal, co se s ním děje. Doktorka Hinzeová to i nadále přičítala na vrub umístění odsouzence v izolaci jako formě uvěznění, což označovala za krutou formu mučení.

Robbie dal pokyn Sammii Thomasové, aby připravila žádost o zmírnění podmínek výkonu trestu, připojila k ní zprávu doktorky Hinzeové v nezkrácené verzi a celé to poslala jejich partnerské právní firmě v Austinu. Celou dobu, co se snažili rozsudek zvrátit, všech těch osm let, pomáhala Robbieho kanceláři Texaská skupina na obranu odsouzených na smrt, obvykle označovaná jako Obranná skupina, nezisková organizace, jež zastupovala asi čtvrtinu vězňů v celách smrti. Obranná skupina se nezabývala ničím jiným než odvoláními u hrdelních trestů a dělala to s vysokou mírou odbornosti a vytrvalosti. Sammie jim poslala žádost a zprávu elektronicky a v devět ráno Obranná skupina předložila vytištěnou verzi dokumentů příslušnému odvolacímu soudu.

Jak se poprava blížila, soud byl v pohotovosti a připravený rychle vyřizovat žádosti a odvolání podávaná v poslední chvíli. Kdyby žádost zamítli, což obvykle udělali, Robbie s Obrannou skupinou byli připraveni utíkat k federálnímu soudu, probojovávat si všemi silami cestu stále výš a výš a doufat, že je v nějakém okamžiku potká zázrak.

Robbie probíral jednotlivé možné postupy a dával si záležet, aby každému bylo jasné, co má dělat. Carlos zůstane následujícího dne ve Slone a bude mít na starosti rodinu Drummových. Měl si pohlídat, aby do Polunského dorazili na svou poslední návštěvu včas. Robbie bude také ve věznici, aby svého klienta naposledy doprovodil a byl přítomen popravě. Sammie Thomasová a ještě jeden právník zůstanou v kanceláři a budou s Obrannou skupinou koordinovat podání. Asistentka Bonnie bude udržovat kontakt s úřadovnou guvernéra a nejvyššího státního návladního.

Žádost o odklad již podali a všeobecně se očekávalo, že bude zamítnuta. Podání Kristi Hinzeové bylo připravené k odeslání. Dokud a pokud Joey Gamble nezmění postoj, nemají v ruce žádný nový důkaz, kolem kterého by mohli ztropit povyk. Jak schůze pokračovala, bylo stále zřejmější, že už jim nezbývá nic podstatného, co by ještě mohli podniknout. Hovor utichal. Horečné vzrušení začínalo opadat. Všichni byli zničehonic unavení. Začalo čekání.

Když byla Vivian Graleová v roce 1994 zvolena soudkyní, její kampaň se nesla ve znamení vysokých mravních nároků, zákona Božího nade vše, ještě delších nepodmíněných trestů pro kriminálníky a pochopitelně efektivnějšího využívání popravčí komory v Huntsvillu. Vyhrála o třicet hlasů. Porazila moudrého a zkušeného soudce Eliase Henryho a dokázala to tím, že jako třešničky z dortu vybrala z jeho kariéry případy, v nichž si soudce Henry dovolil ukázat soucit s obžalovaným. Rozmazávala ty kauzy v inzerátech a dosáhla toho, že soudce vypadal jako ochránce pedofilů.

Když se provalil její poměr s Paulem Koffeem a její manželství skončilo rozvodem, vzdala se funkce a s ostudou se vytratila ze Slone, voliči se káli a vrátili se k soudci Henrymu. Byl znovu zvolen a neměl žádného protikandidáta. Dnes mu bylo jednaosmdesát let a zdraví ho začínalo opouštět. Říkalo se, že nebude schopen ani dokončit funkční období.

Soudce Henry byl blízký přítel Robbieho otce, který skonal v roce 2001. Díky tomuto přátelství to byl také jeden z mála soudců ve východním Texasu, kterému nevyletěl krevní tlak nahoru, jakmile Robbie Flak vstoupil do soudní síně. Elias Henry byl snad jediný soudce, kterému Robbie důvěřoval. Proto Robbie souhlasil, že se se soudcem na jeho pozvání sejde ve středu ráno v devět hodin v jeho pracovně. Účel setkání po telefonu neprobírali.

„Tenhle případ mi dělá hodně těžkou hlavu,“ šel soudce k jádru věci po několika úvodních zdvořilostních frázích. Seděli sami ve staré kanceláři, která se za těch čtyřicet let, co ji Robbie navštěvoval, příliš nezměnila. Soudní síň byla hned vedle a nikdo v ní nebyl.

„To se nedivím.“ Před každým z nich stála na pracovním stole neotevřená láhev pitné vody. Soudce měl na sobě, jako vždycky, tmavý oblek a oranžovou kravatu. Zjevně měl zrovna dobrý den, pohled měl odhodlaný a plný energie. Ani jeden z mužů se neusmíval.

„Přečetl jsem si přepis procesu,“ pokračoval soudce. „Začal jsem minulý týden a pročetl celý spis a většinu odvolacích podání. Když se na to podívám z pozice soudce, nechce se mi ani věřit, že soudkyně Graleová nechala to přiznání zařadit mezi důkazní materiál. Bylo vynucené a zcela očividně protiústavní.“

„To bylo, Ctihodnosti, a je dodnes. Nechci se jí zastávat, ale neměla moc na vybranou. Žádný jiný použitelný důkaz prostě nebyl k dispozici. Kdyby zpochybnila přiznání, mohl sejít Koffee vycpat. Neměl by trestný čin, neměl by obžalovaného, neměl by podezřelého, vždyť neměl ani mrtvolu. Dontého by museli pustit z vězení, což by byla zpráva na titulní stranu. Jak víte, soudkyni Graleovou čekalo skládání účtů před voliči a ve východním Texasu nezvolí znovu soudce, který staví zákon nad politiku.“

„O tom mi povídej.“

„Jakmile Koffee věděl, že se přiznání dostane před porotu, byl schopen poskládat další důkazy. Holedbal se a předváděl a přesvědčil porotu, že Donté je vrah. Ukázal na něj prstem a potom naříkal, kdykoliv někdo nahlas vyslovil Nicolino jméno. Bylo to úžasné představení. Jak zní to staré pořekadlo, Ctihodnosti? ‚Když nemáš fakta, tak hodně ječ.‘ A Koffee ječel ze všech sil. Porota byla víc než ochotná mu uvěřit. Vyhrál.“

„Bojoval jsi jak ďábel, Robbie.“

„Měl jsem bojovat ještě víc.“

„A jsi skutečně přesvědčený, že je nevinný? Ani trochu o tom nepochybuješ?“

„Proč spolu vlastně vedeme tenhle hovor, Ctihodnosti? V tuhle chvíli to je hodně teoretická debata.“

„Protože se chystám zavolat guvernérovi a požádat ho o odklad. Třeba mě poslechne, nevím. Nebyl jsem tehdy soudce trestního soudu. Byl jsem, jak oba víme, mimo službu. Ale mám bratrance v Texarkaně, který dal guvernérovi fůru peněz. Je to sice hodně nejistý pokus, ale co se tím dá ztratit? Co je špatného na tom, když se celá věc odloží o třicet dní?“

„Nic. Takže vy pochybujete o jeho vině, Ctihodnosti?“

„Velmi vážně. Já bych to přiznání nikdy nepřijal. A toho udavače bych rovnou strčil do díry za křivou přísahu. Toho komedianta s bloodhoundy bych vyloučil z jednání. A ten kluk, jak se jen jmenuje.“

„Joey Gamble.“

„Přesně, ten jeho bílý kamarád. Jeho svědectví by se před porotu nejspíš dostalo, ale bylo příliš děravé, než aby mohlo mít nějakou váhu. V jednom z těch odvolání jsi to napsal naprosto skvěle, Robbie. Tenhle rozsudek je založený na falešném přiznání, fence jménem Yogi, prolhaném udavači, který své svědectví později odvolal, a zhrzeném milovníkovi prahnoucím po odplatě. Na základě takových plív nemůžeme nikoho odsoudit. Soudkyně Graleová byla předpojatá – počítám, že všichni víme proč. Paula Koffeeho zaslepil jeho naprosto omezený rozhled a strach z toho, že by se mohl mýlit. Je to nehezký případ, Robbie.“

„Děkuju, Ctihodnosti. Strávil jsem s ním devět let života.“

„A je to nebezpečné. Včera jsem se setkal se dvěma černošskými právníky, jsou to dobří chlapci, znáš je. Jsou naštvaní na systém a současně mají strach z toho, že se zvedne vlna odporu proti rasové diskriminaci. Předpokládají, že jestli Drumma popraví, budou z toho potíže.“

„Taky jsem něco takového slyšel.“

„Co by se dalo podniknout, Robbie? Existuje nějaký způsob, jak to zarazit? Nejsem specialista na hrdelní tresty a nevím, jak jsi na tom zrovna v tuhle chvíli s možnostmi podávat odvolání.“

„Zásobárna už je skoro prázdná, Ctihodnosti. Zrovna teď sestavujeme podání kvůli nepříčetnosti.“

„A jaké máte šance?“

„Chabé. Donté až doteď neměl jediný záznam týkající se nějaké duševní poruchy. Snažíme se tvrdit, že ho osm let strávených v cele smrti dohnalo k šílenství. Ale sám víte, že odvolací soudy se dívají dost podezřívavě na teorie, s nimiž se člověk vytasí na poslední chvíli.“

„A je z toho kluka cvok?“

„Má hodně vážný problémy, ale obávám se, že ví, co se děje.“

„Nedá se říct, že by z tebe sršel optimismus.“

„Jsem obhájce ve věcech trestních, Ctihodnosti. Optimismus nemám v genetickém kódu.“

Soudce Henry odšrouboval uzávěr umělohmotné láhve s vodou a napil se. Ani na okamžik nespustil z Robbieho oči. „Tak dobře, zavolám guvernérovi,“ prohlásil, jako by ten telefonát mohl všechno spasit. Nic takového nezmůže. Guvernérovi volá v tuhle chvíli hodně lidí. I Robbie a jeho lidi se postarali to, aby jich bylo spousta.

„Děkuju vám, Ctihodnosti, ale moc si od toho neslibujte. Tenhle guvernér ještě nikdy popravu nezarazil. Ve skutečnosti je chce uspíšit. Dělá si zálusk na senátorské křeslo, a když přemýšlí, co si dá k snídani, sečte si nejdřív, kolik mu to vynese hlasů. Je to obojetník, hrdlořez, buran, poseroutka a slizkej malej pacholek se světlou budoucností v politice.“

„Takže tys ho zřejmě nevolil.“

„To teda ne. Ale zayolejte mu, prosím.“

„Zavolám. Za půl hodiny mám schůzku s Paulem Koffeem, abych to s ním taky probral. Nechci, aby ho to překvapilo. Taky si poklábosím s jedním chlápkem od novin. Chci, aby se vědělo, že jsem byl proti té popravě.“

„Děkuju vám, Ctihodnosti, ale proč až teď? Tenhle hovor jsme mohli vést před rokem nebo před pěti. Teď už je zatraceně pozdě začít se do toho míchat.“

„Před rokem si na Dontého Drumma nikdo ani nevzpomněl. Na obzoru nebyla poprava. Byla naděje, že najde pochopení u federálního soudu. Mohlo z toho být i zrušení rozsudku a nový proces. Nevím, Robbie. Možná jsem se do toho měl začít montovat dřív, ale nebyl to můj případ. Měl jsem tehdy svých starostí dost.“

„Tomu rozumím, Ctihodnosti.“

Potřásli si rukama a rozloučili se. Robbie použil zadní schodiště, aby nenarazil na nějakého právníka či úředníka, který by si chtěl popovídat. Jak spěchal chodbou, snažil se přijít ještě na nějakého voleného představitele Slone nebo okresu Chester, který někdy pozvedl svůj hlas na obranu Dontého Drumma. Na jednoho si vzpomněl, na jediného černošského radního ve Slone.

Devět let vedl tuhle dlouhou a osamělou bitvu. A teď se blížila chvíle jeho porážky. Telefonát od bratrance velkého donátora v Texasu v žádném případě nemůže zmařit popravu. Celá mašinerie je dobře naolejovaná a výkonná. A je v pohybu a nikdo ji nedokáže zastavit.

Na trávníku před soudní budovou sestavovali dělníci provizorní tribunu. Kolem se potloukalo pár policistů, nervózně spolu klábosili a sledovali, jak první církevní autobus opouští jeho náklad. Vystoupil asi tucet černochů a vydali se přes trávník a kolem válečných památníků. Našli si místečko, rozložili židle a dali se do čekání. Začátek shromáždění, manifestace, protestní demonstrace či jak tomu budeme říkat, byl naplánován na poledne.

Robbieho požádali, aby tam vystoupil, ale odmítl to. Nechtěl, aby ho někdo obvinil z podněcování davu, a nedokázal vymyslet nic, co by tam mohl říct a co by současně nezafungovalo jako rozbuška. Však tam i tak bude dost potížistů.

Podle Carlose, který dostal za úkol sledovat webové stránky, komentáře a blogy, se komunikace po internetu radikalizovala. Na čtvrtek byly naplánované protesty v Austinu, Huntsvillu a Slone a na kampusech nejmíň dvou ze tří černošských univerzit v Texasu.

Ať jdou všichni do hajzlu, pomyslel si Robbie, když odtud odjížděl.

13

Keith dorazil do nemocnice brzy a věnoval se svým obvyklým povinnostem. Asi půl tuctu členů luteránské kongregace Svatého Marka bylo v současné době v různých fázích léčení či zotavování. Všech šest pozdravil, rychle jim poskytl slova útěchy, v modlitbě je vzal za ruce a pak spěchal za panem Boyettem, aby se vrhl do dne, který sliboval, že bude plný událostí.

Příslib se začal naplňovat poněkud nečekaně. Pan Boyette totiž už odešel. Jak Keithovi sdělila sestřička, když ho přišli v šest ráno zkontrolovat, našli jeho postel prázdnou a úhledně ustlanou, nemocniční župan složený vedle polštáře a hadičku od kapačky pečlivě stočenou kolem stojanu vedle postele. O hodinu později volal někdo z reintegračního střediska se vzkazem, že Travis Boyette je zpátky doma a chce, aby pan doktor věděl, že je všechno v pořádku. Keith dojel do reintegračního centra, ale Boyetta tam nenašel. Podle dozorce nebyl na středu na rozpisu prací. Nikdo neměl ani tušení, kam se mohl podít ani kdy se vrátí. Když se Keith vracel ke Svatému Markovi, ujišťoval se v duchu, že není třeba si dělat starosti, není důvod k panice, Boyette se někde vynoří. Pak sám sobě oznámil, že je naprostý idiot, když mohl byť jen na okamžik důvěřovat vrahovi, jenž se ke svému činu sám přiznal, pachateli řady znásilnění a patologickému lháři. Protože se ze zvyku snažil v každém člověku, s nímž se potkal a seznámil, vidět to dobré, uvědomil si, že s Boyettem jednal příliš jemně, a panika se ho začala zmocňovat. Až příliš se pokoušel muži porozumět, snad dokonce se do něj i vcítit. Sakra, ten chlápek přece zavraždil sedmnáctiletou dívku jen proto, aby ukojil vlastní chtíč, a teď se zřejmě hodlá spokojeně dívat, jak bude za jeho zločin popraven někdo jiný.

Když Keith vcházel do kostelní kanceláře, vzteky jen bublal. Charlotte Jungerová, zpátky na svém místě po překonané chřipce, ho vesele pozdravila „Dobrý den, pastore“, ale Keith nedokázal být ani zdvořilý.

„Budu zamčený v kanceláři, ano? Nechci tam žádné hovory, leda by volal člověk, který se jmenuje Travis Boyette.“

„Ano, pane.“

Zavřel dveře, strhl ze sebe kabát a zavolal Daně, aby se jí svěřil s nejnovějšími novinkami. „Takže je bez dozoru v ulicích?“ vyhrkla.

„Ano, je, vždyť se připravuje na propuštění na podmínku. Trest si odkroutil a bude z něj svobodný člověk. Asi se skutečně dá říct, že je bez dozoru.“

„Děkujme Bohu za ten nádor.“

„Ani nemůžu uvěřit, žes něco takového vůbec řekla.“

„Promiň. Já taky ne. Co máš v plánu podniknout?“

„Nedá se dělat nic jiného než čekat. Třeba se ukáže.“

„Dej mi vědět, jak se to vyvíjí.“

Keith zatelefonoval Matthewu Burnsovi do úřadu státního návladního a oznámil mu, že se celá věc odkládá. Matthew původně dost nadšeně souhlasil s nápadem, že se s Boyettem setká a nahraje si jeho prohlášení, ale pak si to přece jen rozmyslel. Přistoupil na to, že si Boyettovo líčení poslechne, a pokud mu bude věřit, zavolá na jedno či dvě místa do Texasu. Když se dověděl, že muž zmizel, byl zklamaný.

Keith si otevřel Drummovu webovou stránku, aby se podíval, co je nového. Dělal to, pokud byl vzhůru, od pondělního rána prakticky každou hodinu. Došel k registračce a vytáhl z ní desky se starými kázáními. Ještě jednou zavolal Daně, ale zrovna popíjela kávu s děvčaty.

Přesně v půl jedenácté vytočil číslo kanceláře Robbieho Flaka. Telefon zvedla nějaká mladá žena a vysvětlila mu, že pan Flak je momentálně zaneprázdněn. Keith odpověděl, že to chápe, a dodal, že volal už včera, tedy v úterý, nechal tam na sebe telefonní číslo, ale nikdo se mu neozval. „Mám nějaké informace ohledně vraždy Nicole Yarberové,“ poznamenal.

„O jaký druh informací jde?“ zeptala se žena.

„Potřebuju mluvit s panem Flakem,“ odpověděl odhodlaně.

„Předám mu vzkaz,“ reagovala se stejnou odhodlaností.

„Prosím vás, nejsem žádný pomatenec. Tohle je moc důležité.“

„Ano, pane. Děkuji vám.“

Rozhodl se, že poruší zpovědní tajemství. Může to mít dva možné důsledky. Zaprvé by ho Boyette mohl žalovat, že mu to způsobilo újmu, ale z toho Keith neměl těžkou hlavu. O případné budoucí žaloby se postará nádor na mozku. A kdyby Boyette z nějakého důvodu přežil, bude na něm, aby dokázal, že mu Keithovo porušení slibu mlčenlivosti způsobilo újmu. Keith toho sice o zákonech mnoho nevěděl, ale nechtělo se mu věřit, že by nějaký soudce či nějaká porota projevili pochopení pro takového bídáka.

Druhým možným důsledkem bylo případné kárné řízení v církvi. Ale s přihlédnutím ke všem okolnostem, a zvláště s přihlédnutím k faktu, že církevní sněm je dost liberálně naladěn, neuměl si Keith ani představit, že by ho čekal vážnější trest než varovné klepnutí přes prsty.

Kašlu na všechno, řekl si. Budu mluvit.

Napsal mail Robbiemu Flakovi. Vyložil mu, co je zač, a nechal na sebe všechna možná telefonní čísla a všechny adresy, jež padaly v úvahu. Popsal, jak se seznámil s nejmenovaným trestancem propouštěným na podmínku, který kdysi pobýval ve Slone, a to zrovna v době, kdy zmizela Nicole Yarberová. Tenhle trestanec má dost dlouhý a pěkně brutální trestní rejstřík a byl kdysi souzen a vězněn i ve Slone. Keith si to ověřil. Muž se mu přiznal, že znásilnil a zavraždil Nicole Yarberovou, a nabídl celou řadu podrobností. Její tělo pohřbil někde v horách na jih od Joplinu v Missouri, kde trávil dětství. Jediná osoba, která dokáže tělo najít, je trestanec sám. Zavolejte mi, prosím. Keith Schroeder.

O hodinu později odešel Keith z kanceláře a vydal se znovu do reintegračního střediska. Boyetta tam nikdo neviděl. Keith dojel do středu města a dopřál si další rychlý oběd s Matthewem Bumsem. Po chvilce dohadování a přemlouvání Matthew vytáhl mobilní telefon a zavolal do Flakovy kanceláře. Keith ho slyšel, jak říká: „Ano, dobrý den, jmenuju se Matthew Bums a jsem žalobce v Topece v Kansasu. Rád bych mluvil s panem Robbiem Flakem.“ Pan Flak je momentálně zaneprázděn.

„Mám nějaké informace týkající se případu Dontého Drumma, konkrétně totožnosti pravého vraha.“ Pan Flak je stále zaneprázdněn. Matthew nadiktoval svá telefonní čísla do kanceláře i na mobil a požádal telefonistku, aby navštívila oficiální webovou stránku města Topeka, kancelář státního návladního, a ověřila si správnost jeho údajů. Prohlásila, že to udělá.

„Nejsem žádný pošuk, jasné? Tak prosím požádejte pana Flaka, ať mi zavolá co nejdřív. Děkuji.“

Dojedli oběd a dohodli se, že jakmile jednomu či druhému zavolají z Texasu, dají si navzájem vědět. Když se Keith vracel do kanceláře, zmocnil se ho v autě pocit úlevy pramenící z toho, že má kamaráda, shodou okolností právníka, který neváhá přiložit ruku k dílu.

V poledne byly ulice ve středu Slone uzavřeny bariérami a běžná doprava byla odkloněna jinam. Kolem soudní budovy parkovaly ve dvou řadách církevní autobusy a dodávky, ale policisté nevypisovali pokuty. Měli rozkaz být pořádně vidět, udržovat pořádek a za žádných okolností nepodniknout nic, co by mohlo někoho vyprovokovat. Emoce byly zjitřené. Situace byla napjatá. Většina obchodníků zavřela krámy a velká část bílých obyvatel města se vytratila.

Dav, složený výhradně z černochů, neustále narůstal. Stovky studentů ze Sloneské střední školy utekly z vyučování a přicházely po skupinách, už docela rozparádění a zjevně toužící, aby byly slyšet. Tovární dělníci si přinášeli balíčky s obědem, a jak kroužili kolem soudní budovy, pojídali ho. Novináři pořizovali fotografie a dělali si poznámky. Televizní štáby ze Slone a Tyleru se nahrnuly poblíž tribuny na schodiště před budovou. Patnáct minut po dvanácté hodině si k mikrofonu stoupl pan Oscar Betts, předseda místní organizace Národního sdružení pro zlepšení postavení barevných lidí, poděkoval všem, že přišli, a rychle přešel k věci. Prohlásil, že Donté Drumm je nevinen, a řekl, že jeho poprava není nic jiného než legalizovaný lynč. Setřel policisty kousavě odsuzujícím tónem, nazýval je „rasisty“ a prohlašoval, že jsou „odhodlaní zabít nevinného člověka“. Zesměšnil právní systém poukazem na to, že dovolí porotě složené ze samých bělochů, aby vynesla rozsudek nad nevinným černochem. Neodolal pokušení a zeptal se davu: „Copak si lze dělat naději na spravedlivý soud, když žalobce spí se soudkyní? A odvolací soudy prohlásí, že je to v pořádku?“ A odpověděl si: „Tohle se může stát jen v Texasu!“ S pohrdáním popsal trest smrti – je to zastaralý nástroj pomsty, který neodstraňuje zločin, používá se nespravedlivě a ve všech civilizovaných zemích byl už zrušen. Dav začínal hlučet a téměř za každou řečníkovou větou následoval potlesk a pokřikování. Pan Betts vyzval soudy, aby to šílenství zarazily. Pozurážel Texaskou komisi pro projednávání podmínečných propuštění. Nazval guvernéra zbabělcem, protože popravu nezastavil. Varoval, že pokud stát neustoupí od popravy nevinného černocha, ve Slone, ve východním Texasu, a dokonce možná v celé zemi propuknou nepokoje.

Betts dokázal mistrovským způsobem jitřit emoce a posilovat napětí. Když se jeho vystoupení začalo blížit k závěru, změnil tón a požádal shromážděné, aby se dneska a zítra večer nezdržovali na ulicích. „Nechceme ničeho dosáhnout násilím,“ naléhal na ně. Sotva skončil, představil všem reverenda Johnnyho Cantyho, pastora Afrikánské metodistické církve, kam Drummova rodina dvacet let docházela na bohoslužby. Reverend Canty začal tím, že přednesl vzkaz od rodiny. Drummovi příbuzní velice všem děkují za podporu. Zůstávají pevní ve své víře a stále se modlí za zázrak. Robertě Drammové se daří v mezích daných okolnostmi vcelku přijatelně. Má v úmyslu vydat se zítra do věznice a zůstat tam až do konce. Pak reverend všechny přítomné vyzval ke klidu a zahájil dlouhou výmluvnou modlitbu, jež začínala prosbou o soucit s rodinou Nicole Yarberové, rodinou, která prožila noční můru smrti nevinného dítěte. Stejně jako Drummova rodina. Poděkoval Všemohoucímu za dar života a příslib věčnosti všem lidem. Poděkoval Bohu za Jeho zákony, z nichž nejdůležitější a nejzákladnější je desatero přikázání, jež obsahuje také příkaz „Nezabiješ“. Modlil se za ty „ostatní křesťany“, kteří vezmou stejnou bibli, překroutí ji a použijí ji jako zbraň na zabíjení dalších lidí. „Odpusť jim, Otče, jelikož nevědí, co činí.“

Canty na své modlitbě pracoval velmi dlouho a přednášel ji pomalu, s dokonalým načasováním a spatra. Dav bručel a kýval se, nabízel procítěné „Amen“ a konec vystoupení byl v nedohlednu. Byl to daleko víc projev než modlitba a Canty si ten okamžik vychutnával. Když se pomodlil za spravedlnost, začal se modlit za mír, ale ne takový mír, který se jen vyhýbá násilí, nýbrž za mír, jenž bude ve společnosti potřeba teprve objevit, neboť zatím je to společnost, ve které jsou černošští mladíci zavíráni v rekordním množství, ve které jsou popravováni daleko častěji než příslušníci jiných ras, ve které jsou zločiny spáchané černými trestány daleko tvrději než stejné zločiny spáchané bílými. Modlil se za slitování, za odpuštění, za sílu. Jako většina služebníků Páně vystupoval Canty příliš dlouho a už téměř ztratil pozornost publika, když vtom ji náhle získal zpátky. Začal se modlit za Dontého, „našeho pronásledovaného bratra, mladého muže, kterého před devíti roky odtrhli od rodiny a hodili ho do jámy pekelné4, ze které se ještě žádný člověk nevrátil živý. Devět let bez příbuzných a přátel, devět let zamčený jak zvíře v kleci. Devět let odsezených za zločin, který spáchal někdo jiný.“

Z okna malé právnické knihovny ve třetím patře se díval soudce Elias Henry a naslouchal. Během reverendovy modlitby byl dav pod kontrolou, ale sálal z něj neklid, který soudce znepokojoval.

Slone byl znám jako místo, kde v uplynulých desetiletích téměř nedocházelo k rasovým střetům, a bylo to především soudcovou zásluhou, i když tohle si soudce nechával pro sebe. Před padesáti roky, když byl mladým právníkem a měl co dělat, aby platil účty, začal na částečný úvazek psát úvodníky pro Slone Daily News, což byl tehdy týdeník, který četli snad úplně všichni. Dnes z něj byl deník, který zápasil s úbytkem čtenářské obce. Tehdy, na počátku 60. let, to byl jeden z mála listů ve východním Texasu, který si uvědomil, že poměrně velkou část obyvatel tvoří černoši. Elias Henry psal příležitostně články o černošských sportovních mužstvech, o dějinách černošských obyvatel, a přestože jeho snažení nebylo přijímáno s velkou radostí, nebylo nikdy otevřeně odmítnuto. Jeho úvodníky ale dokázaly bělochy pořádně naštvat. Právnickým jazykem vysvětlil skutečný význam případu Brown. Školní rada města Topeky o nepřípustnosti rasové segregace škol a kritizoval existenci takových škol ve Slone a v celém okrese Chester. Navzdory Eliášovu sílícímu vlivu a chřadnoucímu zdraví jejich majitele se noviny rázně postavily za volební právo pro černé obyvatele, stejně jako za právo na rovnocenné mzdy a stejné bydlení. Eliášovy argumenty byly přesvědčivé, jeho vysvětlování jasné a většina lidí, kteří jeho názory četli, docházela k závěru, že autor je o poznání chytřejší než oni. V roce 1966 noviny koupil a deset let je vlastnil. Navíc se z něj stal zkušený právník, politik a vůdčí osobnost. Hodně bělošských obyvatel s Eliášem nesouhlasilo, ale jen málo z nich se mu odvážilo postavit veřejně. Když byly konečně pod dohledem federálních pušek oddělené školy odstraněny, odpor bělochů ve Slone podstatně oslabily roky zručné manipulace prováděné Eliášem Henrym.

Když byl zvolen soudcem, noviny prodal a přijal tuto důstojnější roli. Z jejích výšin mohl tiše, ale pevně řídit právní systém, o němž se záhy vědělo, že je drsný k těm, kdo vyznávají násilí, přísný na ty, kdo potřebují vedení, a citlivý k těm, kdo potřebují dostat ještě jednu šanci. Když ho porazila Vivian Graleová, nervově se zhroutil.

Pod jeho vedením by k odsouzení Dontého Drumma nikdy nedošlo. O zatčení by se totiž dověděl krátce poté, co by k němu došlo. Přiznání a okolnosti, které ho provázely, by prověřil a Paula Koffeeho by si zavolal k neoficiálnímu jednání, na němž by byli jen oni dva za zamčenými dveřmi, a tam by návladního informoval, že jeho případ smrdí. Přiznání bylo beznadějně protiústavní. Vůbec by se nedostalo před porotu. Nepolevujte v práci, Koffee, protože pořád ještě musíte najít vraha.

Soudce Henry se zadíval na zástup namačkaný před soudní budovou. Kromě reportérů neviděl jeden jediný bílý obličej. Tohle byl rozzuřený černošský dav. Běloši byli poschovávaní a pro tohle neměli pochopení. Město bylo rozdělené, a on si přitom myslel, že něčeho takového se nikdy nedožije.

„Bůj nám pomáhej,“ zamumlal si pro sebe.

Dalším řečníkem byl Palomar Reed, student posledního ročníku střední školy a předseda studentské organizace. Začal obvyklým odmítnutím trestu smrti v podobě bouřlivého a technickými údaji podloženého výpadu proti hrdelnímu testu vůbec a proti jeho texaské verzi zvlášť. Zdálo se, že Reed neumí vnést do projevu napětí jako zkušenější řečníci, ale shromáždění mu naslouchalo. Pak najednou prokázal, že má neuvěřitelný cit pro dramatický okamžik. Zadíval se do papíru a začal po jednom vyvolávat jména černošských hráčů fotbalového mužstva Sloneské střední školy. Jeden po druhém vybíhali na pódium a nad nejvyšším schodem se řadili vedle sebe. Každý měl na sobě tmavomodrý svetr Sloneských válečníků. Když se jich všech osmadvacet natlačilo rameno na rameni na tribunu, Palomar pronesl šokující sdělení: „Tito hráči zde stojí jednotni za svým bratrem Dontém Drummem. Sloneským válečníkem. Africkým válečníkem. Jestliže obyvatelé tohoto města, tohoto okresu, tohoto státu uspějí zítra večer ve své nelegální a protiústavní snaze zabít Dontého Drumma, tyto válečníci nenastoupí v pátek k zápasu proti Longview.“

Zástup propukl v jednolitý mohutný řev, který otřásal okenními tabulkami soudu. Palomar se na hráče podíval a ti jako na povel sáhli ke krku a rychle si přetáhli svetry přes hlavu. Hodili si je k nohám. Pod svetrem měli všichni navlas stejná bílá trička s nezaměnitelným obrázkem Dontého obličeje. Pod obrázkem stálo tučným písmem „NEVINEN“. Hráči vypjali hrudi a zvedli pěsti a dav je obdivné pozdravil.

„Zítra budeme bojkotovat školu!“ ječel Palomar do mikrofonu. „A v pátek taky!“

„A v pátek večer se nebude konat fotbalový zápas!“

Manifestaci živě přenášela místní televize a většina bílých obyvatel Slone byla očima přilepená k obrazovkám. V bankách, školách, domovech i úřadech zněly stejné, tlumeně pronášené poznámky:

„To přece nemůžou udělat, co?“

„Jasně že můžou. Jak bys je chtěl zastavit?“

„To přehnali.“

„Ne, my jsme to přehnali.“

„Tak ty myslíš, že je nevinnej?“

„Nevím to jistě. Nikdo to neví jistě. V tom je ten problém. Je kolem toho příliš mnoho pochyb.“

„Přiznal se.“

„Tělo se nikdy nenašlo.“

„Co kdyby to prostě na pár dní zarazili, rozumíš, vyhlásili odklad nebo tak něco.“

„Proč?“

„Aby počkali, až skončí fotbalová liga.“

„Byl bych radši, kdyby k žádným výtržnostem nedošlo.“

„Když budou dělat výtržnosti, skončí před soudem.“

„Na to bych nesázel.“

„Tohle město se rozletí na kusy.“

„Měli by je vyrazit z mužstva.“

„Co si myslí, že jsou, copak můžou jen tak zrušit zápas?“

„Máme tu čtyřicet bílejch kluků, který můžou hned nastoupit.“

„Taky že nastoupěj.“

„Trenér by je měl hnedka vyhodit z týmu.“

„A jestli půjdou za školu, měli by je sebrat.“

„Skvělej nápad. To pěkně přileje oleje do ohně.“

Na střední škole sledoval fotbalový trenér přenos ze shromáždění v kanceláři ředitele. Trenér byl běloch, ředitel černoch. Zírali na televizi a ani jeden nic neřekl.

O tři bloky dál od soudní budovy na Hlavní třídě se na policejním oddělení díval na televizi velitel policie Joe Radford a jeho zástupce. Policejní oddělení mělo ve stavu celkem čtyři tucty uniformovaných policistů a z nich třicet v tuhle chvíli nervózně sledovalo radikálnější ostrůvky ve shromáždění.

„Dojde k tý popravě?“ zeptal se zástupce velitele.

„Copak já vím,“ povzdechl si Radford. „Asi před hodinou jsem mluvil s Paulem Koffeem a ten si myslí, že jo.“

„Možná budeme potřebovat pomoc.“

„Houby. Hoděj pár kamenů a pak se to rozplizne.“

Paul Koffee sledoval přenos sám ve své kanceláři, se sendvičem a smaženými brambůrky. Kancelář měl dva bloky za soudní budovou, a když dav zaburácel, slyšel ho na vlastní uši. Pokud šlo o něj, takovéhle demonstrace byly nutné zlo v zemi, která ctí prvních deset doplňků Ústavy. Lidi mají prostě právo se shromažďovat, tedy pochopitelně s povolením, a vyjadřovat svoje pocity. Stejné zákony, které toto právo ochraňují, také zajišťují řádný průchod spravedlnosti. On má za úkol obžalovávat zločince a ty, kteří jsou vinni, zavírat. A pokud jde o hodně zavrženíhodný zločin, zákony jeho státu mu ukládají, aby nastoupil cestu odplaty a žádal trest smrti. To udělal v Drummově případě. Ničeho nelitoval, o ničem nepochyboval, jeho rozhodnutí a postup během procesu v něm nevyvolávaly žádné nepříjemné pocity, Drummovu vinu bral jako samozřejmost. Jeho práci přece při nejrůznějších příležitostech potvrdili zkušení zástupci odvolacích soudů. Desítky těchto učených právníků pročetly každé slovo z Drummova spisu a potvrdily jeho rozsudek. Koffee byl sám se sebou spokojen. Litoval, že se zapletl se soudkyní Vivian Graleovou, a mrzelo ho, kolik bolesti a nepříjemností to způsobilo, ale nikdy nepochyboval o tom, že její rozhodnutí byla správná.

Stýskalo se mu po ní. Jejich románek se rozpadl pod tlakem negativní pozornosti, kterou vyvolal. Utekla od něj a odmítala navázat s ním jakýkoliv kontakt. Jeho kariéra žalobce brzy skončí a jeho štvalo, když si musel přiznat, že opouští úřad s ostudou. Ale Drummova poprava, to bude vrchol jeho snažení, jeho rehabilitace, zářný okamžik, kterou obyvatelé Slone, tedy alespoň ti bílí, ocení.

Zítra nastane jeho nejlepší den.

Pracovníci Flakovy advokátní firmy sledovali demonstraci na širokoúhlé obrazovce v hlavní zasedací místnosti, a když skončila, Robbie se stáhl do své kanceláře a vzal si s sebou polovinu sendviče a dietní colu. Recepční mu do středu psacího stolu úhledně narovnala asi tucet papírků s telefonními vzkazy. Hovory z Topeky přilákaly jeho pozornost. Něco ho na nich upoutalo. Zapomněl na jídlo, sáhl po sluchátku a vyťukal číslo mobilního telefonu reverenda Keitha Schroedera.

„Prosím Keitha Schroedera,“ prohlásil, jakmile ve sluchátku uslyšel „Haló“.

„U telefonu.“

„Tady Robbie Flak, advokát ze Slone v Texasu. Mám tu od vás vzkaz a myslím, že jste mi před pár hodinami poslal e-mail.“

„Ano, děkuji vám, pane Flaku.“

„Říkejte mi Robbie.“

„Dobře, Robbie. Tady je Keith.“

„Jasně, Keithe. Tak kde je to tělo?“

„V Missouri.“

„Nemám času nazbyt, Keithe, a něco mi říká, že tenhle hovor je jeho naprostým plýtváním.“

„Možná je, ale dejte mi pět minut.“

„Mluvte rychle.“

Keith shrnul všechna fakta – jak se sešel s nejmenovaným trestancem, jak prozkoumal jeho minulost, jaký ten muž má trestní rejstřík, jaký je jeho zdravotní stav, všechno, co dokázal nacpat do pěti minut, během nichž ho nikdo nevyrušoval.

„Koukám, že porušení zpovědního tajemství vám v tomto případě nedělá starosti,“ poznamenal Robbie na závěr.

„To víte, že dělá, ale v tomhle případě jde opravdu o hodně. Navíc jsem vám neřekl jméno.“

„Kde je teď?“

„Minulou noc strávil v nemocnici, dnes ráno odtamtud odešel a od té doby jsem o něm neslyšel. Do reintegračního střediska by se měl vrátit přesně v šest hodin večer. Budu tam na něj čekat.“

„A on má čtyři nepodmíněné tresty za šest sexuálně motivovaných činů?“

„Nejmíň.“

„Pastore, ten člověk je nedůvěryhodný. S tímhle nemůžu dělat vůbec nic. Musíte pochopit, Keithe, že takovéhle popravy pokaždé přilákají nejrůznější cvoky. Minulý týden se nám tu vynořili dva takoví blázni. Jeden tvrdil, že ví, kde teď Nicole bydlí, jen tak mimochodem, prý je z ní striptérka, a ten druhý prohlašoval, že ji zabil při satanském obřadu. Umístění těla neznámé. První chtěl peníze, druhý se chtěl dostat z vězení v Arizoně. Soudy na tyhle fantasmagorie spíchnuté na poslední chvíli nikdy nedají.“

„Říká, že tělo je pohřbené v kopcích u Joplinu v Missouri. Někde tam prý vyrůstal.“

„Jak rychle by šlo to tělo najít?“

„Na to vám neumím odpovědět.“

„Ale no tak, Keithe. Nabídněte mi něco, co bych moh použít.“

„Má u sebe její třídní prstýnek. Viděl jsem ho, držel v ruce a prozkoumal. Sloneská střední škola 1999 s jejím monogramem ANY. Modrý kámen, velikost asi tak šest.“

„Tohle je dobrý, Keithe. To se mi líbí. Kde je ten prsten v tuhle chvíli?“

„Počítám, že ho má na krku.“

„A vy nevíte, kde pobývá, že?“

„No ano, je to tak, alespoň v tuhle chvíli nevím, kde je.“

„Kdo je Matthew Bums?“

„Můj kamarád, žalobce.“

„Podívejte, Keithe, oceňuju vaši snahu. Dvakrát jste volal, jednou poslal mail, přiměl kamaráda, aby sem zatelefonoval. Moc vám za to děkuju. Ale mám teď opravdu spoustu práce, tak mě už nerušte.“ Jak Robbie pokládal sluchátko, sáhl po sendviči.

14

Gill Newton byl guvernérem Texasu už pět let, a přestože mu průzkumy veřejného mínění dokazovaly záviděníhodnou míru uznání ze strany voličů, byly proti jeho osobním odhadům vlastní oblíbenosti v zásadě trpasličí. Pocházel z Lareda, tedy z nejjižnějšího Texasu, kde vyrostl na ranči, který vlastnil jeho děd, jenž sám sloužil jako šerif. Gill se jen s odřenýma ušima protlačil přípravkou a právnickou fakultou, a když ho pak žádná firma nechtěla přijmout, stal se asistentem státního žalobce v El Pasu. V devětadvaceti letech byl poprvé zvolen okresním státním návladním, čímž zahájil početnou sérii úspěšných volebních kampaní. Ani jednou neprohrál. Než dovršil čtyřicátý rok života, poslal do cely smrti pět lidí. Jako guvernér se díval, jak dva z nich umírají, a vykládal, že to byla jeho povinnost, jelikož byl jejich žalobcem. Přestože záznamy jsou v tomto ohledu neúplné, všeobecně se soudilo, že Newton je jediný známý texaský guvernér, který kdy byl během výkonu funkce osobně přítomen popravě. Zcela jistě to platí pro moderní dobu. V rozhovorech vysvětloval, že když se dívá na to, jak umírá člověk, dává mu to pocit, že věc dospěla k závěru. „Vzpomínám na oběti,“ prohlašoval. „Neustále myslím na oběti. Byly to strašlivé zločiny.“

Newton jen velmi zřídka propásl možnost poskytnout rozhovor.

Byl neomalený, otlemený, sprostý (v soukromí), ale široce oblíbený pro svou protivládní rétoriku, svou neochvějnou víru, svá pobuřující prohlášení, za něž se nikdy neomlouval, a za svou lásku k Texasu a jeho dějinám odehrávajícím se ve znamení zoufalé touhy po nezávislosti. Veřejnost navíc ve velké většině sdílela jeho náklonnost k trestu smrti.

Když měl Newton jisté své druhé a poslední volební období, už pokukoval za hranice Texasu a uvažoval o významnější scéně, o něčem větším. Byl přece užitečný.

Ve středu pozdě odpoledne se sešel se svými dvěma nejbližšími poradci, dvojicí starých kamarádů z právnické fakulty, kteří mu pomáhali se všemi klíčovými rozhodnutími a také s většinou podružných. Wayne Wallcott byl advokát, tedy hlavní poradce, jak zněl jeho oficiální titul, a Barry Ringfield dělal mluvčího, tedy řídil komunikaci. Tahle trojice se sešla jako obvykle ve čtvrt na čtyři v guvernérově úřadovně v Austinu. Všichni si svlékli kabáty, propustili sekretářky, zamkli dveře a přesně v půl páté si nalili bourbon. Pak se dali do práce.

„Ta záležitost s Drummem se může zejtra pěkně vymknout z ruky,“ mínil Barry. „Černý jsou naprdnutý a na zejtřek naplánovali demonstrace po celým státě.“

„Kde všude?“ zeptal se guvernér.

„No, například tady, abychom odněkud začli. Na jižním trávníku u Capitolu. Povídá se, že se sem svým nablýskaným tryskáčem chystá reverend všech reverendů Jeremiah Mays, aby své rodné bratry povzbudil a potěšil.“

„To se mi líbí,“ poznamenal guvernér.

„Žádost o odklad byla podána a zařadili jsme ji do spisu k projednání,“ poznamenal Wayne a podíval se do nějakých papírů. Napil se. Bourbon značky Knob Creek měli jako obvykle nalitý do těžkých broušených sklenic značky Waterford s vyrytým státním znakem.

„Tenhle případ rozhodně vyvolává dost pozornosti,“ prohlásil Barry. „Spousta telefonátů, dopisů, e-mailů.“

„Kdo se ozval?“ zajímal se Newton.

„Jako obvykle. Papež. Francouzský prezident. Dva členové nizozemskýho parlamentu. Ministerský předseda z Keni, Jimmy Carter, Amnesty International, ten tlučhuba z Kalifornie, co vede černošskou frakci senátorů ve Washingtonu. Spousta lidí.“

„Někdo důležitý?“

„Ani ne. Místní soudce z okresu Chester, Elias Henry, dvakrát volal a poslal e-mail. Přimlouvá se za odklad a říká, že má vážný pochyby o verdiktu poroty. Největší rozruch v Slone ale dělají ti, co popravu podporujou. Myslí si, že ten kluk to udělal. Volal starosta a vyjádřil tak trochu obavy, že by zítra večer mohly být ve Slone nějaký potíže, povídal, že možná požádá o pomoc.“

„Národní gardu?“ zeptal se Newton.

„Předpokládám.“

„To se mi líbí.“

Všichni tři se napili. Guvernér se podíval na Barryho, což byl nejen jeho mluvčí, ale stal se i poradcem, jemuž Newton nejvíc věřil a který byl ze všech nejprohnanější. „Máš nějaký plán?“ zeptal se ho.

Barry měl vždycky nějaký plán. „Jasně, ale musí se na tom ještě zapracovat. Mně se líbí ta zítřejší demonstrace a doufám, že reverend Jeremiah bude jaksepatří přikládat pod kotel. Pořádnej dav. Tisíce Afričanů. Opravdu vypjatá situace. A ty vylezeš na pódium, podíváš se na davy, promluvíš o řádném průchodu spravedlnosti v tomhle státě, stejný výstup jako vždycky, a pak přímo na scéně, se spuštěnými kamerami a s hučícím a pískajícím shromážděním před sebou, možná i kameny by mohly lítat, přímo tam v tu chvíli, zamítneš žádost o odklad. Zástup vybuchne a ty se dáš na ústup. Možná tě to bude stát pár boulí, ale vyplatí se to.“

„Kruci,“ vydechl Newton.

Wayne se dokonce zasmál.

„O tři hodiny později do něj naperou jed,“ pokračoval Barry, „ale titulní strany zabere dav rozzuřených černochů. A pro přesnost, volí tě čtyři procenta čemejch, guvernére, čtyři procenta.“ Odmlka, lok bourbonu. Barry ale ještě neskončil. „Ta Národní garda se mi taky líbí. Později odpoledne, ale ještě před popravou, uspořádáš rychlou tiskovku a oznámíš, že vysíláš gardu, aby potlačila povstání ve Slone.“

„Naše výsledky v okrese Chester?“

„Máš tam sedmdesát procent, Gille. Milujou tě tam. Chráníš je tím, že jim pošleš na pomoc gardu.“

„Aleje ta garda nutná?“ ozval se Wayne. „Když to přepískneme, vykoledujeme si odvetu.“

„Vyvíjí se to. Budeme to sledovat a rozhodneme se později.“

„Uděláme to tak,“ přikývl guvernér a tím bylo rozhodnuto. „Může se stát, že to někde nějaký soud na poslední chvíli zarazí?“

Wayne hodil na guvernérův stůl nějaké listiny a prohlásil: „Pochybuju. Drummovi právníci podali dneska ráno odvolání, ve kterém tvrdí, že kluk se pomát a že není schopen pochopit vážnost toho, co ho čeká. Jsou to kecy. Před hodinou jsem mluvil s Bakerem z ministerstva spravedlnosti a tam nevědí o ničem, co by se mohlo přihodit. Má to zelenou.“

„Sranda musí bejt,“ poznamenal guvernér.

Středeční večerní modlitba v První baptistické církvi byla na Reevin návrh, tedy spíš na její naléhání, zrušena. To se za celou historii církve stalo jen třikrát, jednou kvůli bouři, pak jednou kvůli tornádu a jednou kvůli výpadku proudu. Bratr Ronnie se nedokázal přimět k tomu, aby použil slovo „zrušena“, a tak byla večerní modlitba přehodnocena na „večerní pobožnost“ a „přesunuta“ na jiné místo. Počasí spolupracovalo. Obloha byla jasná a teplota se pohybovala kolem dvaceti stupňů.

Sešli se při západu slunce pod zamluveným přístřeškem ve státním parku Ruth Point, tak blízko Nicole, jak to jen šlo. Přístřešek stál na malém útesu nad řekou, asi sto metrů od písečného výběžku, který se objevoval a mizel podle toho, jak stoupala a klesala voda. Tam se kdysi našla její legitimace do tělocvičny a studijní průkaz. V myšlenkách těch, kteří ji milovali, bylo už dlouho tohle místo místem Nicolina posledního odpočinku.

Před každou z mnoha návštěv Rush Pointu Reeva vždycky vzbouřila všechna média, která se jí podařilo ve Slone uštvat. Jenže jak roky míjely, reportéři ztráceli zájem. Často sem přicházela sama, někdy za ní škobrtal Wallis, tedy pokaždé na narozeniny Reeviny dcery a zpravidla i 4. prosince, tedy na výročí jejího zmizení. Ale dnešní pobožnost byla úplně jiná. Dnes bylo co slavit. Pořad Fordyce – Bez pardonu! zastupoval dvoučlenný štáb s malou kamerou, který Reevu a unaveného Wallise sledoval už dva dny. Byly tam i další dva televizní zpravodajské štáby a asi půl tuctu novinářů z tištěných médií. Tak obrovská pozornost inspirovala i famíky a bratr Ronnie měl radost z tak velké účasti. Pětašedesát kilometrů od domova!

Než slunce zapadlo za obzor, zazpívali si pár žalmů, pak zapálili malé svíčky a posílali si je dokola. Reeva seděla v první řadě a bez přestání vzlykala. Bratr Ronnie si nedokázal odříct možnost pronést kázání a jeho ovečky nikam nespěchaly. Obšírně se zabýval spravedlností a lavinou citátů z Písma podpořil Boží přikázání, které nám ukládá žít jako občané poslušní zákonů.

Pak následovaly modlitby předříkávané jáhny, vystoupení Nicoliných přátel a dokonce i Wallis, po rýpnutích loktem do žeber, dokázal vstát a vypravit ze sebe několik slov. Bratr Ronnie celou sešlost završil dlouhou prosbou o slitování, milosrdenství a sílu. Požádal Boha, aby stál při Reevě, Wallisovi a jejich rodině na posledním úseku jejich strastiplné pouti, tedy až budou podstupovat těžkou zkoušku popravy.

Vyšli z přístřešku a vydali se v zasmušilém procesí k provizornímu oltáři postavenému kousek od břehu řeky. Položili květiny k patě bílého kříže. Někteří poklekli a znovu se pomodlili. Všichni si od srdce poplakali.

Ve středu v šest hodin večer vešel Keith hlavním vchodem do reintegračního střediska odhodlán Travise Boyetta chytit a vážně si s ním promluvit. K popravě mělo dojít přesně za čtyřiadvacet hodin a Keith byl rozhodnut podniknout cokoliv, aby ji zarazil. Byl to podle všeho úkol zcela neproveditelný, ale musí se o to alespoň pokusit. Večerní bohoslužbu u Svatého Marka přenechá svému asistentovi.

Boyette si s ním možná jen pohrával, anebo byl po smrti. U svého probačního pracovníka se během dne neohlásil a v reintegračním centru ho nikdo neviděl. Jedno ani druhé nebyl povinen udělat, ale skutečnost, že podle všeho zmizel, byla znepokojující. Byl však povinen dostavit se v šest večer do centra a neopustit je do osmi hodin následujícího rána, pokud nedostal výjimku. V šest tam ale ještě nebyl. Keith čekal hodinu, jenže po Boyettovi nebylo ani stopy. U recepčního pultu měl službu bývalý trestanec jménem Rudy. „Budete si toho hajzla muset najít,“ zabručel směrem ke Keithovi.

„Ani nevím, kde začít,“ poznamenal Keith. Nechal Rudymu číslo svého mobilu a začal s nemocnicemi. Pomalu přejížděl od jedné ke druhé, zabíjel čas, čekal, až Rudy zavolá, a rozhlížel se po ulicích, jestli někde nezahlédne podivně kulhajícího bělocha s holí. Ani jedna z nemocnic v centru žádného Travise Boyetta nepřijala. Nepotloukal se kolem autobusového nádraží a nedával si do nosu s opilci dole u řeky. V devět večer se Keith vrátil do reintegračního centra a posadil se na židli u vchodu.

„Není tady,“ zabručel Rudy.

„Co se bude dít dál?“ zeptal se Keith.

„Jestli přijde pozdě večer, sjedou ho, ale jinak mu dají pokoj, teda když nebude nadranej nebo zfetovanej, v tom případě z toho bude mazec. Jednou to člověku prominou. Pokud ale zůstane venku celou noc, nejspíš změní rozhodnutí a pošlou ho zpátky do díry. Tyhle lidi berou všechno děsně vážně. V čem Boyette jede?“

„Těžko říct. Dělá mu potíže říkat pravdu.“

„Slyšel jsem. Vaše číslo mám. Kdyby se tady ukázal, brnknu vám.“

„Díky.“ Keith se ještě asi půl hodiny potuloval kolem a pak odjel domů. Dana ohřála lasagne, dali si talíře na podnosy a snědli večeři v obýváku. Chlapci už spali. Televizi měli ztlumenou. Moc toho nenamluvili. Travis Boyette spotřeboval většinu jejich času z posledních tří dnů a už z toho chlápka byli unaveni.

Po setmění začalo být zřejmé, že se nikomu nechce z bývalé nádražní budovy odcházet. Papírování už také moc nezbývalo a v tuhle hodinu nebylo možné podniknout nic, co by mohlo Dontému Drummovi pomoci. Texaský odvolací soud pro oblast trestního práva ještě nerozhodl o podání týkajícím se duševní vyšinutosti. Fred Pryor se stále ještě potloukal po předměstí Houstonu a dělal si naděje, že s ním Joey Gamble vypije ještě jednu či dvě sklenice, ale vypadalo to beznadějně. Tohle mohla být poslední noc v životě Dontého Drumma. A členové jeho právnického týmu se potřebovali navzájem povzbudit.

Poslali Carlose pro pizzu a pivo, a když se vrátil, prostřeli si k večeři na dlouhém stole v zasedací místnosti. Pak dorazil Ollie a rozproudila se partička pokeru. Ollie Tufton byl jeden ze skupinky právníků ve Slone a Robbieho blízký kamarád. Měl tvar bowlingové koule a prohlašoval, že váží přes dvě stě kilo, i když nebylo jasné, proč mu tak záleží na tom, aby to všichni věděli. Byl hlučný, bujarý a na všechno se vrhal s vervou – na jídlo, na whisky, na poker a bohužel taky na kokain. Robbie ho už ve dvou případech zachránil před vyloučením z advokátní komory. Ollie občas vydělal něco na automobilových vracích, ale peníze vždycky zmizely bůhvíkam. Když byl v pokoji, většina povyku pocházela od něj. Vzal na sebe zorganizování karetní partie, z Carlose udělal bankéře, stanovil pravidla, pověděl všem nejnovější sprosté vtipy a celou dobu do sebe lil pivo a ládoval se studenou pizzou. Do hry se zapojila Marta Handlerová, která většinou vyhrávala, Bonnie, tedy další asistentka, Kristi Hinzeová, jež měla ze hry stále ještě hrůzu a ještě víc se bála Ollieho, a Ben Shoots, vyšetřovatel a takový kluk pro všechno.

Shoots měl v bundě pověšené na zdi pistoli. Robbie měl v kanceláři dvě brokovnice, obě nabité. Aaron Rey byl jako vždy ozbrojen a tiše přecházel po nádražní budově a sledoval okna a parkoviště. V průběhu dne zažila firma několik výhružných telefonátů a teď měli všichni nejvyšší pohotovost.

Robbie si odnesl pivo do kanceláře, nechal dveře otevřené a zavolal DeDe, své partnerce. Věnovala se józe a blížící se poprava ji záviděníhodným způsobem nezajímala. Žili spolu už tři roky a Robbie začínal být přesvědčený, že tentokrát by to mohlo být ono. Její předností bylo, že se ani trochu nezajímala o to, co Robbie dělá ve firmě. Jeho cesta za pravou láskou byla poseta ženami, které se nedokázaly smířit se skutečnosti, ze život s Robbiem je dost výrazně zaměřen především na Robbieho. S touhle dívkou se potkával v posteli a jinak si šla svou cestou. Byla o dvacet let mladší a Robbie do ní byl beznadějně zamilovaný.

Pak zavolal jednomu novináři do Austinu, ale neřekl nic, co by šlo citovat. Zatelefonoval také soudci Eliasu Henrymu a poděkoval mu za intervenci u guvernéra. Popřáli si na závěr hodně štěstí s plným vědomím, že následujících čtyřiadvacet hodin si budou pamatovat hodně dlouho. Hodiny na stěně jako by se zastavily na devíti hodinách a deseti minutách. Robbie si bude zbytek života pamatovat, že bylo devět deset, když do jeho kanceláře vešel Aaron Rey a oznámil mu: „První baptistický kostel hoří.“

Bitva ve Slone začala.

15

Jestli Keith na chvíli usnul, tak o tom nevěděl. Poslední tři dny spal tak málo a v tak podivné hodiny, že zcela vypadl z rytmu a běžných návyků. Přísahal by, že když zazvonil telefon, byl úplně vzhůru. Jenže Dana slyšela zvonění první a musela do manžela šťouchnout. Po sluchátku konečně sáhl až po čtvrtém nebo pátém zazvonění. „Ano?“ ohlásil se, napůl ještě v bezvědomí, zatímco Dana rozsvítila lampu. Do půlnoci zbývalo dvacet minut. Šli si lehnout před necelou hodinou.

„Zdravím, pastore, to jsem já, Travis,“ prohlásil hlas v telefonu.

„Zdravím, Travisi,“ odpověděl Keith a Dana se natáhla pro župan. „Kde jste?“

„Tady v Topece, v jedný jídelně v centru, kousek od Útulku.“ Mluvil pomalu, těžkým jazykem a druhá či třetí Keithova myšlenka byla, že je Boyette opilý.

„Proč nejste v Útulku?“

„To je přece fuk. Heleďte, pastore, mám děsnej hlad, od rána jsem nic nejed a sedím tady jen u hrnku kafe, protože nemám ani floka. Umírám hlady, pastore. Co s tím uděláme?“

„Pil jste něco, Travisi?“

„Pár piv. Jsem v pohodě.“

„To jste utratil peníze za pivo a nedal si nic k jídlu?“

„Nevolal jsem vám, abysme se spolu hádali, pastore. Můžete mi pomoct, abych dostal něco k snědku?“

„Jistě, Travisi, ale budete se muset vrátit do reintegračního centra. Čekají tam na vás. Mluvil jsem s Rudým a ten říkal, že vám to dají do spisu, ale jinak z toho nic nebude. Tak si teď dáme něco s jídlu a pak vás odvezu tam, kam patříte.“

„Nevrátím se tam, pastore, na to zapomeňte. Chci jet do Texasu, jasný? Tentokrát to skutečně myslím vážně. Všem řeknu pravdu, povím, kde je to tělo, povím všechno. Toho kluka musíme zachránit.“

„My?“

„Kdo jiný, pastore? My známe pravdu. Když se tam my dva vydáme, můžeme tu popravu zarazit.“

„To chcete, abych vás teď hned odvezl do Texasu?“ zeptal se Keith a zadíval se manželce do očí. Začala vrtět hlavou.

„Nikdo jinej nepadá v úvahu, pastore. V Illinois mám bráchu, ale nemluvíme spolu. Asi bych moh zkusit promluvit se svým probačním pracovníkem, ale pochybuju, že by měl chuť táhnout se až někam do Texasu. Pak znám ještě pár chlápků kolem Útulku, ale ty zas nemají auto. Když člověk stráví celej život v base, pastore, nemá venku moc kamarádů.“

„Kde jste teď, Travisi?“

„Už jsem vám to říkal. V jídelně. A mám hlad.“

„Jak se to tam jmenuje?“

„Modrej měsíc. Znáte to?“

„Ano. Objednejte si něco k jídlu. Budu tam za patnáct minut.“

„Díky, pastore.“

Keith zavěsil a posadil se na okraj postele vedle manželky. Několik minut vůbec nepromluvili. Ani jednomu se nechtělo začít hádku.

„Je opilý?“ zmohla se Dana konečně na otázku.

„Řekl bych, že ne. Pár kousků udělal, ale působil střízlivým dojmem. Nevím.“

„Co hodláš podniknout, Keithe?“

„Koupím mu večeři, nebo snídani, nebo co to vlastně bude. Počkám, až zase znova změní názor. Pokud to ale myslí vážně, nemám na výběr a budu s ním muset jet do Texasu.“

„Máš na výběr, Keithe. Nikdo tě nemůže nutit, abys toho úchyláka vozil do Texasu.“

„A co bude s tím mladíkem v cele smrti, Dano? Zkus si zrovna teď vzpomenout na matku Dontého Drumma. Dnes bude poslední den, kdy uvidí svého syna.“

„Boyette tě tahá za nohu, Keithe. Je to lhář.“

„Možná je, možná není. Ale uvědom si, co všechno je v tuhle chvíli v sázce.“

„V sázce? Po tomhle může být v sázce i tvoje zaměstnám. Tvoje pověst, kariéra, všechno může být v sázce. Máme tři malé kluky, na které taky musíme myslet.“

„Nemám v úmyslu ohrozit vlastní kariéru, Dano, ani rodinu. Možná mě trochu klepnou přes prsty, ale to je všechno. Vím, co dělám.“

„Určitě?“

„Ne.“ Rychle ze sebe shodil pyžamo a oblékl si džíny, tenisky a košili a na hlavu si nasadil červenou baseballovou čapku týmu Kardinálů. Pozorovala ho, jak se obléká, a už neřekla ani slovo. Políbil ji na čelo a vyšel z domu.

Když se Keith posadil do židle proti Boyettovi, trestanec si zrovna prohlížel úctyhodně bohatý talíř jídla. Jídelna byla zpoloviny prázdná, několik stolů zabrali uniformovaní policisté, všichni se cpali koláči a měli kolem sto dvaceti kilo. Keith si objednal kávu a zachytil ironický pohled neodsouzeného vraha a trestance, který porušil pravidla podmínečného propuštění a teď si dopřával pořádnou porci jídla ani ne deset metrů od malé policejní jednotky.

„Kde jste byl celý den?“ zeptal se Keith.

Tik. Obří sousto míchaných vajec. Zatímco je polykal, odpověděl: „Už si ani nevzpomínám.“

„Ztratili jsme celý den, Travisi. Měli jsme v plánu udělat videonahrávku, poslat ji úřadům a médiím do Texasu a s nadějí čekat na zázrak. Když jste se vypařil, celý plán jste tím zničil.“

„Den už je v hajzlu, pastore, tak se na to vykašlete. Odvezete mě do Texasu, nebo ne?“

„Takže porušíte pravidla podmínky?“

Tik, lok kávy, třesoucí se ruce. Všechno od jeho hlasu přes oči až po konečky prstů jako kdyby se zapojilo do náhlého třasu. „Podmínka je to poslední, co mě v tuhle chvíli zajímá, pastore. Většinu času mi zabere umírání. A ten kluk v Texasu, co mi dělá starosti. Snažil jsem se na něj nemyslet, ale nejde to. A ta holka. Potřebuju ji vidět, než umřu.“

„Proč?“

„Potřebuju se jí omluvit, pastore. Ublížil jsem spoustě lidí, ale zabil jen jednoho.“ Ohlédl se po policistech a pak pokračoval, jen o něco tišším hlasem. „A vlastně nevím proč. Byla mi ze všech nejmilejší. Chtěl jsem si ji nechat navždycky a pak mi najednou došlo, že to nejde, že, no, já…“

„Chápu, Travisi. Pojďme si probrat, jak to zorganizujeme. Do Slone v Texasu je to asi šest set padesát kilometrů vzdušnou čarou, ale po silnicích to vyjde nejspíš hodně přes osm set a jede se často po okreskách. Teď je půlnoc. Když vyrazíme během hodiny a pojedeme jako šílenci, mohli bychom tam být zítra kolem poledne. To znamená šest hodin před popravou. Máte představu, co podniknem, až tam dorazíme?“

Boyette žvýkal kousek párku a uvažoval o odpovědi, dokonale netečný k jakémukoliv pocitu, že je tlačí čas. Keith zaznamenal, že muž si nabírá velmi malá sousta, dlouho je žvýká, odkládá přitom vidličku a zapíjí je kávou nebo vodou. Nevypadal nijak zvlášť hladově. Jídlo nebylo důležité.

Po dalším hltu kávy Boyette prohlásil: „Uvažoval jsem o tom, že zajedeme do místní televizní stanice, já se pokusím dostat do vysílání, vyložím, jak to bylo, přiznám se ke všemu, řeknu těm pitomcům tam dole, že za tu vraždu zabásli špatnýho chlápka, a oni to zastaví.“

„Může to vyjít?“

„Nevím, pastore. V životě jsem nic takovýho nedělal. Co vy? Máte nějakej plán?“

„V tuhle chvíli je důležitější najít tělo než přiznávat se. Upřímně, Travisi, je třeba si uvědomit, že vzhledem k délce vašeho trestního rejstříku a nechutnosti vašich zločinů nepatříte k nejvěrohodnějším osobám. Od chvíle, kdy jsme se v pondělí ráno seznámili, jsem si udělal malý průzkum a narazil na hezkou řádku příběhů o cvocích, kteří se zničehonic vynořili před popravou a tvrdili kdeco.“

„Chcete tím říct, že jsem cvok?“

„Ne, to ne. Ale jsem si jist, že v texaském Slone vás budou nazývat všelijak. Nebudou vám věřit.“

„Vy mi věříte, pastore?“

„Věřím.“

„Nedáte si trochu vajec se slaninou? Nakonec to platíte vy.“

„Ne, díky.“

Tik. Další pohled na policisty. Boyette si přitiskl oba ukazováčky na spánky, masíroval je v drobných kroužcích a tvářil se přitom, jako by měl každou chvíli začít ječet. Konečně bolest ustoupila. Keith se podíval na hodinky.

Boyette lehce zavrtěl hlavou a prohlásil: „Najít tělo zabere trochu víc času, pastore. To dneska nezvládneme.“

Keith neměl v těchto záležitostech žádné zkušenosti, a tak nic neříkal a jen pokrčil rameny.

„Buď spolu pojedeme do Texasu, nebo napochoduju do Útulku a nechám se seřvat. Je to na vás, pastore.“

„Není mi tak úplně jasné, proč to mám rozhodovat zrovna já.“

„To je jasný jako facka. Máte auto, benzin a řidičák. Já nemám nic jinýho než pravdu.“

Tím autem bylo subaru, čtyřkolka, která měla najeto skoro tři sta tisíc kilometrů a od poslední výměny oleje nejmíň devatenáct tisíc. Dana ho používala na převážení chlapců po Topece a vůz vykazoval všechny známky únavy a opotřebení spojené s životem v ulicích. Měli ještě Hondu Accord, auto s pokaženým ukazatelem stavu oleje a dvojicí velmi mizerných pneumatik vzadu.

„Omlouvám se, že je to auto tak špinavý,“ poznamenal Keith, když se nacpali do kabiny a zabouchli za sebou dveře. Cítil se přitom téměř trapně. Boyette zatím nic neříkal. Hůl si opřel mezi nohama.

„Bezpečnostní pásy jsou dnes povinné,“ upozornil ho Keith a připoutal se. Boyette se nehýbal. Na okamžik se rozhostilo ticho, během něhož Keithovi došlo, že cesta začala. Toho člověka měl ve voze a chystali se vyrazit na pouť, která mohla trvat hodiny, možná dny, a ani jeden z nich nevěděl, jak tahle jejich malá výprava tak asi dopadne.

Když se auto dalo do pohybu, Boyette se pomalu upnul do pásu. Lokty držel jen několik centimetrů od sebe. Keith zachytil první poryv zvětralého piva a zeptal se: „Poslyšte, Travisi, jakou máte historii, pokud jde o pití alkoholu?“

Boyette zhluboka dýchal, jako kdyby se v bezpečí vozu a za zamčenými dveřmi uvolnil. Jako obvykle počkal dobrých pět vteřin a pak teprve odpověděl. „Nikdy jsem o tom nepřemýšlel jako o historii,“ řekl. „Nejsem velký piják. Je mi čtyřiačtyřicet, pastore, a strávil jsem víc než třiadvacet let života zavřenej v nejrůznějších zařízeních a ani v jednom nebyla nálevna, výčep, bar, salon, striptýzovej klub nebo okýnko, kam si jde přijet autem pro nákup. V base se moc chlastat nedá.“

„Ale dneska jste pil.“

„Měl jsem pár drobnejch, tak jsem zašel na bar v hotelu a dal si pár piv. V baru měli televizi. Viděl jsem reportáž o Drummově popravě v Texasu. Ukázali obrázek toho kluka. To mě fakt dostalo, pastore, to vám teda povím. Byl jsem v tu chvíli už docela naměkko, víte, tak trochu rozhozenej, a když jsem viděl kukuč toho kluka, málem jsem se rozbrečel. Dal jsem si ještě pár kousků a díval se, jak se hodiny blíží čím dál tím víc k šestý. Tak jsem se rozhod, že se vykašlu na podmínku, vyrazím do Texasu a udělám, co se sluší a patří.“

Keith sáhl po mobilním telefonu. „Potřebuju zavolat ženě.“

„Jak se jí daří?“

„Jde to. Děkuju za optání.“

„Je tak půvabná.“

„Bude dobře, když ji vynecháte.“ Keith zamumlal do telefonu pár neobratných frází a s klapnutím mobil zacvakl. Svižně projížděli opuštěnými ulicemi centra Topeky. „Takže, Travisi,“ ozval se Keith, „chystáme se vydat na dlouhou cestu do Texasu, kde budete muset předstoupit před zákonnou moc, říct pravdu a pokusit se zastavit tu popravu. Předpokládám, že ve velmi dohledné době budete také muset dovést vyšetřovatele k Nicolinu tělu. A pochopitelně to povede k vašemu zatčení a umístění do texaského vězení. Obviní vás z celé řady zločinů a už nikdy se nedostanete ven. Je to váš plán? Vidíme další vývoj oba stejně?“

Tik. Ticho. „Jo, pastore, další vývoj vidíme oba stejně,“ odpověděl Boyette po chvíli. „Budu mrtvej, než se jim podaří řádně mě odsoudit velkou porotou.“

„To jsem tím říct nechtěl.“

„Ani jste nemusel. Víme to oba, ale byl bych radši, kdyby se o mým nádoru v Texasu nikdo nedověděl. Je přece vhodný, aby si mohli užít to zadostiučinění, že mě obžalujou. Zasloužím si to. Jsem smířenej, pastore.“

„S čím jste smířený?“

„Se sebou. Až Nicole zase uvidím a řeknu jí, že je mi to všechno líto, budu připravenej na cokoliv, i na smrt.“

Keith chvíli řídil mlčky. Čekal ho s tímhle chlápkem opravdový maratón, budou vedle sebe sedět doslova rameno na rameni nějakých deset, možná dvanáct hodin, a on mohl jen doufat, že až dorazí do Slone, nebude z něj takový cvok, jakým je Boyette.

Zastavil na příjezdové cestě za Accordem a řekl: „Travisi, předpokládám, že nemáte peníze ani oblečení, prostě nic.“ Bylo až bolestivě zřejmé, že má pravdu.

Trevis se uchechtl, zvedl ruce a odpověděl: „Tohle, pastore, je veškerej můj majetek.“

„To jsem si myslel. Počkejte tady. Za pět minut jsem zpátky.“ Keith nechal běžet motor a vyrazil do domu.

Dana byla v kuchyni a balila obložené chleby, brambůrky, ovoce a vůbec všechno, do doma našla. „Kde je?“ chtěla vědět, sotva Keith vešel do dveří.

„V autě. Nepůjde dovnitř.“

„Keithe, to přece nemůžeš myslet vážně.“

„A mám na vybranou, Dano?“ Jakkoliv ho to znepokojovalo, už se rozhodl. Byl připravený na nehezký spor s manželkou a byl ochoten riskovat, že jeho výprava může mít nepříjemné následky. „Nemůžeme tady jen tak sedět a nic nedělat, když známe skutečného vraha. Sedí venku v autě.“

Zabalila sendvič a uložila ho do malé krabičky. Keith si vzal z komory složenou nákupní tašku a zamířil do ložnice. Pro svého nového kamaráda Travise našel pár starých zelených kalhot, dvě trika, ponožky, spodky a mikinu wisconsinských Packerů, kterou nikdy nikdo neměl na sobě. Převlékl se do čisté košile, vzal si kněžský kolárek a modrou sportovní bundu a pak si pro sebe sbalil pár věcí do sportovní tašky. Po pár minutách už byl zase zpátky v kuchyni, kde se Dana opírala o dřez a paže měla vzdorovitě zkřížené na prsou.

„Děláš velkou chybu,“ oznámila mu.

„Možná ano. Nevymyslel jsem si to. Boyette si nás vybral.“

„Nás?“

„No dobře, vybral si mě. Neumí se do Texasu nijak jinak dostat, nebo to alespoň říká. Věřím mu to.“

Zvedla oči ke stropu. Keith se podíval na hodiny na mikrovlnné troubě. Zoufale potřeboval, aby už mohl vyrazit na cestu, ale současně si uvědomoval, že manželka má právo na pár dloubanců na rozloučenou.

„Jak vůbec můžeš věřit něčemu, co říká?“ chtěla vědět.

„Tohle už jsme přece probírali, Dano.“

„Co když tě tam dole zatknou?“

„Za co? Snažím se jen zarazit popravu. Pochybuju, že je to trestné, dokonce i v Texasu.“

„Pomáháš tomu chlapovi porušit podmínky propuštění, ne?“

„Ano, tady v Kansasu. V Texasu mě za to zatknout nemůžou.“

„Ale úplně jistě to nevíš.“

„Podívej, Dano, já se v Texasu prostě zatknout nenechám. Slibuju. Možná mě zastřelí, ale určitě mě nezatknou.“

„To se snažíš být vtipný?“

„Ne. Však se taky nikdo nesměje. Poslyš, Dano, podívej se na to trochu s odstupem. Myslím, že Boyette tu holku v roce 1998 skutečně zabil. Myslím, že její tělo ukryl a že ví, kde je. A myslím, že když se podaří tam dolů dojet, je tu slušná naděje na zázrak.“

„Myslím, že ses zbláznil.“

„Možná ano, ale teď nemám na vybranou.“

„Vždyť je to strašně riskantní, Keithe.“

Přistoupil k ní o kousek blíž a položil jí ruce na ramena. Ztuhla a paže nechávala stále zkřížené před tělem. „Podívej, Dano, nikdy v životě jsem neriskoval.“

„Já vím. A teď přišla tvoje velká chvíle, viď?“

„Ne, o mě tady nejde. Až tam dorazíme, zůstanu stát ve stínu, budu se chovat nenápadně –“

„Uhýbat kulkám.“

„Tak něco. Stáhnu se do pozadí. Tohle bude sólo pro Travise Boyetta. Já jsem jen řidič.“

„Řidič? Ty jsi duchovní a máš rodinu.“

„A do soboty budu zpátky. V neděli budu sloužit bohoslužbu a odpoledne si pak uděláme piknik. To ti slibuju.“

Svěsila ramena a paže jí spadly podél těla. Pevněji objal a pak políbil. „Prosím tě, snaž se to pochopit,“ požádal ji.

Statečně přikývla a dostala ze sebe: „Tak jo.“

„Miluju tě.“

„A já tebe. Dávej na sebe pozor, prosím tě.“

Noční telefonát probudil Robbieho v půl jedné v noci. Když se telefon rozdrnčel, nebyl s DeDe v posteli ještě ani hodinu. Dede si šla lehnout bez alkoholické podpory, a tak vyskočila první a ohlásila se do sluchátka: „Ano?“ Pak podala přístroj svému společníkovi, který nebyl ještě tak úplně při vědomí a teprve se snažil otevřít oči.

„Kdo je to?“ zabručel.

„Prober se, Robbie, tady je Fred. Mám pro tebe něco dost zajímavýho.“

Robbie se dokázal trochu vzpamatovat, alespoň o kousek. „Co se děje, Frede?“ DeDe mezitím z druhé strany vklouzla zpátky do postele. Robbie se usmál na její drobnou zadnici pod saténovou pokrývkou.

„Tak jsem zase trochu nasával s Joeyem,“ začal vykládat Fred. „Vzal jsem ho do striptýzovýho baru. Už druhou noc za sebou, abys věděl. Nevím, jestli moje játra tenhle případ přežijou ve zdraví. Ale vím jistě, že jeho pajšl nemá šanci. No nic, ožral jsem toho kluka, jak zákon káže, a nakonec mi všechno vyklopil. Řek, že lhal, když vypověděl, že viděl zelenou dodávku, lhal i o černochovi, který měl tu zatracenou plechovku údajně řídit, lhal úplně ve všem. Přiznal, že právě on zavolal Kerberovi a dal mu falešnou hlášku o Dontém a tý holce. Byla to paráda. Brečel a sypal to ze sebe, prostě velký ubrečený tlusťoch, který do sebe háže jedno pivo za druhým a vráží striptérkám klíny do hlavy. Říkal, že v prváku a druháku, když se z nich staly fotbalové hvězdy, byli s Dontém docela dobrý kamarádi. Povídal taky, že si myslel, že žalobci a soudci sami nutně přijdou na to, jak to ve skutečnosti bylo. Nemůže věřit, že to došlo tak daleko. Celou dobu si myslel, že k popravě nikdy nemůže dojít a že Donté se jednoho dne z vězení dostane. Teď mu konečně došlo, že se ho skutečně chystají zabít, a je z toho celý vedle. Myslí si, že je to jeho chyba.

Ujistil jsem ho, že si to myslí správně. Bude mít krev na rukou. Fakt jsem do něj šil. Bylo to úžasný.“

To už stál Robbie v kuchyni a hledal něco k pití. „To je skvělý, Frede,“ poznamenal.

„Je a není. Odmítl mi podepsat doznání.“

„Cože?“

„Neudělá to. Vypadli jsme ze striptýzovýho klubu a šli na kafe. Prosil jsem ho, ať to podepíše, ale bylo to jako mluvit do dubu.“

„Proč nechce?“

„Kvůli mámě, Robbie, kvůli mámě a rodině. Nemá koule na to, aby přiznal, že lhal. Má ve Slone spoustu přátel a tak dále. Udělal jsem, co je v lidských silách, ale ten kluk to prostě není ochoten podepsat.“

Robbie odložil sklenici s vodou z kohoutku a utřel si ústa rukávem. „Nahrál sis to?“

„Samozřejmě. Už jsem si nahrávku jednou poslechl a chystám se pustit si ji ještě jednou. Je to na dost hlučném pozadí – byl jsi někdy ve striptýzovém baru?“

„Ani se neptej.“

„Hodně hlučná muzika, spousta rapování a podobný věci. Ale jeho hlas tam je slyšet. A člověk rozumí, o čem je řeč. Budeme to potřebovat trochu vyčistit.“

„Na to nemáme čas.“

„Jasně. Tak co podnikneme?“

„Jak dlouho ti to sem může trvat?“

„No, v tuhle noční hodinu není žádný provoz. Můžu být ve Slone za pět hodin.“

„Tak hejbni prdelí a koukej vyrazit.“

„Rozkaz, šéfe.“

O hodinu později už byl Robbie zpátky v posteli, ležel na zádech a temný strop dělal s jeho myšlenkovými procesy podivné věci. DeDe předla jako kotě a svět pro ni neexistoval. Robbie poslouchal, jak zhluboka oddychuje, a bylo mu divné, že se může chovat tak bezstarostně, když on má tolik problémů. Záviděl jí. Až se za pár hodin probudí, jediné, co ji bude zajímat, bude hodinka pořádné jógy s partičkou jejích úděsných přítelkyň. To už on bude v kanceláři a bude ječet do telefonu.

Takže tohle je výsledek celého snažení: opilec Joey Gamble se ve striptýzovém baru vyznal ze svých hříchů a otevřel duši chlápkovi s mikrofonem, jenž pořídil mizernou nahrávku, které žádný soud v civilizovaném světě nevěnuje ani minutu pozornosti.

Křehký život Dontého Drumma bude příštích jedenáct hodin záviset na prohlášení jednoho zcela nedůvěryhodného svědka.

ČÁST DRUHÁ

TREST

16

V horečných přípravách na odjezd se poněkud pozapomnělo na peníze. Když Keith v jídelně Modrý měsíc zaplatil za Boyettovu hostinu šest dolarů, uvědomil si, že u sebe nemá téměř žádnou hotovost. Později na to zapomněl. A znovu si vzpomněl, až když byli na cestě a potřebovali benzin. V půl druhé zastavil na odpočívadle pro náklaďáky na mezistátní dálnici 335. Byl čtvrtek 8. listopadu.

Když Keith čepoval benzin, až příliš dobře si uvědomoval skutečnost, že Dontého Drumma připoutají v Huntsvillu k lůžku zhruba za sedmnáct hodin. Ještě víc si uvědomoval, že člověk, který by doopravdy měl bolestivě prožívat svoje poslední hodiny, sedí místo toho v klidu jen pár centimetrů od něj, hoví si v autě a jeho bledá, holá lebka odráží světla neonů, která mají nad sebou. Byli někde kousek na jih od Topeky. Do Texasu to měli snad milion kilometrů daleko. Keith zaplatil benzin kreditní kartou a spočítal si, že mu v levé přední kapse zbylo třiatřicet dolarů. Nadával si, že se nezmocnil sbírky drobných, kterou měli s Danou uloženou v kuchyni ve skříňce. V krabici od doutníků tam zpravidla čekalo nějakých dvě stě dolarů.

Asi po hodině cesty dál na jih od Topeky se omezení rychlosti zvedlo na sto deset kilometrů za hodinu a Keith a staré subaru z toho odvážně udělali sto dvacet. Boyette zatím mlčel jak zařezaný a byl zřejmě odhodlaný sedět tak shrbený s rukama na kolenou a zírat nepřítomně pravým postranním okénkem. Keith se rozhodl, že si muže nebude všímat. Mlčení mu vyhovovalo. Sedět těsně vedle úplně cizího člověka dvanáct hodin v kuse by bylo náročné i za normálních okolností. Opírat se ramenem o individuum tak kruté a podivínské, jako je Boyette, mohlo představovat jen dost nebezpečný a úmorný výlet.

Sotva se Keith stáhl do mlčenlivé uzavřenosti, dostavil se zničehonic úporný nával dřímoty. Víčka mu najednou ztěžkla, hned je však s prudkým cuknutím hlavou otevřel. Pohled měl rozostřený, zamžený. Subaru zamířilo k pravé krajnici, ale on je vrátil zpátky doleva. Štípl se do tváře. Otevřel oči, jak jen to šlo nejvíc. Kdyby byl sám, trochu by se profackoval. Travis si ničeho nevšiml.

„Co takhle trochu hudby?“ zeptal se Keith. Cokoliv, co by trochu zaměstnalo mozek.

Travis jen souhlasně přikývl.

„Máte zájem o něco konkrétního?“

„Je to váš auťák.“

Ano, to je. Keithova nejoblíbenější stanice byl klasický rock. Pustil ji hodně hlasitě a za chvíli už bubnoval prsty do volantu, poklepával nohou do podlahy a broukal si slova. Rachot mu pročistil mozek, ale Keith se pořád nemohl vzpamatovat z toho, jak rychle se téměř zhroutil.

Před sebou měl jedenáct hodin jízdy. Myslel na Charlese Lindbergha a jeho sólový let do Paříže. Celých třicet jedna a půl hodiny, a to noc před odletem z New Yorku vůbec nezamhouřil oko. Lindbergh později napsal, že byl vzhůru rovných šedesát hodin. Keithův bratr byl pilot a podobné příběhy vyprávěl s obrovským gustem.

Ponořil se do vzpomínek na bratra, sestru a na rodiče, a když se mu zase začaly zavírat oči, zeptal se: „Kolik máte bratrů a sester, Travisi?“

Mluv na mě, Travisi. Vykládej úplně cokoliv, jen mě udržuj vzhůru. S řízením mi nemůžeš pomoct, protože nemáš řidičský průkaz. Taky nejsi pojištěný. Volantu se nemůžeš ani dotknout, tak se do toho dej, Travisi, a pomoz mi s tím, než se vybouráme.

„Nevím,“ odpověděl Travis po povinném období přemítání.

Odpověď Keitha vyburcovala z mrákot víc než jakákoliv skladba od Springsteena nebo Dylana. „Že nevíte? Jak to myslíte?“

Lehké cuknutí v tváři. Travis přenesl pohled z postranního na čelní okno. „No,“ začal a pak se odmlčel. „Dost brzy potom, co jsem se narodil, táta od mý mámy utek. Už jsme ho nikdy neviděli. Matka si vzala chlápka, co se jmenoval Darrell, a protože to byl první mužskej, kterýho jsem si pamatoval, myslel jsem si, že Darrell je můj táta. Matka mi navíc řekla, že je to můj otec. Říkal jsem mu tatí. Měl jsem ještě staršího bráchu a ten mu taky říkal tatí. Darrell byl v pohodě, nikdy mě nemlátil nebo tak něco, ale měl bratra a ten mě zneužíval. Když mě poprvý přivedli k soudu – řek bych, že mi tehdy bylo dvanáct –, zjistil jsem, že Darrell není můj skutečnej otec. To bylo fakt krutý. Úplně mě to voddělalo. Pak Darrell zmizel.“

Odpověď, jak bylo u Boyetta zvykem, víc záhad nastolovala, než kolik jich vyřešila. Ale pomohla Keithovi dostat mozek do obrátek. Najednou byl naprosto vzhůru. A byl připraven tuhle šílenost rozluštit. Co jiného taky mohl následujícího půl dne dělat: seděli v autě. Mohl se přece zeptat úplně na cokoliv, co ho napadne.

„Takže máte jednoho bratra.“

„Spíš víc. Můj otec, ten opravdovej, zdrhnul na Floridu a tam se dal do kupy s další ženskou. Měli barák plnej dětí, takže podle mě mám fůru bratrů a sester. A navíc se hodně povídalo, že moje máma porodila jedno děcko, ještě než si otce vzala. Ptáte se mě, kolik jich je, pastore. Tak si sám ňáký číslo zvolte.“

„S kolika z nich jste v kontaktu?“

„Kontakt bych tomu neříkal, ale tomu mýmu bratrovi jsem napsal pár dopisů. Je v Illinois. V base.“

To je mi překvapení. „Proč je ve vězení?“

„Ze stejnýho důvodu jako většina ostatních. Drogy a chlast. Potřeboval prachy, aby uklidnil návyk, tak se vloupal do domu, ale blbě si vybral a skončil tím, že mlátil do ňákýho chlápka.“

„Odpovídá na dopisy?“

„Někdy jo. Už se nikdy nedostane ven.“

„Jeho také zneužili?“

„Ne, je starší a náš strejček mu dal pokoj, alespoň pokud vím. Nikdy jsme se o tom nebavili.“

„To byl Darrellův bratr?“

„Jo.“

„Takže to ve skutečnosti nebyl váš strýc.“

„Já jsem si myslel, že je. Proč se mě na tyhle věci vyptáváte, pastore?“

„Snažím se nějak zabít čas, Travisi, a snažím se zůstat vzhůru. Od chvíle, kdy jsme se v pondělí seznámili, jsem toho moc nenaspal. Jsem vyčerpaný a máme před sebou dlouhou cestu.“

„Takovýhle vyptávání se mi teda opravdu nelíbí.“

„A co vlastně myslíte, že tak asi uslyšíte v Texasu? Objevíme se tam, vy prohlásíte, že jste skutečný vrah, a pak oznámíte, že vyptávání se vám teda opravdu nelíbí. Nechte toho, Travisi.“ Ujeli několik kilometrů, aniž zaznělo jediné slovo. Trevis zíral napravo od sebe, kde nemohl vidět nic než tmu, a lehce poklepával prsty na rukojeť hole. Již nejméně hodinu se nedostavila sebemenší známka úporných bolestí hlavy. Keith se podíval na tachometr a zjistil, že jedou skoro stotřicítkou, tedy o deset kilometrů rychleji, než se smí, za což člověk dostane kdekoliv v Kansasu pokutu. Zpomalil, a aby udržel mozek v chodu, přehrával si výjev, jak ho dopravní policista zastavuje, prověřuje jeho doklady, přechází k Boyettovi a vzápětí volá pro posily. Trestanec na útěku. Modrá světla, kam se člověk podívá. Pouta. Noc ve vězení, možná dokonce v jedné cele s Keithovým přítelem, mužem, kterého nemůže jedna noc strávená za mřížemi nijak rozhodit. Jak by to Keith vysvětlil svým synům?

Začal znovu klimbat. Musel absolvovat jeden telefonický hovor a tahle chvíle na něj byla stejně nevhodná jako kterákoliv jiná. Ale hovor alespoň zaručí, že mu bude hlava pracovat alespoň natolik, že to na chvíli zažene spánek. Vytáhl z kapsy mobilní telefon a pomocí rychlé nabídky vytočil číslo Matthewa Bumse. Byly skoro dvě hodiny ráno. Matthew měl očividně dobrý spánek. Trvalo to osm zazvonění, než se ozval.

„Koukej, ať je to dobrá zpráva,“ zavrčel zastřeným hlasem. „Dobré jitro, Matthewe. Spíš dobře?“

„Dobře, tatínku. Proč mi krucipísek voláš?“

„Dávej si pozor na jazyk, synku. Podívej, jsem v autě, mířím do Texasu a jede se mnou muž jménem Travis Boyette, takový milý džentlmen, který minulou neděli navštívil náš kostel. Možná jsi ho tam sám viděl. Chodí s holí. Poslyš, Travis se potřebuje k něčemu přiznat úřadům v Texasu, v takovém malém městečku, které se jmenuje Slone, tak tam jedeme, abychom zarazili jednu popravu.“

Matthew měl rázem hlas dokonale svěží. „Ty ses snad pomát, Keithe! To máš fakt toho chlápka v autě?“

„No jistě, asi před hodinou jsme vyrazili z Topeky. A tobě, Matte, volám proto, abych tě požádal o pomoc.“

„Pomoc ti rád poskytnu, Keithe. A to jednou radou zadarmo. Otoč to podělaný auto a koukej se vrátit.“

„Díky, Matte, ale vypadá to spíš, že budu potřebovat, abys za pár hodin zavolal na několik míst v texaském Slone.“

„Co na to říkala Dana?“

„V podstatě nic. Potřebuju, abys zavolal na policii, žalobci a možná i obhájci. Budu se jim taky snažit zatelefonovat, Matte, ale protože ty jsi sám žalobce, budou ti možná věnovat víc pozomosti.“

„Jsi pořád ještě v Kansasu?“

„Jo, na mezistátní přetatřicítce.“

„Nepřekračuj hranice státu, Keithe. Prosím tě o to.“

„No jo, ale v takovém případě bude dost obtížné dostat se do Texasu, nemyslíš?“

„Nepřekračuj hranice státu!“

„Koukej se trochu prospat. Zavolám ti zase kolem šesté a začneme s těmi telefonáty, platí?“

Keith zaklapl telefon, stiskl tlačítko hlasové schránky a vyčkával. Po deseti sekundách mobil zapípal. Matthew se snažil dovolat zpátky.

Projeli Emporií a zamířili dolů na Wichitu.

Vyprávění nemělo žádný spád. Boyette možná začínal být ospalý nebo ho to možná prostě jen nudilo. Ale čím déle mluvil, tím bylo Keithovi jasnější, že poslouchá překroucený životopis umírajícího člověka, který ví, že jeho život už nikdy nebude mít žádný smysl, ale moc rád by dostal ještě jednu šanci.

„Darrellův bratr, my jsme mu říkali strejda Chett, mě brával na ryby, teda říkal to mým rodičům. V životě jsme žádnou rybu nechytili, v životě jsme ani nenamočili háček do vody. Vydali jsme se do jeho chýše, co ji měl na venkově, vzadu byl i rybník, kde snad měly být všechny ty ryby. Tak daleko jsme se ale nikdy nedostali. Nabídl mi cigaretu, nechal mě loknout si piva. Nejdřív jsem vůbec nevěděl, o co mu jde. Prostě jsem neměl ani tušení. Byl jsem malej kluk, osmiletej. Byl jsem tak vyděšenej, že jsem se nedokázal ani pohnout, vůbec jsem se nebránil. Vzpomínám si, jak strašně to bolelo. Měl tam nejrůznější dětský porno, časopisy a videa, byl to hnus a on byl tak velkorysej, že se o to se mnou podělil. Když takovýhle svinstvo nacpete do hlavy malýmu klukovi, on to za ňákej čas svým způsobem přijme za svý. Říkal jsem si, no, děti nejspíš takovýhle věci dělaj. A dospělí takovýhle věci malejm dětem asi taky dělaj. Přišlo mi to normální a v pořádku. Nebyl na mě zlej. Popravdě řečeno, kupoval mi zmrzlinu a pizzu – všechno, co jsem chtěl. Po každý výpravě na ryby mě odvez domů a těsně, než jsme vešli do domu, zničehonic zvážněl, začal bejt tak nějak protivnej a vyhrožoval mi. Prohlásil, že je pro mě důležitý, abych naše malý tajemství nikomu neprozrazoval. Některý věci jsou prostě soukromý. Měl v kufru zbraň, takovou nablejskanou pistoli. Později mi ukázal, jak se s ní zachází. Ale na začátku ji jen vyndal z kufru, položil na sedadlo a pak mi vysvětlil, že má rád svý tajemství, a že kdybych ho prozradil, musel by někomu ublížit. Dokonce i mně. Jestli to někomu povím, bude nucenej mě zabít a pak zabije všechny, kterým jsem to řek, což platí i na Darrella a mou matku. Bylo to hodně účinný. Nikdy jsem to nikomu neprozradil.

Takže jsme jezdili na ryby. Myslím, že matka o všem věděla, ale měla svejch starostí dost, hlavně s chlastem. Většinu času byla nadraná, nasávat přestala o hodně později, ale to už pro mě bylo pozdě. Když mi bylo asi tak deset, dal mi strejda marjánu a společně jsme to spolu kouřili. Pak přišly na řadu nějaký pilulky. Nebylo to marný. Myslel jsem si, že je to docela fajn život. Malej spratek, co hulí cigára a trávu, chlastá pivo a kouká na porno. Ta druhá věc nikdy nebyla příjemná, ale zase netrvala dlouho. Tehdy jsme bydleli ve Springfieldu a jednoho dne mi matka řekla, že se budeme stěhovat. Táta, teda její manžel nebo co on sakra vlastně byl, si našel práci kousek od Joplinu v Missouri, kde jsem se narodil. Narychlo jsme se sbalili, nacpali všechno do půjčenýho stěhováku firmy U-Haul a vypadli uprostřed noci. Podle mě v tom určitě hrál roli nezaplacenej nájem. A možná spousta dalších věcí – účty, občanský spory, zatykače, trestní oznámení, co já vím. Prostě ráno jsem se probudil ve velký dodávce, byla fakt hezká. Strejdu Chetta jsme nechali za sebou. Určitě mu to zlomilo srdce. Asi tak za měsíc si nás našel a zeptal se mě, jestli bych nešel na ryby. Řek jsem, že ne. Neměl žádný místo, kam by mě moh odvézt, a tak se potloukal po domě a nedokázal ze mě ani na chvíli spustit oči. Všichni chlastali, teda všichni dospělí, a brzy se začali hádat o prachy. Strejda Chett s nadáváním vypadl. Pak už jsem ho nikdy neviděl. Ale škody už stačil napáchat. Kdybych ho dneska potkal, vezmu baseballovou pálku a rozmlátím mu mozek, že ho budou sbírat po čtyřhektarovým poli. Byl jsem zneužitej malej kluk. A počítám, že jsem se s tím nikdy nevyrovnal. Můžu kouřit?“

„Ne.“

„A mohli bysme teda na pár minut zastavit, abych si moh zapálit?“

„Samozřejmě.“ O pár kilometrů dál zastavili u silnice na odpočívadle a udělali si přestávku. Keithovi začal znovu drnčet telefon. Další nepřijatý hovor od Matthewa Bumse. Boyette kousek poodešel. Keith ho naposledy zahlédl, jak se noří do porostu za záchodky a mrak cigaretového kouře ho doprovází. Keith rázoval po odpočívadle, tam a zpátky, tam a zpátky, snažil se trochu rozproudit krev a poočku sledoval svého spolucestujícího. Když Boyette zmizel z dohledu a temnota se za ním zavřela, Keitha napadlo: jestlipak nakonec neodešel nadobro? Sám měl té cesty už plné zuby, a kdyby teď došlo k útěku, nebylo by to nakonec jedno? On, Keith, by se vydal na cestu domů, v autě by jel překrásně sám a mohl by se těšit na to, jak mu vyčiní manželka a jak si ho podá Matthew. S trochou štěstí by se o přerušené výpravě nemusel nikdy nikdo jiný dovědět. Boyette by udělal to, co dělá vždycky – potloukal by se z místa na místo, až by někde umřel nebo ho zase zavřeli.

Ale co kdyby někomu ublížil? Nesl by za to Keith trestněprávní odpovědnost?

Minuty míjely a v porostu se nic ani nepohnulo. Na jednom konci parkoviště stály na sebe namačkané osmnáctinápravové nákladní soupravy, a zatímco řidiči vyspávali, generátory vozů tiše hučely.

Keith se opřel o auto a čekal. Nervy už měl úplně nadranc a chtěl se vrátit domů. Chtěl, aby Boyette v tom lese zůstal, aby šel pořád dál a dál, až by nebyl schopen se vrátit, aby prostě zmizel. Pak si vzpomněl na Dontého Drumma.

Mezi stromy se objevil obláček dýmu. Keithův spolucestující neutekl.

Kilometry ubíhaly beze slova. Boyette vypadal, jako by na vlastní minulost dokonale zapomněl, přestože ještě před chvílí překypoval srdcervoucími podrobnostmi. Při prvním náznaku klimbání Keith nazdařbůh zkusil na hovor navázat.

„Takže jste se dostali do Joplinu. Strejda Chett se objevil a zase zmizel.“

Cuknutí v tváři, pět vteřin nic a pak se Boyette ozval: „Jo, bydleli jsme v takovým přívěsu za městem, v chudinský části. Vždycky jsme bydleli ve čtvrti pro chudý, ale pamatuju si, že tentokrát jsem se tam pyšně nosil, protože jsme měli hezkej přívěs. Byl pronajatej, ale to jsem tehdy nevěděl. Vedle parkoviště pro přívěsy byla uzounká silnice, asfaltka, která vedla kilometry hluboko do kopců na jih od Joplinu, do okresu Newton. Tam byly potoky, rokle a prašný lesní cesty. Pro děcka to byl ráj. Hodiny jsme se tam mohli prohánět na kolech a nikdy nás nikdo nemoh najít. Občas jsme z přívěsu, nebo dokonce z obchodu, šlohli pivo a chlast, vytratili se do kopců a uspořádali si tam malej mejdan. Jednou tam kluk, co se jmenoval Damian, přines pytlík trávy, kterou šlohnul svýmu staršímu bráchovi, a to jsme se tak zhulili, že jsme padali z kol.“

„A Nicole je pohřbená tam někde?“

Než Boyette odpověděl, stačil Keith napočítat do jedenácti. „Řek bych, že jo,“ prohlásil. „Někde tam je. Abych vám řek pravdu, nejsem si jistej, že si to dokážu vybavit. Byl jsem dost nadranej, pastore. Snažil jsem se si vzpomenout, dokonce jsem si tuhle zkoušel nakreslit plánek, ale bude to těžký. Pokud se tak daleko dostáném.“

„Proč jste ji pohřbil zrovna tam?“

„Nechtěl jsem, aby ji někdo našel. A zafungovalo to.“

„Jak víte, že to zafungovalo? Jak víte, že tělo mezitím někdo neobjevil? Zahrabal jste ji tam před devíti roky. Posledních šest let jste strávil ve vězení a k novinkám jste moc přístup neměl.“

„Pastore, ujišťuju vás, že ji nikdo nenašel.“

Keithovi to ujištění stačilo. Věřil Boyettovi a skutečnost, že tak moc důvěřuje tomuhle protřelému kriminálníkovi, ho ničila. Když se blížili k Wichitě, byl dokonale vzhůru. Boyette se stáhl do své smutné malé ulity. Občas si promnul spánky.

„Před soud jste se dostal, když vám bylo dvanáct?“ zeptal se Keith.

Tik. „Tak nějak. Jo, když mi bylo dvanáct. Vzpomínám si, že ten soudce poznamenal něco v tom smyslu, že jsem moc mladej na to, abych začínal novou kariéru jako zločinec. Co ten moh vědět.“

„O jaký šlo zločin?“

„Vloupali jsme se do obchodu a naložili si tolik zboží, kolik jsme dokázali unést. Pivo, cigarety, sladkosti, masový konzervy, brambůrky. V lese jsme si uspořádali opravdický hody a namazali se. Kdyby se nikdo nepodíval na nahrávky z bezpečnostní kamery, mohlo bejt všechno v pohodě. Byl to můj první prohřešek, a tak jsem dostal podmínku. Můj spolupachatel se jmenoval Eddie Stuart. Bylo mu čtrnáct a nebylo to jeho první porušení zákona. Poslali ho do polepšovny a už jsem ho v životě neviděl. Bydleli jsme v drsný čtvrti a o zkažený kluky tam nebyla nouze. Buď jsme průšvihy vymejšleli, nebo jsme do nich padali. Darrell na mě ječel, ale byl mi ukradenej. Matka dělala, co mohla, ale nedokázala přestat nasávat. Bráchu tam poslali, když mu bylo patnáct. Mě ve třinácti. Viděl jste někdy pasťák zevnitř, pastore?“

„Ne.“

„Myslel jsem si to. Jsou tam děcka, o který nikdo nestojí. Většinou to nejsou zlý děcka, alespoň ve chvíli, kdy se tam dostanou poprvý. Prostě jim jen život nedal šanci. Moje první štace bylo jedno místo kousek od St. Louis a jako všechny polepšovny to nebylo nic jinýho než vězení pro děti. Dostal jsem horní lůžko v dlouhý cimře narvaný děckama z ulic St. Louis. Násilí tam bylo na denním pořádku. Stráží a dozorců nebylo nikdy dost. Chodili jsme do školy, ale vyučování bylo pro srandu. Když chtěl člověk přežít, musel se stát členem nějakýho gangu. Někdo se kouknul do mýho spisu a našel tam, že jsem byl sexuálně zneužívanej, takže jsem se pro bachaře stal snadnou kořistí. Pustili mě po dvou letech skutečnýho pekla. Jo, pastore, co má dělat patnáctiletej kluk, když se ocitne zpátky na ulici po dvou letech mučení?“ Dokonce se podíval na Keitha, jako by doopravdy čekal odpověď.

Keith upíral pohled před sebe a jen pokrčil rameny.

„Vězeňskej systém pro mladistvý nedělá nic jinýho, než že z mladejch lidí pěstuje kriminálníky. Společnost nás chce zavřít pod zámek a zahodit klíč, ale je příliš pitomá a nedochází jí, že jednoho dne se dostaneme ven. A jakmile jsme venku, není to hezký. Jen si vemte mě. Když jsem tam ve třinácti přišel, moc rád bych si myslel, že nejsem beznadějnej případ. Ale čekaly mě dva roky, ve kterejch nebylo nic jinýho než násilí, nenávist, mlácení, zneužívání, takže když jsem v patnácti vyšel ven, společnost měla zaděláno na problém. Věznice jsou továrny na nenávist, pastore, a společnost jich chce mít pořád víc a víc. Prostě to nefunguje.“

„Takže to, co se stalo Nicole, dáváte za vinu někomu jinému?“

Boyette si povzdechl a zadíval se ven z vozu. Byla to složitá otázka a on se nahrbil pod její tíhou. Nakonec se zmohl na odpověď: „Nic jste nepochopil, pastore. Udělal jsem něco, co bylo špatný, ale nemoh jsem si pomoct. Proč jsem si nemoh pomoct? Protože jsem takovej, jakej jsem. Já se takovejhle nenarodil. Stal jsem se člověkem se spoustou průšvihů ne kvůli svý DNA, ale kvůli tomu, co chtěla společnost. Zavřete je. Vymlaťte jim toho ďábla z těla. A jestli přitom někde cestou vyrobíte pár zrůd, je to holt bída.“

„A co těch druhých padesát procent?“

„O kom to jako mluvíte?“

„O polovině trestanců, kteří jsou propuštěni z věznic na podmínku, vyhýbají se průšvihům a už je nikdy nikdo nezavře.“

Boyettovi se tahle statistika nezamlouvala. Přenesl váhu těla na druhou stranu a zadíval se do zpětného zrcátka. Stáhl se do ulity a ukončil hovor. Když se dostali na jih od Wichity, usnul.

Mobilní telefon se ozval znovu v půl páté ráno. Byl to Matthew Bums. „Kde jste, Keithe?“ chtěl vědět.

„Zkus se trochu prospat, Matthewe. Mrzí mě, že jsem tě budil.“

„Nemůžu usnout. Tak kde jste?“

„Asi padesát kilometrů od hranic státu Oklahoma.“

„A ten tvůj kamarád je tam pořád s tebou?“

„No jasně. Zrovna teď spí. Pokud jde o mě, taky si semtam zdřímnu.“

„Mluvil jsem s Danou. Je z toho úplně vedle, Keithe. Taky z toho nemám dobrý pocit. Myslíme si, že ses tak trochu pomátl.“

„Je to docela možné. Dojímáte mě. Matthewe, uklidni se. Dělám jen to, co dělat musím, a všechny následky jsem schopen přežít. Zrovna v tuhle chvíli jsem myšlenkami u Dontého Drumma.“

„Nepřejížděj hranice státu.“

„Rozuměl jsem ti, už když jsi to říkal poprvé.“

„Sláva. Chtěl jsem si jen pojistit, aby se v protokolu objevilo, že jsem tě varoval víckrát.“

„Už si to píšu.“

„No dobře, Keithe, tak mě poslouchej. Nemáme ani tušení, co se bude dít, až dorazíte do Slone a tvůj kamarád si začne pouštět hubu na špacír. Počítám, že se kolem něj začnou rojit kamery, jako když se krkavci slítávají na mršinu. Ty se drž mimo obraz, Keithe. Snaž se moc neukazovat. Nemluv s žádnými novináři. Určitě se to bude vyvíjet jedním ze dvou možných směrů. Zaprvé, poprava se uskuteční přesně podle plánu. V takovém případě platí, žes udělal, co bylo v tvých silách, a bude načase vydat se k domovu. Boyette si může vybrat, jestli tam chce zůstat nebo se přidat a nechat se hodit zpátky. V takovém případě je docela slušná naděje, že se o tvém malém texaském dobrodružství nikdo nedozví. Druhá možnost je, že se poprava odloží. Pokud to tak dopadne, vyhrál jsi, ale nejásej. Zatímco úřady se zmocní Boyetta, ty hezky vyklouzneš z města a vrátíš se domů. Říkám to jasně?“

„Řekl bych, že ano. Mám jednu otázku: Na koho se máme obrátit, až dorazíme do Slone? Na žalobce, policii, tisk, nebo na obhájce?“

„Na Robbieho Flaka. Je to nejspíš jediný člověk, který by vás mohl vyslechnout. Policie a žalobce nemají žádný důvod, aby se Boyettem zabývali. Ti svého člověka dostali. Teď jenom čekají na popravu. Flak je asi jediný, kdo by ti snad mohl věřit, a taky jediný, kdo by kolem toho dokázal udělat patřičný rozruch. Pokud Boyette to své vyprávění předvede dobře, Flak se dokáže postarat o tisk.“

„Tak jsem si to představoval. Mám v plánu zavolat Flakovi v šest. Pochybuju, že by toho dneska moc naspal.“

„Než začneme s telefonováním, ještě si promluvíme.“

„Jak myslíš.“

„A stejně si, Keithe, pořád myslím, že ses zbláznil.“

„O tom není nejmenších pochyb, Matthewe.“

Zastrčil telefon do kapsy a o několik minut později subaru opustilo Kansas a přejelo hranice do Oklahomy. Keith jel rychlostí sto třicet kilometrů za hodinu. Kolem krku měl kněžský kolárek a přesvědčoval sám sebe, že žádný slušný policista se nebude sluhy božího na nic ptát, když jediným zločinem toho bohabojného chlapíka je překročení povolené rychlosti.

17

Drummovi strávili noc v laciném motelu na předměstí Livingstonu, sotva sedm kilometrů autem od nápravného zařízení Allana B. Polunského, kde byl Donté už sedm let zavřený. Motel nepatrně vydělával na rodinách vězňů, a to včetně dost bizarního klubu zahraničních manželek trestanců odsouzených na smrt. V průměru bylo vždy kolem dvaceti odsouzenců ženatých s Evropankami, jichž se ve skutečnosti nemohli ani dotknout. Jejich sňatek stát oficiálně neposvětil, ale páry se přesto považovaly za sezdané a chovaly se co nejvíc podle toho. Manželky si mezi sebou psaly a často společně přijížděly do Texasu navštívit své manžely. Ubytovávaly se ve stejném motelu.

Včera pozdě večer jedla taková čtveřice u stolu kousek od Drummových. Zpravidla bylo snadné je poznat, měly těžký cizí přízvuk a libovaly si v nápadném oblečení. Líbilo se jim, když je lidé poznávali. Doma to byly malé celebrity.

Donté veškeré nabídky k sňatku odmítal. V posledních dnech odmítal i smlouvy na knihy, žádosti o rozhovor a také možnost vystoupit v pořadu Fordyce – Bez pardonu!. Odmítl se setkat jak s vězeňským kaplanem, tak se svým vlastním farářem, reverendem Johnnym Cantym. Donté se k víře obrátil zády. Nechtěl mít nic společného s Bohem, kterého tak často vzývají ti zbožní křesťané, kteří jsou umanutě odhodláni Dontého zabít.

Roberta Drummová se probudila do tmy v pokoji číslo 109. Spala v posledních měsících tak málo, že ji teď únava držela při vědomí. Doktor jí na to dal nějaké prášky, ale ty měly opačný účinek, cítila se po nich podrážděná. V místnosti bylo teplo, a tak Roberta odhrnula přikrývku. V manželské posteli s ní ležela dcera Andrea, byla jen kousek od ní a vypadalo to, že spí. Synové Cedric a Marvin se ubytovali ve vedlejším pokoji. Vězeňský řád jim dovoloval, aby pobývali s Dontém v jeho poslední den od osmi ráno do poledne. Až si dají poslední sbohem, vězeňská služba ho převeze do popravčí komory v Huntsvillu.

Do osmi ráno zbývaly ještě celé hodiny.

Program byl pevně daný, všechny úkony určoval systém známý svou výkonností. Přesně v pět hodin odpoledne se bude rodina hlásit v přijímací kanceláři věznice v Huntsvillu a odtud je převezou dodávkou o malý kousek dál k popravčí komoře, kde je několik vteřin předtím, než bude jed použit, naženou do stísněné místnosti pro svědky. Uvidí odsouzeného ležet na lůžku, hadičky už bude mít zavedené do paží, poslechnou si jeho poslední slova, počkají nějakých deset minut na to, až bude oficiálně prohlášen za mrtvého, a pak rychle odejdou. Pojedou odtamtud do místního pohřebního ústavu, aby si tam vyzvedli tělo a převezli je domů.

Nemůže to být jen sen, nějaká noční můra? To tu skutečně leží ve tmě a prožívá poslední hodiny života vlastního syna? Ale ovšem. Žije v téhle noční můře už devět let, od chvíle, kdy jí řekli, že Donté byl nejen zatčen, ale že se přiznal. Ta noční můra byla kniha tlustá jako bible, v každé kapitole nová tragédie, na každé stránce zármutek a neschopnost tomu celému uvěřit.

Andrea se převalovala ze strany na stranu a laciná postel se pod ní otřásala a vrzala. Pak se zklidnila a jen těžce oddechovala.

Robertin život se změnil v nekonečnou sérií hrůz: ochromující šok, když svého synka poprvé uviděla ve vězení, v oranžových teplákách, vyděšeného, s očima široce rozevřenýma; bolestivé svírání v žaludku, když musela myslet na to, že je za mřížemi, zamčený se zločinci a odloučený od rodiny; naděje ve spravedlivý proces, které vedly jen ke zděšení, když zjistila, že ke spravedlnosti má nesmírně daleko; hlasitý a nepotlačitelný nářek při oznámení rozsudku smrti; poslední pohled na syna, jak ho tlustí bachaři, samolibě pyšní na svou práci, vyvádějí ze soudní síně; nekonečná odvolání a slábnoucí naděje na úspěch; bezpočet návštěv v oddělení s celami smrti, kde se musela dívat, jak se silný a zdravý mladík pomalu rozpadá. Postupně přišla o přítelkyně a bylo jí to vlastně docela jedno. Některé z nich příliš nedůvěřovaly tvrzením o chlapcově nevině. Jiné unavily hovory, jež se točily výhradně kolem jejího syna. Jenže ona tím byla pohlcena a jinak neměla o čem mluvit. Jak by mohl kdokoliv jiný vědět, co v takové situaci prožívá matka?

A ta noční můra nikdy neskončí. Ani dnes, kdy ho stát Texas přece jen nakonec popraví. Ani příští týden, až ho pohřbí. Ani někdy v budoucnu, ve chvíli, kdy pravda konečně vyjde najevo – pokud k tomu vůbec někdy dojde.

Hrůzy narůstaly a mnohokrát se stalo, že si Roberta Drummová nebyla jistá, jestli bude mít dost sil, aby vůbec vstala z postele. Strašlivě ji unavovalo předstírat, že sil má pořád dost.

„Jsi vzhůru, mami?“ zeptala se Andrea tiše.

„Dobře víš, že jsem, zlatíčko.“

„Spala jsi alespoň trochu?“

„Ne, mám dojem, že ne.“

Andrea odkopla přikrývku a protáhla si nohy. V pokoji byla velmi hustá tma, protože zvenku sem nepronikalo žádné světlo. „Je půl páté, mami.“

„Nevidím na hodinky.“

„Moje svítí ve tmě.“

Andrea byla jediným potomkem v rodině Drummových, který dosáhl vysokoškolského vzdělání. Pracovala v mateřské školce v jednom menším městečku poblíž Slone. Měla manžela a toužila být doma v posteli, co nejdál od Livingstonu v Texasu. Zavřela oči ve snaze znovu usnout, ale uběhlo jen pár vteřin a už zase zírala do stropu. „Mami, musím ti něco říct.“

„O co jde, zlatíčko?“

„Nikdy jsem to nikomu neřekla a nikdy to taky neudělám. Je to jako břímě, které už s sebou vláčím hrozně dlouho a chci, abys o tom věděla, než Dontého oddělají.“

„Poslouchám.“

„Krátce po procesu, potom, co ho odsoudili, jsem měla takové období, kdy jsem o jeho verzi začala pochybovat. Myslím, že jsem hledala nějaký důvod, abych mu mohla nevěřit. To, co tam říkali, dávalo svým způsobem smysl. Dokázala jsem si představit, jak se Donté s tou holkou tahá, jak mají strach, že je někdo přistihne, uměla jsem se vžít do toho, že ona s tím chce přestat a on jí to nechce dovolit. Klidně mohl tu noc vyklouznout z domu, když jsem spala. A když jsem u soudu slyšela o jeho doznání, musím přiznat, že mi z toho bylo všelijak. Její tělo se nenašlo, ale jestli ho opravdu hodil do řeky, je docela možné, že už se vůbec nikdy nenajde. Snažila jsem se, aby všechno, co se stalo, dávalo nějaký smysl. Chtěla jsem věřit, že systém, ve kterém žijeme, není tak dokonale prohnilý. A tak jsem sama sebe přesvědčila, že je Donté s největší pravděpodobností vinen, že nejspíš dostali správného člověka. Pořád jsem mu psala, jezdila jsem ho sem navštěvovat a tak vůbec, ale byla jsem přesvědčená, že to má na svědomí. Je to divné, ale jaksi jsem se díky tomu nějaký čas cítila líp. Vydrželo mi to několik měsíců, možná celý rok.“

„A co tě přimělo změnit názor?“

„Robbie. Vzpomínáš si, jak jsme jeli do Austinu na to odvolací líčení?“

„Samozřejmě.“

„Mohlo to být tak asi rok po procesu.“

„Přesně tak, zlatíčko.“

„Seděli jsme v té obrovské soudní síni, dívali se na těch devět soudců, všichni byli bílí, všichni vypadali tak důležitě v těch černých hábitech s neústupně zamračenými pohledy a nóbl vystupováním, a naproti přes místnost seděla Nicolina rodina s tou jejich chvástavou matkou, a Robbie vstal a začal se za nás bít. Byl tak dobrý. Probral celý proces a předvedl, na jak chatrných důkazech stál. Žalobce a soudkyni úplně znemožnil. Ničeho se nebál. Napadl i to přiznání. A poprvé taky poukázal na to, že ho policie neseznámila s anonymním telefonátem, v němž zaznělo, že to udělal Donté. To mnou otřáslo. Jak mohly policie a žaloba zatajit důkaz? Jenže soud to nezajímalo. Vzpomínám si, jak jsem sledovala Robbieho vášnivý zápas a najednou mi došlo, že tenhle právník, ten běloch z bohaté čtvrti ve městě, ani trochu nepochybuje o tom, že můj bratr je nevinný. A v tu chvíli jsem mu na místě uvěřila. A hrozně jsem se styděla za to, že jsem o Dontém pochybovala.“

„To se nic neděje, zlatíčko.“

„Neříkej to, prosím tě, nikomu.“

„Neřeknu. Své mámě můžeš věřit, to přece víš.“

Posadily se, přesunuly se na okraj postele, vzaly se za ruce a opřely se čely o sebe. „Chceš si poplakat, nebo se chceš raději modlit?“ zeptala se Andrea.

„Modlit se budeme moct později, ale plakat ne.“

„Správně. Tak si pořádně popláčeme.“

Když se přiblížili k Oklahoma City, dostali se do dopravního ruchu, který začíná před rozedněním. Boyette měl čelo přitisknuté na boční okénko a otevřenými ústy bezmocně slintal. Dřímal už druhou hodinu a Keith byl šťastný, že si může užívat samoty. Už předtím zastavil kousek od státní hranice, aby si dopřál kelímek kávy, příšerně odporného nápoje z automatu, který by za normálních okolností vylil do dřezu. Ale co kávě chybělo na vůni, to doháněla množstvím kofeinu, a tak teď Keith seděl jak na tmí, v hlavě mu hučelo a rychlost udržoval přesně dvanáct kilometrů za hodinu nad stanoveným omezením.

Na poslední zastávce ho Boyette požádal o pivo. Keith odmítl a koupil mu láhev vody. Za Edmontem si našel bluegrassovou stanici a teď ji měl tiše puštěnou. V půl šesté zavolal Daně, ale moc toho nenamluvili. Kousek na jih od Oklahoma City se Boyette s trhnutím probudil z dřímoty a poznamenal: „Vypadá to, že jsem odpad.“

„To tedy ano.“

„Pastore, ty prášky, co beru, mají fakt hroznej vliv na měchýř. Mohli bysme udělat kratičkou zastávku?“

„Jistě,“ přikývl Keith. Co jiného měl taky říct? Jedním okem sledoval hodinky. Dálnici by měli opustit někde na sever od texaského Dentonu a vydat se po okresce na východ. Keith neměl ani tušení, jak dlouho jim to bude trvat. Odhadoval, že v nejlepším případě by mohli dorazit do Slone mezi dvanáctou a jednou hodinou. Takovéhle kratičké zastávky jim v dodržení času pochopitelně nepomůžou.

Zastavili v Normanu a nakoupili další zásobu kávy a vody. Zatímco Keith chvatně doplňoval benzin, Boyette si dopřál dvě cigarety, rychle do sebe nasával kouř a zase ho vyfukoval, jako by to bylo jeho poslední pokouření. O patnáct minut později už byli zpátky na mezistátní dálnici 1-35 a řítili se rovinatou oklahomskou krajinou na jih.

Jako sluha Boží se Keith cítil povinován alespoň prozkoumat otázky víry. „Mluvil jste o dětství, Travisi, a už se k němu ani nemusíme vracet,“ začal tak trochu váhavě. „Ale jen tak ze zvědavosti by mě zajímalo, jestli jste jako dítě někdy přišel do styku s církví nebo s nějakým knězem.“

Cukání v obličeji se vrátilo. A s ním zadumané prodlevy v odpovědích. „Ne,“ prohlásil Boyette a nějakou chvíli se zdálo, že to bude všechno. Pak dodal: „Nevím, že by matka kdy páchla do kostela. Ona se s příbuznejma moc nestýkala. Mám dojem, že se za ni styděli, tak se jim vyhejbala. A Darrell určitě víře moc nedal. To strejda Chett byl hodně nábožnej, ale stejně jsem si jistej, že se smaží v pekle.“

Keith vycítil příležitost: „Takže věříte v peklo?“

„Asi jo. Věřím, že po smrti všichni někam přijdeme, a neumím si představit, že my dva bysme se dostali na stejný místo. Vy jo, pastore? Heledte, já strávil většinu života v base a věřte mi, lidstvo má spoustu druhů a některý ani nejsou lidi. Ty lidi se prostě narodili zlí. Jsou zkažený, nemaj duši, jsou to šílenci, kterejm není pomoci. Až umřou, musej se dostat na nějaký hodně špatný místo.“

Ironie té situace byla téměř komická. Vrah a mnohonásobný pachatel znásilnění pohrdá krutými lidmi.

„Měli jste doma bibli?“ zeptal se Keith ve snaze vyhnout se obloukem otázce odporných zločinů.

„Nikdy jsem ji tam nezahlíd. Ale pokud jde o knihy, moc jsem se jim nikdy nevěnoval. Já výrost na pornu, pastore, na pornu, který do mě cpal strejda Chett a který měl schovaný pod Darrellovou postelí. To byla moje dětská četba.“

„Věříte v Boha?“

„Heledte, pastore, o Bohu, Ježíšovi, spasení a podobnejch věcech se nebavím. To jsem v lapáku poslouchal v jednom kuse. Spousta chlapů se skutečně obrátí na víru, když za nima zapadne vězeňská brána a oni začnou listovat v bibli. Počítám, že některý to myslej vážně, ale taky to dobře zní při projednávání žádosti o předčasný propuštění. Ale mě na to nikdy neužil.“

„A jste připraven zemřít, Travisi?“

Pauza. „Koukněte, pastore, je mi čtyřiačtyřicet a celej můj život je jedno veliký železniční neštěstí. Už mě nebaví žít v base. Už mě nebaví žít s vinou, kterou mám na svědomí. Už mě nebaví poslouchat lítostivý hlasy lidí, kterejm jsem ublížil. Už mě prostě do prdele spousta věcí nebaví, pastore, je vám to jasný? Omlouvám se za ty výrazy. Už mě nebaví žít jako nějakej úchyl na okraji společnosti. Už mám prostě všeho plný zuby. Jsem na ten svůj nádor hrdej, jasný? Je těžký tomu uvěřit, ale když mi zrovna nemorduje lebku, mám tu prokletou věc rád. Říká mi, co mě čeká. Mý dny jsou sečtený a mě to ani trochu netrápí. Už nikomu dalšímu neublížím. Nikomu nebudu chybět, pastore. Kdybych neměl ten nádor, vzal bych si flašku vodky a pikslu prášků a odporoučel bych se navěky. Nakonec to můžu udělat kdykoliv.“

Tím skončila zásadní diskuse o víře. Než se Keith opět ozval, ujeli nějakých patnáct kilometrů. „O čem byste si rád povídal, Travisi?“ zeptal se.

„O ničem. Chci tu jen tak sedět, čučet na cestu a o ničem nepřemejšlet.“

„To mi taky vyhovuje. Máte hlad?“

„Ne, díky.“

Robbie vyšel z domu v pět hodin ráno a vydal se po městském okruhu do kanceláře. Okénka vozu měl stažená, aby cítil kouř. Oheň se už dávno podařilo dostat pod kontrolu, ale pach čerstvě zuhelnatělého dřeva visel nad Slone jako hustý mrak. Bylo naprosté bezvětří. V centru města uzavřeli vyděšení policisté ulice a odkláněli dopravu od Prvního baptistického kostela. Robbie věnoval jeho kouřícím troskám, osvětlovaným blikavými světly hasičských vozů a sanitek, jen letmý pohled. Projížděl zadními uličkami, a když zaparkoval před starou nádražní budovou a vystoupil z auta, pach byl stále ještě pronikavý a čerstvý. Až se celý Slone probudí, přivítá ho všudypřítomná vůně podezřelého ohně. A každého jistě nevyhnutelná otázka: vzplanou i další požáry?

Přijížděli zaměstnanci jeho kanceláře, všichni nevyspalí a netrpěliví, aby už věděli, jestli den přinese nějaký dramatický obrat, který vývoj událostí odkloní od závěru, k němuž vše směřuje. Shromáždili se ve velké zasedací místnosti kolem dlouhého stolu, na němž se ještě povalovaly zbytky po včerejším večeru. Carlos posbíral prázdné krabice od pizzy a pivní láhve, zatímco Samanta Thomasová servírovala kávu a obložené housky. Robbie se snažil nepůsobit poraženeckým dojmem, a tak přehrál celé partě svůj hovor s Fredem Pryorem o podloudně získané nahrávce ze striptýzového klubu. Pryor sám zatím nedorazil.

Začal zvonit telefon. Nikdo ho nechtěl zvednout. Sekretářka z recepce ještě nebyla na svém místě. „Zmáčkněte někdo vypínání zvonění!“ vyštěkl Robbie a přístroj přestal zvonit.

Aaron Rey chodil z místnosti do místnosti a vyhlížel z oken. Televize běžela, ale měla ztlumený zvuk.

Do konferenčního sálu vešla Bonnie a oznámila: „Robbie, právě jsem prošla telefonní vzkazy za uplynulých šest hodin. Nic důležitého. Jen pár vyhrožování smrtí a několik buranů, kteří jsou šťastní, že velký den konečně nastal.“

„Od guvernéra nikdo nevolal?“ zeptal se Robbie.

„Zatím ne.“

„To se divím. Určitě celou noc nespal jako většina z nás.“

Keith si nakonec přece jen vykoledoval pokutu za nepřiměřenou rychlost a díky ní bude zbytek života přesně vědět, co dělal v půl šesté ráno ve čtvrtek 8. listopadu 2007. Místo, kde se nacházel, není tak úplně jasné, jelikož v dohledu nebylo jediné město. Jen dlouhý, úplně prázdný pás 1-35 někde v Oklahomě, na sever od Ardmoru.

Dopravní policista se schovával ve skupince stromů ve středním pruhu, a sotva ho Keith zahlédl a podíval se na tachometr, věděl, že má průšvih. Dupl na brzdu, výrazně zpomalil a několik vteřin čekal. Když se objevila modrá blikající světla, Boyette poznamenal: „A do prdele.“

„Dávejte si pozor na jazyk,“ napomenul ho Keith, přišlápl brzdu a honem zamířil na krajnici.

„Můj jazyk je v tuhle chvíli to nejmenší, co by nás mělo trápit. Co mu řeknete?“

„Že mě to mrzí.“

„Co když se zeptá, co tady děláme?“

„Jedeme po dálnici, možná trochu moc rychle, ale jinak jsme v pořádku.“

„Třeba bych mu měl radši říct, že zdrhám před podmínkou a že vy jste řidič, kterýho jsem unes.“

„Vykašlete se na to, Travisi.“

Nedalo se ovšem přehlídnout, že Travis vypadal přesně jako člověk, který utíká před spravedlností. Jako by si ho na tu roli vybral nějaký režisér. Keith zastavil, vypnul motor, narovnal si kněžský kolárek, aby se ujistil, že je pořádně vidět, a prohlásil: „Vy neřeknete ani slovo, Travisi. Mluvit budu jenom já.“

Jak čekali na velmi odhodlaného a cílevědomého policistu, Keith dokázal sám sebe pobavit zjištěním, že tu sedí v autě u silnice, je namočený ne do jednoho, ale hned do dvou trestných činů a z nějakého zcela nepředstavitelného důvodu si za společníka vybral sériového vraha, který má na svědomí navíc i řadu znásilnění. Podíval se na Travise a poznamenal: „Mohl byste schovat to tetování?“ Bylo na levé straně krku, taková pokroucenina, které mohl rozumět snad jen úchylák. A nikdo jiný ji taky nemohl nosit s pýchou.

„Co když se mu tetování líbí?“ namítl Travis a ani se nepokusil upravit si límec košile.

Policista rozvážně dokráčel, vše prozkoumal dlouhou baterkou, a když se ujistil, že situace vypadá zcela bezpečně, stroze pozdravil: „Dobrejtro.“

„Dobré jitro,“ odpověděl Keith a vzhlédl k němu. Podal mu řidičský průkaz, technický průkaz a potvrzení o zaplacení pojištění.

„Vy jste farář?“ Znělo to trochu jako obvinění. Keitha napadlo, že v jižní Oklahomě nebude příliš mnoho katolíků.

„Jsem luteránský duchovní,“ odpověděl s vřelým úsměvem. Dokonalá ukázka klidu a občanské ctnosti.

„Luterán?“ zabručel policista, jako by to bylo ještě horší než být katolík.

„Ano, pane.“

Policista si důkladně posvítil na řidičský průkaz. „Tak heledte, reverende Schroedere, jel jste rychlostí sto pětatřicet kilometrů za hodinu.“

„Ano, pane, mrzí mě to.“

„Tady je omezení na sto dvacet. Kam máte tak naspěch?“

„Vlastně ani nikam nespěchám. Jen jsem nedával pozor.“

„Kam máte namířeno?“

„Co je vám do toho?“ chtěl Keith odseknout. Ale místo toho rychle řekl: „Do Dallasu.“

„Mám v Dallasu kluka,“ sdělil mu policista, jako by na tom nějak záleželo. Vrátil se ke svému vozu, nasedl, bouchl dveřmi a dal se do vyplňování formulářů. Modrá světla rozrážela ustupující temnotu.

Když se hladina adrenalinu snížila a Keitha začalo čekání otravovat, rozhodl se, že musí ten čas nějak využít. Zavolal Matthewu Bumsovi, který vypadal, že celou dobu drží mobil v ruce. Keith mu vyložil, kde je a co zrovna prožívá, a dalo mu hodně práce přesvědčit Matthewa, že jde skutečně jen o běžnou pokutu za nepřiměřenou rychlost. Matthewovu nepřiměřenou reakci nakonec dokázali nějak zvládnout a shodli se na tom, že okamžitě začnou volat Robbieho Flaka.

Konečně se policista vrátil. Keith podepsal stvrzenku, dostal zpátky doklady, ještě jednou se omluvil a po osmadvaceti minutách zdržení se opět ocitli na cestě. Boyettovu přítomnost nikdo ani nezaznamenal.

18

Kdysi, v minulosti dnes již zastřené mlhou, Donté spolehlivě znal přesný počet dní, které strávil v cele číslo 22F v oddělení s odsouzenými na smrt v Polunského vězeňském zařízení. Většina vězňů si vedla nějaký kalendář. Ale pak to Donté přestal počítat, a to ze stejného důvodu, z jakého ztratil zájem o čtení, psaní, cvičení, jídlo, holení, sprchování, snahu navazovat kontakt s ostatními odsouzenci a poslouchat bachaře. Dokázal spát a snít, a když to bylo třeba, použil toaletu. Ale kromě toho nebyl schopen a ani ochoten se o cokoliv pokoušet.

„Dneska máš svůj velkej den, Donté,“ prohlásil dozorce, když postrkoval do cely tác se snídaní. Zase placky a jablečný džus. „Jak se cejtíš?“

„Jde to,“ zamumlal Donté. Mluvili spolu úzkou štěrbinou v kovových dveřích.

Dozorce sě jmenoval Mouše a byl to drobný černoch, jeden z těch snesitelnějších. Mouše šel dál a nechal Dontého zírat na jídlo. Donté se ničeho ani nedotkl. O hodinu později byl Mouše zpátky. „Ale no tak, Donté, musíš přece jíst.“

„Nemám hlad.“

„A co bude s posledním jídlem? Už jsi přemýšlel, co si dáš? Za pár hodin si ho budeš muset objednat.“

„Co je tak dobrý?“ zeptal se Donté.

„Mám dojem, že jako poslední jídlo není dobrý vůbec nic, ale tady se říká, že chlápci se většinou cpou jak koně. Stejk, brambory, treska, garnáty, pizza, všechno, co budeš chtít.“

„Co takhle studený nudle a vařená podrážka jako každej den?“

„Všechno, co budeš chtít, Donté.“ Mouše se naklonil o pár centimetrů blíž ke dveřím a tlumeným hlasem dodal: „Donté, myslím na tebe, slyšíš?“

„Dík, Mousi.“

„Budeš mi chybět, Donté. Seš dobrej kluk.“

Dontého pobavila představa, že by někomu v oddělní s celami smrti mohl chybět. Nic ale neřekl a Mouše šel dál.

Donté dlouho seděl na kraji vězeňského lůžka a zíral na kartónovou krabici, kterou mu včera přinesli. Úhledně do ní složil své osobní věci – tucet brožovaných knížek, žádnou z nich už roky nečetl, dva poznámkové bloky, obálky, slovník, bibli, kalendář na rok 2007, taštičku na zip, v níž měl peníze, 18 dolarů a 40 centů, dvě tuňákové konzervy, balíček žluklých sladkostí z kantýny a rádio, na které bylo možné chytit jen křesťanské vysílání z Livingstonu a pak jednu country stanici z Huntsvillu. Vzal do ruky jeden z bloků, sáhl po tužce a začal počítat. Chvíli mu to trvalo, ale nakonec dospěl k výsledku, který považoval za docela přesný.

Sedm let, sedm měsíců a tři dny v cele 22F – celkem tedy 2771 dnů. Předtím strávil asi čtyři měsíce ve staré cele smrti v Ellisu. Zatkli ho 22. prosince 1998 a od té doby byl pořád ve vězení.

Téměř devět let za mřížemi. Byla to celá věčnost, ale jinak nijak působivé číslo. O čtverý dveře dál seděl Oliver Tyree, kterému bylo čtyřiašedesát, v cele smrti seděl jednatřicátý rok a datum popravy stále neměl v kalendáři. Dál tam bylo několik veteránů s dvacetiletým pobytem v base na krku. Ale časy se začaly měnit. Na ty, kdo přicházeli nově, se vztahovala jiná pravidla. Lhůty pro podávání odvolání měli daleko drsnější. Vězni odsouzení k smrti po roce 1990 čekali na popravu v průměru deset let. Nejkratší dobu v celé federaci.

V prvních letech strávených v cele 22F čekal Donté vytrvale na každou zprávu od soudu. Vypadalo to, že tam pracují vskutku hlemýždím tempem. A pak bylo najednou po všem, už nezbývala žádná dovolání, která by bylo možné podat, už nebyl nikde žádný soudce ani paragraf, na nějž by Robbie mohl zaútočit. Když se za touto etapou dnes ohlížel, měl Donté pocit, že odvolání jen tak proplouvala kolem něj. Natáhl se na lůžko a pokusil se usnout.

Člověk počítá dny a sleduje, jak ubíhají roky. Člověk si říká, že by bylo lepší umřít, a sám sobě to věří. Člověk by se radši podíval smrti zpříma do očí a oznámil jí, že je připraven jít, protože ať už ho na druhé straně čeká cokoliv, musí to být lepší než pomalu stárnout v téhle kleci o velikosti dvakrát tři metry, kde si ani není s kým promluvit. Člověk má stejně pocit, že je přinejmenším napůl mrtvý. Tak si prosím vezměte i tu druhou půlku.

Člověk vidí desítky lidí, jak je odvádějí a už je nikdy nepřivedou zpátky, a tak nějak přistoupí na skutečnost, že si jednoho dne přijdou i pro něj. Člověk není nic jiného než laboratorní krysa, tělo, které má posloužit jako důkaz, že pokus vyšel. Oko za oko, každé zabití je potřeba pomstít. Stačí zabít dost lidí a lidi přistoupí na to, že zabíjení je správné.

Člověk počítá dny a pak mu najednou ani jeden nezbývá. Přijde poslední ráno a člověk se sám sebe ptá, jestli je na to opravdu připraven. Sbírá odvahu, ale kuráže se nedostává.

Když to přijde, nikdo ve skutečnosti nechce umřít.

Pro Reevu to byl také velký den, a aby ukázala světu, jak moc trpí, pozvala pořad Fordyce – Bez pardonu! ještě jednou k sobě domů, tentokrát na snídani. Ve svém nejslušivějším kalhotovém kostýmu připravila vejce se slaninou a posadila se ke stolu s Willisem a jejich dvěma dětmi, Chadem a Marií, jimž nechybělo mnoho do osmnácti let. Ani jeden z téhle čtveřice nestál o těžkou snídani. Nejraději by dneska jídlo úplně vynechali. Jenže televizní kamery běžely, a tak členové rodiny jedli a bavili se přitom o požáru, který zničil jejich milovaný kostel, požáru, jenž stále ještě doutnal. Otřáslo to jimi a byli rozzlobení. Byli si jisti, že oheň byl založen záměrně, ale dokázali se ovládnout a nikoho ze zločinu žhářství přímo neobvinili – ne na kameru. Mimo záznam prostě s jistotou věděli, že požár založili ti černí hajzlové. Reeva byla členkou farnosti přes čtyřicet let. V kostele si brala oba své manžele. Chad, Marie i Nicole tam byli pokřtěni. Wallis tam sloužil jako jáhen. Byla to tragédie. Postupně se propracovali k důležitějším tématům. Shodli se na tom, že je to smutný den, smutná záležitost. Smutná, ale nevyhnutelná. Na tenhle den čekali téměř devět let, na to, až spravedlnost konečně zavítá do jejich rodiny a taky, to je samozřejmé, do celého Slone.

Seana Fordyce stále ještě zaměstnávala jedna komplikovaná poprava na Floridě, ale dal si záležet na tom, aby tu jeho plány všichni znali. Později odpoledne dorazí soukromým letadlem na letiště v Huntsvillu, aby udělal s Reevou rozhovor, než se ona stane svědkem popravy. A bude tam stále, až už bude po všem.

Nahrávání snídaně bez moderátora běželo nevzrušeně dál. Asistent produkce povzbuzoval členy rodiny nahrávkami typu „Nemáte pocit, že smrtící injekce je příliš milosrdná?“ Reeva si to zcela jistě myslela. Wallis jen něco zabručel. Chad žvýkal slaninu. Marie, upovídaná po matce, prohlásila mezi jednotlivými sousty, že Drumm by měl umírat v tak strašných bolestech jako Nicole.

„Myslíte, že popravy by měly být veřejně?“ Otázka vzbudila kolem stolu rozporné reakce.

„Odsouzenec má právo na poslední slova. Kdybyste je mohli pronést místo něj, co byste řekli?“ Reeva, s plnými ústy, propukla v pláč a zakryla si oči. „Proč, ach Bože, proč?“ kvílela. „Proč jsi mi vzal moji holčičku?“

„Tohle Seana nadchne,“ zašeptal asistent kameramanovi. Oba potlačili úsměv.

Reeva se vzpamatovala a rodina dál zápasila se snídaní. V jeden okamžik se Reeva obrátila na manžela, který za celou dobu skoro nepromluvil, a vyštěkla: „Wallisi! Na co myslíš?“ Wallis pokrčil rameny, jako by nemyslel vůbec na nic.

Shodou okolností se ve chvíli, kdy uklízeli ze stolu, stavil bratr Ronnie. Byl celou noc vzhůru, sledoval, jak jeho kostel hoří, a teď se potřeboval prospat. Jenže Reeva a její rodina ho také potřebovaly. Vyptávali se ho na požár. Vypadal přiměřeně zdrceně. Přesunuli se do zadní části domu, do Reevina pokoje, a posadili se tam kolem konferenčního stolku. Vzali se za ruce a bratr Ronnie odříkal modlitbu. S patřičnou snahou o dramatický účinek a s kamerou půl metru od hlavy prosil Pána, aby dal rodině sílu a odvahu projít vším, co ji v tento těžký den čeká. Děkoval Pánu za spravedlnost. Pomodlil se za kostel a členy své farnosti.

O Dontém Drummovi nebo jeho rodině se ani nezmínil.

Po dobré desítce pokusů, které skončily v hlasové schránce, se v telefonu konečně ozvala živá osoba. „Flakova právní kancelář,“ řekla.

„Robbieho Raka prosím,“ vyhrkl honem Keith a narovnal se. Boyette se obrátil a podíval se na něj.

„Pan Flak má jednání.“

„O tom v nejmenším nepochybuju. Poslyšte, tohle je velmi důležité. Jmenuju se Keith Schroeder a jsem luteránský kněz z Topeky v Kansasu. Včera jsem s panem Flakem mluvil. Zatímco spolu mluvíme, jedu do Slone a mám s sebou, tady v autě, muže, který se jmenuje Travis Boyette. Pan Boyette znásilnil a zabil Nicole Yarberovou a ví, kde je pohřbené její tělo. Vezu ho do Slone, aby tam mohl svůj příběh převyprávět. Proto je bezpomínečně nutné, abych mohl s Robbiem Flakem promluvit. A to hned.“

„Aha, ovšem. Můžu náš hovor na chvíli přerušit?“

„V tom vám nemůžu nijak zabránit.“

„Jen na okamžik.“

„Pospěšte si, prosím.“

Žena zmáčkla tlačítko na dočasné přerušení telefonátu. Vstala od stolu u vchodu do kanceláře a spěchala přes celou nádražní budovu do míst, kde se scházel celý tým. Robbie seděl v kanceláři s Fredem Pryorem. „Robbie, tohle si budeš muset poslechnout,“ prohlásila a její hlas i výraz její tváře nepřipouštěly žádnou diskusi. Sešli se v zasedací místnosti a tam se všichni nahrnuli k reproduktoru. Robbie stiskl tlačítko a ohlásil se: „Tady Robbie Flak.“

„Pane Flaku, tady je Keith Schroeder. Včera odpoledne jsme spolu mluvili.“

„Ach ano, vy jste reverend Schroeder, je to tak?“

„Ano, ale říkejte mi Keith, prosím.“

„Máme vás puštěného na hlasitý odposlech. Nevadí vám to? Mám tu všechny své spolupracovníky a pár lidí navíc. Dohromady to vidím na deset lidí. Nevadí vám to?“

„Vůbec ne, je mi to jedno.“

„A máme puštěné nahrávání, to taky můžeme?“

„Ano, dobře, ještě něco? Heledte, jedeme celou noc a ve Slone bychom měli být někdy kolem poledne. Travise Boyetta mám s sebou a je připraven vám svůj příběh převyprávět.“

„Řekněte nám něco o Travisovi,“ vyzval Robbie Keitha. Kolem stolu byl naprostý klid, nikdo ani nedýchal.

„Je mu čtyřiačtyřicet let, narodil se v Joplinu v Missouri, je to recidivista a sexuální násilník registrovaný nejméně ve čtyřech státech.“ Keith se podíval na Boyetta, ale ten zíral nepřítomně ven okénkem u spolujezdce, jako by byl někde jinde. „Místo jeho posledního pobytu byla věznice v Lansingu v Kansasu a teď se připravuje na podmínečné propuštění. V době zmizení Nicole Yarberové pobýval ve Slone, bydlel v motelu Rebel Motor Inn. Jsem si jist, že víte, kde to je. V lednu 1999 byl zatčen za řízení pod vlivem alkoholu. Kopie protokolu o jeho zatčení je k dispozici.“

Carlos a Bonnie bušili do klávesnic svých notebooků jako o život, pročesávali internet a snažili se vydolovat z něj něco o Keithu Schroederovi, Travisi Boyettovi a zatčení ve Slone.

„Když Dontého Drumma zatkli, ve skutečnosti zrovna seděl ve Slone ve vězení,“ pokračoval Keith. „Boyette složil kauci, pustili ho z vězení a vypadl z města. Přesunul se do Kansasu, znásilnil tam další ženu, nechal se chytit a zrovna mu končí další trest.“

Nad stolem došlo k výměně významných pohledů. Všichni si oddechli. „Proč o tom teď mluví?“ zeptal se Robbie a naklonil se blíž k reproduktoru.

„Umírá,“ odpověděl Keith bez obalu, jelikož měl pocit, že v téhle fázi není potřeba hledat opatrné výrazy. „Má nádor na mozku, glioblastom, stupeň čtyři, neoperovatelný. Podle jeho slov mu doktoři řekli, že před sebou nemá ani rok života. Říká, že chce jednou udělat to, co se patří. Když byl ve vězení, ztratil představu o tom, jak se Drummův případ vyvíjí. Prý si myslel, že úřady v Texasu musí přece jednoho dne zjistit, že dostali nesprávného člověka.“

„Ten chlápek je teď s vámi ve voze?“

„Ano.“

„Může náš hovor slyšet?“

Keith řídil levou rukou a mobilní telefon držel v pravé. „Ne,“ odpověděl.

„Kdy jste se s tím chlápkem seznámil, Keithe?“

„V pondělí.“

„Věříte mu? Kdyby to skutečně byl mnohonásobný násilník a sériový vrah, měl by víc důvodů lhát než mluvit pravdu. Jak víte, že má na mozku nádor?“

„Ověřil jsem si to. Je to pravda.“ Keith se ohlédl po Boyettovi, jenž stále nepřítomně zíral z okénka. „Myslím, že je to všechno pravda.“

„Co chce?“

„Zatím nic.“

„Kde v tuhle chvíli jste?“

„Na mezistátní pětatřicítce, nedaleko texaské hranice. Jak to probíhá, Robbie? Je nějaká naděje, že by se poprava dala zarazit?“

„Vždycky je nějaká naděje,“ odpověděl Robbie a zadíval se do očí Samantě Thomasové. Pokrčila rameny, přikývla, bylo to takové chabé „možná“.

Robbie si zamnul ruce a pokračoval: „Dobře, Keithe, takže budeme to muset udělat následovně. My se musíme setkat s Boyettem a položit mu spoustu otázek. Když se to bude všechno dobře vyvíjet, připravíme mu k podpisu úplné doznání a podáme žádost o odvolání popravy. Máme trochu času, ale ne moc.“

Carlos podal Samantě Boyettovu fotografii, kterou se mu právě podařilo vytisknout z webové stránky ředitelství nápravných zařízení v Kansasu. Samanta ukázala na vytištěný obličej a zašeptala: „Zkus ho dostat k telefonu.“

Robbie přikývl a řekl: „Keithe, rád bych si promluvil přímo s Boyettem. Můžete mi ho dát k telefonu?“

Keith spustil ruku s mobilem a řekl: „Travisi, to je ten advokát. Chce s vámi mluvit.“

„To se mi nezdá,“ poznamenal Boyette.

„Proč ne? Jedeme přece do Texasu, abychom si s tím člověkem promluvili, a tady ho máme.“

„Ne. Budu s ním mluvit, až tam dorazíme.“

Boyettův hlas bylo v reproduktoru jasně slyšet. Robbiemu i ostatním přítomným se ulevilo, když zjistili, že s Keithem v autě skutečně ještě někdo jede. Třeba to nakonec není nějaký pošuk, který si s nimi zahrává za pět minut dvanáct.

„Kdybychom s ním mohli promluvit hned,“ naléhal Robbie, „mohli bychom začít pracovat na tom doznání. To by nám ušetřilo dost času, stejně ho tak jako tak moc nemáme.“

Keith to přetlumočil Boyettovi a jeho reakce byla alarmující. Horní polovinou těla se muž prudce naklonil dopředu a oběma rukama se chytil za hlavu. Snažil se potlačit ječení, ale přesto z něj vylétlo hlasité „áááááá!“ následované hrdelním chrčením, které působilo dojmem, že muž v úděsných bolestech umírá.

„Co to bylo?“ zeptal se Robbie.

Keith řídil, k tomu mluvil do telefonu a náhle jeho pozornost upoutal další záchvat. „Zavolám vám za chvíli,“ oznámil úsečně a ukončil hovor.

„Dělá se mi zle,“ oznámil Boyette a sáhl po klice ode dveří. Keith dupl na brzdy a zahnul se subaru na krajnici. Návěs s přívěsem, který jel za nimi, udělal kličku a začal troubit. Konečně se jim podařilo zastavit a Boyette si rozepjal bezpečnostní pás. Sotva se uvolnil, vyklonil se z pootevřených dveří a začal zvracet. Keith vystoupil, došel k zadnímu nárazníku a rozhodl se, že se nebude dívat. Boyette dlouho dávil, a když bylo konečně po všem, Keith mu podal láhev s vodou. „Potřebuju si lehnout,“ cedil Boyette mezi zuby a lezl na zadní sedadlo. „Hlavně s tou károu nehýbejte,“ nařizoval. „Pořád ještě je mi šoufl.“

Keith poodešel o pár metrů a zavolal manželce.

Po dalším hlasitém záchvatu dávení a zvracení to začalo vypadat, že se Boyettův stav začíná zklidňovat. Vrátil se na přední sedadlo, dveře u sedadla spolujezdce nechal otevřené a jednu nohu měl vystrčenou ven.

„Potřebujeme se zase vydat na cestu, Travisi. Do Slone je pořád ještě dost daleko.“

„Ještě minutku, ano? Ještě nejsem tak úplně srovnanej.“ Mnul si spánky a jeho hladká lebka působila dojmem, že praskne. Keith ho chvíli pozoroval, ale měl nepříjemný pocit z toho, že se dívá na takové utrpení. Obešel zvratky na zemi a opřel se o kapotu auta.

Zazvonil telefon. Byl to Robbie. „Co se stalo?“ zeptal se.

Robbie v tu chvíli seděl u konferenčního stolu a kolem sebe měl snad všechny zaměstnance své kanceláře. Carlos už pracoval na doznání. Bonnie našla záznamy o Boyettově uvěznění ve Slone a teď se snažila zjistit, který právník ho zastupoval. V půl osmé dorazila Kristi Hinzeová a rychle jí došlo, že promeškala pěkné pozdvižení. Marta Handlerová zuřivě bušila do klávesnice další pokračování svého seriálu o popravě. Aaron Rey a Fred Pryor se bezcílně potulovali po nádražní budově, lili do sebe jeden kelímek kávy za druhým a nervózně sledovali všechny dveře a okna. Slunce ale bylo díkybohu dost vysoko, takže teď už popravdě řečeno žádné problémy neočekávali. Alespoň ne tady, v kanceláři.

„Má ty hrozné záchvaty,“ vysvětloval Keith, zatímco se kolem něj přehnal dlouhý tahač a poryv vzduchu mu pročísl vlasy. „Myslím, že za to může ten nádor, ale když ho to chytne, jde z toho docela hrůza. Uplynulých dvacet minut célou dobu zvracel.“

„A teď zrovna jedete, Keithe?“

„Ne. Ale za minutu vyrazíme.“

„Minuty nám utíkají pod rukama, Keithe. Je vám to jasné? Dontého mají popravit dneska v šest večer.“

„Vím o tom. Jestli si vzpomínáte, snažil jsem s vámi domluvit už včera, ale řekl jste mi, ať se do toho nepletu.“

Robbie schytal upřené pohledy všech přítomných kolem stolu a jen se zhluboka nadechl. „Může vás v tuhle chvíli slyšet?“

„Ne. Leží na zadním sedadle, masíruje si spánky a bojí se pohnout. Já se opírám venku o kapotu a kolem mě se prohánějí náklaďáky.“

„Řekněte nám, proč tomu chlápkovi věříte.“

„No, to je těžké, kde mám začít? O tom zločinu ví opravdu hodně podrobností. Když se to stalo, byl ve Slone. Podobného násilí je zcela nepochybně schopen. Umírá. Proti Dontému Drummovi nemají jiný důkaz než jeho vlastní výpověď. A Boyette má na řetízku kolem krku prstýnek z její třídy. Víc toho dohromady nedám, Robbie. A musím připustit, že je tu nepatrná možnost, že ten člověk je jen neuvěřitelný lhář.“

„Ale vy mu pomáháte utéct před podmínkami propuštění. Překračujete tím zákon.“

„To mi ani nepřipomínejte. Zrovna jsem mluvil s manželkou a ta mi to jaksepatří připomněla.“

„Jak rychle se sem dostanete?“

„Nevím. Možná za tři hodiny. Dvakrát jsme se zastavili na kafe, protože jsem nespal už tři noci za sebou. Dostal jsem jednu pokutu za nadměrnou rychlost. Uložil mi ji snad nejpomalejší dopravák v celé Oklahomě. Teď se Boyette snaží vyzvrátit vlastní vnitřnosti a mně bylo milejší, aby to udělal do škarpy než u mě ve voze. Nevím, Robbie. Budeme se snažit.“

„Hoďte sebou.“

19

Když slunce postoupilo dost vysoko nad obzor a město se opatrně začalo probouzet k životu, sloneská policie měla nejvyšší pohotovost, pouzdra a pistolemi byla rozepnutá, vysílačky puštěné naplno, hlídkové vozy projížděly ulicemi nahoru dolů a všichni důstojníci pozorně sledovali, jestli se někde neschyluje k nějakým dalším problémům. Očekávali, že se něco semele na střední škole, tak tam velitel pro všechny případy poslal šest mužů už v úterý ráno. Když studenti dorazili na vyučování, uviděli kousek od hlavního vchodu parkovat policejní auta – znamení, které nevěstilo nic dobrého.

Celý Slone věděl, že černošští hráči bojkotovali středeční trénink a přísahali, že v pátek nenastoupí do zápasu. Městu, které tak milovalo svůj fotbal, bylo těžké vmést do tváře větší urážku. Fanoušci, tak nadšení a oddaní ještě minulý týden, se najednou cítili zrazeni. A pocity to byly silné: emoce cloumaly celým Slone.

V bělošské části města vyvolával hořkost fotbal a teď ještě vypálení kostela. Černošská část nežila ničím jiným než popravou.

Jako u většiny násilných a náhlých střetů, ani v tomto případě se nikdy nedovíme, jakým způsobem přesně nepokoje začaly. Z nekonečných hovorů o celé záležitosti začaly být zřejmé dvě věci: černí studenti zahrnuli výčitkami bílé a bílí studenti zahrnuli výčitkami černé. O poznání jasnější je odpověď na otázku, kdy to začalo. Jen pár vteřin po prvním zvonění, ve čtvrt na devět, se stalo několik věcí naráz. Na chlapecké záchodky v přízemí a v prvním patře hodil někdo dýmovnice. Hlavní chodbou se kutálely rozbušky a vybuchovaly jako šrapnely pod kovovými skříňkami. Poblíž centrálního schodiště někdo odpálil šňůru třaskavých žabek a školu zachvátila panika. Většina černošských studentů se vyhrnula ze tříd a shromáždila se na chodbách.

V místnosti třídní samosprávy prvního ročníku došlo ke rvačce, když se vzájemně osočily jedna černošská a jedna bělošská horká hlava, načež se po sobě oba mladíci ohnali. Ostatní se rychle přidali na jednu nebo na druhou stranu. Z místnosti vyběhla učitelka a volala o pomoc. Jedna bitka zažehla deset dalších. Netrvalo dlouho a studenti prchali z budovy ve snaze dostat se do bezpečí. Někdo ječel „Hoří! Hoří!“, přestože nikde nebyly vidět plameny. Policisté přivolali posily a hasiče. Všude v přízemí i v prvním patře vybuchovaly dělobuchy. Jak se chaos šířil, dým byl stále hustší a hustší. Poblíž vchodu do tělocvičny začalo několik černošských kluků rabovat skříňky s poháry ze soutěží, když je zahlédla parta bělochů. Začala další bitka, která se tentokrát přenesla až na parkoviště vedle tělocvičny. Ředitel školy stál v kanceláři a bez přestávky křičel do školního rozhlasu. Jeho varování si nikdo nevšímal, a tak jen přispíval k všeobecnému zmatku. V půl deváté ředitel oznámil, že na dnešní a zítřejší den ruší vyučování. Policii, podpořené posilami, se nakonec podařilo situaci v budově uklidnit a celou Sloneskou střední školu vyklidit. Nikde nehořelo, šlo jen o kouř a štiplavý puch z laciné pyrotechniky. Výsledkem bylo rozbité sklo, ucpané záchody, povalené skříňky, několik ukradených batohů a poškozený automat na limonády. Tři studenty – dva bělochy a jednoho černocha – bylo nutné převézt do nemocnice a ošetřit jim řezné rány. Spoustu dalších pořezání a odřenin nikdo nenahlásil. Pro podobné skrumáže, do nichž se zapojí hodně lidí, je příznačné, že není možné rozhodnout, kdo problémy způsoboval a kdo se jen snažil utéct, takže v první chvíli nebyl ani nikdo zadržen.

Hodně starších chlapců, černých i bílých, se vydalo domů pro zbraně.

Robertu, Andreu, Cedrika a Marvina prověřila bezpečnostní kontrola v přední budově Polunského věznice a dozorce je pak dovedl do návštěvní místnosti. Bylo to něco, co v uplynulých sedmi letech zažili už mnohokrát. A přestože věznici a všechno, co s ní souvisí, nenáviděli, najednou jim došlo, že se brzy stane součástí jejich minulosti. Kdyby nic jiného, věznice byla místem, kde žil Donté. A to se během několika málo hodin změní.

V prostoru určeném pro návštěvníky byly dvě oddělené místnůstky, které užívali obhájci, a ty bylo možné zcela zavřít, aby dozorci, představitelé věznice, ostatní trestanci nebo jejich advokáti nemohli poslouchat, co se tam říká. Ve svůj poslední den se odsouzenec smí se svými příbuznými a přáteli setkat v jedné z místností pro právní zástupce. I zde je ale přepážka z plexiskla a veškerý hovor se odehrává pomocí černých telefonů umístěných po obou stranách přepážky. Žádný dotyk nepadá v úvahu.

Návštěvní místnost je o víkendech docela rušné místo, ale během týdne se tam nic moc neděje. Středa je vyhrazena jako „Mediální den“, kdy muže „s datem“ zpovídá pár novinářů z města, kde k vraždě došlo. Donté všechny žádosti o interview odmítl.

Když členové rodiny Drummových v osm hodin vstoupili do prostoru pro návštěvy, čekala je tam dozorkyně jménem Ruth. Dobře ji znali. Byla to přemýšlivá duše a Dontého měla ráda. Ruth je pozdravila a řekla jim, že je jí to moc líto.

Když Roberta a Cedric vešli do kóje pro obhájce, Donté už tam seděl. Okénkem ve dveřích za ním bylo možné zahlédnout bachaře. Donté jako obvykle přitiskl levou ruku dlaní na plexisklo a Roberta udělala z druhé strany totéž. Protože vzájemného dotyku se nikdy nedočkali, představovalo pro ně tohle gesto dlouhé a vřelé objetí. Donté nepohladil svou matku ode dne svého posledního procesu v říjnu 1999, kdy mu dozorce při vycházení ze soudní síně dovolil, aby k sobě matku krátce přitiskl.

Donté pravou rukou sáhl po telefonu a s úsměvem prohlásil: „Ahoj, mami. Děkuju, žes přišla. Mám tě rád.“ Dlaně jejich rukou se k sobě stále ještě tiskly přes přepážku. „Mám tě taky moc ráda, Donté,“ odpověděla Roberta. „Jak se ti daří?“

„Pořád stejně. Už jsem se vysprchoval a oholil. Všichni jsou tu na mě fakt moc hodný. Dostal jsem čerstvý oblečení a nový spodky. Tohle je bezvadný místo. Než člověka zabijou, chovají se k němu opravdu moc mile.“

„Vypadáš skvěle, Donté.“

„Ty taky, mami. Jsi půvabná jako vždycky.“ Během prvních návštěv Roberta plakala a nebyla schopná přestat. Pak jí Donté poslal psaní, ve kterém jí vyložil, jak je znepokojující, když ji vidí takhle rozrušenou. V samotě své cely si taky často poplakal, ale bylo pro něj nesnesitelné vidět vlastní matku ve stejném rozpoložení. Chtěl, aby ho navštěvovala tak často, jak to jen bude možné, ale její slzy napáchaly víc škody než užitku. A tak už nikdy žádné slzy neviděl, ani od Roberty, ani od Andrey, Cedrika, Marvina, ani od žádného jiného příbuzného nebo kamaráda. Roberta to všem před každou návštěvou vyložila velmi jasně. Kdybyste to přestali zvládat, koukejte vypadnout z místnosti.

„Mluvila jsem dneska ráno s Robbiem,“ oznámila synovi. „Má ještě v záloze jeden nebo dva pokusy o poslední odvolání, navíc guvernér dosud nezamítl tvou žádost o odklad. Takže pořád ještě máme naději, Donté.“

„Nemáme naději, mami, nic si nenamlouvej.“

„Přece to nemůžeme vzdát, Donté.“

„Proč ne? Už nemůžeme vůbec nic dělat. Když chce Texas někoho zabít, tak to taky udělá. Zabíjel minulý týden. Na tenhle měsíc má naplánovanou ještě jednu smrt. Tohle tady je výrobní linka, tu nedokáže nikdo zastavit. Člověk může mít kliku a sem tam se dočká nějakého odkladu, mně se to stalo před dvěma roky, ale dřív či později přijde jeho chvíle. Jim vůbec nejde o vinu nebo nevinu, mami, záleží jim jen na tom, aby světu ukázali, jaký jsou drsný řízci. Texas se s nikým nemaže. Takže si s Texasem nic nezačínejte. Tos nikdy neslyšela?“

„Nechci, aby ses rozčiloval, Donté,“ poznamenala tiše.

„Omlouvám se, mami. Umřu naštvanej. Nemůžu si pomoct. Některý chlapi odcházejí smířený s osudem, zpívají žalmy, citují bibli, prosí o odpuštění. Minulý týden jeden frajer prohlásil „Otče, do svých rukou odevzdávám svou duši“. Jiný neřekne ani slovo, prostě zavře oči a čeká, až jed zabere. Někteří kolem sebe kopou. Todd Willingham, co umřel před třemi roky, vytrvale tvrdil, že je nevinnej. Přišili mu, že založil požár, při kterém uhořely jeho tři malý holčičky. Jenže on byl v tom domě taky a pořádně ho to popálilo. Byl to bojovník. Když měl pronést poslední slova, pěkně jim to vytmavil.“

„Nedělej to, Donté.“

„Nevím, co udělám, mami. Možná nic. Možná tam budu jen tak ležet, zavřu oči, začnu počítat, a až dopočítám do sta, prostě to zabalím. Ale ty tam, mami, nebudeš.“

„O tom už jsme se bavili, Donté.“

„No tak to teď probereme znova. Prostě si nepřeju, abys u toho byla.“

„Já si to taky nepřeju, to mi věř. Ale budu tam.“

„Ještě si o tom promluvím s Robbiem.“

„Už jsem s ním mluvila, Donté. Ví, co cítím.“

Donté pomalu spustil ruku opírající se o plexisklo a Roberta udělala totéž. Sluchátko položila na pult před sebou a z kapsy vylovila list papíru. Jít s kabelkou dál než k bezpečnostní kontrole nebylo možné. Rozložila papír, znovu sáhla po telefonu a řekla: „Donté, tohle je seznam lidí, kteří přišli nebo zavolali, aby se na tebe zeptali. Všem jsem slíbila, že ti vyřídím, že na tebe myslí.“

Přikývl a pokusil se o úsměv. Roberta postupně prošla všechna jména – sousedi, staří kamarádi z ulice, spolužáci, milovaní členové kongregace a pár vzdálených příbuzných. Donté beze slova poslouchal, ale zdálo se, že myslí na něco jiného. Roberta pokračovala a ke každému jménu přidala stručný komentář o příslušné osobě nebo drobnou příhodu.

Pak přišla na řadu Andrea. Rituál s dotekem přes plexisklo pokračoval. Popsala mu, jak vyhořel baptistický kostel, jaké je ve Slone napětí a jak se všichni bojí, že by se to mohlo vyvinout ještě hůř. Donté vypadal, že ho to těší – představa, že jeho lidé si nenechají všechno líbit.

Členové rodiny se už před léty naučili, že do místnosti pro návštěvníky je důležité dorazit se spoustou drobných v kapse. Podél stěny tam stály nákupní automaty a dozorci během návštěvy přinášeli vězňům jídlo a pití. Donté ve vězení dost podstatně zhubl, ale rád si dopřál pořádnou skořicovou žemli s tlustou vrstvou polevy. Zatímco Roberta a Andrea zvládaly první část návštěvy, Marvin koupil dvě žemle a limonádu a Ruth to všechno odnesla Dontému. Mizerný zákusek mu trochu zvedl náladu.

Cedric si kousek od místnůstky pro obhájce četl noviny, když vtom dovnitř strčil hlavu ředitel věznice, aby je přátelsky pozdravil. Chtěl se ujistit, že jim nic nechybí, že všechno ve věznici běží hladce.

„Můžu pro vás něco udělat?“ zeptal se, jako by kandidoval na nějaký úřad. Ze všech sil se snažil projevit účast.

Cedric vstal, na chvíli se zamyslel a pak ho přemohl hněv. „Děláte si ze mě legraci? Chystáte se poslat na smrt mýho bratra za něco, co neudělal, a přitom sem jen tak vlezete a s úsměvem od ucha k uchu se mě zeptáte, jestli pro nás můžete něco udělat?“

„Děláme jen svou práci, pane.“ Ruth pokročila o kousek dopředu.

„Ne, to neděláte, teda pokud nemáte v popisu práce zabíjet nevinný lidi. Jestli pro nás chcete něco udělat, zaražte tu pitomou popravu.“

Marvic si stoupl mezi ně a poznamenal: „Nebudeme se tady předvádět.“ Ředitel se stáhl a řekl něco Ruth. Než došel ke dveřím, dost vážně se o něčem dohadovali. Záhy ale prostor pro návštěvníky opustil.

Texaský odvolací soud ve věcech trestních (TOSVT) je jediným útvarem ve státě, který má ve své pravomoci projednávání případů vražd, a je pro Texas současně poslední instancí, kam se lze obrátit, než trestanec postoupí na federální úroveň. Soud má devět členů, všichni jsou voleni a všichni mají pravomoc na celém území státu. Až do roku 2007 platilo zastaralé nařízení, že všechna odvolání, dovolání, všechny žádosti, dokumenty a podobné věci musí být předloženy vytištěné na papíře. Nic se nepodávalo online. Černé písmo na bílém papíru, a že ho byly tuny. Každé podání bylo třeba předložit ve dvanácti kopiích, jednu pro každého soudce, další pro soudního úředníka, jednu pro tajemníka a jednu k založení do spisu.

Byl to prapodivný a těžkopádný postup. Federální soud pro západní část Texasu sídlil jen pár ulic od TOSVT, ale elektronické podávání žádostí zavedl již v polovině devadesátých let. Jak postupoval technologický vývoj, podávání vytištěných žádostí na přelomu století rychle zcela zastaralo. V oblasti práva – jak u soudů, tak v advokátních kancelářích – je dnes elektronické zpracování spisů daleko oblíbenější než užívání papíru.

Ve čtvrtek v devět hodin ráno dostaly Flakova advokátní kancelář a skupina Obhájci proti trestu smrti vyrozumění, že TOSVT zamítl odvolání opírající se o ztrátu příčetnosti. Soud neuvěřil, že Donté je duševně chorý. To se dalo očekávat. Pár minut po tom, co oznámení dorazilo, bylo stejné odvolání elektronicky předloženo federálnímu soudu pro východní část Texasu se sídlem v Tylem.

V půl desáté vešla právní zástupkyně skupiny obhájců Cicely Avisová do úřadovny TOSVT s nejnovějším podáním týkajícím se Dontého Drumma. Byla to žádost opírající se o faktickou nevinu obžalovaného založená na tajně nahraných prohlášeních Joeyho Gamblea. Cicely se s podobnými podáními dostavovala vcelku běžně a s přítomným úředníkem se dost dobře znala.

„Co k nám ještě dorazí?“ zeptal se úředník, zatímco zapisoval přijetí žádosti.

„Určitě se ještě něco najde,“ odpověděla Cicely.

„Jako vždycky.“

Úředník dokončil papírování, podal právničce potvrzenou kopii podání a popřál jí hezký den. Jelikož žádost byla očividně nanejvýš naléhavá, úředník nechal doručit kopii žádosti do kanceláří všech devíti soudců. Tři bydleli shodou okolností v Austinu. Zbývajících šest bylo rozeseto po celém státě. Soudu předsedal jeho dlouholetý člen Milton Prudlowe, který většinu roku bydlel v Lubbocku, ale v Austinu měl pronajatý malý byt.

Prudlowe a jeho asistent předloženou žádost pročetli a zvlášť soustředěnou pozornost věnovali osmistránkovému přepisu nahrávky, na níž si Joey Gamble vyléval večer předtím srdce v houstonském striptýzovém baru. Bylo to sice velmi zábavné čtení, ale k výpovědi složené pod přísahou to mělo daleko a bylo téměř jisté, že kdyby mu nahrávku předložili, prostě všechny výroky popře. K nahrávce nebyl přiložen žádný souhlas. Všechno to na hony smrdělo nekalými praktikami. Ten mladík očividně pořádně nasával. A kdyby jeho prohlášení bylo možné přijmout a kdyby se ukázalo, že u soudu tehdy skutečně lhal, co by to dokazovalo? Podle Prudlowova názoru téměř nic. Donté Drumm se přece přiznal, to bylo jasné jak facka. Milton Prudlowe si s Drummovým případem nikdy velké starosti nedělal.

Před sedmi roky projednával se svými kolegy odvolání Dontého Drumma jako první. Dobře si ten případ pamatovali, a to ne kvůli přiznání, nýbrž kvůli tomu, že chyběla mrtvola. Tehdy ale přece jen rozsudek potvrdili, a to jednohlasně. Texaské zákony se už dávno vypořádaly s tím, jak může dopadnout soud v případě vraždy, v němž chybí jasný důkaz, že k činu skutečně došlo. Některé obvyklé prvky obžaloby prostě nejsou tak jednoznačně nezbytné.

Prudlowe a jeho asistent se shodli na závěru, že tato poslední žádost není opodstatněná. Asistent se pak poptal na stanovisko asistentů ostatních soudců a během hodiny už mezi členy soudu koloval první návrh zamítnutí.

Boyette seděl na zadním sedadle, kam se uklidil téměř před dvěma hodinami. Dostal prášek a ten očividně zabral, jak měl. Nehýbal se, nevydával žádné zvuky, ale když ho Keith naposledy kontroloval, zdálo se, že dýchá.

Aby zůstal vzhůru a aby se mu trochu rozproudila krev, zavolal Keith dvakrát Daně. Hádali se, ani jeden neustoupil, ani jeden se neomluvil za to, že řekl věci, které asi říkat neměl. Po obou hovorech Keith zjistil, že je dokonale probuzený a krev se v něm jen vaří. Zatelefonoval Matthewu Bumsovi, který seděl v kanceláři v centru Topeky a toužil přiložit ruku k dílu. Jenže toho moc udělat nemohl.

Když najednou subaru sjelo někde poblíž texaského Shermanu na pravý okraj dvouproudové silnice, Keith se s trhnutím probral. A dostal vztek. Zastavil u nejbližšího konzumu a koupil si největší kelímek silné kávy. Rozmíchal v něm tři sáčky cukru a pětkrát celý obchod obešel. Když se vrátil do auta, Boyette se nehýbal. Keith se napil horké kávy a znovu vyrazil na cestu. Mobilní telefon na sedadle pro spolujezdce se rozezněl a Keith po něm sáhl.

Byl to Robbie Flak. „Kde jste?“ chtěl vědět.

„To nevím. Na silnici 82, někde za Shermanem, míříme na západ.“

„Proč vám to trvá tak dlouho?“

„Dělám, co můžu.“

„Myslíte, že by bylo možný, abych s Boyettem promluvil teď hned, po telefonu?“

„Sotva. Zrovna leží v bezvědomí na zadním sedadle a pořád je mu pěkně zle. A prohlásil, že dokud nedorazíme na místo, nebude s nikým mluvit.“

„Dokud s tím chlápkem nepromluvím, nemůžu vůbec nic podnikat, je vám to jasný, Keithe? Musím vědět, co všechno je ochotný říct. Chystá se přiznat, že zabil Nicole Yarberovou? Umíte mi na to odpovědět?“

„No, Robbie, řeknu vám, jak to je. Vyrazili jsme z Topeky uprostřed noci. Jedeme jako šílenci, abychom se dostali do vaší kanceláře a jediný důvod, proč to děláme, je – alespoň podle toho, co Boyette tvrdil, když jsme vyráželi z Topeky – to, že se chce přiznat ke znásilnění a vraždě a pokusit se zachránit Dontého Drumma. Alespoň to takhle řekl. Ale je to dost nevypočitatelný chlapík. Navíc může být v tuhle chvíli v kómatu, co já vím.“

„Mohl byste mu změřit tep?“

„Ne. Nemá rád, když na něj někdo sahá.“

„Tak sebou do prdele hodte.“

„Dávejte si pozor na jazyk. Jsem kněz a některá slova se mi příčí.“

„Omlouvám se. Pospěšte si.“

20

O protestním průvodu se šeptalo už od pondělka, F II ale podrobnosti zatím nikdo nepromýšlel. Na začátMm \Jr ku týdne byla poprava vzdálená celé dny a mezi černošskými obyvateli přežívala nezdolná naděje, že se někde nějaký soudce probudí a zarazí ji. Jenže dny míjely a vyšší moc stále spala. Teď už byla osudová hodina na dohled a černoši ve Slone, zvláště ti mladší, neměli v úmyslu jen tak sedět se založenýma rukama. Vyklizení střední školy jim dodalo sil a dalo jim možnost dát o sobě jaksepatří nahlas vědět. Kolem desáté hodiny dopolední se začal scházet zástup lidí ve Washingtonově parku na rohu Desáté ulice a bulváru Martina Luthera Kinga. Dav, navigovaný mobilními telefony a internetem, se rychle rozrůstal, takže netrvalo dlouho a na místě vřel tisícihlavý zástup černochů, neklidný a přesvědčený, že by se něco mělo stát, jen nikdo přesně nevěděl co. Dorazila dvě policejní auta a zastavila o kus dál v ulici, v bezpečné vzdálenosti od davu.

Trey Glover byl klíčový obránce sloneského středoškolského týmu a řídil SUV s kouřovými skly, nadměrečnými pneumatikami, nablýskanými chromovanými disky a reprodukční soustavou, která byla schopná vyrazit okenní tabulky. Zastavil na ulici, otevřel všechny dveře u vozu a začal hrát „Spravedlnost bílého muže“, provokativní píseň rappera T. B. Slika. Jakmile dav skladbu zaslechl, ožil. Další a další lidé se hrnuli na náměstí, většinou šlo o středoškolské studenty, ale shromáždění přilákalo i nezaměstnané, několik hospodyň a pár důchodců. Když se dostavila čtveřice členů Pochodujících válečníků se dvěma velkými bubny a dvěma bubínky, získal zástup i skupinu bicích. Začal skandovat „Osvoboďte Dontého Drumma“ a ozvěna tohoto hesla se nesla celou čtvrtí. V dáli, nikoliv v parku, odpálil někdo sérii dělobuchů a zlomek vteřiny si všichni mysleli, že by to mohla být střelba. Vyletělo pár dýmovnic a během několika minut napětí zřetelně narostlo.

Tu cihlu nehodil nikdo z Washingtonova parku. Přiletěla zpoza policejních vozů, zpoza dřevěného plotu stojícího vedle domu, který vlastnil pan Ernie Shylock, který seděl na verandě a celé to pozdvižení sledoval. Tvrdil, že o tom, kdo cihlu hodil, nic neví. Prorazila zadní sklo policejního auta, uvrhla dva policisty do stavu blízkého panice a vysloužila si halasnou vlnu souhlasu od davu. Policisté několik vteřin zmateně pobíhali sem a tam, pistole měli tasené a byli připraveni střílet po všem, co se pohne, přičemž pan Shylock byl první terč, který přicházel v úvahu. Zvedl ruce nad hlavu a ječel: „Nestřílejte! Já to neudělal!“ Jeden policista vyrazil sprintem za dům, jako by mohl útočníka dohnat, ale po několika metrech mu došel dech a vzdal to. Během několika minut dorazily posily a pohled na další policejní vozy dav rozzuřil.

Pochod nakonec opravdu začal, když bubeníci vykročili na bulvár Martina Luthera Kinga a vydali se na sever, tedy směrem k centru města. Za bubeníky se zařadil se svým vozem Trey Glover, okýnka měl stažená a rap puštěný na nejvyšší hlasitost. Za ním vykročili všichni ostatní, dlouhá řada protestujících, mnozí drželi v rukou transparenty žádající spravedlnost, konec zabíjení a svobodu pro Dontého. K všeobecnému pozdvižení se přidaly děti na kolech. Černoši sedící odevzdaně na verandách vstávali a přidávali se k zástupu. Jak se dav pomalu a zdánlivě bez cíle posunoval, viditelně nabýval na objemu.

Nikdo se netrápil se žádostí o povolení shromáždění, což předpisy Slone vyžadovaly. Protesty předcházejícího dne před soudní budovou byly řádně nahlášeny, ale tato demonstrace nikoliv. Policie se rozhodla dát věcem volný průběh. Jen ať si protestují. Jen ať se vyřvou. Večer bude, doufejme, po všem. Zablokovat průvodu cestu, pokusit se dav rozehnat nebo dokonce pár lidí zatknout, to by je jen povzbudilo a celou situaci zhoršilo. A tak se policisté drželi zpátky, několik jich dav sledovalo zpovzdáli a ostatní jeli vepředu, vyklízeli cestu a odkláněli dopravu.

Černošský policista na motocyklu se zařadil vedle Gloverova velkého vozu a zařval: „Kam máte namířeno, Trey?“

Trey, zjevně neoficiální vůdce celé akce, odpověděl: „Jdeme zpátky k soudní budově.“

„Snaž se je udržet v klidu a nebudou žádný potíže.“

„Pokusím se,“ přikývl Trey a pokrčil rameny. On i policista věděli, že potíže můžou nastat každým okamžikem.

Průvod zahnul na Phillipsovu ulici a pomalu postupoval vpřed. Byla to nepříliš organizovaná sešlost zjitřených občanů okouzlených svobodou projevu a užívajících si pozornost, kterou jim všichni věnovali. Bubeníci bez ustání opakovali přesný, vtíravý rytmus. Otupující verše rapu bušily do země. Studenti se natřásali a vlnili do rytmu a skandovali nejrůznější bojová hesla. Nálada byla současně slavnostní i nahněvaná. Mládež byla nadšená z toho, jak obrovský počet lidí se sešel, ale přece jen chtěla udělat něco víc. Policie před nimi zablokovala Hlavní třídu a mezi obchodníky v centru města rozhlásila, že dav míří směrem k nim.

Volání na tísňovou linku 911 bylo zaznamenáno v 11.27. Kousek od Washingtonova parku hořel kostel Páně na hoře Sinaj. Za kostelem stála podle volajícího zaparkovaná bílá dodávka s jakýmsi logem a telefonními čísly a z kostela vyběhli dva běloši v kombinézách, snad elektrikáři nebo instalatéři, naskočili do dodávky a odjeli. O pár minut později se objevil kouř. Sotva dispečeři přijali první telefonáty, rozezněly se sirény. Ze dvou nebo tří sloneských stanic vyrazily hasičské vozy.

Na rohu Phillipsovy a Hlavní se průvod zastavil. Bubeníci zmlkli. Rap se ztišil. Všichni se dívali, jak se kolem řítí hasičské vozy a míří do jejich části města. Stejný černošský policista jako předtím předjel s motorkou k vozu s kouřovými skly a informoval Treye, že jeden z jejich kostelů zrovna v tu chvíli stojí v plamenech.

„Pojďme ten průvod rozpustit, Trey,“ navrhl policista.

„To není dobrej nápad.“

„V tom případě nás čekají potíže.“

„Potíže už nás dohnaly,“ upozornil ho Trey.

„Docela by se šiklo, kdybys to rozpustil, než se to vymkne z rukou.“

„Ne, šiklo by se, kdyby ses klidil z cesty.“

* * *

Asi patnáct kilometrů na západ od Slone byl typický venkovský obchůdek s občerstvením, kterému se říkalo Přestupní stanice. Patřil jednomu mohutnému, halasnému, upovídanému chlapíkovi, který se jmenoval Ješse Hicks a byl to Reevin vzdálený příbuzný. Jessův otec otevřel Přestupní stanici před padesáti roky a Jesse nikdy nepracoval nikde jinde. Tahle Stanice, jak krámku všichni říkali, sloužila jako místo schůzek na oběd a výměnu drbů, a dokonce se tam odehrálo i několik hostin v rámci kampaní politiků. Ve čtvrtek tam bylo živěji než obvykle, stavilo se víc lidí, aby si poslechlo poslední zprávy o popravě. Jesse měl pověšenou fotografii své nejoblíbenější neteře Nicole Yarberové na stěně za pultem, hned vedle cigaret, a byl její případ připraven probírat s každým, kdo by projevil ochotu ho poslouchat. Technicky vzato to vlastně byla jeho sestřenice ze třetího kolena, ale on jí říkal neteř, protože se stala svého druhu celebritou. Pokud šlo o Jesse, tak čtvrtek 8. listopadu šest hodin večer měl nastat už dávno.

Obchod byl v přední části budovy, malá jídelna vzadu a kolem starobylých bachratých kamen stálo asi půl tuctu houpacích židlí, které byly s blížícím se obědem všechny obsazené. Jesse pracoval u pokladny, prodával benzin a pivo a neustále něco vykládal skupince posluchačů. S pozdvižením na střední škole, k němuž došlo jen před pár hodinami, s troskami Prvního baptistického kostela, z nichž se ještě kouřilo, a pochopitelně s blížící se popravou rostla zásoba horkých novinek a všichni vzrušeně diskutovali. Muž, kterému říkali Shorty, vešel a oznámil: „Afrikáni už zas mašírujou do centra. Jeden z nich prohodil cihlu oknem policejního auťáku.“

Tohle dalo všem dosavadním zprávám korunu a vedlo téměř k přetížení přítomných novinkami, které je potřeba probrat a rozebrat, zaujmout k nim postoj, a to všechno rychle. Shorty si užil několik minut pozornosti, ale pak ho zastínil Jesse, který všem diskusím vždycky vévodil. Ozvala se celá řada názorů na to, co by teď policie měla udělat, ale nikdo nezpochybnil skutečnost, že policie postupuje naprosto správně.

Dlouhé roky se Jesse chvástal, že se na popravu Dontého Drumma půjde podívat, že už se nemůže dočkat a že kdyby mu dali tu možnost, sám by stiskl spoušť. Nesčíslněkrát prohlásil, že jeho předrahá Reeva trvá na tom, aby tam byl, a to proto, že měl k Nicole, své milované neteři, tak blízko a že ji měl tak rád. Všichni chlapi, kteří se kdy pohupovali v křeslech kolem kamen, byli svědky toho, jak se Jesse vždycky zajíkl a utřel si slzy, kdykoliv začal mluvit o Nicole. Jenže byrokratické zmatky, k nimž na poslední chvíli došlo, Jessemu výlet do Huntsvillu zkazily. Příliš mnoho novinářů, zástupců věznice a dalších velkých zvířat se chtělo dívat, a tak měl Jesse smůlu. Byly to nejžádanější lístky ve městě a Jesse, přestože byl na seznamu schválených zájemců hodně vysoko, prostě nějak vypadl ze hry.

Dopředu pokročil jistý Růsty a oznámil: „Hoří další kostel! Jeden z těch svatodušních, co maj čemý.“

„Kde?“

„Ve Slone, kousek od Washingtonskýho parku.“

Myšlenka, že někdo zapálil kostel jako formu odvety, byla zprvu nepřijatelná. Dokonce i Jesseho to zarazilo. Ale čím víc o tom mluvili a čím víc to rozebírali, tím víc se jim to zamlouvalo. Proč ne? Půjčka za oplátku. Oko za oko. Když chtěli válku, budou mít válku. Nastala všeobecná shoda na tom, že Slone je soudek střelného prachu a že zůstanou na stráži celou noc. Bylo to nepříjemné, ale současně povzbuzující. Každý z mužů, kteří seděli kolem kamen, měl v autě alespoň dvě zbraně a další byly doma.

Do Přestupní stanice vešli dva neznámí muži: jeden měl na sobě košili s kolárkem a tmavomodré sako, druhý byl holohlavý mrzák opírající se o hůlku. Duchovní došel k otevřenému chladicímu boxu a vzal z něj dvě láhve vody. Druhý muž mezitím zašel na záchod.

Keith postavil obě láhve na pult a pozdravil Jesseho: „Dobré jitro.“ Za ním mluvili odborníci na všechno usazení v houpacích křeslech jeden přes druhého a Keith jim nerozuměl ani slovo.

„Vy jste zdejší?“ zeptal se Jesse a namarkoval vodu.

„Ne, jen projíždíme,“ odpověděl Keith. Vyslovoval jasně, přesně a bez jakéhokoliv přízvuku. Yankee.

„Vy jste farář?“

„Ano. Jsem luteránský duchovní,“ přikývl Keith a jeho nos zaznamenal vůni cibulových kroužků čerstvě vytažených z rozpáleného oleje. Hlad ho přímo zabolel, až se mu podlomila kolena. Byl vyhladovělý a vyčerpaný, ale na jídlo teď nebyl čas. Boyette už se s kulháním vracel. Keith mu podal láhev, Jessemu řekl „Díky“ a obrátil se ke dveřím. Boyette Jessemu kývl a ten na to řekl: „Tak jo, chlapi, ať se vám daří.“

A tak se stalo, že Jesse promluvil na muže, který zavraždil jeho neteř.

Na parkovišti vedle subaru prudce zastavilo jakési audi a vysoukali se z něj dva muži – Aaron Rey a Fred Pryor. Stručně se představili. Aaron a Fred si ostře prohlíželi Boyetta, odhadovali ho a v duchu se sami sebe ptali, jestli ho můžou brát vážně. Robbie to bude chtít vědět, jakmile si sednou zpátky do auta a zavolají mu.

„Jsme asi patnáct minut od kanceláře,“ vysvětloval Aaron, „a do centra to budeme muset vzít oklikou. Je tady dost rušno. Takže se za námi držte co nejblíž, ano?“

„Jeďme už,“ naléhal Keith, protože se nemohl dočkat, až bude mít tuhle nekonečnou cestu za sebou. Vyrazili a subaru se drželo v těsném závěsu za audi. Boyette vypadal klidně, dokonce netečně. Hůl měl opřenou mezi nohama. Prsty poklepával na její rukojeť, což vlastně dělal uplynulých deset hodin většinu času. Když minuli ceduli ohlašující správní hranici města Slone, Boyette poznamenal: „To by mě ani ve snu nenapadlo, že se sem ještě někdy podívám.“

„Poznáváte to tu?“

Záškub tváře, mlčení. „Popravdě řečeno nepoznávám. Viděl jsem podobnejch míst strašnou spoustu, pastore, takový zapadlý díry jsou všude. Po nějaký době vám začnou splývat.“

„Je na Slone něco výjimečného?“

„Nicole. Zabil jsem ji.“

„A ona je jediná, koho jste kdy zabil?“

„To jsem neřek, pastore.“

„Takže jich bylo víc?“

„To jsem taky neřek. Budeme se bavit o něčem jiném.“

„A o čem byste se rád bavil, Travisi?“

„Jak jste se seznámil se svou ženou?“

„Travisi, už jsem vám jednou řekl, abyste ji vynechal. Nějak moc se o mou manželku zajímáte.“

„Je prostě sladká.“

Robbie stiskl tlačítko reproduktoru u telefonu ležícího na konferenčním stole a řekl: „Tak povídej, Frede.“

„Setkali jsme se s nimi. Jedou teď za námi a vypadá to, že je to jeden opravdický duchovní a jeden opravdu dost divný týpek.“

„Popiš mi Boyetta.“

„Běloch, asi bys o něm neřek, že je fešák. Sto sedmdesát na výšku, pětašedesát kilo, vyholená hlava s ohavným tetováním na levé straně krku a několika dalšími po rukou. Tváří se jako nemocný štěně, který strávilo celý život zamčený v kotci. Zelený šikmý oči, který nemrkaj. Když jsem mu podal ruku, měl jsem pocit, že si ji pak musím jít umýt. Ochablý stisk, leklá ryba.“

Robbie se zhluboka nadechl a poznamenal: „Tak je tu konečně máme.“

„To si piš. Budeme u vás tak za tři minuty.“

„Hoďte sebou.“ Vypnul reproduktor a rozhlédl se po svých spolupracovnících. Všichni se nahrnuli kolem stolu a teď ho pozorovali. „Boyetta by mohlo trochu zaskočit, kdyby sem nakráčel a civělo tu na něj deset lidí,“ upozornil je Robbie. „Budeme dělat, že je tu normální cvrkot jako vždycky. Rád bych ho nejdřív odvedl do své kanceláře a položil mu tam pár otázek.“

Složka týkající se Boyetta utěšeně tloustla. Už našli záznamy o jeho trestech ve čtyřech státech včetně podrobností a podařilo se jim objevit právníka, který ho krátce zastupoval, když Boyetta zatkli ve Slone. Advokát si na muže matně vzpomínal a poslal jim jeho složku. Měli také výpověď majitele motelu Rebel Motor Inn, nějakého Ineze Gaffneye, který si sice Boyetta vůbec nevybavoval, ale jeho jméno našel ve starých účetních knihách z roku 1998. Získali také doklady o stavebních pracích ve skladových prostorách Monsanta, kde měl Boyette údajně pracovat na podzim téhož roku.

Carlos uklidil konferenční stůl a všichni společně čekali.

Když Keith zaparkoval s vozem před nádražní budovou a otevřel dveře, uslyšel v dáli sirény. Ucítil kouř. Pochopil, že to tu nebude jednoduché.

„V noci shořel První baptistický kostel,“ vysvětloval mu Aaron, když kráčeli po schodech na starou nákladovou rampu. „Teď zase pro změnu hoří tamhle jeden černošský kostel.“ Ukázal směrem doleva, jako by předpokládal, že se Keith ve městě vyzná.

„Tady se vypalujou kostely?“ zeptal se.

„Jo.“

Boyette se se značnou pomocí hole vyhrabal do schodů a pak společně vešli do chodby. Fanta předstírala, že zápolí s textovým editorem, a ani nezvedla hlavu.

„Kde je Robbie?“ zeptal se Fred Pryor a Fanta jen ukázala hlavou dozadu.

Robbie na ně čekal v zasedací místnosti. Představování bylo trochu topomé. Boyettovi se nechtělo moc mluvit a do potřásání rukama se taky příliš nehrnul. Zničehonic Robbiemu oznámil: „Vzpomínám si na vás. Viděl jsem vás v televizi, když toho kluka zavřeli. Byl jste naprdnutej, málem jste do kamery ječel.“

„To jsem byl určitě já. Kde jste tehdy byl vy?“

„Byl jsem tady, pane Flaku, všechno jsem to sledoval a nemoh jsem uvěřit, že byli schopný zhaftnout nepravýho chlápka.“

„Přesně tak, nepravýho chlápka.“ Pro někoho tak výbušného a horkokrevného, jako byl Robbie Flak, bylo těžké zůstat v klidu. Měl chuť Boyetta praštit, chtěl mu vyrvat hůl a zmlátit ho do bezvědomí a za jeho dlouhý seznam prohřešků mu přitom spílat. Toužil ho zabít holýma rukama. Místo toho předstíral, že je klidný a odtažitý. Drsná slova by Dontému příliš nepomohla;

Vyšli ze zasedací místnosti a zamířili do Robbieho kanceláře. Aaron a Fred Pryor zůstali venku, připraveni zasáhnout, kdyby se cokoliv dělo. Robbie dovedl Keitha Boyetta k malému stolku v rohu a všichni tři se posadili. „Nedáte si trochu kávy nebo něco jiného k pití?“ zeptal se téměř vlídně. Díval se přitom na Boyetta, který mu pohled oplácel bez jediného pohybu či mrknutí.

Keith si odkašlal a odpověděl: „Poslyšte, Robbie, strašně nerad po vás něco chci, ale už hodně dlouho jsme nic nejedli. Umíráme hlady.“

Robbie sáhl po telefonu, zavolal Carlosovi a objednal celý tác obložených chlebů a vodu.

„Nemá cenu, abychom chodili kolem horké kaše, pane Boyette. Teď si poslechneme, co máte na srdci.“

Tik, pauza. Boyette si poposedl, zavrtěl se a najednou nebyl schopen navázat oční kontakt. „Teda, první, co mě zajímá, je jestli z toho koukaj nějaký prachy jako odměna.“

Keith svěsil hlavu a zašeptal: „Ach, Bože můj.“

„To nemyslíte vážně, viďte?“ zeptal se Robbie.

„Počítám, že teď je nutný brát vážně úplně všechno, pane Flaku,“ namítl Boyette. „Nebo myslíte, že ne?“

„Tohle je první zmínka o nějakých penězích za odměnu,“ prohlásil Keith, rozhněvaný na nejvyšší míru.

„Jsem potřebnej,“ upozornil ho Boyette. „Nemám ani vindru a nevypadá to, že bych se na nějakou zmoh. Jsem prostě jen zvědavej, nic víc.“

„Nic víc?“ opakoval po něm Robbie. „Do popravy zbývá necelých šest hodin a naše naděje na to, že bychom ji dokázali zarazit, jsou dost slabé. Texas se chystá zabít nevinného člověka a já tu sedím se skutečným vrahem, který najednou chce, aby dostal zaplaceno za to, co udělal.“

„Kdo říká, že jsem skutečnej vrah?“

„Vy,“ vyhrkl Keith. „Řekl jste mi, že jste ji zabil a že víte, kde je pohřbená, protože jste ji tam sám uložil. Přestaňte si s námi pohrávat, Travisi.“

„Pokud si správně vzpomínám, tak když se ji snažili najít, její otec dal dohromady slušnej balík. Něco jako dvě stě tisíc dolarů. Mám pravdu, pane Flaku?“

„Od té doby uplynulo už devět let. Jestli si myslíte, že stojíte ve frontě na tuhle odměnu, tak jste se šeredně spletl.“ Robbie pečlivě vážil slova, ale výbuch byl na spadnutí.

„A na co chcete peníze?“ vyptával se Keith. „Podle svých vlastních slov budete za pár měsíců po smrti. Máte nádor, vzpomínáte si?“

„Děkuju, že jste mi to připomněl, pastore.“ Robbie zíral na Boyetta s bezmeznou nenávistí. Ve skutečnosti to bylo tak, že v tuhle chvíli by Robbie s radostí odepsal veškeré peníze, které by se mu podařilo najít, výměnou zajedno úhledné tlusté doznání, které by vyneslo na světlo pravdu a pomohlo zachránit jeho klienta. Rozhostilo se dlouhé ticho, v němž všichni tři zvažovali, co by měli podniknout dál. Boyette zkřivil tvář a začal si masírovat hlavu. Dlaně si položil na oba spánky a přitiskl je co největší silou, jako kdyby tlak zvenku mohl nějak zmírnit tlak, který narůstal uvnitř.

„Máte záchvat?“ zeptal se Keith, ale odpovědi se nedočkal.

„Má takové záchvaty,“ obrátil se Keith na Robbieho, jako by takové vysvětlení mohlo být k něčemu dobré. „Zabírá na to kofein.“

Robbie vyskočil a vyrazil z místnosti. Před dveřmi kanceláře oznámil Aaronovi a Pryorovi: „Ten hajzl zasranej chce prachy.“ Došel do kuchyně, vzal konvici zvětralé kávy, našel čtyři papírové kelímky a vrátil se k sobě do kanceláře. Nalil jeden kelímek Boyettovi, který se kroutil zlomený v pase, lokty se opíral o kolena, hlavu svíral v dlaních a naříkal. „Tady máte trochu kafe.“

Ticho.

Pak se Boyette konečně ozval: „Bude mi špatně. Potřebuju si lehnout.“

„Tamhle je pohovka,“ ukázal Robbie na druhou stranu místnosti. Boyette se ztěžka zvedl, s Keithovou pomocí se doplahočil k pohovce, kam se složil, pažemi si objal hlavu a kolena přitáhl k hrudníku. „Mohli byste zhasnout?“ požádal. „Za minutu budu v pohodě.“

„Na tohle nemáme čas!“ vyhrkl Robbie a málem začal ječet.

„Jen minutku, prosím,“ žadonil Boyette dojemně, lapal po dechu a třásl se po celém těle. Keith a Robbie opustili kancelář a vešli do zasedací místnosti. Brzy se tam opět sešla celá parta a Robbie Keitha všem představil. Dorazilo jídlo, a tak se v rychlosti najedli.

21

Pro Dontého přišli v poledne. Ani o minutu dřív, ani o minutu později. Všechno bylo přesné a dokonale nacvičené. Na kovové dveře za Dontém někdo zaklepal. Tři hlasité údery. Donté zrovna mluvil s Cedrikem, ale když zjistil, že přichází jeho čas, požádal bratra, aby uvolnil místo matce. Roberta stála za Cedrikem, vedle sebe měla z jedné strany Andreu a z druhé Marvina, všichni čtyři se nacpali do stísněné místnůstky a všichni čtyři teď plakali a vůbec se nesnažili slzy nějak potlačovat. Čtyři hodiny sledovali hodinky a teď už nebylo co říct. Cedric si vyměnil místo s Robertou, ta vzala do ruky sluchátko a přitiskla dlaň na plexisklo. Donté udělal totéž z druhé strany. Jeho tři sourozenci se za matkou objali a všichni čtyři se k sobě tiskli, hladili se, Andrea stála uprostřed a neměla daleko ke zhroucení.

„Mám tě moc rád, mami,“ řekl Donté. „A moc se omlouvám, že to všechno takhle dopadlo.“

„Miluju tě, dítě moje, a nemusíš se omlouvat. Nic špatného jsi neprovedl.“

Donté si rukávem otřel tváře. „Vždycky jsem si přál, abych se odtud dostal, než táta umře. Chtěl jsem, aby viděl, že jsem volný. Chtěl jsem, aby se dověděl, že jsem neudělal nic zlého.“

„On to věděl, Donté. Táta o tobě nikdy nepochyboval. Když umíral, věděl, že jsi nevinný.“ Osušila si obličej papírovým kapesníkem. „Ani já jsem o tobě nikdy nepochybovala, chlapče.“

„Já vím. Tak počítám, že tátu už docela brzo uvidím.“

Roberta přikývla, ale nebyla schopna odpovědět. Dveře za Dontém se otevřely a objevil se v nich urostlý dozorce. Donté zavěsil sluchátko, vstal a přitiskl na plexisklo obě dlaně. Členové jeho rodiny udělali totéž. Poslední rozloučení a pak byl najednou pryč.

Už zase s pouty na rukou odvedli Dontého z křídla pro návštěvy, prošli s ním řadou kovových dveří, vykročili ven z budovy na trávník s vyšlapanými cestičkami a dovedli ho do ubikace, kde ho naposledy zavřeli do jeho cely. Všechno teď bylo naposledy, a jak Donté seděl na posteli a zíral na krabici se svým majetkem, téměř sám sebe přesvědčil, že to bude úleva, až ho sprovodí ze světa.

Rodina měla několik minut na to, aby se trochu vzpamatovala. Když je Ruth vyváděla z místnosti, objala je. Řekla, že je jí to moc líto, a oni jí poděkovali za její laskavé jednání. Když procházeli kovovými dveřmi, zeptala se: „Tak co, lidi, vy teď vyrazíte do Huntsvillu?“

No ovšem, kam jinam.

„Měli byste vyrazit co nejdřív. Slyšela jsem, že na cestách můžou být nějaké problémy.“

Přikývli, ale nevěděli, co na to odpovědět. Prošli kontrolou v přední budově, dostali zpátky doklady a kabelky a naposledy opustili Polunského věznici.

Ty „problémy na cestách“, o nichž se zmiňovala Ruth, byly ve skutečnosti tajná akce, kterou pomocí facebooku připravili dva černošští studenti ze státní univerzity Sama Houstona v Huntsvillu. Akce dostala krycí název Objížďka a její plán byl tak jednoduchý a tak brilantní, že přilákal desítky dobrovolníků.

V roce 2000, krátce po tom, co se Donté dostal na oddělení s celami smrti, byli všichni jeho obyvatelé přestěhováni z Huntvillu do Polunského věznice. Odsouzence přestěhovali, popravčí komoru nikoliv. Za sedm let to bylo dvě stě poprav, na něž bylo třeba odsouzené muže převážet z Polunského věznice do Huntsvillu. Na přesuny byl vypracován a používán promyšlený postup, ale když po několika desítkách převozů nedošlo k žádnému přepadení, k žádnému hrdinskému pokusu o záchranu odsouzeného, prostě k žádnému zádrhelu, úřady dospěly k závěru, že si převážení vězňů nikdo nevšímá. Všem to bylo nakonec jedno. Promyšlené postupy byly zrušeny a převoz se odehrával vždy po stejné trase. Z věznice vyjeli v jednu odpoledne, zahnuli doleva na silnici číslo 350, pak znovu doleva na silnici 190, což byla docela živá čtyřproudová výpadovka, a ani ne za hodinu byli na místě.

Odsouzenci seděli v zadní části neoznačeného mikrobusu obklopeni tolika strážci a zbraněmi, že by to stačilo na ochranu prezidenta, a pro jistotu je doprovázel i stejný mikrobus obsazený další skupinou znuděných dozorců, kteří měli jen malou naději, že se bude cestou něco dít.

Poslední poprava se konala 25. září, kdy dostal injekci Michael Richard. Deset studentů, sami členové operace Objížďka, použilo pět vozů a spoustu mobilních telefonů, aby zmapovali, kudy se dvě bílá vozidla dostávají z Polunského věznice do Huntsvillu. Studentů si nikdo nevšiml. Nikdo je z ničeho nepodezříval. Začátkem listopadu byl plán operace hotový a jeho strůjci se nemohli dočkat, až začnou působit problémy.

Za pět minut jedna se jednomu členovi Objížďky ozval jistý dozorce, černoch, který s Dontém sympatizoval. Oba bílé mikrobusy jsou naložené, převoz začíná. V jednu hodinu obě vozidla vyrazila na příjezdovou cestu vedoucí poblíž oddělení s nejvyšší ostrahou. Vzápětí zahnula na silnici 350 a zamířila na Livingston. Provoz byl velmi slabý. Asi tři kilometry od věznice ale začal sílit, najednou byl hodně hustý a pak se úplně zastavil. Kousek před mikrobusy stálo v pravém pruhu odstavené auto. Divné bylo, že další vůz stál v levém pruhu a ještě jeden na krajnici. Trojice aut dokonale zablokovala veškerou dopravu. Řidiči byli venku a kutili něco pod kapotami. Pak se za první trojicí objevily další tři vozy a všechny se postavily úhledně vedle sebe přes celou silnici. Mikrobusy se nehýbaly a vypadalo to, že nikam nespěchají. Za nimi v pravém pruhu zastavilo další auto. Řidička, mladá černošská žena, odjistila kapotu, vystoupila a předstírala podráždění nad skutečností, že ji její nissan zradil. Vedle ní v levém pruhu zastavil volkswagen brouk, zřejmě ho stihla nějaká mechanická závada, protože i jeho kapota byla ve chvilce zvednutá. Jakoby odnikud se objevila další vozidla, natlačila se za první řadu a silnici dokonale zablokovala, včetně okrajů a všech nájezdů a odboček. Během pěti minut tam byla dopravní zácpa nejméně dvaceti vozidel. Bílé mikrobusy byly dokonale obklíčené nepojízdnými osobními i terénními auty, všechna měla zvednuté kapoty a jejich řidiči přecházeli kolem, povídali si, smáli se a klábosili mobilními telefony. Několik studentů přecházelo od vozu k vozu a vyřazovalo je z provozu tím, že vytahovali kabely od rozdělovačů.

Státní i místní policie dorazila během několika minut, desítky označených vozů s ječícími sirénami. Doprovázela je brigáda odtahových vozidel, všechny se v rychlosti podařilo sehnat v Livingstonu. Organizátoři Objížďky dobře své dobrovolníky proškolili. Každý řidič měl trvat na tom, že mu auto prostě zhaslo, což podle texaských zákonů není zločin. Jistěže budou podána trestní oznámení pro blokování dopravy, ale Objížďka našla právníka, který si s nimi u soudu poradí. Policisté nemají právo zabavovat klíčky a sami zkoušet motory nastartovat. A i kdyby to zkusili, motory by nenaskočily. Studenti dostali instrukci, aby nedovolili prohlídky vozů. Měli se také nenásilně snažit bránit zatčení a při pokusu o zatčení vyhrožovat právním postihem. A případné zatčení brát jako čest, jako vyznamenání za odvahu v boji proti nespravedlnosti. Objížďka měla další právníky, kteří si jejich případy vezmou na starost. Studenti si vychutnávali představu, že je zavřou, což byl v jejich představách zjevný projev zvůle. Tedy něco, o čem budou moci vykládat dobře deset let.

Když policejní auta a odtahová vozidla neuspořádaně zastavila za dopravní zácpou a první policisté se začali blížit ke studentům, mohla se úhledně rozeběhnout druhá etapa plánu. Na silnici 350 vyjela od Livingstonu nová vlna studentů ve vozech a záhy dorazila k místu zmatků. Tři auta zastavila těsně za odtahovými vozidly a další tři o hodný kus dál. Všichni řidiči zvedli kapoty, další porouchaná auta zablokovala silnici. Protože organizátoři čekali, že řidiči odtahových vozidel budou možná na to, že jsou v obklíčení, reagovat podrážděně a možná dokonce násilím, řidiči z této druhé vlny zůstali sedět ve vozech s vytaženými okénky a zamčenými dveřmi. Většina aut byla plná studentů a mnozí z nich byli zdraví mladíci, kteří by se o sebe uměli postarat. A proti nějaké bitce by nic nenamítali. Byli totiž dost naštvaní.

Jeden z řidičů odtahové služby došel k prvnímu autu, které stálo za ním, zjistil, že je plné černochů, a začal nadávat a vyhrožovat. Policista na něj zařval, aby byl zticha. Tím policistou byl seržant Inman, který dostal na povel řešení téhle náročné situace, do níž bylo zapleteno osm policejních aut, sedm odtahových vozidel, nejmíň třicet „nepojízdných“ vozů a dva mikrobusy převážející muže jedoucího na smrt. A jako by to nestačilo, začali se kolem hromadit vozy místních obyvatel, kteří silnici 350 běžně užívali k přesunům po kraji a nevěděli, že si k přejezdu z místa na místo vybrali nevhodnou chvíli. Silnice byla beznadějně ucpaná.

Inman byl chladnokrevný profesionál a věděl něco, o čem studenti neměli ani tušení. Jak procházel mezi zablokovanými vozy a blížil se k mikrobusům, zdvořile studentům kynul a usmíval se, jako by si tam spolu užívali příjemný den. Kolem mikrobusů stáli Dontého strážci, kteří mezitím vystoupili z vozidel, urostlí chlapi v modrých kombinézách připomínajících zásahové jednotky SWAT a s automatickými zbraněmi. Většina studentů se mezitím posunula blíž k mikrobusům. Jeden z nich působil dojmem, že ostatní vede. Inman k němu přistoupil, napřáhl ruku a zdvořile řekl: „Jsem seržant Inman. Mohu se vás zeptat na vaše jméno?“

„Quincy Mooney.“ Mladík neochotně potřásl policistovi rukou.

„Pane Mooney, je mi líto, že se vám porouchalo auto.“

„To nestojí za řeč.“

Inman se rozhlédl kolem sebe a usmál se na ostatní studenty. „Tohle všechno jsou vaši přátelé?“

„V životě jsem je neviděl.“

Inman se usmíval dál. „Podívejte, pane Mooney, potřebujeme tahle auta odklidit ze silnice. Doprava začíná váznout. Všechno je zablokované.“

„Počítám, že potřebujeme přivolat pár mechaniků.“

„Ne, prostě je jenom odtáhneme, Quincy. Tedy pokud si nechcete ušetřit takovou stovku dolarů a odjet po svých. Kdybyste se pro tuhle možnost rozhodli, nebyli bychom nuceni udělovat hezkou řádku pokut. To je dalších sto dolarů za auto.“

„Takže když se auto porouchá, je to porušení předpisů?“

„Ne, pane, to není. Ale vy i já víme, proč jste tady. Soudce to bude taky vědět.“

„Já vím, proč tu jsem. Proč jste tu vy?“

„Dělám tu svou práci, Quincy. Řídím dopravu a udržuju pořádek.“ Inman pokýval hlavou a řekl: „Pojďte se mnou.“ Quincy ho následoval k prvnímu mikrobusu. Jeho dvoukřídlové dveře byly otevřené. Inman nahlédl dovnitř a vybídl Quincyho, aby ho napodobil. Mikrobus byl prázdný. Přešli k druhému vozidlu. Oba se podívali dovnitř. Byl také prázdný. Dozorci se pochechtávali.

V dálce se ozvalo dunění roztáčejících se listů vrtule helikoptéry.

„Kde je Donté Drumm?“ vyhrkl užaslý Quincy.

„Není tady, že?“ poznamenal Inman spokojeně. Quincy zíral na kouřová okna prázdné dodávky. Přešli zpátky k přední části prvního mikrobusu. Inman se zadíval na nebe směrem nad věznici. Všichni čekali a čekali a po několika vteřinách se přímo nad nimi přehnal vrtulník.

Inman na něj ukázal a prohlásil: „Tamhle se veze Donté.“

Quincymu poklesla čelist a svěsil ramena. Zpráva se mezi studenty rychle rozšířila a všichni se tvářili užasle a nechápavě. Jejich dokonalou operaci někdo prozradil. Donté Drumm dorazí do popravčí komory dokonce s předstihem.

„Příliš mnoho klábosení po internetu,“ vysvětloval Inman. „Mám pro vás návrh, Quincy. Máte patnáct minut na to, abyste silnici vyklidili a vypadli odtud. Za patnáct minut začneme udělovat pokuty a odtahovat auta. Jo, a abyste věděl, žádné zatýkání nechystáme, takže nemá smysl nás provokovat. Je to jasné?“

Quincy odcházel s pocitem dokonalé porážky.

Boyette spořádal obložený chléb a tři kelímky kávy a začal se cítit o něco lépe. Seděl u stolu, světla byla rozsvícená a žaluzie vytažené. Robbie a Keith ho pozorovali a ani jeden se neusmíval. Otázku peněz Boyette očividně dal k ledu, alespoň pro tuto chvíli.

„Takže když vám povím, co se stalo s Nicole, co pak bude se mnou?“ zeptal se a podíval se na Robbieho.

„Nic, tedy přinejmenším po dost dlouhou dobu nic. Poldové a žalobci mají svého člověka. Když ho dneska večer zabijou, nebudou se už nikdy obtěžovat s tím, že by stíhali někoho jiného. Pokud Donté dostane odklad, neumím s jistotou předvídat, co podniknou, ale rozhodně bude trvat hezky dlouho, než připustí, že Nicole zabil někdo jiný než Donté. Už se v tomhle falešném rozsudku angažovali až příliš.“

„Takže mě dneska, zejtra ani pozítří nezatknou?“

„Nemůžu mluvit za ty šašky, pane Boyette. Nevím, co udělají. Ale obecně platí, že zdejší policajti jsou omezení a detektiv Kerber je tupec. Kdyby vás zatkli, znamenalo by to, že přiznávají, že se s Dontém sekli, a toho se hned tak nedočkáme. Kdybyste teď nakráčel na policejní stanici, přísahal na bibli a pak jim poskytl všechny podrobnosti o únosu, znásilnění a vraždě, vyhodí vás rovnou cestou jako blázna. Oni nemají sebemenší touhu vám věřit, pane Boyette. Vaše přiznání je zničí.“

Zaškub v obličeji, mlčení. Robbie se naklonil dopředu a zadíval se na muže. „Čas běží, pane Boyette. Chci si to poslechnout. Řekněte mi pravdu. Zabil jste to děvče?“

„Jo, přesně, jak jsem to tady Keithovi vyprávěl. Sebral jsem ji, dva dny ji znásilňoval, pak jsem ji udusil a tělo schoval.“

„Kde je to tělo? Kdybychom našli mrtvolu, tak tu popravu zarazíme, to vám garantuju. Kde je?“

„V kopcích na jih od Joplinu v Missouri. Hluboko v kopcích.“

„Joplin, Missouri, to je odtud alespoň pět hodin cesty.“

„To víc. S Nicole jsme tam jeli.“

„Takže když jste opouštěl Texas, byla naživu.“

Tik, odmlka, pak konečně: „Jo, zabil jsem ji v Missouri. Užíval jsem si s ní odtud až tam.“

„Je možné zavolat úřadům do Joplinu a vysvětlit jim, kde tělo najdou?“

Boyette se dokázal takovému nesmyslu dokonce i teď zasmát. „Myslíte, že jsem trouba? Proč bych ho zahrabával někde, kde by ho každej moh najít? Nejsem si vůbec jist, že ho po tolika letech dokážu najít sám.“

Robbie to předvídal, a tak nevypadl z tempa. „V tom případě potřebujeme získat vaše prohlášení nahrané na video, a to rychle.“

„Dobře. Jsem připravenej.“

Přešli do zasedací místnosti, kde na ně čekal Carlos s kamerou a soudním zapisovatelem. Boyetta dovedli k židli proti kameře. Soudní zapisovatel si sedl po jeho pravé ruce, Robbie nalevo. Carlos obsluhoval kameru. Zničehonic se vynořili ostatní pracovníci kanceláře – Robbie je tam chtěl mít jako svědky – a postávali s Keithem sotva tři metry od Boyetta. Ten se po nich podíval a náhle se ho zmocnila nervozita. Měl pocit člověka, kterého čeká jeho vlastní poprava s hojnou diváckou účastí. Soudní zapisovatel ho požádal, aby zvedl pravou ruku a přísahal, že bude mluvit pravdu a nic než pravdu. Boyette to udělal a pak mu Robbie začal klást otázky. Jméno, místo narození, adresa, zaměstnání, současné postavení odsouzeného v podmínce a trestní rejstřík. Zeptal se také Boyetta, jestli tu výpověď pronáší dobrovolně. Nikdo mu nic neslíbil. Pobýval ve Slone v prosinci 1998? Proč? Jak dlouho?

Robbie pokládal jemné, ale účelně volené otázky. Boyette se díval přímo do kamery, nemrkal ani neuhýbal pohledem a působil dojmem, že se do své úlohy začíná vžívat. Záškuby tváře kupodivu zmizely.

Povídejte nám o Nicole.

Boyette se na vteřinku zamyslel a pak se vrhl do vyprávění. Fotbalové zápasy, to, jak mu Nicole učarovala, posedlost, sledování a nakonec únos před obchodním centrem. Na podlaze dodávky jí přiložil pistoli k hlavě a pohrozil jí, že ji zabije, jestli vydá jediný zvuk, a pak jí svázal zápěstí a kotníky izolační páskou. Zalepil jí ústa. Odjel s ní někam za město do přírody, a když ji poprvé znásilnil, málem ji odhodil do škarpy, poraněnou, ale ne mrtvou, jenže ji chtěl znásilnit ještě jednou. Nechali Slone za sebou. Mobilní telefon v její kabelce v jednom kuse vyzváněl a nechtěl přestat, tak Boyette nakonec zastavil na mostě přes Červenou řeku. Vzal si její peníze, kreditní karty a řidičský průkaz a kabelku hodil z mostu. Projeli jihovýchodní Oklahomou. Chvíli před rozedněním zahlédl poblíž Fort Smith laciný motel, kde už kdysi přespal, tehdy ale sám. Zaplatil za pokoj v hotovosti a s pistolí u hlavy ji dostal do pokoje, aniž je někdo zahlédl. Znovu jí spoutal zápěstí a kotníky a přelepil ústa a řekl, ať se vyspí. Sám spal několik hodin, ale nevěděl, jestli ona taky. Celý dlouhý den pak strávili v motelu. Přesvědčil ji, že když bude spolupracovat, když mu dá, co on chce, tak ji pak pustí. Ale on už věděl, co bude dál. Po setmění se vydali na cestu, mířili na sever. Nedělní úsvit je zastihl jižně od Joplinu, v zalesněné, velmi opuštěné krajině. Prosila ho, ale on ji stejně zabil. Nebylo to snadné, bojovala ze všech sil, škrábala ho, až tekla krev. Její tělo nacpal do velké bedny a tu zakopal. Nikdy ji nikdo nenajde. Vrátil se do Slone a opil se.

Robbie si dělal poznámky. Soudní zapisovatel mačkal klapky těsnopisného stroje. Nikdo se nepohnul. Zdálo se, že nikdo ani nedýchá.

Boyette dokončil vyprávění a zmlkl. Jeho odtažitý přednes a to, kolik znal podrobností, bralo dech. Marta Handlerová později napíše: „Když jsme se dívali Boyettovi do očí a do tváře, zatímco on mluvil o svých zločinech, neměli jsme nejmenší pochyby o tom, že se pohybujeme v přítomnosti bezcitného vraha. To, co mu nikdy nedojde, nebo co mu ani nechce dojít, je to, kolik nekonečných muk si vytrpěla ta ubohá dívka.“

Robbie, klidný, ale současně toužící výpověď dokončit, naléhal dál: „V kolik tak asi hodin jste ji tehdy v neděli zabil?“

„Slunce ještě ani nevykukovalo nad obzorem. Čekal jsem, až začnu rozeznávat věci kolem sebe, uvidím, kde jsem, a najdu nejvhodnější místo, kam bych ji moh schovat.“

„A to bylo v neděli 6. prosince 1998?“

„Když to říkáte. Jo.“

„To se rozednívá tak v půl sedmé, že?“

„To by mohlo bejt.“

„A pak jste se vrátil do Slone. Kam jste šel?“

„Šel jsem do svýho pokoje v Rebel Motor Inn, ale nejdřív jsem si koupil karton piv za prachy, co jsem sebral Nicole.“

„V Rebel motor Inn jste se opil?“

„Jo.“

„Jak dlouho po vraždě jste zůstal ve Slone?“

„To nevím, asi tak měsíc a půl. V lednu mě tam zavřeli, máte to v záznamech. Když jsem výpad z basy, vzal jsem roha.“

„Když jste ji zabil, kdy jste se doslechl, že zatkli Dontého Drumma?“

„To přesně nevím. Viděl jsem to v televizi. Viděl jsem vás, jak křičíte do kamery.“

„Co jste si myslel, když ho zatkli?“

Boyette zakroutil hlavou a odpověděl: „Říkal jsem si, že je to banda pitomců. Ten kluk s tím neměl nic společnýho. Dostali nesprávnýho chlápka.“

Tohle byl dokonalý okamžik, kde šlo skončit. „To je všechno,“ oznámil Robbie. Carlos sáhl po kameře.

Robbie se obrátil na zapisovatele. „Za jak dlouho můžeme mít přepis?“

„Za deset minut.“

„Dobře. Pospěšte si.“ Robbie se posadil s ostatními zaměstnanci firmy kolem konferenčního stolu a všichni mluvili jeden přes druhého. Na Boyetta pro tuto chvíli zapomněli, ale Fred Pryor ho hlídal. Boyette požádal o vodu a Pryor mu podal láhev. Keith vyšel ven, aby zavolal Daně a Matthewu Bumsovi a nadýchal se trochu čerstvého vzduchu. Ale vzduch nebyl moc svěží: ztěžkl kouřem a napětím.

Pak se ozvalo hlasité žuchnutí následované výkřikem, jak Boyette spadl ze židle a dopadl na podlahu. Chytil se za hlavu, přitáhl si kolena k hrudi, a jak ho přemohly křeče, začal se třást. Fred Pryor a Aaron Rey k němu přiklekli, ale pořádně nevěděli, co si mají počít. Robbie s ostatními se nahrnuli kolem a s hrůzou se dívali na záchvat tak děsivý, že to vypadalo, jako by se chvěla i stará dřevěná podlaha. Bylo jim toho člověka doopravdy líto. Keith slyšel pohyb a honem se přidal k ostatním.

„Potřebuje doktora,“ navrhla Sammie Thomasová.

„Má přece nějaké léky, že Keithe?“ zeptal se Robbie tlumeným hlasem.

„Ano.“

„Zažil jste to s ním předtím?“

Boyette se stále svíjel na zemi a kvílivě naříkal. Ten člověk zaručeně umíral. Fred Pryor ho jemně poplácával po paži.

„Ano,“ odpověděl Keith. „Asi před čtyřmi hodinami někde v Oklahomě. V jednom kuse zvracel a pak omdlel.“

„Měli bychom ho odvézt do nemocnice? Chci říct, Keithe, nemůže zrovna v tuhle chvíli umírat?“

„Nevím, nejsem doktor. Co od něj ještě potřebujete?“

„Musíme od něj dostat podpis pod to přiznání udělaný pod přísahou.“ Robbie ustoupil a udělal prostor, aby se k nim Keith mohl přidat. Mluvili tiše. „A pak je tady otázka nalezení těla,“ pokračoval Robbie. „Dokonce ani s jeho přiznáním nemáme jistotu, že soud popravu zarazí. Guvernér určitě ne. Ať je to jak chce, tělo prostě musíme najít, a to brzy.“

„Položte ho na pohovku u vás v kanceláři a zhasněte tam,“ navrhl Keith. „Dám mu nějaký prášek. Třeba neumírá.“

„Dobrý nápad.“

Bylo dvacet minut po jedné.

22

Dontého první let vrtulníkem měl být současně i jeho posledním. Péčí texaského odboru veřejné bezpečnosti se pohyboval vzduchem rychlostí sto padesát kilometrů za hodinu tři sta metrů nad zvlněnou kopcovitou krajinou a nic pod sebou nemohl ani zahlédnout. Byl vklíněný mezi dva dozorce, silné mladé muže, kteří obezřetně vyhlíželi z oken, jako kdyby operace Objížďka mohla mít ve své výzbroji jednu nebo dvě střely země-vzduch. Vepředu seděli dva piloti, zamračení mladíci, celí rozechvělí vzrušením z úkolu, který právě plnili. Z neklidného, ohlušujícího letu se Dontému dělalo špatně, a tak zavřel oči, opřel hlavu o tvrdou umělou hmotu a snažil se myslet na něco příjemného. Nedařilo se mu to.

Procvičoval si závěrečnou řeč, slova vyslovoval jen němě, ale do rachotu helikoptéry je mohl klidně křičet z plných plic a stejně by si toho nikdo nevšiml. Myslel na své spoluvězně – někteří byli přátelští, jiní nepřátelští, téměř všichni byli vinni, ale někteří prohlašovali, že jsou nevinní – a na to, že i oni stojí tváří v tvář smrti.

Cesta vzduchem trvala pouhých dvacet minut, a když vrtulník přistál ve staré aréně pro rodeo uvnitř huntsvillské věznice, čekala tam na odsouzence malá armáda. Dozorci Dontého, obtěžkaného řetězy a pouty, prakticky odnesli do přistavené dodávky. O pár minut později dodávka vjela do uličky lemované drátěnými ploty ověšenými tlustými skleněnými výplněmi a nahoře zakončenými blýskavým ostnatým drátem. Dontého vytáhli z dodávky, prošli s ním branou a po krátkém chodníčku ho dovedli k malé, nízké stavbě z červených cihel, kde Texas uskutečňuje své zabíjení.

Uvnitř se Donté snažil dívat kolem sebe, prohlédnout si své nové okolí. Po pravé ruce měl osm cel, z nichž se vycházelo do krátké chodby. Na stole leželo několik biblí, včetně jedné ve španělštině. Kolem se motala asi desítka dozorců, někteří klábosili o počasí, jako by počasí bylo něco, na čem zrovna v tuhle chvíli záleží. Donté se ocitl před fotoaparátem a musel se nechat vyfotografovat. Potom mu sundali pouta a technik mu oznámil, že mu teď sejme otisky prstů.

„Proč?“ zeptal se Donté.

„Běžný postup,“ dověděl se obratem. Natáhl prst a poválel ho po podložce s inkoustem.

„Nechápu, proč než člověka zabijete, potřebujete od něj otisky prstů.“

Technik na to nic neřekl.

„Už to mám,“ pokračoval Donté. „Chcete mít jistotu, že máte správnýho člověka, že je to tak?“

Technik mu do inkoustu přitiskl další prst.

„No, tak tentokrát máte nesprávnýho člověka. To vám můžu garantovat.“

Když byli se snímáním otisků hotovi, odvedli Dontého do jedné z osmi cel. Zbývajících sedm se nepoužívalo. Donté se posadil na okraj pryčny. Všiml si, jak tam mají nablýskanou podlahu a čisté povlečení, a zaznamenal, jak je tam příjemně teplo. Na druhé straně mříží, v chodbě, stálo několik pracovníků věznice. Jeden z nich přistoupil k mříži a představil se: „Donté, jsem Ben Jeter a tady v Huntsvillu dělám ředitele.“

Donté pokýval hlavou, ale nevstal. Zíral do podlahy.

„Náš kaplan se jmenuje Tommy Powell. Je tady a zůstane tu celé odpoledne.“

„Nepotřebuju kaplana,“ prohlásil Donté, aniž zvedl hlavu.

„To je vaše věc. Teď mě poslouchejte, chci vám vyložit, jak to tady u nás probíhá.“

„Myslím, že vím, co se bude dít.“

„Ale stejně vám to řeknu.“

Po sérii projevů, z nichž každý byl o poznání ostřejší než předchozí, ztratila demonstrace trochu na odhodlání. Kolem přední strany soudní budovy se shromáždil početný dav černochů a rozlil se dokonce i na Hlavní třídu, která byla uzavřená. Když se nikdo další nesnažil vzít do ruky megafon, bubeníci opět ožili a dav se za nimi v rytmu jejich hudby vydal po Hlavní třídě, mířil na západ, vlnil se, mával transparenty a zpíval „Jednou budem dál“. Trey Glover se ujal své role vedoucího průvodu a předjel se svým terénním vozem před bubeníky. Rap dorážel na obchody a kavárny v centru města, kde výlohami i ze dveří vykukovali majitelé, úředníci i zákazníci. Proč jsou černí tak rozzlobení? Ten kluk se přiznal. Zabil Nicole a řekl, že to udělal. Oko za oko.

Zatím to probíhalo bez potíží, ale město vypadalo, že může každým okamžikem vybuchnout.

Když Trey a bubeníci dorazili k Sisk Avenue, zahnuli doprava, nikoli doleva. Vlevo by průvod zamířil na jih a pokračoval by v zásadě do míst, odkud vyšel. Když zahnul doprava, znamenalo to, že se vydal do bělošské části města. Zatím ještě nikdo nic nikam nehodil. Nikdo nikomu nevyhrožoval. Pár policejních vozů průvod následovalo v úctyhodné vzdálenosti a několik dalších ho doprovázelo rovnoběžnými ulicemi. Dva bloky severně od Hlavní třídy se ocitli ve starší obytné čtvrti. Hluk vylákal obyvatele na verandy a to, co uviděli, je zahnalo zase zpátky do domů, ke skříním se zbraněmi. Taky sahali po telefonech a volali starostovi a policejnímu řediteli. Jistěže je to rušení klidu. Proč jsou ti lidé tak rozčilení? Ten kluk se přiznal. Tak něco dělejte.

Civitan Park byl rozlehlý sportovní areál složený z baseballových a softballových hřišť spravovaných organizací Civitan nacházející se pět bloků severně od Hlavní třídy. Tady se Trey Glover rozhodl, že už došli dost daleko. Bubny utichly a pochod skončil. Najednou z něj bylo shromáždění, neklidná směsice mladých lidí, rozhněvaných a spojených pocitem, že dnes odpoledne a večer nemají nic lepšího na práci. Policejní kapitán odhadl dav na dvanáct set lidí a téměř všem bylo pod třicet. Většina starších odpadla cestou a vrátila se domů. Mobilní telefony umožnily předání podrobností a k Civitan Park zamířila auta plná dalších mladých černochů.

Na opačné straně města se jiný zástup rozzlobených černochů díval, jak hasičská družstva zachraňují to, co zbylo z místního katolického kostela. Díky tomu, že někdo brzy zavolal na tísňovou linku 911 a hasiči rychle reagovali, nebyly škody na stavbě tak rozsáhlé jako v případě Prvního baptistického kostela, ale svatostánek dostal i tak hodně zabrat. Plameny už se podařilo uhasit, kouř se však stále ještě valil z oken. Bylo bezvětří, a tak se dým pomalu rozléval nad městem a přispíval k celkovému napětí.

Reevin odjezd do Huntsvillu byl pečlivě nahrán. K srdcervoucímu vystoupení přizvala několik členů rodiny a přátel a všichni si pro kamery hlasitě zaplakali. Sean Fordyce byl tou dobou v letadle, blížil se k nim z Floridy a všichni se sejdou v Huntsvillu na setkání před popravou.

S Wallisem, dvěma jejich dětmi a bratrem Ronniem jich bylo dohromady pět a to by při tříhodinové cestě mohlo být dost nepohodlné. Proto Reeva přesvědčila pastora, aby si vypůjčil jednu z církevních dodávek, a dokonce navrhla, že by mohl řídit. Bratr Ronnie byl vyčerpaný a psychicky na dně jako ostatní, ale nebyl v postavení, v němž by se mohl Reevě vzepřít, alespoň ne v té chvíli, v „nejdůležitější den jejího života“. Tak se nalodili a vyrazili a bratr Ronnie seděl za volantem desetimístného mikrobusu s nápisem „První baptistický kostel ve Slone, Texas“ tučně vyvedeným po obou stranách vozidla. Všichni mávali přátelům a známým, kteří se přišli rozloučit. Všichni mávali do kamery.

Než dorazili na okraj města, Reeva už zase plakala.

Po patnácti minutách strávených v tichu Robbieho kanceláře se Boyette vzpamatoval. Posadil se na pohovce, mozek měl stále citelně zatemněný bolestí, ruce a nohy roztřesené. Když Keith nakoukl do dveří, Boyette prohlásil. „Jsem tady, pastore. Pořád ještě žiju.“

Keith přistoupil blíž a zeptal se: „Jak vám je, Travisi?“

„O hodně líp, pastore.“

„Můžu vám něco donést?“

„Trochu kafe. Mám dojem, že mi pomáhá od bolesti.“

Keith vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře. Našel Robbieho a ohlásil mu, že Boyette je stále ještě naživu. Ve stejnou dobu soudní zapisovatel přepisoval Boyettovo prohlášení. Sammie Thomasová a oba asistenti, Carlos a Bonnie, dávali horečně dohromady podání, kterému už v té chvíli všichni říkali „Boyettova žádost“.

Do firmy vešel soudce Elias Henry, bez povšimnutí minul přijímací pult a vstoupil do zasedací místnosti. „Tamhle,“ řekl mu Robbie a vedl soudce do malé knihovny. Zavřel za nimi dveře, sáhl po dálkovém ovládání a prohlásil: „Na tohle byste se měl kouknout.“

„Co to je?“ zeptal se soudce Henry, sotva dosedl do židle.

„Jen počkejte.“ Robbie namířil ovladač na obrazovku na stěně a objevil se Boyette. „Tohle je člověk, který zabil Nicole Yarberovou. Zrovna jsme si to nahráli.“

Nahrávka běžela čtrnáct minut. Sledovali ji beze slova.

„Kde je?“ zeptal se soudce Henry, když obrazovka potemněla.

„U mě v kanceláři, na pohovce. Má zhoubný nádor na mozku, nebo to aspoň říká, a umírá. V pondělí ráno nakráčel do kanceláře jednoho luteránského duchovního v kansaské Topece a všechno mu tam na sebe vyzvracel. Trochu dělal fórky, ale ten pastor ho nakonec dostal do auta. Do Slone přijeli před pár hodinami.“

„Ten duchovní ho sem dovezl?“

„Jo. Počkejte.“ Robbie otevřel dveře a přivolal Keitha. Představil ho soudci Henrymu. „Je to pašák,“ prohlásil Robbie a poplácal Keitha po zádech. „Posaďte se. Soudce Henry je členem soudu v našem obvodu. Kdyby řídil proces s Dontém Drummem, tak jsme tu dneska nebyli.“

„Rád vás poznávám,“ zamumlal Keith.

„Vypadá to, že jste prožil hotové dobrodružství.“

Keith se usmál a poznamenal: „Nevím pořádně, kde jsem a co se to se mnou vlastně děje.“

„V tom případě jste v té správné právnické firmě,“ přikývl soudce Henry. Společně se tomu zasmáli, ale jen krátce, a veselá nálada se hned vytratila.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Robbie soudce Henryho.

Soudce se poškrábal na tváři, na okamžik se soustředěně zamyslel a pak odpověděl: „Otázka je, co si myslí odvolací soud. To člověk nikdy neví. Rozhodně nesnáší tyhle svědky, co se zničehonic vynoří na poslední chvíli a začnou měnit deset let staré skutečnosti. Navíc chlápka, který svou kariéru založil na brutálním znásilnění, nebude brát nikdo moc vážně. Dávám vám nepatrnou naději, že by z toho koukal odklad.“

„Je to o hodně lepší, než to bylo před dvěma hodinami,“ podotkl Robbie.

„Kdy tu žádost podáte? Už jsou skoro dvě odpoledne.“

„Do hodiny. Ale chci se vás na něco zeptat. Máme o panu Boyettovi říct novinářům? Nahrávku pošlu soudu a guvernérovi. Můžu ji taky předat místní televizní stanici nebo ji poslat všem televizím v Texasu. Nebo’bych taky mohl, a to by bylo ještě lepší, uspořádat tady nebo v soudní budově tiskovou konferenci a nechat celý svět, ať si Boyettův příběh poslechne.“

„Čemu to prospěje?“

„Třeba chci, aby celý svět věděl, že Texas se chystá popravit nesprávného člověka. Tady je vrah, poslechněte si ho.“

„Jenže svět neumí popravu zarazit. To dokáže jen soud nebo guvernér. Tady bych byl opatrný, Robbie. Už teď visí ve vzduchu kouř, a jestli lidé uvidí v televizi Boyetta, jak přiznává vinu, mohlo by to tu bouchnout.“

„Už teď to bouchá.“

„Chcete tu mít rasovou válku?“

„Jestli zabijou Dontého, tak ano. Rasová válka mi vůbec nevadí. Když bude malá.“

„Ale jděte, Robbie. Hrajete si s dynamitem. Myslete strategicky, ne emocionálně. A mějte na paměti, že ten člověk klidně může lhát. Nebyla by to první poprava, před kterou na sebe vzal vinu podvodník. Média s tím neumějí nic dělat. Do televize se dostanou cvoci. Všichni pak vypadají jako hlupáci.“

Robbie přecházel sem a tam, čtyři kroky na jednu stranu, čtyři kroky na druhou. Byl netrpělivý, rozčilený, ale pořád mu to myslelo jasně. Soudce Henryho si nesmírně vážil a byl dost rozumný, aby mu bylo jasné, že v tuhle chvíli potřebuje poradit.

V místnosti se rozhostilo mlčení. Za dveřmi se ozývaly stále napjatější hlasy a telefony bez ustání zvonily.

„Předpokládám,“ ozval se soudce Henry, „že hledat teď tělo není možné.“

Robbie zavrtěl hlavou a přenechal slovo Keithovi, který se dal do vysvětlování: „Teď ne. Před dvěma dny, myslím, že to bylo v úterý – nevím to jistě, mám pocit, že se s tím chlápkem potloukám už rok, to je ale nakonec jedno – prostě v úterý jsem měl pocit, že nejlepší způsob, jak zarazit popravu, je najít tělo. On mi vykládal, že to bude těžké. Pohřbil ji před devíti roky v nějakém odlehlém a hustě zarostlém koutě. Taky mi řekl, že se tam několikrát vrátil, aby ji navštívil – nevím, co si pod tím představit, a popravdě řečeno jsem to ani nechtěl zjišťovat. Pak jsem s ním ztratil spojení. Tak jsem ho hledal a hledal a byl jsem rozhodnut nějak ho dohnat k tomu, že společně uvědomíme úřady tady a v Missouri, tedy pokud platí, že tam někde je Nicole pohřbená, ale on s tím nesouhlasil. Pak jsme zase ztratili kontakt. Je to divný člověk, hodně divný. Zavolal mi včera v noci, někdy kolem půlnoci. Už jsem ležel v posteli, spal jsem jako poleno a on řekl, že chce jet sem, všechno říct a zarazit tu popravu. Cítil jsem, že nemám na vybranou. Nikdy v životě jsem nic podobného neudělal, to vám můžu odpřisáhnout. Vím, že je nezákonné napomáhat trestanci porušit pravidla podmínky, ale asi to tak mělo být. Takže jsme dneska někdy v jednu ráno vyrazili z Topeky a já mu znova navrhl, že uvědomíme úřady a začneme tělo alespoň hledat. Ale on o tom nechtěl ani slyšet.“

„Stejně by to nebylo k ničemu, Keithe,“ chlácholil ho Robbie. „Zdejší úřady jsou k ničemu. Jen by se vám vysmály. Dostaly svého člověka a tím je to pro ně vyřízené. V podstatě uzavřený případ, řekl bych. V Missouri by nikdo ani nehnul prstem, jelikož aktuálně neprobíhá žádné vyšetřování vztahující se k případu. Člověk nemůže jen tak zavolat šerifovi a navrhnout mu, že by mohl vzít pár chlapů, vyrazit s nimi do lesa a tam by mohli začít někde u potoka kopat. To by prostě nefungovalo.“

„Tak kdo to tělo bude hledat?“ chtěl vědět Keith.

„Počítám, že my.“

„Já jedu domů, Robbie. Manželka pro mě nemá jediné dobré slovo. Můj kamarád právník si myslí, že jsem se pomátl. Udělal jsem, co bylo v mých silách. Boyette je váš. Už mám toho chlápka plné zuby.“

„Uklidněte se, Keithe. Teď vás tady potřebuju.“

„Na co?“

„Prostě tu ještě chvíli vydržte, ano? Boyette vám věří. A kromě toho, kdy jste naposledy měl lístek do první řady na rasové nepokoje?“

„To není dobrý žert.“

„Držte se toho videa, Robbie,“ vložil se do hovoru soudce Henry. „Předveďte ho soudu a guvernérovi, ale zatím ho neukazujte veřejnosti.“

„Můžu dávat pozor na video, ale nemůžu hlídat pana Boyetta. Když bude chtít mluvit s novináři, nemůžu mu v tom bránit. Ví Bůh, že to není můj klient.“

Ve čtvrtek v půl třetí odpoledne hlídali už každý kostel ve Slone, ať byl bělošský nebo černošský, faráři, jáhnové, učitelé z nedělních škol, sami muži a všichni dobře a viditelně ozbrojení. Posedávali na předních schodech, nervózně se mezi sebou bavili a brokovnice měli položené na kolenou. Posedávali ve stínu stromů blízko ulic, mávali na projíždějící auta a mnozí řidiči jim odpovídali troubením na znamení sympatií. Hlídkovali u zadních vchodů a kolem přilehlých pozemků, kouřili, žvýkali a sledovali, jestli se někde něco pohne. Ve Slone už žádný kostel nevzplane.

Ta čistička bavlny zůstala opuštěná před dvěma desetiletími, když ve východní části města postavili novou. Byla to nevzhledná, rychle se rozpadající budova a za normálních okolností by jí pořádný oheň jedině prospěl. Volání na linku 911 bylo zaznamenáno ve třináct hodin čtyřicet čtyři minuty. Nějaký mladík jel kolem, uviděl hustý dým a zavolal tam ze svého mobilu. Uštvaní hasiči ke staré čističce vyrazili, a když byli na místě, plameny se už draly střechou. Jelikož to byla prázdná, opuštěná stavba a nebyla jí vlastně velká škoda, nikdo se do hašení moc nehnal.

K nebi se valil černý dým. Starosta ho mohl vidět přímo ze své kanceláře v prvním patře poblíž soudní budovy, probral situaci s policejním ředitelem a pak zavolal do kanceláře guvernéra. Nevypadalo to, že by se situace ve Slone chtěla nějak lepšit. Občané se ocitli v ohrožení. Budou potřebovat Národní gardu.

23

Žádost byla hotova před třetí hodinou a s Boyettovým doznáním měla dohromady třicet stran. Boyette písemně odpřisáhl, že mluvil pravdu, a Sammie Thomasová poslala podání e-mailem do kanceláře Obhájců proti trestu smrti v Austinu. Pracovníci kanceláře už tam na něj čekali. Vytiskli je, dvanáctkrát zkopírovali a předali Cicely Avisové, která poklusem vyrazila z kanceláře, skočila do auta a hnala se přes celé město k místu, kde sídlil Texaský odvolací soud ve věcech trestního práva. Žádost byla podána v patnáct třicet pět.

„Co to je?“ zeptal se soudní zřízenec a vzal do ruky dévédéčko. „To je videonahrávka přiznání skutečného vraha,“ odpověděla Cicely.

„Zajímavé. Počítám, že chcete, aby se na to soudci podívali co nejdřív.“

„Pokud možno ihned, prosím.“

„Zařídím to.“

Ještě chvíli si povídali a pak Cicely opustila kancelář. Zřízenec okamžitě doručil žádost do kanceláří všech devíti soudců. V kanceláři předsedy soudu promluvil se soudním koncipientem a řekl mu: „Možná byste se na to měl nejdřív podívat sám. Nějaký chlápek se právě přiznal k té vraždě.“

„A kde je ten chápek?“

„Advokát Dontého Drumma ho má u sebe v kanceláři ve Slone, alespoň to tvrdí Obhájci proti trestu smrti.“

„Takže Robbie Flak našel nového svědka?“

„Vypadá to tak.“

Když Cicely Avisová vyšla ze sídla TOSVT, vydala se zpátky mírnou oklikou přes dva bloky a jela kolem budovy texaského kongresu. „Shromáždění za Dontého“ přilákalo na jižní trávník docela slušný dav. Policisté se rojili všude kolem. Ale akce byla povolena, takže první dodatek Ústavy zřejmě fungoval, jak měl.

Zástupy vesměs černošských obyvatel se k místu přímo valily. Povolení platilo po dobu tří hodin, od patnácti do osmnácti, tedy do okamžiku popravy, ale bylo zřejmé, že program se dostává do skluzu – tedy v Austinu, nikoliv v Huntsvillu.

Guvernér byl zrovna na jednání, na dost důležité schůzce, která neměla s Dontém Drummem nic společného. Nahrávku přijala jedenáct minut po patnácté hodině guvernérova asistentka, která měla na starosti žádosti o milost a odklady, a ta celých čtrnáct minut záznamu zhlédla, aby mohla rozhodnout, jak s žádostí naložit dál. Na jedné straně shledala Boyetta docela věrohodným a chladnokrevným, na druhou stranu byla k celé žádosti dost skeptická kvůli Boyettovu životopisu a skutečnosti, že se rozhodl ulevit svědomí tak najednou. Vydala se hledat Wayna Wallcotta, guvernérova právníka a blízkého přítele, aby mu nahrávku popsala.

Wallcott ji pozorně vyslechl, pak zavřel dveře a vyzval ji, aby se posadila. „Kdo tu nahrávku ještě viděl?“ zeptal se.

„Jen já,“ odpověděla asistentka. „Poslali ji e-mailem z kanceláře pana Flaka, zabezpečenou heslem. Ihned jsem se na ni koukla a teď jsem tady.“

„A je to úplné přiznání?“

„To tedy je, a se spoustou podrobností.“

„A vy tomu chlápkovi věříte?“

„To jsem neřekla. Jen jsem poznamenala, že ví, o čem mluví. Má na krku řadu znásilnění a byl ve Slone, když ta holka zmizela. Je to úplné přiznání.“

„Zmiňuje se o Drummovi?“

„Co kdybyste se na to video podíval sám?“

„Nežádal jsem vás o žádné rady,“ osopil se na ni Wallcott. „Jen odpovídejte na otázky.“

„Omlouvám se.“ Asistentka se nadechla. Najednou byla nervózní a neměla z toho dobrý pocit. Wallcott jí naslouchal, ale současně už vymýšlel obstrukce. „O Drummovi se zmiňuje jen ve chvíli, kdy říká, že se s ním nikdy nesetkal a že Drumm nemá s tím zločinem nic společného.“

„To je očividná lež. Tím vůbec nebudu guvernéra obtěžovat a chci, abyste tu nahrávku nechala u sebe. Nemám čas se na ni dívat. Guvernér taky ne. Je vám to jasné?“

Jasné jí to nebylo, ale přesto přikývla.

Wallcott přimhouřil oči a zamračil se. „Tak rozuměla jste tomu nebo ne?“ zeptal se ponuře. „Tohle video musí zůstat ve vašem počítači.“

„Ano, pane.“

Sotva odešla, Wallcott přímo odklusal do kanceláře Barryho Ringfielda, guvernérova hlavního mluvčího a svého nejlepšího přítele. Rozlehlá kancelář byla plná zaměstnanců a stážistů, a tak se odebrali na krátkou procházku na chodbu.

Několik minut probírali, jaké se jim nabízejí možnosti, a pak se shodli, že guvernér by nahrávku vůbec neměl vidět. Pokud Boyette lže, je video nedůležité a popraven bude správný člověk. Ale pokud Boyette mluví pravdu, o čemž oba velmi silně pochybovali, a popraven bude nesprávný člověk, mohly by důsledky být katastrofální. Jediný způsob, jak mohou v tom případě guvernéra Gilla Newtona chránit, je ten, že jeden z nich, nebo možná asistentka, přizná, že nahrávku zadržel, nebo ji možná dokonce někam založil. Gill Newton nikdy nikomu popravu neodložil, a vezmeme-li v úvahu pozornost, kterou tisk věnuje Drummovu případu, je jisté, že ani tentokrát svůj zvyk nezmění. I kdyby se na nahrávku podíval a Boyettovi nakonec i uvěřil, s odkladem by nesouhlasil.

Wayne a Barry došli ke guvernérově kanceláři. Byli tam ohlášeni přesně na čtvrtou hodinu, tedy dvě hodiny před popravou, a o nahrávce guvernérovi vůbec neřeknou.

V půl čtvrté se osazenstvo Flakovy advokátní kanceláře znovu sešlo kolem hlavního konferenčního stolu. Dostavili se všichni a byli připraveni k akci, včetně Keitha, který sice zápasil s nejhorší ospalostí svého života, ale současně nemohl uvěřit, že dostal vstupenku do tohohle cirkusu. Seděl spolu se soudcem Henrym kousek stranou od stolu, u stěny. Aaron Rey a Fred Pryor četli noviny na opačném konci místnosti. Travis Boyette byl stále ještě naživu a pořád odpočíval ve tmě na Robbieho pohovce.

Okamžik, kdy měl Robbie vyrazit na cestu do Huntsvillu, už minul a začalo se projevovat napětí. Ale pořád ještě nemohl odjet. Boyettova žádost dodala týmu novou energii a vlila do všech naději.

Robbie postupoval podle seznamu jednotlivých úkonů. Měl je jako vždy napsané ve svém žlutém bloku. Sammie Thomasová a Bonnie budou sledovat pohyb Boyettovy žádosti u odvolacího soudu a dál budou tlačit na guvernérův úřad kvůli odkladu. Gill Newton ho ještě ani neudělil, ani neodmítl, a obvykle s tím čekal do poslední chvíle. Miloval napětí a pozornost. Carlos bude dohlížet na to podání kvůli snížené příčetnosti, jež stále ještě leželo u Pátého oblastního soudu v New Orleans. Pokud ho oblastní soud zamítne, obratem ho podají u Nejvyššího soudu Spojených států. Fred Pryor zůstane v kanceláři a bude se starat o Boyetta. Nikdo nevěděl, co si s Boyettem počít, ale nevypadalo to, že by se hodlal sebrat a odejít. Aaron Rey bude jako obvykle doprovázet Robbieho do Huntsvillu. Marta Handlerová pojede taky a bude pozorovat a dělat si poznámky. Robbie vyštěkával jeden příkaz za druhým, odpovídal na otázky, řešil střety a pak se náhle podíval na reverenda a zeptal se: „Keithe, mohl byste s námi jet do Huntsvillu?“

Pastor nebyl několik vteřin schopen promluvit. „Proč to, Robbie?“ dostal ze sebe nakonec.

„Donté by vás mohl potřebovat.“

Keith otevřel ústa, ale nevyšla z něj ani hláska. V místnosti se rozhostilo ticho, všichni se dívali na Keitha. Robbie naléhal dál: „Byl sice vychován ve zbožnosti, Keithe, ale teď zrovna je jeho vztah k víře trochu oslabený. V jeho porotě bylo pět baptistů, dva příslušníci letnicové církve, jeden od církve Pána Ježíše a zbytek podle mě neměl šanci. V posledních letech dospěl Donté k závěru, že za jeho pobyt v cele smrti můžou bílí křesťani. Nechce mít nic společného s jejich Bohem a počítám, že v dohledné době nezmění názor. Přesto by mohl v poslední chvíli ocenit, že je poblíž někdo, s kým se může pomodlit.“

Jestli Keith o něco stál, tak to byla postel a dvanáct hodin spánku. Ale byl sluha Boží a nemohl říci ne. Pomalu přikývl a vydechl: „Jistě.“

„Výborně. Vyrazíme do pěti minut.“

Keith zavřel oči, promasíroval si spánky a pro sebe si řekl: „Pane můj, co tady dělám? Stůj při mně.“

Fred Pryor náhle vyskočil ze židle. Držel mobilní telefon v natažené ruce co nejdál od těla, jako by byl rozpálený doběla, a hlasitě vykřikl: „A kruci! To je Joey Gamble. Chce podepsat přiznání a odvolat původní svědectví.“

„Máš ho na telefonu?“ chtěl vědět Robbie.

„Ne. Poslal textovou zprávu. Mám mu zavolat?“

„Samozřejmě,“ vyštěkl Robbie. Pryor pokročil do středu místnosti ke stolu a namačkal číslo na přístroji s reproduktorem. Jak telefon vyzváněl, nikdo se ani nepohnul. Nakonec se ozvalo nesmělé „haló?“.

„Joey, tady Fred Pryor, volám ze Slone, právě jsem dostal vaši zprávu, co se kruci děje?“

„Ale chci nějak pomoct, pane Pryor. Už toho mám všeho plný zuby.“

„Vy máte všeho plný zuby – a co má říkat Donté? Zbývají mu dvě a půl hodiny života a vy se konečně proberete a chcete nějak pomoct.“

„Jsem děsně zmatenej,“ kňoural Joey.

Robbie se naklonil dopředu a ujal se slova: „Joey, tady Robbie Flak. Vzpomínáte si na mě?“

„Samozřejmě.“

„Kde jste?“

„V Mission Bend, u sebe v bytě.“

„Jste ochoten podepsat doznání připouštějící, že jste v Dontého procesu lhal?“

„Ano,“ odpověděl Joey bez zaváhání.

Robbie zavřel oči a sklonil hlavu na prsa. Kolem stolu byly k vidění palce sevřené v pěsti pro štěstí, rychlé modlitbičky díků a spousta unavených úsměvů.

„Tak dobře,“ ozval se Robbie, „uděláme to takhle. V Houstonu je advokátka, která se jmenuje Agnes Tannerová. Kancelář má na Clay Street, dole v centru. Vyznáte se ve městě?“

„Docela jo.“

„Dokážete najít kancelář v centru?“

„To nevím. Nejsem si jist, že bych měl řídit.“

„Jste opilý?“

„Opilý ne, ale něco jsem pil.“ Robbie se instinktivně podíval na hodinky. Ještě nebyly ani čtyři odpoledne a ten kluk už měl těžký jazyk.

„Joey, zavolejte si taxík. Později vám to proplatím. Důležité je, abyste se dostal do kanceláře Tannerové, jak to půjde nejrychleji. Pošleme jí e-mailem to prohlášení, vy ho podepíšete a my ho v Austinu podáme. Zvládnete to, Joey?“

„Budu se snažit.“

„Je to to nejmenší, co můžete udělat, Joey. Zrovna teď čeká Donté v cele v Huntsvillu, sotva deset metrů od místnosti, kde zabíjejí lidi, a vaše lži ho tam pomohly dostat.“

„Moc mě to mrzí.“ Hlas se mu lámal.

„Ta kancelář je v čísle 448 na Clay Street, je vám to všechno jasné, Joey?“

„Řek bych, že jo.“

„Vyražte tam, Joey. Potřebné papíry už tam na vás budou čekat. Teď záleží na každé minutě, rozumíte?“

„Jasně, jasně.“

„Zavolejte sem zase za deset minut.“

„Spolehněte se.“

Sotva hovor skončil, Robbie začal chrlit příkazy a všichni lítali z místa na místo. Když Robbie vykročil ke dveřím, prohlásil: „Tak jedeme, Keithe.“ Chvatně nastoupili do mikrobusu, Marta Handlerová si musela pospíšit, aby jí neujeli, a Aaron Rey šlápl na plyn. Robbie telefonoval s Agnes Tannerovou v Houstonu a naléhavě s ní dojednával podrobnosti.

Keith se naklonil dopředu a podíval se přes zpětné zrcátko na Aarona. „Někdo tu říkal, že do Huntsvillu jsou to tři hodiny jízdy,“ poznamenal.

„To jsou,“ přikývl Aaron. „Ale my nepojedeme autem.“

Sloneské veřejné letiště leželo čtyři kilometry na východ od města. Mělo jednu přistávací dráhu vedoucí od západu na východ, disponovalo čtyřmi malými hangáry, na odstavné ploše stála obvyklá sbírka vyrovnaných starých cessen a jako terminál sloužila čtvercová kovová budova. Zastavili, proběhli skromnou halou, pokynuli letištnímu zaměstnanci za pultem a vykročili na asfalt, kde na ně čekal nablýskaný dvoumotorový King Air. Patřil jednomu bohatému právníkovi, který byl nejen Robbieho kamarád, ale také nadšený pilot. Pomohl jim na palubu, zaklapl dveře, dohlédl, aby si zapnuli bezpečnostní pásy, pak se také připoutal a začal cvakat přepínači.

Keith nemluvil s manželkou už několik hodin a mezitím se stalo tolik věcí, že pořádně nevěděl, kde má začít. Dana zvedla telefon po prvním zazvonění, jako by se zrovna dívala na displej. Motory naskočily, v kabině bylo najednou hlučno a celá se třásla. „Kde jsi?“ zeptala se.

„V letadle, zrovna odlítáme ze Slone a míříme do Huntsvillu, abychom se setkali s Dontém Drummem.“

„Sotva tě slyším? Čí je to letadlo?“

„Jednoho přítele Robbieho Flaka. Poslyš, Dano, taky tě sotva slyším. Zavolám ti, až přistaneme v Huntsvillu.“

„Prosím tě, dávej na sebe pozor, Keithe.“

„Měj se.“

Keith seděl čelem k předku letadla a koleny se téměř dotýkal kolen Marty Handlerové. Sledoval, jak popojíždějí k přistávací dráze a pilot prochází seznam předepsaných úkonů. Robbie, Marta i Aaron telefonovali a Keith se podivoval, jak můžou vést hovor v takovém rachotu. Na konci dráhy se King Air otočil o sto osmdesát stupňů, takže mířil na západ. Pilot zvýšil otáčky motoru, letoun se třásl stále mocněji a mocněji, jako by chtěl vybouchnout, pak pilot zaječel „Držte se!“ a pustil brzdy. Vyrazili dopředu a všichni čtyři pasažéři zavřeli oči. Během několika vteřin byli ve vzduchu. Podvozek se s bouchnutím zasunul, ale Keith neměl ani tušení, co to slyšel. Jeho zmatenou myslí na okamžik projelo poznání, že nikdy v životě neletěl v malém letadle.

A taky nikdy nebyl v Texasu, nikdy neřídil auto se sériovým vrahem a násilníkem, neposlouchal jeho děsuplné přiznání, nebyl svědkem chaosu v právnické firmě, která se snaží zachránit nevinného člověka, nikdy neprožil čtyři dny v kuse téměř beze spánku, neplatil pokutu za překročení rychlosti v Oklahomě a ještě nikdy neřekl ano na žádost, aby se s někým modlil pár minut před jeho popravou.

Letěli nad Slone ve výšce kolem tří set metrů a stále stoupali. Stará čistička bavlny pořád ještě hořela a hustý dým se z ní valil do oblak.

Keith opět zavřel oči a snažil se sám sebe přesvědčit, že skutečně je tam, kde je, a že dělá to, co dělá. Moc se mu to nedařilo. Modlil se a prosil Boha, aby ho vzal za ruku a vedl ho, jelikož on sám nemá ani tušení, co si má počít. Děkoval ale Bohu za tuhle poněkud neobvyklou situaci, protože mu bylo zřejmé, že něco takového může mít na svědomí jedině Prozřetelnost. Když byli skoro ve dvou tisících metrech, padla mu brada na prsa a únava si konečně vybrala svou daň.

Obvykle si dopřávali bourbon značky Knob Creek, ale při výjimečných příležitostech vytáhli ze zásuvky opravdu špičkové pití. Dopřáli si tedy sklenku Pappy Van Winkle’s a všichni tři po něm mlaskli. Začínali s tím sice trochu brzo, ale guvernér prohlásil, že potřebuje panáka do karburátoru. Barry a Wayne nikdy neřekli ne. Měli sundaná saka, vyhrnuté rukávy, povolené kravaty, prostě plně zaměstnaní muži, kteří si toho potřebují hodně říct. Stáli poblíž stolku v rohu místnosti, popíjeli a na malém televizoru sledovali demonstraci. Kdyby otevřeli okno, slyšeli by její hučení živě. Jeden neúnavný řečník za druhým pronášeli zničující výpady proti trestu smrti, rasismu a texaskému právnímu systému. Zcela běžně užívali výraz „právní lynč“. Zatím jeden každý z řečníků požadoval, aby guvernér popravu odvolal. Ochranka guvernérova sídla odhadovala, že shromáždění se účastní asi tak deset tisíc lidí.

Barry a Wayne si za guvernérovými zády vyměnili nervózní pohledy. Kdyby protestující viděli tu nahrávku, vypuklo by povstání. Mají mu to říct? Ne, možná později.

„Gille, měli bychom se rozhodnout, jak to bude s Národní gardou,“ ozval se Berry.

„Jak to vypadá ve Slone?“

„Podle toho, jak to vypadalo asi před půl hodinou, jsou tam vypálené dva kostely, jeden bělošský a jeden černošský. Teď hoří nějaký opuštěný barák. Ráno zrušili výuku na střední škole, když tam došlo k nějakým rvačkám. Černí pochodují ulicemi, dělají povyk a snaží se vyvolávat problémy. Jedna cihla proletěla zadním oknem policejního vozu, ale zatím k žádnému jinému násilnému jednání nedošlo. Starosta je vyděšený a myslí si, že po popravě by to ve město mohlo bouchnout.“

„Koho máme k dispozici?“

„Jednotka v Tyleru má pohotovost a může být do hodiny na místě. Šest stovek gardistů. To by mělo stačit.“

„Tak to spusťte a připravte prohlášení pro tisk.“

Barry vystřelil z místnosti. Wayne se znovu napil a váhavě začal: „Gille, neměli bychom se alespoň pobavit o možnosti třicetidenního odkladu? Aby to všechno trochu vychladlo.“

„Ale houby. Přece neustoupíme jen proto, že černý jsou naprdnutý. Když teď ukážeme slabost, budou příště vyvádět ještě víc. Když počkáme dalších třicet dní, začnou pak s tímhle kolotočem nanovo. Já neustupuju. To bys o mně měl vědět.“

„Jasně, jasně. Jen jsem chtěl, aby to tu zaznělo.“

„Tak už si to propříště nech od cesty.“

„Spolehni se.“

„Konečně se ukázal,“ prohlásil guvernér a přistoupil blíž k televizoru.

Když reverend Jeremiah Mays stoupal na tribunu, dav bouřil. Mays byl v současné době nejhlasitější černošský radikál, který objížděl zemi a vykazoval mimořádnou schopnost vnutit se do každého střetu a do každé události, která alespoň vzdáleně zaváněla rasovou otázkou. Zvedl ruce, požádal o ticho a ponořil se do květnaté modlitby, v níž prosil Všemohoucího, aby shůry dohlédl na ty zbloudilé duše, které řídí stát Texas, aby jim otevřel oči, aby jim vnukl moudrost, aby se dotkl jejich srdcí a zařídil to tak, aby byla tato nebetyčná nespravedlnost překonána. Žádal o zásah Boží, o zázrak, o záchranu jejich bratra Dontého Drumma.

Když se Barry vrátil, dolil sklenice a ruce se mu přitom viditelně třásly. „Už mám těch nesmyslů dost,“ prohlásil guvernér a stiskl tlačítko vypínající zvuk. „Pánové,“ obrátil se na oba přítomné, „chci se na to podívat ještě jednou.“ Dívali se na „to“ společně už několikrát a s každým dalším sledováním byly všechny probleskující pochyby zažehnány. Přešli na druhou stranu kanceláře, k jinému televizoru, a Barry sáhl po dálkovém ovládání.

Donté Drumm, 23. prosince 1998. Dívá se do kamery, před sebou na stole má plechovku coly a vdolek, kterého se zatím ani nedotkl. Nikdo jiný není v záběru vidět. Donté je zkroušený, unavený a vyděšený. Mluví pomalu, monotónním hlasem, ani jednou se nepodívá přímo do kamery.

Mimo obraz se ozve detektiv Kerber: „S vašimi právy vyplývajícími z případu Miranda jste byl seznámen, je to tak?“

„Ano.“

„A toto prohlášení hodláte pronést ze svého svobodného rozhodnutí\ aniž vám bylo jakkoliv vyhrožováno nebo cokoliv slibováno, je to tak?“

„Je to tak.“

„Dobře, tak nám povězte, co se stalo před devatenácti dny, v pátek 4. prosince večer.“

Donté se opřel o lokty a působil dojmem, ze každým okamžikem omdlí. Vybral si jedno místo na stole, upřel na něj pohled a všechno říkal jemu. „No, tak trochu jsme se s Nicole scházeli, milovali se, prostě si užívali.“

„Jak dlouho už jste se scházeli?“

„Tři nebo čtyři měsíce. Líbila se mi, já se líbil jí, začínalo to být už dost vážné a jí to nahánělo strach, bála se, co řeknou lidi, až se to provalí. Nějak jsme se začali hádat, ona s tím chtěla skončit, mně se nechtělo. Myslím, že jsem do ní byl zamilovaný. Jenže najednou už se se mnou nechtěla scházet a to mě dohánělo k šílenství. Nedokázal jsem myslet na nic jiného než na ni, byla tak skvělá. Toužil jsem po ní víc než po čemkoliv jiném na světě. Byl jsem do ní úplně blázen. Lezlo mi to na mozek, nedokázal jsem se smířit s představou, že by ji mohl mít někdo jiný. Věděl jsem, kam má ve zvyku chodit. Za obchodním centrem jsem zahlíd její auto, na východní straně centra.“

„Promiňte, Donté, ale mám dojem, že vůz stál zaparkovaný na západní straně centra.“

„Je to tak, na západní straně. Tak jsem tam čekal a čekal.“

„A tehdy jste řídil zelenou dodávku Ford, která patří vašim rodičům?“

„Je to tak. A mám dojem, že to tehdy v pátek večer bylo někdy kolem desátý, a já…“

„Promiňte, Donté,“ přerušil ho opět Kerber, „ale předtím jste uvedl, že to bylo spíš blíž k jedenácté.“

„Je to tak, v jedenáct.“

„Tak jen pokračujte, jezdil jste v té zelené dodávce, vyhlížel Nicole a pak uviděl její auto.“

„Ano, strašně moc jsem ji totiž chtěl vidět, a tak jsme jezdili sem a tam, hledali její auto a…“

„Promiňte, Donté, ale teď jste řekl, jezdili, zatímco předtím jste uvedl…“

„Jo, já a Torrey Pickett jsme…“

„Ale předtím jste uvedl, že jste byl sám, že jste Torreyho vysadil před domem jeho matky.“

„Je to tak, omlouvám se. Před domem jeho matky, ano, správně. Takže u toho obchodního střediska jsem byl sám, uviděl jsem její auto, zastavil a čekal. Když vyšla ven, byla sama. Pár minut jsme si povídali a ona souhlasila, že si přisedne ke mně do dodávky. Párkrát jsme už dodávku použili, když jsme se snažili vyplížit na rande. Tak jsme jen tak jezdili a povídali si. Byli jsme oba rozčilení. Ona trvala na tom, že se rozejdeme, já trval na tom, že zůstaneme spolu. Mluvili jsme o tom, že společně utečeme, že vypadneme Z Texasu a odejdeme jinam, třeba do Kalifornie, kde nás nebude nikdo otravovat, rozumíte. Ale ona o tom nechtěla ani slyšet. Dala se do pláče a já najednou zjistil, že taky brečím. Zastavili jsme za kostelem ve Shilohu, kousek od Travisovy cesty, na jednom z našich oblíbených míst a já jí řekl, že se s ní chci naposledy pomilovat. Nejdřív to vypadalo, že je pro, a tak jsme to začali rozjíždět. Jenže pak se odtáhla, řekla – nech toho, řekla ne, řekla, že chce zpátky, protože ji kamarádky budou hledat, ale já už nemoh přestat. Začala mě odstrkovat a to mě rozzuřilo, opravdu rozzuřilo, zničehonic jsem ji nenáviděl, protože mě odstrkovala, protože jsem ji nemoh mít. Kdybych byl bílý, moh jsem ji mít, jenže nejsem bílý a tak pro ni nejsem dost dobrý, je to tak. Začali jsme se prát a v jednom okamžiku pochopila, že toho nenechám. Nebránila se, ale taky se nepřidala. Když bylo po všem, vjel do ní čert, to bylo hrozné. Praštila mě a křičela, že jsem ji znásilnil. A pak se to nějak vymklo, taky jsem ji bouchl nebo tak něco, už nevím, byl jsem najednou vzteky bez sebe.

Pořád ještě ležela pode mnou a já, no já… udeřil jsem ji, pak jsem ji udeřil znovu, ani jsem nemohl uvěřit, že buším do toho krásného obličeje, ale když ji nemůžu mít já, nebude ji mít ani nikdo jiný. Zuřivost mnou cloumala, počínal jsem si jak šílenec v amoku, a než jsem si uvědomil, co dělám, měla moje ruce kolem krku. Jen jsem s ní třásl a třásl a ona byla najednou úplně zticha. Všude bylo naprosté ticho.

Když jsem se vzpamatoval, díval jsem se na ni a po nějakém čase mi došlo, že nedýchá. (V tu chvíli se Donté poprvé a jedinkrát za celou dobu napil z plechovky.) Začal jsem jezdit sem a tam. Neměl jsem ani tušení, kam mám jet.

Pořád jsem čekal, že se nějak vzbudí, ale nevzbudila se.

Volal jsem na ni, ale neodpovídala. Asi jsem zpanikařil. Nevěděl jsem, kolik je hodin. Vyrazil jsem na sever, a když mi došlo, že se začíná rozednívat, znova se mě zmocnila panika. Uviděl jsem ceduli ohlašující Červenou řeku. Byl jsem na silnici 344 a – 44.“

„Promiňte, Donté, ale předtím jste uvedl, že to bylo na silnici 244.“

„Je to tak: 244. Dojel jsem na most, pořád ještě byla tma, nikde jsem neviděl světla žádného dalšího vozu, nikde se nic neozývalo, tak jsem ji vytáhl zezadu z dodávky a hodil do řeky. Když jsem slyšel, jak to šplouchlo, udělalo se mi špatně. Vzpomínám si, že jsem celou cestu domů brečel.“

Guvernér přistoupil k přístroji a vypnul přehrávání. „Pánové, víc nepotřebuju vidět. Jdeme na to.“ Všichni tři si utáhli vázanky, zapnuli manžety, oblékli saka a vyšli z kanceláře. Na chodbě se k nim přidal oddíl ochranky, který tam byl pro tuto příležitost převelen. Seběhli po schodech do přízemí a rázným krokem se vydali k vládní budově. Vyčkali, nespatřeni davem, až reverend Jeremiah Mays dokončí své paličské řeči. Sotva se duchovní odmlčel, dav začal bouřit a přísahal pomstu. Když se guvernér zničehonic zjevil na tribuně, nálada se znatelně změnila. Na okamžik byli všichni přítomní zmateni, ale jakmile uslyšeli slova „Jsem Gill Newton, guvernér skvělého státu Texas“, umlčeli ho lavinou bučení a pískotu.

„Děkuji vám, že jste sem přišli a využili tím shromaždovacího práva zaručeného Prvním dodatkem!“ překřikoval je. „Bůj žehnej Americe.“ Bučení a pískání zesílilo. „Naše země je tak skvělá, protože milujeme demokracii, nejskvělejší systém na světě.“ Demokracii uvítalo bučení. „Sešli jste se tu dnes, protože věříte, že Donté Drumm je nevinen. A já jsem tady, abych vám řekl, že není. Byl odsouzen ve spravedlivém procesu. Měl dobrého právníka. Ke zločinu se přiznal.“ Bučení, pískání a rozhněvaný křik neustávaly a Newton byl nucen do mikrofonu ječet. „Jeho případ prověřily desítky soudců, kteří sedí u pěti různých soudů, státních i federálních, a všichni rozsudek jednoznačně potvrdili.“

To už tartas dosáhl stupně, že Newton nemohl dál pokračovat, a tak se na zástup jen ušklíbl jako člověk, který má moc a stojí proti lidem, kteří ji nemají. Přijal skutečnost, že ho nenávidí, a přikývl. Když hluk trochu polevil, naklonil se blíž k mikrofonu a s veškerým smyslem pro napětí, jehož byl v tu chvíli schopen, a s plným vědomím, že všechno, co řekne, se bude celý večer pouštět po celém Texasu, oznámil: „Odmítám udělit Dontému Drummovi odklad. Je to zrůda. Je vinen!“

Zástup se znovu rozeřval a začal se tlačit dopředu. Guvernér zamával, pozdravil směrem ke kamerám a ustoupil dozadu. Členové jeho ochranky ho obestoupili a odváděli do bezpečí. Barry a Wayne je následovali a ani jeden z nich nedokázal potlačit úsměv. Jejich člověk právě předvedl další brilantní kousek, takový, který mu od této chvíle bezpochyby vyhraje každé další volby.

24

Poslední jídlo, poslední přesun, poslední slova. Donté nikdy nechápal, v čem spočívá důležitost těchhle posledních drobností. Co je tak fascinujícího na tom, co člověk sní těsně předtím, než zemře? Vždyť jídlo člověku nepřinášelo úlevu, neposilovalo tělo ani neoddalovalo nevyhnutelné. Jídlo, spolu s orgány, bude zmařeno a všechno pohltí oheň. Tak k čemu je to dobré? Když člověka po dlouhá léta krmí blafy, proč mu dopřávají něco, co by ho mohlo potěšit, těsně předtím, než ho zabij ou?

Matně si vzpomínal na první měsíce v cele smrti a na to, jaký děs v něm vzbuzovalo to, co mu dávali k jídlu. Vychovávala ho žena, která si váží kuchyně a ráda vaří, a přestože hodně používala tuk a mouku, také si pěstovala vlastní zeleninu a pečlivě zvažovala, co do jídla přidá kvůli chuti. Měla ráda bylinky, koření, papričky a kuřata i maso podávala hodně pikantní. První jídlo, které Dontému naservírovali v cele smrti, měl být údajně plátek vepřového a byl prost jakékoliv chuti. Hned první týden ztratil chuť k jídlu a už se mu nikdy nevrátila.

A teď, když se blíží konec, se od něj čeká, že si poručí hostinu a ještě bude za tuhle poslední laskavost vděčný. A přestože to byla skrznaskrz hloupost, doslova všichni odsouzenci o svém posledním jídle dlouze přemýšleli. Ostatně toho jinak moc k přemýšlení neměli. Donté se už před několika dny rozhodl, že nechce nic, co by byť jen vzdáleně připomínalo jídla, která mu kdysi připravovala matka. A tak si poručil pizzu s feferonkami a sklenici sladké limonády.

Objednávka dorazila ve čtyři hodiny a do cely přivezli jídlo dva dozorci na malém servírovacím stolku. Donté je nechal odejít beze slova. Celé odpoledne proklimbal, střídavě upadal do dřímoty a budil se, čekal na pizzu, čekal na svého právníka. Čekal na zázrak, ale ve čtyři odpoledne už to vzdal.

V chodbě, hned za mřížemi, čekalo mlčky jeho obecenstvo. Dozorce, zástupce věznice a kaplan, který se s ním dvakrát pokusil promluvit. Dvakrát Donté nabídku duchovní útěchy odmítl. Nevěděl přesně, proč ho tak soustředěně sledují, ale odhadoval, že je to proto, aby předešli sebevraždě. Nebylo mu jasné, jak by se tak asi mohl zabít. V téhle cele to určitě nešlo. Kdyby se Donté rozhodl spáchat sebevraždu, byl by to udělal už před několika měsíci. Teď ho mrzelo, že se pro to nerozhodl. Už by to měl za sebou a jeho matka by se nemusela dívat na to, jak umírá.

Pro patro, umrtvené bílým chlebem bez chuti, ředěnou jablečnou šťávou a nekonečnou řadou „záhadných jídel“, představovala pizza překvapivě lahodný zážitek. Jedl pomalu.

K mříži přistoupil Ben Jeter a zeptal se: „Jaká je pizza, Donté?“

Donté se na ředitele ani nepodíval. „Dobrá,“ odpověděl tiše.

„Potřebujete ještě něco?“

Zavrtěl hlavou, že ne. Potřebuju spoustu věcí, kamaráde, ale nic z pitomin, které mi můžeš poskytnout ty. A i kdybys mohl, neudělal bys to. Tak mi dej pokoj.

„Myslím, že váš právník je na cestě.“

Donté přikývl a sáhl po dalším kousku pizzy.

Dvacet jedna minut po čtvrté Pátý oblastní odvolací soud v New Orleansu zamítl žádost o milost založenou na tvrzení o Dontého špatném duševním stavu. Flakova advokátní kancelář okamžitě podala věcné dovolání k Nejvyššímu soudu Spojených států: žádost, aby Nejvyšší soud milost projednal a vzal v úvahu její zdůvodnění. Kdyby se dovolání dostalo na program jednání, popravu by bylo třeba odložit, a než by se usadil prach, utekla by spousta času a bylo by možné podat další žádosti. Kdyby soud odmítl dovolání projednávat, bylo by po žádosti a s největší pravděpodobností i po klientovi. Už neměli žádnou další instituci, na kterou by se mohli obrátit.

V budově Nejvyššího soudu ve Washingtonu došlo dovolání elektronicky „popravčímu úředníkovi“ a ten ho přeposlal do kanceláří všech devíti soudců.

O Boyettově žádosti, kterou předložili Texaskému odvolacímu soudu ve věcech trestních, zatím neměli sebemenší zprávu.

Sotva King Air přistál na letišti v Huntsvillu, Robbie zavolal do kanceláře a dověděl se o zamítavém rozhodnutí Pátého oblastního soudu. V Houstonu Joey Gamble stále ještě nenašel cestu do advokátní kanceláře Agnes Tannerové. Guvernér zamítl žádost o odklad, a to velmi okázalým způsobem. Ve Slone zatím nevzplály žádné nové požáry, ale Národní garda byla na cestě. Byl to skličující hovor, ale Robbie vlastně nic jiného ani nečekal.

S Aaronem, Martou a Keithem hbitě nasedli do mikrobusu řízeného detektivem, kterého Robbie využíval už dřív, a vyrazili. Věznice byla vzdálená patnáct minut jízdy. Keith zavolal Daně a snažil se jí vysvětlit, jak si s ním život pohrává, jenže vysvětlování se nějak zadrhávalo a všichni ostatní poslouchali. Dana byla dokonale vyvedená z míry, jen s jistotou věděla, že její muž podniká něco hodně hloupého. Slíbil, že jí za pár okamžiků zase zavolá. Aaron zatelefonoval do kanceláře a mluvil s Fredem Pryorem. Boyette byl vzhůru, trochu se pohyboval, ale pomalu. Stěžoval si, že zatím nemluvil s žádnými novináři. Předpokládal, že svou verzi příběhu bude moci vykládat všem, a teď to najednou vypadalo, že ho nikdo neposlouchá. Robbie se horečně snažil sehnat Joeye Gamblea, ale neměl štěstí. Marta Handlerová si jako obvykle dělala poznámky do bloku.

V půl páté svolal vrchní soudce Milton Prudlowe členy Texaského odvolacího soudu ve věcech trestních, aby pomocí videokonference projednali Boyettovu žádost podanou ve věci Dontého Drumma. Na soud neudělal Boyette žádný dojem. Celkově měli dojem, že mu jde jen o upoutání pozornosti a že o věrohodnosti jeho výpovědi lze mít vážné pochyby. Po krátké diskuzi požádal soudce o hlasování. Výsledek byl jednoznačný: ani jediný soudce nehlasoval pro udělení milosti Dontému Drummovi. Soudní úředník odeslal rozhodnutí soudu na ministerstvo spravedlnosti, právníkům, kteří bojovali s Dontého odvoláními, guvernérovu právníkovi Waynu Wallcottovi a advokátní kanceláři Robbieho Flaka.

Když Robbiemu zavolal Carlos, byl mikrobus téměř u bran věznice. Přestože si Robbie celé odpoledne opakoval, že kladné vyřízení žádosti je nepravděpodobné, zpráva ho těžce zasáhla. „Svině malovaný!“ ulevil si. „Boyettovi neuvěřili. Proti, proti, proti, všech devět. Svině malovaný.“

„Co se bude dít dál?“ zeptal se Keith.

„Poběžíme k Nej vyššímu soudu. Přinutíme je, aby se na Boyetta podívali oni. Budem se modlit, aby nastal zázrak. Další možnosti už nám trochu docházejí.“

„Poskytli k tomu nějaké zdůvodnění?“ chtěla vědět Marta.

„Ne, ale to ani nemusej. Potíž je v tom, že my zoufale chceme Boyettovi věřit, zatímco oni, ta devítka vyvolených, nemají na tom, aby mu věřili, sebemenší zájem. Uvěřit Boyettovi znamená kompromitovat systém. Omluvte mě. Musím zavolat Agnes Tannerové. Gamble je nejspíš někde na striptýzu a ožírá se, zatímco mu nad hlavou krouží klín nějaké tanečnice.“

Ale žádné striptérky ani zastávky či odbočky se nekonaly, přihodilo se jen pár špatně zvolených změn směru. Joey vešel do advokátní kanceláře Agnes Tannerové v půl páté a deset minut a ona ho již čekala u dveří. Paní Tannerová byla paličatá právnička specializující se na rozvody, a když se nudila, pomáhala jako dobrovolnice obhajobám v případech s hrdelními tresty. Robbieho znala dobře, přestože spolu nemluvili už více než rok.

V ruce držela připravené místopřísežné prohlášení a po poněkud upjatém „Těší mě“ odvedla Joeyho do malé zasedací místnosti. Toužila se ho zeptat, kde byl, proč mu to trvalo tak dlouho, jestli je opilý, jestli mu dochází, že už jim nezbývá ani trochu času, a proč tehdy před devíti roky lhal a od té doby seděl na své masité zadnici jako pecka a nic nepodnikl. Toužila ho smažit alespoň hodinu, ale nebyl na to čas. A navíc je podle Robbieho náladový a nevyzpytatelný.

„Buď si to přečtěte, nebo vám řeknu, co v tom je,“ prohlásila a zamávala místopřísežným prohlášením.

Joey seděl v křesle, obličej měl zabořený do dlaní a zakňučel: „Jen mi to řekněte.“

„Je tu uvedené vaše jméno, adresa, všechny tyhle hovadiny. Říká se tu, že jste toho a toho dne v říjnu 1999 svědčil v případu Dontého Drumma. Že jste poskytl klíčové svědectví ve prospěch obžaloby a v tom svědectví jste soudu sdělil, že ten večer, kdy Nicole zmizela, zhruba ve stejnou dobu, jste viděl zelenou dodávku Ford, jak podezřele projíždí po parkovišti, kde měla postavené auto, že řidičem byl podle všeho černoch a že vůz byl hodně podobný tomu, co vlastnil Donté Drumm. Ještě je tu hodně podrobností, ale na ty nemáme čas. Sledujete mě, Joey?“

„Ano.“ Oči měl zavřené a zdálo se, že pláče.

„Teď to svědectví Odvoláváte a přísaháte, že nebylo pravdivé. Říkáte, že jste před soudem lhal. Je vám to jasné, Joey?“

Pokývl hlavou na znamení souhlasu.

„A dál se tu praví, že jste anonymně zavolal detektivovi Drewu Kerberovi a informoval ho, že vrahem je Donté Drumm. A zase je tu fůra detailů, ale těch vás ušetřím. Myslím, že jste všemu rozuměl, Joey, je to tak?“

Zvedl k ní tvář, utřel si slzy a prohlásil: „Už jsem s tím žil příliš dlouho.“

„Tak to dejte do pořádku, Joey.“ Hodila prohlášení na stůl a vrazila mu do ruky pero. „Strana pět, vpravo dole. Rychle.“ Podepsal místopřísežné prohlášení, ona podpis nechala notářsky ověřit a naskenovat a pak ho poslala skupině Obhájci proti trestu smrti v Austinu. Čekala, až jí přijde potvrzení o doručení, ale místo toho se jí email vrátil. Zavolala právníkovi Obhájců proti trestu smrti – prý jim nic nedorazilo. Zřejmě mají nějaký problém s internetovým serverem. Agnes to poslala znovu, ale zase se jí to vrátilo. Přivolala zřízence a ten začal všech pět stránek postupně posílat faxem.

Joey, náhle již nepotřebný, opustil kancelář, aniž si toho kdokoliv všiml. Čekal, že mu alespoň poděkují.

Věznici v Huntsvillu se říká Hradby. Je to nejstarší káznice v Texasu a kdysi ji postavili ve starém stylu z vysokých cihlových zdí, proto to jméno. Součástí jejích dějin je to, že hostila psance a střelce kdysi slavných jmen. V její popravčí komoře bylo popraveno více mužů a žen než v kterémkoliv jiném státě Unie. Hradby jsou na svoji historii pyšné. Nejstarší blok s celami byl zakonzervován a zachován jako ukázka dávných časů. Šlo si tam objednat prohlídku.

Robbie už tam byl dvakrát, ale vždycky měl naspěch, hlavu plnou starostí a dějiny Hradeb ho ani v nejmenším nezajímaly. Když s Keithem prošli vstupními dveřmi, čekal tam na ně Ben Jeter, kterému se dokonce podařilo vykouzlit na rtech úsměv. „Dobrý den, pane Flaku,“ pozdravil.

„Dobrej, řediteli,“ odpověděl Robbie a sáhl po portmonce. „Tohle je reverend Keith Schroeder, Dontého duchovní poradce.“ Ředitel váhavě potřásl Keithovi rukou. „Nevěděl jsem, že Donté má duchovního poradce,“ poznamenal.

„Tak teď to víte.“

„Chápu. Předložte mi nějaký průkaz totožnosti.“

Podali Jeterovi řidičské průkazy a on je předal dozorci stojícímu za pultem. „Následujte mě,“ vyzval oba muže.

Jeter byl ředitelem Hradeb už jedenáct let a každou popravu měl na starosti osobně. Byla to povinnost, o niž nestál, ale vyrovnal se s ní. Byla to prostě součást jeho práce. Byl znám svým neosobním a profesionálním přístupem. Všechny úkony byly naprosto přesné, všechny detaily promyšlené. Texas měl svůj vraždící průmysl tak efektivní, že sem ostatní státy posílaly pracovníky věznic na konzultace. Ben Jeter jim mohl přesně ukázat, jak se to má dělat.

Již dvou set devadesáti osmi mužů a tří žen se zeptal, jestli chtějí pronést nějaká poslední slova. O patnáct minut později je všechny prohlásil za mrtvé.

„Jak to vypadá s odvoláními?“ zeptal se a kráčel o krok vepředu před Robbiem a dva kroky před Keithem, který byl stále jako v mrákotách. Pohybovali se chodbou, jejíž stěny byly pokryty blednoucími černobílými fotografiemi bývalých ředitelů a zesnulých guvernérů.

„Nevypadá to dobře,“ odpověděl Robbie. „Pár míčů máme ještě rozehraných, ale moc z toho nekouká.“

„Takže myslíte, že to v šest spustíme?“

„Nevím,“ prohlásil Robbie, kterému se nechtělo příliš odkrývat karty.

„V šest to spustíme,“ opakoval Keith v duchu. Jako kdyby se chystali vyrazit na výlet nebo si zahrát americký fotbal.

Zastavili před nějakými dveřmi a Jeter mávl kartou. Dveře se otevřely, trojice vykročila ven, ušla asi šest metrů a vstoupila do budovy s popravčí komorou. Keithovi srdce divoce bušilo a byl tak rozčilený, že si potřeboval sednout. Uvnitř uviděl samé mříže, slabě osvětlenou řadu zamřížovaných cel. V cestě jim stáli dva dozorci, dvojice mužů ve špatně padnoucích oblecích a strážný a všichni se dívali do jedné cely.

„Donté, je tu váš právník.“ oznámil Jeter, jako by vězni předával dárek. Donté vstal a usmál se. Železo cvaklo o železo, dveře odjely do strany a Donté vykročil. Robbie ho objal, přitiskl k sobě a něco mu pošeptal do ucha. Donté svého advokáta pevně svíral, byl to první lidský dotek za téměř deset let. Když se od sebe odpoutali, oba brečeli.

Hned vedle cely pro odsouzence byla návštěvní cela, úplně stejný prostor až na skleněnou přepážku za mřížemi, která dopřávala právníkovi a jeho klientovi při jejich posledním setkání trochu soukromí. Předpisy dovolovaly hodinovou návštěvu. Většina odsouzenců si z toho ušetřila pár minut na poslední modlitbu s vězeňským kaplanem. Předpisy stanovovaly, že hodinová návštěva se má konat od šestnácti do sedmnácti hodin a pak už má vězeň zůstat sám až do úplného konce. Ředitel Jeter sice vzorně dodržoval pravidla, ale také věděl, kdy je dobré na ně trochu pozapomenout. Navíc věděl, že Donté Drumm byl příkladný trestanec, na rozdíl od mnohých jiných, a to v jeho povolání znamenalo hodně.

Jeter si poklepal na hodinky a řekl: „Je čtyři čtyřicet pět, pane Flaku, máte šedesát minut.“

„Děkuji.“

Donté vstoupil do návštěvní cely a posadil se na okraj postele. Robbie ho následoval a sedl si na lavici. Dozorce zavřel skleněné dveře a zasunul mříž.

Byli sami a dotýkali se koleny. Robbie položil ruku Dontému na rameno a ze všech sil se snažil ovládat. Trápil se úvahami, jestli se teď má zmínit o Boyettovi. Na jednu stranu se Donté podle všeho smířil s tím, co bylo nevyhnutelné, a zhruba za hodinu bude připraven vyrovnat se se vším, co ho čeká na druhé straně. Rozhodně působil velmi vyrovnaně. Na druhou stranu by Dontého mohlo potěšit, že pravda nakonec přece jen vyjde najevo. Jeho jméno bude očištěno, i když zřejmě až posmrtně. Jenže ta pravda zase nebyla až tak jistá, a tak se Robbie rozhodl, že se o Boyettovi nezmíní.

„Děkuju vám, že jste přijel, Robbie,“ zašeptal Donté.

„Slíbil jsem přece, že tu budu až do konce. Moc mě mrzí, že jsem to nedokázal zarazit, Donté, opravdu mě to moc mrzí.“

„Ale jděte, Robbie, dělal jste, co bylo ve vašich silách. A pořád ještě jsme nehodili ručník do ringu, ne?“

„Jistěže ne. Pořád ještě máme ve hře pár odvolání podaných na poslední chvíli, takže naděje tu stále je.“

„Jak velká je to naděje, Robbie?“

„Jakás takáš. Joey Gamble připustil, že před soudem lhal. Včera večer se namazal v jednom striptýzovém klubu a všechno na sebe řekl. Tajně jsme si to nahráli a dneska ráno nachystali žádost. Soud ji zamítl. Pak asi v půl čtvrté odpoledne se s námi Joey spojil a prohlásil, že se chce ke všemu přiznat.“

Donté na to reagoval jenom tím, že nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Snažíme se podat další žádost, tentokrát vylepšenou o místopřísežné prohlášení, a to vypadá docela nadějně.“

Byli nakloněni k sobě, téměř se dotýkali hlavami a mluvili šeptem. Ono se toho stejně nedalo moc říct. Robbie byl rozhořčený na celý systém, rozzuřený téměř k nepříčetnosti, uondaný z neúspěchů, které doprovázely obhajobu Dontého, ale ze všeho nejvíc byl v tu chvíli prostě a jednoduše smutný.

Dontého naprosto zmátl krátký pobyt v cele pro odsouzence. Před ním, sotva deset metrů vzdálené, byly dveře vedoucí k smrti, dveře, které by raději neotvíral. Za ním byl pobyt v cele smrti, život v izolaci dohánějící člověka k šílenství, místo, kam se nechtěl vrátit. Myslel si, že je připraven projít dveřmi, ale nebyl. Ale současně netoužil ještě někdy v životě spatřit Polanského věznici.

„Nic si nevyčítejte, Robbie, já to zvládnu.“

Keith se na chodbě omluvil, vyšel ven a snažil se popadnout dech. V pondělí ráno v Topece sněžilo a tady v Texasu bylo podle všeho dobře šestadvacet stupňů. Opřel se o plot a zadíval se na ostnatý drát nad sebou.

Zavolal Daně a vyložil jí, kde je, co tam dělá a co se mu honí hlavou. Vypadalo to, že je z toho stejně vyvedená z míry jako on.

* * *

Jakmile měl vrchní soudce Milton Prudlowe Drummův případ z krku, odešel z úřadu a spěchal do venkovského klubu Rolling Creek ve středozápadním Austinu. Měl tam na pátou hodinu domluvené tenisové utkání s hlavním sponzorem své minulé i příští volební kampaně. Cestou se mu v autě rozezněl mobilní telefon. Byl to soudní úředník, který ho informoval, že mu zrovna volali z Obhájců proti trestu smrti a že další žádost je už na cestě.

„Kolik máme hodin?“ chtěl vědět Prudlowe.

„Šestnáct čtyřicet devět.“

„Už mám těch pitomostí dost,“ rozčilil se Prudlowe. „Zavíráme v pět a všichni to vědí.“

„Ano, pane,“ přitakal úředník. Moc dobře věděl, jak soudce Prudlowe nesnáší tahle zaříkávání, která ze sebe na poslední chvíli chrlí zoufalí obhájci. Případy se táhnou celá léta v poklidné nečinnosti a pak, když zbývají už jen hodiny, advokáti zničehonic šlápnou na plyn.

„Tušíte, o co je žádost opřena?“ zeptal se Prudlowe.

„Myslím, že je to stejná věc, kterou podali ráno – změna ve výpovědi očitého svědka. Jenže mají nějaké problémy s počítači.“

„No, to je originální. Zavíráme v pět, tak chci, abyste v pět zamkl dveře, ani o minutu později. Rozumíte?“

„Ano, pane.“

Ve tři čtvrtě na pět vyrazila z kanceláře Obhájců proti trestu smrti s žádostí a Gambleovým prohlášením v ruce Cicely Avisová doprovázená dvěma asistenty. Nesli všech dvanáct kopií. Když se řítili ulicemi, Cicely zavolala do úřadovny soudu, že už jsou na cestě. Úředník jí oznámil, že zavírají v pět, tedy jako kterýkoliv jiný den v týdnu.

„Ale my máme žádost, která obsahuje místopřísežné prohlášení od jediného očitého svědka, který v procesu vystoupil,“ nedala se Cicely odbýt.

„Mám dojem, že to už jsme viděli,“ namítl úředník.

„Neviděli! Tohle je prohlášení udělané pod přísahou!“

„Teď jsem mluvil s vrchním soudcem. Zavíráme v pět.“

„My tam ale dorazíme tak o pět minut později!“

„Zavíráme v pět.“

* * *

Travis Boyette seděl v zasedací místnosti u okna, hůl měl položenou přes kolena a pozoroval horečné hemžení lidí, kteří na sebe navzájem křičeli. Fred Pryor postával poblíž a taky se díval.

Boyette nebyl schopen pochopit, co se vlastně děje, a tak vstal a pokročil ke stolu. „Moh by mi někdo vyložit, o co tady jde?“ zeptal se.

„Jo, prohráváme,“ odsekl mu Carlos.

„A co moje prohlášení? Věnuje mu vůbec někdo pozornost?“

„Právě že ne. Na soud to neudělalo žádný dojem.“

„Myslej si, že lžu?“

„Jo, Travisi, mají za to, že lžete. Je mi to líto. My vám tady věříme, ale nemáme do toho moc co mluvit.“

„Chci se setkat s novináři.“

„Ty mají podle všeho dost práce s těmi požáry.“

Sammie Thomasová se podívala do svého notebooku, naškrábala něco na papír a podala to Boyettovi. „Tohle je mobil na jednoho z našich místních televizních idiotů,“ oznámila mu. Pak ukázala na stolek vedle televize. „Telefon je tamhle. Můžete dělat, co se vám zlíbí, pane Boyette.“ Travis se dobelhal k telefonu, namačkal číslo a čekal. Sammie, Carlos, Bonnie i Fred Pryor ho pozorovali.

Držel sluchátko a zíral do podlahy. „É, jo, to je Garrett? Jo, koukněte, jmenuju se Travis Boyette a jsem tady v kanceláři Robbieho Flaka. Jsem zapletený do vraždy Nicole Yarberový a rád bych se dostal do vysílání a ke všemu se přiznal.“ Pauza. Cuknutí v obličeji. „Chci se přiznat, že jsem tu holku zabil. Donté Drumm s tím neměl nic společnýho.“ Odmlka. Tik. „Jo, chci to říct do vysílání a mám na srdci ještě i spoustu jinejch věcí.“ Ostatní téměř slyšeli nadšené vzrušení v Garrettově hlase. To je bomba!

„Jasně,“ přikývl Boyette a zavěsil. Rozhlédl se po místnosti a všem přítomným oznámil: „Budou tady za deset minut.“

„Frede,“ ozvala se Sammie. „Co kdybys ho vzal ven, někam před dům a našel tam nějaké vhodné místo?“

„Můžu přece odejít, kdy budu chtít, ne?“ poznamenal Boyette. „Nemusím tu přece zůstávat, ne?“

„Pokud jde o mne, pro mě jste svobodný člověk,“ ujistila ho Sammie. „Dělejte si, co se vám zlíbí. Mně je to dokonale jedno.“

Boyette a Pryor vyšli ze zasedací místnosti a čekali venku před nádražní budovou.

Carlosovi zavolala Cicely Avisová. Vysvětlila mu, že na místo dorazili v sedmnáct nula sedm, dveře našli zamčené a úřadovnu zavřenou. Zavolala úředníkovi na mobil. Sdělil jí, že už tam skutečně není, že sedí v autě a má namířeno domů.

Dontého poslední žádost tak nebude vůbec podána.

Podle záznamů v návštěvní knize klubu začali soudce Milton Prudlowe a jeho host hrát na kurtu číslo osm v sedmnáct hodin a vydrželi to hodinu.

25

Chata Paula Koffeeho stála u malého jezírka asi šestf náct kilometrů na jih od Slone. Vlastnil ji už dlouhá léta a používal ji jako útočiště, skrýš i rybářskou základnu. Taky mu posloužila jako hnízdečko lásky pro milostné dovádění se soudkyní Vivian Graleovou během té nešťastné epizody, jež vedla k rozvodu a téměř způsobila, že přišel i o chatu. Bývalá manželka si nakonec místo toho vzala jejich dům.

Ve čtvrtek po obědě vypadl z úřadu a vydal se na chatu. Město bylo vzhůru nohama, začínalo to tam být docela nebezpečné, telefon zvonil v jednom kuse a nikdo v jeho úřadě se ani nesnažil působit dojmem, že něco dělá. Ujel od toho šílenství a za chvíli už byl v mírumilovné přírodě a připravoval večírek, na který sezval lidi už před týdnem. Dal vychladit pivo, doplnil bar, bezcílně se jen tak potloukal po chatě a čekal na hosty. Začali se trousit před pátou hodinou – většina z nich odešla z práce o něco dřív – a jeden každý si potřeboval dát něco k pití. Shromáždili se na dřevěné plošině kousek od vody – právníci v důchodu, aktivní právníci, dva žalobci z Koffeeho úřadovny, jeden vyšetřovatel a další vybraní kamarádi, téměř všichni přítomní měli něco společného se zákony.

Dorazil i Drew Kerber a ještě jeden detektiv. S Kerberem chtěli všichni mluvit, vždyť to byl detektiv, který ten případ rozlouskl. Bez promyšleného výslechu Dontého Drumma by se rozsudku nikdy nedočkali. To Kerber našel psy, kteří v zeleném fordu zachytili Nicolin pach. To on obratně dosáhl toho, že vězeňský práskač získal od podezřelého ještě jedno přiznání. Dobrá, solidní policejní práce. Drummův případ byl vrcholem Kerberovy kariéry a on si hodlal jeho závěrečné dějství jaksepatří vychutnat.

Paul Koffee se ale nenechal nikým zastínit a vyžadoval svůj díl pozornosti. Za pár let půjde do penze, a až bude starý, bude mít něco, čím se může vychloubat. Koffee a jeho lidé bojovali s divokou obhajobou, s níž nastoupil Robbie Flak a jeho tým, bojovali za spravedlnost, bojovali za Nicole. A skutečnost, že dosáhli vytouženého rozsudku smrti bez mrtvoly, byla jen dalším důvodem ke spokojenosti.

Alkohol uvolnil napětí. Se smíchem se bavili tím, jak jejich milovaný guvernér překřičel tu černou chátru a nazval Drumma zrůdou. Trochu se ztišili, když Koffee popisoval odvolání podané sotva před dvěma hodinami, ve kterém nějaký cvok prohlašuje, že je vrah. Ale nemějte strach, ujišťoval je, odvolací soud už odklad zamítl. Ve hře už je jenom jedno podání, úplně vymyšlené – „kruci, všechny jsou vymyšlený“ –, ale to je bezpečně zaparkované u Nejvyššího soudu. Koffee radostně ujišťoval své hosty, že spravedlnosti bude už záhy učiněno zadost.

Podělili se o vyprávění o hořících kostelech, podpálené čističce bavlny, narůstajícím davu v Civitan Parku a blížící se kavalerii. Příjezd Národní gardy očekávali kolem šesté hodiny a na to, jestli jí skutečně bude potřeba, se názory hodně lišily.

Koffee opékal na grilu kuře, prsíčka a stehna pokrytá hustou omáčkou. Ale hlavním chodem večera, oznamoval, budou „tyčinky Drumm“ a přes jezero se nesl sborový hurónský smích.

V Huntsvillu sídlí také Státní univerzita Sama Houstona. Je na ni zapsáno šestnáct tisíc studentů – jednaosmdesát procent bělošských, dvanáct procent černošských, šest procent Hispánců a jedno procento ostatních.

Ve čtvrtek v pozdním odpoledni se začali stahovat k věznici, nějakých osm bloků od centrální části Huntsvillu. Operace Objížcfka mohla selhat v tom, že se nepodařilo zablokovat silnice, ale nemohla selhat v úsilí rozpoutat malé peklo. Ulice poblíž vězení uzavřela a hlídala texaská státní policie i městští strážníci z Huntsvillu. Představitelé města očekávali, že nastanou potíže, a bezpečnostní opatření kolem Hradeb vypadala podle toho.

Černošští studenti se shromáždili tři bloky od věznice a začali o sobě dávat vědět. Když Robbie vyšel z budovy s popravčí komorou, aby si zatelefonoval, dolehlo k němu z dálky organizované skandování tisíce hlasů „Donté! Donté!“. Nemohl vidět nic jiného než obvodové stěny věznice a drátěné ploty, ale pochopil, že dav je docela blízko.

Záleží na tom vůbec? Na demonstrace a protestní pochody je už pozdě. Chvíli poslouchal a pak zavolal do kanceláře. Zvedla to Sammie Thomasová a začala na něj chrlit: „Nedovolili nám podat žádost s Gambleovým prohlášením. Zavřeli krám v pět hodin, Robbie, a my tam dorazili o sedm minut později. A navíc věděli, že jsme na cestě.“

V prvním okamžiku chtěl švihnout telefonem o nejbližší zeď a dívat se, jak se rozletí na tisíc kousků, ale byl tak ohromený, že se ani nehnul. „Obhájci proti trestu smrti volali úředníkovi soudu pár minut před pátou,“ pokračovala Sammie. „To už seděli v autě a hnali se jak o závod. Úředník řek, že se nedá nic dělat, že mluvil s Prudlowem a že zavírá kancelář v pět. Jsi tam, Robbie?“

„Jo. Pokračuj.“

„Už nám nezbylo nic než to dovolání k Nejvyššímu soudu. Od nich zatím žádnou zprávu nemáme.“

Robbie se snažil vzpamatovat. Záchvat vzteku by teď ničemu nepomohl. Házet předměty, nadávat, a možná dokonce i podávat žaloby může zítra, teď potřebuje myslet. „Od Nejvyššího soudu žádnou pomoc nečekám, ty jo?“ zeptal se.

„Ne, vlastně ne.“

„No, takže je skoro po všem.“

„Ano, Robbie, tady u nás máme stejný pocit.“

„Vidíš, Sammie, a nepotřebovali jsme nic jiného než čtyřiadvacet hodin. Kdyby nám Travis Boyette a Joey Gamble dali čtyřiadvacet hodin, mohli jsme tu zatracenou šílenost zastavit a měli jsme docela slušnou naději, že Donté by se odsud jednoho dne dostal. Čtyřiadvacet hodin.“

„Máš pravdu, a když už mluvíme o Boyettovi, je venku a čeká na příjezd televizního štábu. Zavolal jim sám, my ne, i když já mu dala číslo. Chce promluvit.“

„Jen ho nechte mluvit, kašlem na to. Teď už ať to klidně poví celému světu. Je mi to jedno. Má Carlos připravené to video?“

„Myslím, že jo.“

„Tak ať ho dá do oběhu. Chci, aby tu nahrávku dostaly všechny velké noviny a televizní stanice v tomhle státě. Uděláme kolem toho co největší povyk. Jestli to máme projet, tak to projedeme s plnou parádou.“

„Rozkaz, šéfe.“

Robbie zíral na telefon a na okamžik se zaposlouchal do vzdáleného skandování. Komu by ještě měl zavolat? Je na světě vůbec někdo, kdo by mu mohl pomoct?

Když za ním zacvakly kovové mříže, Keith sebou cukl. Tohle nebyla jeho první návštěva ve věznici, ale poprvé se ocitl zamčený v cele. Ztěžka dýchal a vnitřnosti měl sevřené, ale modlil se, aby mu Pán dal sílu. Bože, prosím tě, dej mi odvahu a moudrost. A pak mě odsud prosím dostaň.

Když Keith vstoupil do cely pro návštěvy, Donté nevstal, ale usmál se a podal pastorovi ruku. Keith mu ji sevřel, byl to odevzdaný, ochablý stisk. „Já jsem Keith Schroeder,“ představil se, posadil se na lavici, opřel se zády o stěnu a boty měl jen pár centimetrů od Dontéových.

„Robbie říkal, že jste správnej chlap,“ poznamenal Donté. Vypadalo to, že se soustřeďuje na Keithův kolárek, jako by se chtěl ujistit, že má před sebou skutečně duchovního.

Keithovi se až sevřelo hrdlo, jak se usilovně snažil přijít na to, co by měl říct. Vážně míněné „Jak se vám daří?“ by působilo nepřiměřeně. Co má člověk říct mladíkovi, kterého za necelou hodinu čeká smrt, ta smrt je jistá, a přitom by se jí bylo dalo předejít?

Bude mluvit o smrti. „Robbie říká, že nechcete mluvit s vězeňským kaplanem.“ začal Keith.

„Pracuje pro systém. Ten systém mě tu devět let drží a za chvíli dosáhne toho, o co mu celou dobu jde. Tomuhle systému já neustoupím.“

To naprosto dává smysl, pomyslel si Keith. Donté teď seděl rovně, paže měl složené na prsou, jako by se těšil na pořádnou debatu o náboženství, víře, Bohu, nebi, pekle či o čemkoliv jiném, co by Keith chtěl probírat.

„Vy nejste z Texasu, že ne?“ zeptal se duchovního.

„Z Kansasu.“

„To ten přízvuk. Věříte, že stát má právo zabíjet lidi?“

„Ne.“

„Myslíte, že Ježíš by souhlasil se zabíjením vězňů jako formou odplaty?“

„Ovšemže ne.“

„Platí, nezabiješ pro každého, nebo Mojžíš zapomněl na výjimku pro vlády států?“

„Vládaje v rukou lidu. Přikázání platí pro každého.“

Donté se usmál a trochu se uvolnil. „Dobře, prošel jste. Můžeme si promluvit. Co máte na srdci?“

Keith začal dýchat o něco snáze a byl rád, že přijímací pohovor zvládl. Napůl očekával, že se setká s mladíkem, který nebude mít všech pět pohromadě, ale mýlil se. Robbieho halasné tvrzení, že Donté se v cele smrti pomátl, najednou vypadalo úplně nesmyslně.

Keith se vrhl do hovoru. „Robbie říká, že jste byl vychováván v církvi, dost brzy šel k přijímání, vyrostl ve víře a že vás vychovávali rodiče, kteří byli oddaní křesťané.“

„To je pravda. Měl jsem k Bohu blízko, pane Schroeder, dokud mě Bůh nezavrh.“

„Říkejte mi Keithe, prosím. Cetl jsem povídání o chlápkovi, který tu taky seděl, zrovna v téhle cele, jmenoval se Darrell Clark, a byl to mladík odněkud ze západního Texasu, mám dojem, že z Midlandu. V nějaké drogové válce zabil pár lidí, odsoudili ho, poslali do cely smrti ve staré věznici v Ellis. Když tam čekal v cele, někdo mu dal bibli a někdo jiný se s ním podělil o křesťanskou víru. Z Clarka se tak stal křesťan a dostal se velmi blízko Bohu. Všechna odvolání mu zamítli a určili mu datum popravy. On svůj konec přivítal. Těšil se na smrt, jelikož znal přesný okamžik, kdy vstoupí do království nebeského. Žádný jiný příběh, který by se osudu Darrella Clarka podobal, neznám.“

„Co tím chcete říct?“

„Chci tím říct, že vás čeká smrt a že víte, kdy nastane. To ví jen velmi málo lidí. Vojáci v bitvě můžou mít pocit, že už jsou v podstatě mrtví, ale pořád jim zbývá naděje, že přežijí. Předpokládám, že některé oběti vážných kriminálních činů také vědí, že se blíží konec, ale až krátce před smrtí. Zatímco vy znáte svůj den kolik měsíců dopředu. A teď už vám zbývá jen hodina a to není špatná chvíle na to, aby člověk obrátil mysl k Bohu.“

„Tu legendu o Darrellu Clarkovi znám.“ Jeho poslední slova byla „Otče, do tvých rukou svěřuji svého ducha“, Lukáš dvacet tři, verš čtyřicet šest, poslední Ježíšova slova, než zemřel na kříži, tedy alespoň podle Lukáše. „Jenže vy jste na něco zapomněl, Keithe. Clark zabil tři lidi, v podstatě je popravil, a když ho odsoudili, nikdy vážně netvrdil, že by byl nevinný. Byl vinen. Já ne. Clark si trest zasloužil, ne že ho měli zabít, ale měl dostat doživotí. Pokud jde o mne, jsem nevinný.“

„Jistě, ale smrt je smrt a na konci nezáleží na ničem jiném než na vašem vztahu k Bohu.“

„Takže se mě snažíte přesvědčit, že bych měl teď a tady na poslední chvíli běžet k Bohu a svým způsobem zapomenout na uplynulých devět let.“

„Vyčítáte těch devět let Bohu?“

Ano, vyčítám. Jen si vezměte, co mě potkalo. Bylo mi osmnáct, byl jsem dlouhý roky křesťan, jak se patří, chodil jsem do kostela, i když jsem dělal stejný věci jako jiný kluci, nic špatnýho, ale kruci, když člověk vyrůstá v tak přísný domácnosti jako já, začne se drobet stavět na zadní. Byl jsem dobrý student, fotbal jsem trochu flákal, ale nebral jsem drogy a nemlátil lidi. Nepotloukal jsem se na ulici. Těšil jsem se, až se zapíšu na přípravku. A pak – z nějakýho důvodu, který se už nikdy nedovím – mě udeřil blesk z čistého nebe doprostřed čela. Najednou mám náramky. Jsem v base. Moje fotka je na titulní straně novin. Prohlásili mě za viníka dávno před procesem. Můj osud zpečetilo dvanáct bělochů, z nichž polovina byli dobří, poctiví novokřtěnci. Žalobce byl od metodistů a soudkyně presbytariánka, tedy přinejmenším jejich jména byla někde na seznamu famíků. Taky spolu šukali, ale počítám, že pro tělesný požitky máme slabost všichni. Porotu mi dělala banda venkovských buranů. Vzpomínám si, jak jsem seděl v soudní síni, a když mě odsuzovali k smrti, díval jsem se jim do tváří – do tvrdých, neúprosných křesťanských tváří – a v duchu si říkal: „My neuctíváme stejnýho Boha.“ A je to tak. Jak mohl Bůh dovolit, aby se jeho ovečky tak často zabíjely? Na to mi odpovězte, prosím. „Boží ovečky často sejdou z cesty, Donté, ale Bůh sám nikdy ne. Jemu to dávat za vinu nemůžete.“

Bojovnost z něj vyprchala. Opět na něj dolehla tíže okamžiku. Donté se naklonil dopředu, opřel se lokty o kolena a svěsil hlavu.

„Byl jsem věrný služebník boží, Keithe,“ prohlásil, „a podívejte, kam jsem to dotáh.“

Za mříží se objevil Robbie a postavil se před celu pro návštěvníky. Keithův čas vypršel. „Pomodlíte se se mnou, Donté?“ zeptal se.

„Na co? První tři roky v base jsem se modlil a všechno bylo pořád jen horší a horší. I kdybych se modlil desetkrát denně, stejně bych se ocitl tady a mluvil s vámi.“

„Dobře, a nebude vám vadit, když se pomodlím já?“

„Jen do toho.“

Keith zavřel oči. Zjistil, že je pro něj velmi obtížné se za těchto okolností modlit – když na něj Donté kouká, Robbie netrpělivě čeká venku a hodiny tikají stále hlasitěji a hlasitěji. Požádal Boha, aby dal Dontému sílu a odvahu a aby byl milostivý k jeho duši. Amen.

Když skončil, vstal, poplácal Dontého po rameni a stále nemohl uvěřit tomu, že mladík bude ani ne za hodinu mrtev. „Děkuju, že jste přišel,“ řekl Donté.

„Je pro mě čest, že jsem vás poznal, Donté.“

Znovu si potřásli rukama. Pak cvaklo železo o železo a dveře se otevřely. Keith vyšel ven, Robbie vstoupil dovnitř. Hodiny na zdi, tedy jediné hodiny, na kterých záleželo, ukazovaly 17.34.

Blížící se poprava člověka, který tvrdí, že je nevinný, rozhodně nelákala pozornost celostátních médií. Na to to byla příliš běžná záležitost. Naplnění zásady oko za oko, promítající se do hořících kostelů v předvečer popravy, přece jen pár produkčních probudilo. Rvačka na střední škole taky trochu přilila oleje do ohně. Ale možnost rasových nepokojů – no to už bylo něco, co se nedalo přehlížet. Přidejte k dramatu Národní gardu a máte pozdní čtvrteční odpoledne, kdy se ulicemi Slone prohánějí pestře natřené dodávky televizních štábů z Dallasu, Houstonu a dalších měst a po většinu času nabízejí do celostátních sítí a kabelových televizí přímé vstupy. Když se roznesla zpráva, že nějaký muž, který tvrdí, že je skutečným vrahem, se chce vyzpovídat před kamerami, z bývalé nádražní budovy se rázem stal magnet pro média. Zatímco Fred Pryor to všechno řídil, nebo se alespoň snažil udržet byť jen minimální pořádek, Travis Boyette stál na nejnižším schodu nákladové rampy a díval se na novináře a do kamer. Mikrofony byly proti němu napřažené jako bajonety. Vedle něj stál Fred a doopravdy poslal pár reportérů o kus zpátky.

„Ticho!“ zařval Fred. Potom pokynul Travisovi a vyzval ho: „Tak do toho.“

Travis byl strnulý jako laň ve světle automobilových reflektorů, ale nakonec těžce polkl a dal se do díla. „Jmenuju se Travis Boyette a zabil jsem Nicole Yarberovou. Donté Drumm nemá s její vraždou nic společnýho. Udělal jsem to sám. Unes jsem ji, opakovaně znásilnil a pak ji uškrtil. Těla jsem se zbavil, ale není v Červený řece.“

„A kde teda je?!“

„V Missouri, tam, kde jsem ho nechal.“

„Proč jste to udělal?!“

„Protože jsem si to nedokázal odříct. Znásilnil jsem i jiný ženský, spoustu žen, někdy mě chytli, někdy ne.“

Tohle novináře zaskočilo, takže než se ozvala další otázka, uběhlo několik vteřin. „Čili jste odsouzený násilník?“

„Jo, to ano. Mám na krku čtyři nebo pět trestů.“

„Pocházíte ze Slone?“

„Ne, ale pobýval jsem tu, když jsem zabil Nicole.“

„Znal jste ji?“

Dana Schroederová byla usazená před televizí v jídelně už dobře dvě hodiny, zírala na CNN a čekala na nové zprávy ze Slone. Dočkala se dvou vstupů, krátkých zmínek o nepokojích a zprávy o Národní gardě. Sledovala guvernéra, jak ze sebe dělá šaška. Děj ale nabíral na síle. A když před sebou uviděla obličej Travise Boyetta, řekla nahlas: „Tady tě máme.“

Její manžel byl ve věznici pro odsouzené k trestu smrti, kde poskytoval útěchu člověku, který dostal trest za vraždu, a ona koukala na muže, který ten zločin ve skutečnosti spáchal.

Joey Gamble seděl v baru, v prvním, který zahlédl, když opustil kancelář Agnes Tannerové. Byl opilý, ale pořád ještě si uvědomoval, co se kolem něj děje. Na protilehlých koncích baru visely od stropu dva televizní přijímače, jeden byl naladěný na SportsCenter, druhý na CNN. Když Joey uviděl, že reportér mluví ze Slone, přišoural se blíž k televizoru. Poslouchal, jak Boyette mluví o zavraždění Nicole. „Ty hajzle zasranej,“ zamumlal Joey a vysloužil si tázavý pohled od barmana.

Ale ze sebe měl dobrý pocit. Konečně řekl pravdu a teď se ještě objevil skutečný vrah. Donté bude ušetřen. Poručil si další pivo.

Soudce Elias Henry seděl s manželkou v obývacím pokoji jejich domu stojícího kousek od Civitan Parku. Dveře měli zamčené. Lovecké pušky byly nabité a připravené. Každých deset minut projel kolem hlídkový vůz. Nad hlavami jim kroužil vrtulník. Vzduch byl těžký kouřem – kouřem z ohňostrojů v parku i dýmem ze zničených staveb. Dav bylo slyšet až k nim. Vytrvalé bubnování, skandování a pronikavý pokřik během odpoledne zesílily. Soudce s manželkou uvažovali, že na noc odjedou. Měli syna v Tyleru, sotva hodinu cesty od Slone, a ten je přemlouval, aby z města vypadli, alespoň na pár hodin. Nakonec se ale rozhodli, že zůstanou doma, hlavně proto, že jejich sousedi také neutekli a v jednotě je síla. Soudce si promluvil s policejním ředitelem, jenž ho trochu nervózně ujistil, že mají všechno pod kontrolou.

Měli puštěnou televizi a zrovna vysílali další žhavou novinku ze Slone. Soudce spatřil muže, kterého před necelými třemi hodinami sledoval na nahrávce, sáhl po dálkovém ovladači a zesílil zvuk. Travis Boyette zíral na množství mikrofonů před sebou, mluvil a nabízel spoustu podrobností.

„Znal jste to děvče?“ zeptal se reportér.

„Nikdy jsem s ní nemluvil, ale sledoval jsem ji. Věděl jsem, kdo to je, věděl jsem, že dělá roztleskávačku. Vybral jsem si ji.“

„Jak jste se jí zmocnil?“

„Našel jsem její auto, zaparkoval vedle něj a čekal, až vyjde z centra. Použil jsem pistoli, ani se nebránila. Už jsem to takhle dělal dřív.“

„Byl jste už někdy odsouzen v Texasu?“

„Ne. V Missouri, Kansasu, Oklahomě, Arkansasu. Můžete si ověřit moje záznamy. Říkám vám pravdu a pravda je, že jsem ten zločin spáchal. Ne Donté Drumm.“

„Proč jste se rozhodl vyjít s tím teď, a ne třeba před rokem?“

„Měl jsem to udělat, jenže jsem si říkal, že soudu přece musí jednoho dne dojít, že dostali nesprávnýho chlápka. Zrovna mě pustili z lapáku v Kansasu a před pár dny jsem v novinách zahlíd, že se chystá poprava Dontého Drumma. Tak jsem tady.“

„Teď už může popravu zarazit jedině guvernér. Co byste mu chtěl říct?“

„Řek bych mu: chystáte se zabít nevinnýho člověka. Dejte mi čtyřiadvacet hodin a já vás dovedu k tělu Nicole Yarberový. Jen čtyřiadvacet hodin, pane guvernére.“

Soudce Henry se poškrábal klouby prstů na bradě a poznamenal: „Tahle noc bude stát za to.“

Barry a Wayne byli v guvernérově kanceláři a na CNN sledovali Boyetta. Jejich guvernér stál dole v hale a popáté nebo pošesté poskytoval rozhovor týkající se toho, jak odvážně zvládl rozzuřený dav. „Asi bychom pro něj měli dojít,“ navrhl Wayne.

„Jo. Skočím tam. Ty to tady zatím sleduj.“

O pět minut později sledoval guvernér Boyettovu nahrávku. „Je to pošuk, to je jasný,“ prohlásil Newton po několika vteřinách. „Kde je bourbon?“

Naplnili tři sklenice, pomalu usrkávali nápoj a poslouchali, jak Boyette mluví o mrtvole.

„Jak jste Nicole zabil?“ Uškrtil ji jejím páskem, černým koženým s kulatou stříbrnou sponou, ještě ho má kolem krku. Boyette si sáhl pod košili a vytáhl prstýnek. Ukázal ho na kamery. „Tohle patřilo Nicole. Nosím ho od toho večera, kdy jsem ji unes, je na něm její monogram a všechno.“

„Jak jste se těla zbavil?“

„Řekněme prostě, že je v zemi.“

„Jak daleko odsud?“

„Nevím, tak pět nebo šest hodin. Vždyť jsem říkal, kdyby nám guvernér dal čtyřiadvacet hodin, mohli bysme ho najít. Tím by se prokázalo, že mám pravdu.“

„Co je to za maníka?“ chtěl vědět guvernér.

„Mnohonásobný násilník, trestní rejstřík má kilometr dlouhej.“

„To mě pokaždý uvede v úžas, jak se vždycky dokážou vynořit těsně před popravou,“ poznamenal Newton. „Nejspíš dostal prachy od Flaka.“

Všichni tři se dokázali nervózně zasmát.

Chechtot u jezera ustal ve chvíli, kdy jeden z hostů prošel v chatě kolem televizoru a uviděl, co se děje. Společnost se rychle přesunula dovnitř a třicet lidí se namačkalo kolem malé obrazovky. Nikdo nepromluvil. Jak Boyette pokračoval a na každou otázku byl připraven podat neochvějně otevřenou odpověď, zdálo se, že nikdo ani nedýchá.

„Tys o tomhle fešákovi někdy slyšel, Paule?“ zeptal se jeden z penzionovaných právníků.

Paul zavrtěl hlavou, že ne.

„Stojí před Flakovou kanceláří, před nádražím.“

„Robbie zkouší svoje starý triky.“

Nikdo se neusmál, nikdo se neušklíbl, nikdo se nepokusil ani o nucené uchechtnutí. Když Boyette vylovil prstýnek a volně ho předvedl kamerám, proletěl chatou strach a Paul Koffee si musel sednout.

Tyhle žhavé novinky se ale nedověděli všichni. Reeva se svým doprovodem byla v malé kanceláři ve věznici, kde čekali, až je mikrobus doveze k popravčí komoře. Jen kousek od nich čekala Dontého rodina. Následující hodinu se budou obě skupiny svědků vyskytovat velmi blízko sebe, ale vždy pečlivě odděleny. V sedmnáct čtyřicet nastoupila rodina oběti do neoznačené vězeňské dodávky a odjela v ní k budově s popravčí komorou, cesta trvala necelých deset minut. Když tam dorazili, provedli je neoznačenými dveřmi do malé čtvercové místnosti, velké tak čtyři na čtyři metry. Nebyly v ní židle ani lavice. Stěny byly prázdné, dokonale holé. Před sebou viděli zatažený závěs a dověděli se, že za závěsem je skutečná popravčí místnost. Ve tři čtvrtě na šest podnikla stejný výlet i rodina Drummových a jinými dveřmi vešla do své místnosti pro svědky. Obě místnosti byly hned vedle sebe. Když v jedné někdo hlasitě zakašlal, bylo to v té druhé slyšet.

Čekali.

26

V sedmnáct čtyřicet Nej vyšší soud Spojených států poměrem hlasů pět ku čtyřem odmítl projednávat odmítl volání týkající se Dontého duševního zdraví. O deset minut později, opět v poměru pět ku čtyřem, se soud odmítl zabývat i Boyettem. Robbie se to dověděl telefonicky, když stál před Dontého celou. Zaklapl telefon, přistoupil k řediteli Jeterovi a šeptem mu oznámil: „Je po všem. Žádné další odvolání nebude.“ Jeter vážně přikývl a poznamenal: „Máte dvě minuty.“

„Díky.“ Robbie znovu vstoupil do cely a sdělil tu zásadní novinu Dontému. Už nebylo nic, co by mohli podniknout, bylo po boji. Donté zavřel oči, a jak mu došlo, co to znamená, zhluboka se nadechl. Až do téhle chvíle mohl chovat nějakou naději, jakkoliv neurčitou, jakkoliv vzdálenou a nepravděpodobnou.

Pak těžce polkl, zmohl se na úsměv a naklonil se o něco blíž k Robbiemu. Koleny se už dotýkali a hlavy měli jen pár centimetrů od sebe. „Poslyšte, Robbie, myslíte, že toho cvoka, co zabil Nicole, vůbec někdy chytnou?“

Opět měl Robbie nutkání říct mu o Boyettovi, ale to zdaleka ještě nebyl uzavřený případ. Nebylo ani trochu jisté, že už znají pravdu. „Nevím, Donté. Neumím věštit. Proč?“

„Něco pro mě musíte udělat, Robbie. Kdyby toho chlápka nikdy nenašli, lidi by si pořád mysleli, že jsem to fakt udělal já. Ale jestli ho najdou, slibte mi, že očistíte moje jméno. Slíbíte mi to, Robbie? Je mi fuk, jak dlouho to bude trvat, ale vy musíte moje jméno očistit.“

„Udělám to, Donté.“

„Mám takovou představu, že jednoho dne se naše máma a mí bratři a sestra sejdou kolem mýho hrobu a budou oslavovat, protože bude jasný, že jsem nevinnej muž. Nebude to nádhera, Robbie?“

„Budu tam taky, Donté.“

„Uspořádejte tam pořádnou oslavu, přímo na hřbitově. Pozvěte všechny moje kamarády, roztočte to, jak se patří, ať celej svět ví, že Donté byl nevinnej. Uděláte to, Robbie?“

„Máte moje slovo.“

„To bude nádhera.“

Robbie vzal pomalu obě Dontého ruce do svých a pevně mu je stiskl. „Už musím jít, člověče. Nevím, co říct, až na to, že pro mě byla opravdu čest tě zastupovat. Věřil jsem ti od samýho začátku a dnes ti věřím víc než kdykoliv předtím. Celou dobu vím, že jsi nevinný, a nenávidím ty gaunery, co dovolili, aby to došlo až sem. Budu dál bojovat, Donté. To ti slibuju.“

Dotkli se čely. „Děkuju ti, Robbie,“ řekl Donté, „děkuju za všechno. Zvládnu to v pohodě.“

„Nikdy na tebe nezapomenu.“

„Postarej se o mámu, ano, Robbie?“

„Sám víš, že to udělám.“

Stáli tam a objali se, bylo to dlouhé bolestivé objetí, které ani jeden nechtěl ukončit. Ben Jeter stál u dveří a čekal. Potom Robbie konečně vykročil z cely a došel na konec krátké chodby, kde se horečně modlil Keith. Robbie se vedle něj posadil a dal se do pláče.

Ben Jeter se Dontého naposledy zeptal, jestli nechce vězeňského kaplana. Nechtěl. Chodba se začala plnit dozorci ve stejnokrojích, urostlými zrzavými mládenci se strnulými tvářemi a silnými pažemi. To dorazily posily pro případ, že by si odsouzenec usmyslel, že odchod do popravčí komory nebude poklidný. Najednou tam bylo živo a všude se pohybovala spousta lidí.

Jeter přistoupil k Robbiemu a vyzval ho: „Pojďme.“ Robbie se pomalu zvedl, udělal krok, pak se zarazil a podíval se dolů na Keitha. „Vy taky, Keithe,“ vyzval ho.

Keith nechápavě vzhlédl, najednou pořádně nevěděl, kde je, a byl si jist, že je to nějaká noční můra, z níž se každou chvíli probudí a bude ležet v posteli vedle Dany. „Cože?“

Robbie ho chytil za paži a mocně s pastorem trhl. „Pojďte. Je načase shlédnout na popravu.“

„Ale já –“

„Ředitel vám to povolil.“ Další škubnutí. „Jste duchovní poradce odsouzence a jako takový máte právo být svědkem popravy.“

„Robbie, to mi nepřipadá rozumné. Ne, podívejte, já tu počkám, až…“

Několik dozorců sledovalo prudkou výměnu názorů s pobavením. Keith si jejich úšklebky uvědomoval, ale bylo mu to jedno.

„Pojďme,“ trval na svém Robbie a duchovního už v tu chvíli táhl za sebou. „Udělejte to pro Dontého. Udělejte to pro mě, sakra. Žijete v Kansasu, tam taky máte trest smrti. Tak se pojďte podívat, jak se dělá demokracie.“

Keith škobrtal kupředu a všechno kolem sebe viděl v mlhách. Prošli špalírem strážných, minuli celu, kde se sklopenýma očima čekal Donté, už zase spoutaný, a došli k neoznačeným dveřím, kterých si Keith předtím ani nevšiml. Dveře se otevřely a pak se za nimi zase zavřely. Stáli v malé, tlumeně osvětlené místnůstce připomínající krabici. Robbie konečně pustil pastorovu paži, došel k Drummovým a se všemi se postupně objal. „Další odvolání nemáme,“ oznámil jim tiše. „Už není nic, co bychom mohli podniknout.“

Bylo to nejdelších deset minut v dlouhé kariéře Gilla Newtona jako správce věcí veřejných. Mezi sedmnácti padesáti a osmnáctou hodinou váhal jako nikdy předtím. Z jedné strany, tedy doslova z jedné strany místnosti, na něj Wayne stále víc a víc tlačil, aby udělil třicetidenní odklad. Vysvětloval, že popravu je možné o třicet dní odložit, že je to jen třicet dní a nic víc, prach si zatím trochu sedne a bude čas prověřit tvrzení toho šaška Boyetta. Pokud mluví pravdu a tělo se najde, bude z guvernéra hrdina. Pokud se ukáže, že je to cvok, což si všichni přítomní myslí, tak si Drumm prodlouží život o třicet dní a nakonec stejně dostane jehlu. Politicky jim to dlouhodobě nijak neublíží. Jedinou trvalou škodu by jim způsobilo, kdyby si Boyetta nevšímali, nechali Drumma popravit a pak by se tělo našlo přesně tam, kam je Boyette dovede.

Nálada byla tak napjatá, že si přestali všímat bourbonu.

Z druhé strany namítl Barry, že jakýkoliv odklad by nebyl ničím jiným než předvedením slabosti, a to zvláště ve světle guvernérova vystoupení před demonstranty, od něhož neuplynuly ani tři hodiny. Popravy, zvlášť ty hodně sledované, vždycky přitáhnou lidi, kteří touží upoutat na sebe pozornost, a tenhle Boyette je toho ukázkovým příkladem. Očividně se snaží, aby se o něm vědělo, chce urvat svých patnáct minut slávy, takže dovolit mu, aby popravu ohrozil, by byla chyba jak z právního, tak z politického hlediska. Drumm se k té vraždě přiznal, opakoval Barry pořád dokola. Přece nedovolíme, aby tenhle sériový zvrhlík rozmělnil pravdu. Byl to spravedlivý proces! A odvolací soudy, všechny do jednoho, rozsudek potvrdily!

Musí hrát na jistotu, kontroval Wayne. Jen třicet dní, třeba se o tom případu dovíme něco nového.

Už se to táhne devět let, namítal Barry. Všeho moc škodí.

„Jsou venku novináři?“ zeptal se Newton.

„Jistě,“ přikývl Barry. „Motají se tady celý den.“

„Tak je nech nastoupit.“

Poslední cesta byla jen krátká, nějakých deset metrů od cely k popravčí komoře, a byla celá lemovaná nastoupenými dozorci. Někteří z nich se snažili koutkem oka podívat mrtvému muži do tváře, jiní zírali do podlahy, jako by drželi osamělou hlídku někde u brány. Od odsouzence se v zásadě čekají tři možné výrazy. Nejběžnější je strnulá, zamračená tvář se široce rozevřenýma očima, nevěřícný výraz plný strachu. Druhý nejčastější obličej je odevzdané poraženectví, napůl zavřené oči, jako by chemikálie už začaly působit. Třetí a nejméně obvyklý byl vzteklý výraz člověka, který by zabil každého dozorce v dohledu, kdyby měl zbraň. Donté Drumm se nevzpíral – to se stává zřídkakdy. Z každé strany ho doprovázel jeden strážný a on kráčel kupředu, klidný v obličeji, oči sklopené k podlaze. Odmítal dopřát svým věznitelům, aby zahlédli strach, který v sobě měl, a nechtěl je žádným způsobem vzít na vědomí.

Na tak proslavenou místnost je texaská popravčí komora nápadně malá. Je to téměř čtvercová krabice tak čtyři metry na čtyři, s nízkým stropem a uprostřed s napevno přimontovaným lůžkem, povlékaným pro každou novou příležitost čistým bílým povlečením. Lůžko vyplňuje skoro celou místnost.

Donté nemohl uvěřit, že je to tam tak stísněné. Posadil se na okraj postele a hned se ho ujali čtyři dozorci. Švihem mu zvedli nohy na lůžko, natáhli mu je a pak mu pečlivě připoutali tělo pěti širokými koženými řemeny, jeden šel kolem hrudi, další přes břicho, pak přes slabiny, stehna a kolem lýtek. Paže mu natáhli v úhlu pětačtyřiceti stupňů od těla a upevnili je dalšími koženými pásy. Když ho připravovali, zavřel oči, poslouchal a uvědomoval si horečný chvat kolem sebe. Semtam se ozvalo zabručení nebo pár slov, ale jinak tihle muži věděli, co mají dělat. Byl to poslední oddíl výrobní linky zavedené systémem a pracovali zde sami zkušení dělníci.

Když byly všechny řemeny utažené, dozorci se vytratili. Přispěchal člen zdravotnického personálu, jenž páchl dezinfekcí, a oznámil: „Teď vás to trochu píchne, jak budu hledat žílu, nejdřív na levé ruce, pak na pravé. Je vám to jasné?“

„Poslužte si,“ poznamenal Donté a otevřel oči. Zdravotník mu omýval ruku lihem. Má se tím předejít infekci? To je prozíravé. Za zdravotníkem uviděl tmavé okno a pod ním otvor, z něhož vedly k lůžku dvě zlověstné hadičky. Vpravo postával ředitel a bedlivě sledoval, jak to probíhá, měl všechno pod kontrolou, jak se sluší a patří. Za ředitelem byla dvě úplně stejná okna se zataženými závěsy – místnosti pro svědky. Kdyby ho něco takového napadlo a kdyby nebylo těch zatracených kožených řemenů, mohl by se Donté natáhnout a bližšího okna se dotknout.

Hadičky byly na místě, každá v jedné paži, i když použita bude jen jedna. Ta druhá je jen záloha pro všechny případy.

Za minutu šest si guvernér Gill Newton chvatně přišel stoupnout před tři kamery postavené před jeho úřadovnou a bez papíru oznámil: „Na svém odmítavém stanovisku k odkladu trvám. Donté Drumm se k tomu zavrženíhodnému zločinu přiznal a musí zaplatit cenu nejvyšší. Před osmi lety se mu dostalo spravedlivého procesu, porotu tvořili jeho bližní a jeho případ pak prozkoumalo pět různých soudů, desítky soudců a všichni rozsudek potvrdili. Jeho tvrzení o nevině není věrohodné, stejně jako senzacechtivý pokus jeho právníků vytáhnout na poslední chvíli nového vraha. Právní systém Texasu nemůže rozvrátit nějaký kriminálník, kterému nejde o nic jiného než o slávu, ani žádný zoufalý advokát, který je schopen úplně všeho. Bože, žehnej Texasu.“

Odmítl odpovídat na jakékoliv otázky a vrátil se do své kanceláře.

Když se závěs zničehonic roztáhl, Roberta Drummová se málem zhroutila při spatření svého nejmladšího syna pevně připoutaného k lůžku a s hadičkami vedoucími do obou paží. Vyjekla, oběma dlaněmi si zakryla ústa, a kdyby jí Cedric a Marvin nebyli podepřeli, sesula by se na podlahu. Otřáslo to ale všemi přítomnými. Přitiskli se víc k sobě a Robbie se k nim připojil, aby jim dodal odvahy.

Keith byl tak ohromený, že se nemohl ani pohnout. Stál kousek stranou. Za sebou měl několik svědků, které neznal a kteří tam v nějakém okamžiku vklouzli, Keith ani pořádně nevěděl kdy. Posouvali se dopředu, aby lépe viděli. Byl čtvrtek, druhý listopadový čtvrtek, a zrovna v tuhle chvíli se v sakristii luteránského kostela svátého Marka schází Dámský spolek čtenářek bible, aby pokračoval ve studiu Lukášova žalmu, po němž bude v kuchyni následovat večeře s těstovinami. Keitha, Danu a kluky na tuhle večeři pravidelně zvali a oni se většinou zúčastnili. Moc se mu stýskalo po kostele i rodině a pořádně nevěděl, proč ho to napadlo zrovna teď, když kouká na téměř černou hlavu Dontého Drumma. Ostře se odrážela od bílé košile, kterou mu oblékli, a sněhobílého prostěradla pod ním. Kožené řemeny byly světle hnědé. Roberta hlasitě vzlykla, Robbie si pro sebe něco mumlal, nějaký neznámý svědek za Keithem se tlačil dopředu, aby lépe viděl, a Keithovi se chtělo ječet. Z neustálého modlení už byl unavený a modlitby stejně nebyly k ničemu.

Keith se sám sebe ptal, jestli by měl jiné pocity, kdyby věděl, že je Donté vinen. Dospěl k závěru, že ne. Vina by jistě ubrala na sympatiích, které k chlapci choval. Když se ale díval, jak se odvíjejí přípravy, děsil ho chlad, bezohledná efektivnost, aseptická uspořádanost celé věci. Bylo to stejné jako zabít starého psa, kulhajícího koně nebo laboratorní krysu. Kdo přesně nám vlastně dává právo zabíjet? Jak Keith zíral na Dontého, věděl, že se toho výjevu už nikdy nezbaví. A věděl, že ho tohle už navždycky změní.

Robbie se na Dontého díval také, viděl jeho pravou tvář a přemítal o všech věcech, které by udělal jinak. Při každém procesu dělá obhájce spoustu okamžitých rozhodnutí a Robbie si je teď všechna přehrával. Najal by jiné experty, předvolal jiné svědky, krotil by svoje výpady vůči soudci, byl by milejší k porotě. Tohle si bude po zbytek života vyčítat, i když asi bude jediný. Nepodařilo se mu zachránit nevinného člověka a to bylo břímě, které těžko dokáže unést. Tady měl přijít i o velký kus svého života a měl pocit, že ho to navždycky změní.

Ve vedlejší místnosti naříkala Reeva při pohledu na vraha své dcery, jak tam leží natažený na zádech, bezmocný, bez naděje, čekající na poslední vydechnutí a cestu do pekel. Jeho smrt – rychlá a v podstatě docela příjemná – nebyla nic ve srovnání s tím, čím prošla Nicole, a Reeva toužila být svědkem daleko bolestivějšího a protrpěného odchodu. Wallis ji podporoval rukou položenou kolem ramen. Obě děti se jí držely. Nicolin biologický otec tam nebyl a to mu Reeva nikdy v životě neodpustí.

Donté se vší silou pootočil doprava a tím se mu matka konečně dostala do zorného pole. Usmál se, na povzbuzení zvedl palec ruky, pak se vrátil do původní polohy a zavřel oči.

V 18.01 přistoupil ředitel Jeter ke stolu a zvedl telefon, přímou linku do úřadovny ministerstva spravedlnosti v Austinu. Dověděl se, že veškerá odvolání byla zamítnuta: neexistoval jediný důvod, proč popravu zastavit. Zavěsil sluchátko, pak zvedl jiné, úplně stejné. To byla přímá linka do guvernérovy kanceláře. Dověděl se tam totéž: všude svítila zelená. V 18.06 přistoupil k lůžku a zeptal se: „Pane Drumme, chcete pronést poslední slova?“

„Ano,“ odpověděl Donté.

Ředitel zvedl ruku ke stropu, uchopil malý mikrofon a stáhl ho do vzdálenosti asi pěti centimetrů od Dontého obličeje. „Tak prosím,“ vyzval odsouzeného. Od mikrofonu vedly dráty k reproduktorkům umístěným v obou místnostech pro svědky.

Donté si odkašlal, zadíval se na mikrofon a prohlásil: „Miluju svou matku i svého otce a je mi moc líto, že otec umřel dřív, než jsem se s ním mohl rozloučit. Stát Texas mi nedovolil, abych se dostavil na jeho pohřeb. Cedriku, Marvine a Andreo, mám vás moc rád a budu vás odtamtud sledovat, jak si vedete. Je mi moc líto, že jste tímhle vším museli projít, ale není to moje vina. Robbie, chlape, tebe zbožňuju. Jsi prostě třída. Rodino Nicole Yarberové, je mi moc líto, co se Nicole stalo. Byla to zlatá holka a já jen doufám, že jednoho dne najdou člověka, co jí to udělal. Počítám, že pak se tu zase všichni sejdete a dáte si to celé ještě jednou dokola.“

Odmlčel se, zavřel oči a pak vykřikl: „Jsem nevinný! Devět let mě stát Texas držel ve vězení za něco, co jsem neudělal! Nikdy jsem se Nicole Yarberové ani nedotkl a nevím, kdo ji zavraždil.“ Zhluboka se nadechl, otevřel oči a pokračoval: „Detektive Drewe Kerbere, Paule Koffee, soudkyně Graleová, vy všichni náboženský fanatici v porotě, všechny ty slepé myši u odvolacích soudů a vy, guvernére Newtone – den, kdy budete skládat účty, se blíží. Až najdou skutečného vraha, budu vás chodit strašit.“

Otočil se a podíval se na matku. „Sbohem, mami. Miluju tě.“

Několik vteřin uběhlo v tichosti a pak Ben Jeter vytáhl mikrofon ke stropu. Ustoupil o krok neviditelnému chemikovi, jenž se skrýval za temným oknem vlevo od lůžka. Začalo vstřikování látek – tři rozdílné dávky podané rychle za sebou. Každá z té trojice by byla smrtelná sama o sobě. První byla thiopental sodný, velmi silné sedativum. Donté zavřel oči, aby je už nikdy neotevřel. O dvě minuty později mu dávka sloučeniny pancuronium bromid, uvolňovače svalů, ochromila dýchám. Třetí přišel na řadu chlorid draselný, který mu zastavil srdce.

Kvůli všemu tomu řemení, jímž byl svázán, bylo těžké určit, kdy Donté přestal dýchat. Ale přestal určitě. V 18.19 se vynořil člen zdravotnického personálu a prozkoumal tělo stetoskopem. Pokynul řediteli a ten v 18.21 oznámil, že Donté Drumm je mrtev.

27

Závěsy se zatáhly, popravčí komora zmizela. Reeva objímala Wallise a Wallis objímal Reevu a oba k sobě tiskli své děti. Dveře do místnosti pro svědky se otevřely a vězeňský zřízenec je popoháněl ven. Dvě minuty po oficiálním vyhlášení smrti seděla už Reeva i s rodinou v mikrobusu a díky velmi účinné organizaci se rychle vzdalovala. Sotva odjeli, přivedli rodinu Drummových. Vyšli sice jinými dveřmi, ale absolvovali stejnou cestu.

Robbie a Keith zůstali v místnosti pro svědky několik vteřin sami. Robbie měl vlhké oči a ve tváři byl bledý. Byl z hloubi duše zdrcený, poražený na hlavu, ale současně už se rozhlížel, s kým by se pustil do křížku. „Jste rád, že jste to viděl?“ zeptal se.

„Ne, to teda nejsem.“

„Já taky ne.“

V nádražní budově přijali zprávu o Dontého smrti beze slova, nebyli schopni ani promluvit. Seděli v zasedací místnosti, zírali na televizi, slyšeli každé slovo, ale pořád nemohli uvěřit, že jim zázrak nějak proklouzl mezi prsty. Před pouhými třemi hodinami horečně pracovali na Boyettově žádosti a Gambleově odvolání, dvou darech za pět minut dvanáct, které vypadaly tak nadějně. Jenže pak Texaský odvolací soud zamítl projednávat Boyetta a před Gamblem doslova zabouchl dveře.

A teď byl Donté mrtvý.

V jednom rohu tiše plakala Sammie Thomasová. Carlos a Bonnie zírali na televizi, jako by se děj mohl ještě nějak zvrátit ke šťastnějšímu konci. Travis Boyette seděl v předklonu a hladil si hlavu, přičemž ho Fred Pryor stále sledoval. Všichni měli starost o Robbieho.

Boyette náhle vstal a prohlásil: „Já to nechápu. Co se to stalo? iy lidi mě vůbec neposlouchali. Ale já říkám pravdu,“

„Jenže moc pozdě, Boyette,“ setřel ho Carlos.

„O devět let později,“ přidala Sammie. „Devět let jste seděl na prděli a bylo vám úplně a dokonale jedno, že za vás bručí někdo jiný, a pak jste se tu vynořil, když zbývalo pět hodin do konce, a čekal jste, že vás všichni budou poslouchat.“

Carlos došel k Boyettovi a namířil na něj prst. „Potřebovali jsme pouhých čtyřiadvacet hodin, Boyette. Kdybyste se ukázal včera, mohli jsme to tělo najít. Najdeme tělo a žádná poprava se nekoná. A nekoná se z toho důvodu, že mají pod zámkem nesprávnýho chlápka. A nesprávnýho chlápka mají z toho důvodu, že jsou to pitomci, ale taky proto, že vy jste zbabělec a nechtěl jste s tím vylízt. Donté je mrtvý, Boyette, kvůli vám.“

Sammie se rozdrnčel mobilní telefon. Podívala se na displej a oznámila: „To je Robbie.“ Carlos se otočil a Boyette se posadil s Pryorem téměř na dosah. Sammie několik minut poslouchala a pak telefon odložila. Otřela si slzy a řekla: „Tak média měla tentokrát pravdu. Je mrtvý. Prý byl silný až do hořkého konce, prohlásil, že je nevinný, a udělal to velmi přesvědčivě. Robbie právě odjíždí z věznice. Odletí společně zpátky a budou tu kolem osmé. Chce, abychom na něj počkali.“ Odmlčela se a znovu si utřela tváře.

Když se roznesla zpráva, že Donté byl popraven, členové Národní gardy se zrovna rozmísťovali v ulicích kolem Civitan Parku v bělošské čtvrti a okolo Washingtonova parku v černošské čtvrti. Dav v Civitan Parku celé odpoledne průběžně narůstal, a to na velikosti i hlasitosti, a teď se okamžitě začal tlačit směrem ke gardistům. Vojáci se dočkali výsměchu, proklínání, urážek, vzduchem proletělo i několik kamenů, ale násilí bublající těsně pod povrchem nepropuklo. Byla už skoro tma a téměř nikdo nepochyboval, že s příchodem noci se situace zhorší. Lidé shromáždění ve Washingtonově parku byli starší a pocházeli převážně ze sousedství. Mladší, divočejší hlavy zamířily na opačnou stranu města, kde byla větší naděje, že se něco semele.

Domy byly zamčené, na předních verandách drželi lidé hlídky a zbraně byly v pohotovosti. V každém kostele ve Slone nastoupili do služby dobrovolní strážci.

V chatě o šestnáct kilometrů dál na jih byla nálada o poznání povznesenější. Když v televizi oznámili smrt odsouzence, nahrnuli se všichni k obrazovce, v rukou třímali dolité sklenice a potutelně se culili. Paul Koffee připil na zdraví Drewu Kerberovi a pak Drew Kerber připil na zdraví Paulu Koffeemu. Cinkla sklenka o sklenku. Na nepříjemnou nejistotu, která se jich zmocnila při Boyettově vystoupení, rychle zapomněli. Alespoň pro tuto chvíli.

Spravedlnosti bylo nakonec přece jen učiněno zadost.

Ředitel Jeter doprovodil Robbieho a Keitha zpátky před věznici, potřásl si s nimi rukama a rozloučil se. Robbie mu poděkoval za jeho uvážlivost. Keith si nebyl jist, jestli chce řediteli poděkovat nebo mu jednu vrazit – to, že Keithovi na poslední chvíli umožnil stát se svědkem popravy, vedlo k děsivému zážitku –, ale měl smířlivou povahu, a tak nakonec vyjádřil vděčnost. Když vykročili předním vchodem ven, uviděli, odkud pochází všechen ten hluk. Napravo, o tři bloky dál a na druhé straně zdi postavené z příslušníků místní i státní policie, křičeli studenti a mávali podomácku vyrobenými transparenty a nápisy. Stáli natěsnaní na sebe uprostřed ulice uzavřené policejním kordonem. Za nimi se hromadila auta. Byl to příval aut, která se snažila dostat k vězení, a když nemohla dál, jejich řidiči prostě vystoupili a přidali se k zástupu. Operace Objížďka měla v plánu zahltit věznici lidmi i auty a plán zřejmě vycházel. Předejít popravě se zjevně nepovedlo, ale Dontého sympatizanti se přinejmenším mobilizovali a teď o sobě dávali vědět.

Aaron Rey na ně čekal na chodníku a teď k sobě Robbieho a Keitha přivolal mávnutím. „Našli jsme trasu, po které se nám odtud podaří vypadnout,“ oznámil jim. „Tady to vypadá, že to každou chvíli bouchne.“ Doběhli k mikrobusu a vyrazili. Řidič se začal proplétat postranními uličkami, vyhýbal se zaparkovaným vozidlům a nahněvaným studentům. Marta Handlerová se zkoumavě zadívala Robbiemu do obličeje, ale on se ani nepokusil podívat se jí do očí.

„Můžeme si promluvit?“ zeptala se.

Odmítavě zavrtěl hlavou. Keith udělal totéž. Oba zavřeli oči.

Huntsvillský pohřební ústav na to měl smlouvu. Jeden z jejich černých pohřebních vozů čekal uvnitř Hradeb, mimo dohled, a když poslední svědci a úředníci opustili budovu s popravčí komorou, vůz nacouval dovnitř stejným vjezdem, kterým přijížděly a odjížděly mikrobusy. Zřízenci vytáhli ven skládací nosítka, rozložili je a vjeli s nimi do popravčí komory, kde je těsně přirazili k lůžku, na němž nehybně ležel Donté, už zbavený řemenů. Hadičky byly již odpojeny a smotány do zatemněné místnosti, kde chemik, jehož stále nikdo neviděl, vyplňoval příslušné formuláře. Čtveřice dozorců napočítala do tří, načež tělo jemně nadzvedli a přemístili na nosítka, kde ho opět připoutali, ale tentokrát ne tak pevně. Přetáhli přes Dontého prostěradlo, které patřilo pohřebnímu ústavu, a když bylo všechno na místě, odjeli s nosítky zpátky k pohřebnímu vozu. Od chvíle, kdy byl prohlášen za mrtvého, uplynulo dvacet minut, a jeho tělo již opouštělo Hradby. Řidič volil odlišnou trasu, aby se vyhnul demonstrantům i kamerám.

V pohřebním ústavu dopravili tělo do přípravny. Tam čekal pan Hubert Lamb a jeho syn Alvin, majitelé Pohřebního ústavu Lamb & syn, Slone, Texas. Dontého ostatky se nabalzamují v jejich podniku ve Slone, na stejném stole, na němž se před pěti roky postarali o Rileye Drumma. Jenže Rileymu bylo pětapadesát, když zemřel, tělo měl opotřebované a seschlé a jeho odchod se dal očekávat. Dal se vysvětlit. To u jeho syna neplatilo. Jako lidé, kteří se zabývají smrtí a neustále pracují s mrtvými těly, předpokládali Lambovi, že už je nic nepřekvapí. Ale pohled na Dontého, jak leží klidně na nosítkách, s vyrovnaným výrazem a nepoškozeným tělem, prostě sedmadvacetiletý mladý muž, je zaskočil. Znali ho oba od dob, kdy byl ještě malý kluk. Fandili mu na fotbalovém hřišti a jako všichni ostatní ve Slone mu předpovídali dlouhou a skvělou kariéru. Když mladíka zatkli, probírali tu záležitost jako celé město. Jeho přiznání jimi otřáslo a rychle Dontému uvěřili, když okamžitě odvolal. V jejich části města nikdo sloneské policii nevěřil a detektivu Kerberovi už vůbec ne. Museli na chlapce nastražit nějakou past; vymlátili z něj přiznání jako za starých časů. Se zoufalstvím sledovali, jak ho soudila a odsoudila bílá porota, a když za ním zapadly mříže nadobro, napůl očekávali, podobně jako většina města, že se někde objeví dívčino tělo, nebo dokonce dívka sama.

S pomocí dalších dvou mužů zvedli Dontého z nosítek a opatrně ho položili do úhledné dubové rakve, kterou v pondělí vybrala jeho matka. Roberta složila malou zálohu – měla pohřební pojistku – a Lambovi okamžitě souhlasili s tím, že všechno vrátí, pokud se ukáže, že rakve není třeba. S radostí by oželeli, že ji nemůžou použít. Modlili se za to, aby nikdy nemuseli být tam, kde právě jsou – aby nemuseli vyzvedávat tohle tělo, převážet je domů, pak je připravovat na ráno plné bolesti, na bohoslužbu a pohřeb.

Čtveřice mužů naložila rakev do zadní části pohřebního vozu firmy Lamb & syn a dvě minuty po sedmé Donté opustil Huntsville a zamířil k domovu.

Štáb pořadu Fordyce – Bez pardonu! se usadil v malém „tanečním sále“ laciného motelu na okraji Huntsvillu. Reevu a Wallise usadili na židličky pro členy štábu a připravovali je na vystoupení před kamerami, zatímco Sean Fordyce jako obvykle dupal kolem a šířil neklid. Zrovna „přilít“ od jedné popravy na Floridě, do Huntsvillu to stihl jen taktak, ale byl rád, že to zvládl, protože případ Nicole Yerberové se stal jedním z jeho nejlepších. Zatímco technici horečně pracovali na zvuku, osvětlení, líčení či skriptu, Fordyce si krátce pohovořil s Reevou a pochopil, že se k ní ještě nedonesly zprávy o vystoupení Travise Boyetta. Když se ta zpráva rozšířila, byla Reeva za branami vězení a připravovala se na velkou událost. Instinktivně se rozhodl, že jí to neřekne, nechá si to na později.

Rozhovory po popravě patřily k nejdramatičtějším částem jeho pořadu. Chyť je jen pár minut potom, co viděli toho prevíta pojít, a jsou ochotní říct ti úplně cokoliv. Vyštěkl na technika, vynadal kameramanovi a vykřikl, že je připraven začít. Poslední obláček pudru na čelo, pak náhlá změna výrazu, když se podíval do kamery, úsměv a rázem z něj byl muž, co má obrovské pochopení pro ostatní. Nahrávání běželo a on vysvětloval, kde zrovna je, udal den a hodinu, připomněl vážnost okamžiku a pak došel k Reevě a oslovil ji: „Reevo, je po všem. Řekněte nám, co jste viděla.“

Reeva, papírové kapesníčky v obou rukou – od oběda spotřebovala celou krabici –, si otřela oči a odpověděla: „Viděla jsem ho, poprvé po osmi letech, viděla jsem člověka, který zabil moje děťátko. Dívala jsem se mu do očí, ale on se na mě nepodíval.“ Hlas měla pevný, zatím se jí nelámal.

„Co řekl?“

„Řekl, že je mu to líto, a to opravdu oceňuju.“

Fordyce se naklonil dopředu a zamračil se. „Řekl, že je mu líto, že zabil Nicole?“

„Něco na ten způsob,“ řekla, ale Wallis zavrtěl hlavou a podíval se na manželku.

„Vy s tím nesouhlasíte, pane Pikeu?“

„Řekl, že je mu líto, co se stalo, ne že je mu líto, co udělal,“ zabručel Wallis.

„Víš to jistě?“ vypálila Reeva na manžela.

„Naprosto jistě.“

„Já slyšela něco jiného.“

„Vyprávějte nám o samotné popravě, o umírání,“ požádal ji Fordyce.

Reeva, stále ještě naštvaná na Wallise, potřásla hlavou a vysmrkala se do kapesníku. „Proběhlo to až moc snadno. Prostě jen usnul. Když roztáhli závěsy, už tam ležel, na takovém malém lůžku, celý připoutaný a vypadal velmi klidně. Pronesl poslední slova a pak zavřel oči. Nemohli jsme z toho nic vidět, vůbec nic, ani se nepoznalo, kdy ten jed dostal, nic, prostě jen usnul.“

„A vy jste musela myslet na Nicole a na to, jak hroznou smrtí musela sejít z tohoto světa!“

„Ach bože, ano, přesně tak, holčička moje nebohá. Strašlivě trpěla. To je hrozné…“ Hlas se jí zadrhl a kamera najela na ještě větší detail.

„Chtěla jste, aby trpěl?“ šťoural a popichoval Fordyce.

Zavřela oči a rozhodně přikývla. „Jak to bude vypadat dál, pane Pikeu?“ zeptal se Fordyce Wallise. „Co to znamená pro vaši rodinu?“

Wallis se na okamžik zamyslel, a než si to stačil rozmyslet, Reeva vyhrkla: „Hodně to pro nás znamená, teď už víme, že je mrtev, že došel trestu. Myslím, že budu v noci líp spát.“

„Prohlásil, že je nevinný?“

„Ach ano,“ přikývla Reeva a slzy jí v tu chvíli vyhrkly z očí. „Pořád ty stejné řeči, které jsme poslouchali celé roky. Jsem nevinný! No a teď je mrtvý, to je všechno, co k tomu můžu dodat.“

„Napadlo vás vůbec někdy, že by skutečně mohl být nevinný? Že Nicole mohl zabít někdo jiný?“

„Ne, ani na okamžik. Ta zrůda se přece přiznala.“

Fordyce se trochu odtáhl. „Slyšela jste někdy o člověku, který se jmenuje Travis Boyette?“

Nechápavý obličej. „O kom?“

„O Travisu Boyettovi. Dnes odpoledne v půl páté předstoupil ve Slone před televizní kamery a prohlásil, že vrahem je on.“

„Nesmysl.“

„Tady je nahrávka,“ prohlásil Fordyce a ukázal na šedesáticentimetrovou televizní obrazovku po pravé straně scény. Na tento signál pustili nahrávku Travise Boyetta. Byla puštěná hodně nahlas. Jinak byl na scéně naprostý klid. Zatímco Boyette mluvil, Reeva ho pozorně sledovala, téměř se u toho samolibě ušklíbala a odmítavě vrtěla hlavou. Je to blázen, podvodník. Ona přece ví, kdo je vrah. Když ale Boyette vytáhl třídní prstýnek, ukázal ho kamerám a řekl, že ho celých devět let nosí, Reeva zbledla, poklesla jí čelist a svěsila ramena.

Sean Fordyce vždycky halasně podporoval trest smrti, ale jako většina řvounů z kabelových televizí nikdy nedovolil, aby mu ideologie, k níž se hlásil, jakýmkoliv způsobem ohrozila senzační příběh. Možnost, že byl popraven nevinný člověk, nepochybně představovala zásadní ránu obhájcům hrdelního trestu, ale to bylo Fordyceovi v tuhle chvíli jedno. Ocitl se přímo ve středu nejžhavější události dne – na webové stránce CNN to byla zpráva číslo dvě – a hodlal z toho pro sebe vytlouct, co se dalo.

A neviděl nic špatného na tom, že na svého hosta nastražil léčku. Už to udělal dřív taky a udělal by to kdykoliv znovu, kdyby z toho koukalo pořádné vzrušení.

Boyette zmizel z obrazovky.

„Viděla jste ten prsten, Reevo?“ zaútočil Fordyce.

Reeva vypadala, jako by právě spatřila ducha. Potom se trochu vzpamatovala a vybavila si, že všechno, co dělá, se nahrává. „Ano,“ dokázala ze sebe vypravit.

„A patřil Nicole?“

„No, to se takhle nedá vůbec říct. Co je to vlastně za člověka a odkud se tak najednou vzal?“

„Je to několikanásobný vrah s trestním rejstříkem kilometr dlouhým.“

„Jo takhle. Kdo by mu věřil?“

„Takže vy mu nevěříte, Reevo?“

„Ovšemže ne.“ Ale slzy byly pryč a odvaha se vytratila s nimi. Reeva vypadala zmateně, dezorientované a velmi unaveně. Když se Fordyce nadechoval k další otázce, prohlásila: „Seane, byl to dlouhý den. Už pojedeme domů.“

„Ale ovšem, jistě, Reevo. Mám už jen jednu jedinou otázku. Když jste teď byla svědkem popravy, myslíte si, že by se měly přenášet v televizi?“

Reeva strhla mikrofon, který měla připevněný k saku, a hodila ho na podlahu. „Pojď, Wallisi. Jsem unavená.“

Tím rozhovor skončil. Reeva, Wallis a jejich dvě děti vyšli z motelu a bratr Ronnie je následoval v závěsu. Nasedli do církevní dodávky a zamířili ke Slone.

Z letiště zavolal Keith Daně, aby ji informoval o nejnovějším vývoji svého malého cestovatelského dobrodružství. Už se mu to dokonale vymklo z rukou, neměl ani tušení, kam ho zrovna osud zanese, a nebyl si vlastně ani jist, kde zrovna je. Když jí, pokud možno opatrně, vyložil, že byl právě svědkem popravy, nebyla schopna slova. On ostatně taky ne. Jejich hovor byl krátký. Ona se ho zeptala, jestli je v pořádku, a on odpověděl, že ani náhodou.

Letadlo King Air se odlepilo od země pět minut po sedmé večer a záhy se ocitlo v silné vrstvě mračen. Letoun poskakoval a škubal sebou téměř jako starý náklaďák na hrbolaté cestě. „Mírné turbulence,“ oznámil jim pilot, když nastupovali. Obklopen řevem motorů, ukolébán vědomím, že si s ním osud dělá, co chce, a ohromen výjevy, které viděl v uplynulých dvou hodinách, přišel Keith na to, že je snadné prostě zavřít oči a stáhnout se před světem do své vlastní ulity.

Ani Robbie nebyl duchem přítomen. Seděl v předklonu, lokty se opíral o kolena, bradu měl zabořenou v dlaních a byl ponořen hluboko do myšlenek a hořkých vzpomínek. Marta Handlerová si chtěla povídat, dělat poznámky, zachytit tenhle okamžik tak věrně, jak se jen dá, ale nebyl tu nikdo, kdo by jí poskytl interview. Aaron Rey nervózně pokukoval z okna, jako kdyby čekal, že se každým okamžikem odlomí křídlo.

Když se dostali do dvou tisíc metrů, let se najednou tak nějak zklidnil a zvuky vydávané kabinou odezněly. Robbie se narovnal v křesle a usmál se na Martu. „Jak zněla jeho poslední slova?“ zeptala se.

„Že miluje svou mámu a že je nevinný.“

„Nic víc?“

„To stačí. Texaská věznice s celami smrti má vlastní webovou stránku, tedy oficiální, a tam vyvěšují všechna poslední prohlášení. Dontého slova se tam objeví zítra kolem poledne. Bylo to úžasné. Vyvolával je jménem, všechny ty spratky – Kerbera, Koffeeho, soudkyni Graleovou, guvernéra. Bylo to úžasné, opravdu úžasné.“

„Takže se nevzdal bez boje?“

„Bojovat nemohl, ale neustoupil jim ani o milimetr.“

To auto byl starý buick, který patřil jisté vdově, paní Nadine Snyderwineové, a byl zaparkovaný vedle jejího skromného domku na betonové cestě pod vzrostlým dubem. Vyjížděla s autem maximálně třikrát týdně, víc ne, a vzhledem k slábnoucímu zraku věděla, že dny její řidičské slávy jsou sečteny. Paní Snyderwineová vždycky byla v domácnosti, nikdy nikde nepracovala, nikdy neznala příliš mnoho lidí a zcela jistě nemohla nikoho ničím provokovat. Její auto si vybrali proto, že bylo po ruce, ale hlavně proto, že stálo v klidné, málo osvětlené ulici ve zcela bělošské části města. Buick byl odemčený, i když na tom zase tak moc nezáleželo. Dveře u řidiče se otevřely, Molotovův koktejl byl zapálen a vzápětí vletěl do kabiny, načež se žháři vytratili do noci a nenechali po sobě jedinou stopu. Sousedé zahlédli plameny a hovor na linku 911 byl zaznamenán za dvě minuty půl osmé večer.

Pokud v tu chvíli bylo ještě možné si říkat, že starému buicku zkratovala elektřina nebo že se nějak jinak vzňal sám od sebe, všechny tyhle úvahy padly, když na linku 911 přišlo v půl osmé a šest minut nové hlášení. Další auto vzplálo, tentokrát kombík volvo zaparkovaný na ulici v půli cesty mezi soudní budovou a Civitan Park. Hasičské vozy křižovaly městem sem a tam a policejní doprovod jim uvolňoval cestu. Dav v parku doprovodil houkačky potleskem, dav, který s postupující nocí stále víc a víc narůstal. Ale pomineme-li pití alkoholu nezletilými a držení marihuany, zatím k žádné trestné činnosti nedocházelo. Zatím. Možná by se dalo uvažovat o narušování veřejného pořádku, ale policie vzala v úvahu napětí okamžiku a nejevila sklon vrazit do parku a lidi rozehnat. Zástup byl v bojovné náladě podpořené zprávou o Dontého smrti, vystoupením Travise Boyetta, nahněvaným rapem linoucím se z autorádií a trochou drog a alkoholu.

Policisté situaci sledovali a zvažovali, co mohou dál podniknout. Dali hlavy dohromady se členy Národní gardy a vymýšleli, jak budou postupovat. Špatně zvolený krok by mohl vyprovokovat zcela nepředvídatelnou reakci, a to hlavně proto, že dav neměl v tuhle chvíli žádného opravdového vůdce a nikdo neměl ani tušení, kam to během noci může dospět. Zhruba každou půlhodinu nějaký pošuk zapálil další dávku dělobuchů a všichni policisté i gardisté na zlomek vteřiny ztuhli a snažili se zjistit, jestli je to střelba. Zatím to pokaždé byly jen dělobuchy.

Třetí hlášení dispečink zaznamenal v devatenáct čtyřicet a to bylo ze všech nejzlověstnější. Ve skutečnosti bylo tak nehezké, že když si policejní ředitel přečetl podrobnosti, sám začal uvažovat o tom, že odjede z města. V podniku U Velkého Ludvíka na západ od města bylo štěrkové parkoviště plné aut jako každý čtvrtek večer. Byl to takový neoficiální začátek víkendu. Ludvík měl ve zvyku rozpálit zábavu tím, že nabízel nejrůznější speciální koktejly, všechny za snížené ceny, a omladina na to reagovala s nadšením. Téměř všechny vozy zaparkované před jednoduchou plechovou halou byly otevřené nákladáčky, půl napůl fordy a chevrolety. Žháři si vybrali od každé značky jeden, rozbili okénko, hodili dovnitř Molotovův koktejl a zmizeli ve tmě. Jeden z chlápků, co dorazil na mejdan se zpožděním, měl dojem, že viděl „pár čemejch kluků“, jak v předklonu utíkají pryč a jsou náramně podezřelí. Ale nebyl dost blízko a neviděl jim do tváře. Ve skutečnosti si ani nebyl jist, jestli byli černí.

Když mládež vyšla ven a uviděla plameny šlehající ze dvou dodávek, všichni horem pádem vyrazili každý ke svému autu. Jak se všichni horečně snažili uniknout plamenům, nastala neuvěřitelná mela, až to téměř připomínalo závody vraků. Spoustě lidí se podařilo ujet, zničehonic zřejmě přestali mít žízeň a nemohli se dočkat, až za nimi zapadnou dveře domova a oni zamknou a nabijou zbraně. Každý nákladáček stojící U Velkého Ludvíka měl alespoň jednu střelnou zbraň pod sedadlem nebo v přihrádce u spolujezdce. A v držáku na zadním skle visela spousta loveckých pušek.

Tohle byl dav, se kterým nebylo rozumné pouštět se do křížku. Podpálíte někomu auťák a on je ochoten vyhlásit vám válku.

28

Do osmi hodin byla všechna kuřecí stehna snědená, vypila se spousta alkoholu a většina Koffeeho hostů se nemohla dočkat, až dorazí domů a zjistí, jak se situace ve městě vyvíjí od desíti k pěti. Televizní štáby křižovaly městem a snažily se držet krok se žháři. Požáry velmi účinně ukončily oslavu u jezera. Drew Kerber se jen tak potloukal okolo, zevloval a zjevně čekal, až ostatní odjedou. Otevřel si další pivo a Paulu Koffeemu řekl: „Potřebujeme si promluvit.“

Vydali se až na samy kraj úzkého mola, co nejdál od chaty, i když nikdo jiný už tam tou dobou nebyl. Opřeli se o zábradlí a zadívali se na vodu pod sebou.

Kerber si odplivl, napil se piva a zeptal se: „Ten Boyette, máš z něj vítr?“

Koffee působil dojmem, že ho to překvapilo, nebo se tak alespoň snažil vypadat. „Já ne, ale tebe zřejmě vyděsil.“

Kerber si dopřál dlouhý, pomalý lok piva a pak prohlásil: „Já vyrůstal v Dentonu a tam v sousedství nějaký Boyettovi žili. Teď Boyette byl dobrej parťák, střední školu jsme dodělali společně, ale pak se nechal nalít do armády a zmizel. Doneslo se mi, že měl nějaký trable, ale tehdy jsem se zrovna stěhoval, skončil tady a tak nějak na něj zapomněl. Však víš, jak je to s těmihle kamarády z dětství, člověk na ně nikdy nezapomene, ale taky už je nikdy neuvidí. No nic, v lednu 1999, pamatuju si to, protože tehdy jsme dostali pod zámek Drumma, jsem byl na okrsku a pár chlapů tam mělo náramnou srandu z chlápka, kterýho zatkli v ukradený dodávce. Procházeli si jeho rejstřík. Ten člověk měl tři flastry za sexuální delikty. Ve třech státech to byl registrovaný sexuální delikvent, a to mu bylo teprve nějakých pětatřicet. Poldové nad jeho trestním rejstříkem vrtěli hlavou. Co je to za úchyla, že má záznam v tolika státech? Někdo se zeptal, jak se jmenuje. Někdo jiný odpověděl Boyette. Já tehdy neřek ani slovo, ale v duchu jsem se sám sebe ptal, jestli by to mohl být ten kluk ze sousedství. Podíval jsem se do jeho spisu, zjistil, že se jmenuje Travis, ale pořád ještě mi to nedalo spát. O pár dnů později ho předvedli do soudní síně ke krátkému slyšení před soudcem. Nechtěl jsem, aby mě viděl, protože kdyby to byl ten starej kamarád, mohlo by to pro něj být trapný a já ho nechtěl uvádět do rozpaků. V soudní síni bylo pěkně narváno, takže se tam dalo docela snadno uniknout jeho pozornosti. Ale nebyl to on. Byl to Travis Boyette, stejný chlápek, který je zrovna teď ve městě. Poznal jsem ho v tu chvíli, kdy jsem ho uviděl na obrazovce – stejná úzká hlava, stejné tetování na levé straně krku. On tady byl, Paule, on byl ve Slone, seděl tu v base zhruba ve stejné době, kdy ta holka zmizela.“

Koffee několik vteřin usilovně přemýšlel a pak prohlásil: „No dobře. Budeme vycházet z toho, že tu byl. To ale neznamená, že říká pravdu, když prohlašuje, že ji zabil.“

„Co když ale říká pravdu?“

„To nemyslíš vážně.“

„Vem to jako možnost, Paule. Co když ano? Co když Boyette mluví pravdu? Co když opravdu má prstýnek té holky? Co když je Boyette dovede k jejímu tělu? Co pak, Paule? Uvažuj. Jsi přece právník.“

„Já tomu nemůžu uvěřit.“

„Dokážeme čelit obvinění?“

„Z čeho?“

„Co takhle z vraždy?“

„Ty jsi opilý, Kerbere?“

„Vypil jsem toho dost.“

„Tak tu přespi a nikam nejezdi. Proč vlastně nejsi ve městě jako ostatní poldové?“

„Jsem detektiv, ne pochůzkář. A budu rád, když si svou pozici udržím, Paule. Zcela hypoteticky, co se bude dít, pokud Boyette mluví pravdu?“

Kerber dopil láhev a hodil ji do jezera. Zapálil si cigaretu a vyfoukl mocný oblak dýmu. „Nic se přece neděje,“ oznámil. „Na nás nemají. Já mám pod palcem velkou porotu, takže rozhoduju, kdo bude za co odsouzen. Ještě se nestalo, aby musel detektiv nebo žalobce čelit obvinění kvůli špatnému rozsudku. My představujeme systém, Kerbere. Šlo by nás asi soudit v občanském sporu, ale to by bylo na dlouhý lokte. Navíc za námi stojí město. Takže se přestaň klepat. Jsme neprůstřelní.“

„Moh bych dostat padáka?“

„Ne, protože to by tebe i město ohrozilo v případě občanskoprávního sporu. Ale nejspíš ti nabídnou předčasný odchod do důchodu. Město se o tebe postará.“

„Takže nám nic nehrozí?“

„Ne. A už toho prosím nech, ano?“

Kerber se usmál, zhluboka se nadechl a dopřál si další dlouhý doušek. „Jen jsem byl zvědavej,“ prohodil. „Nic víc. Ve skutečnosti mi to vrásky nedělá.“

„Mě neoblafneš.“

Chvíli jen tak zírali do vody, oba byli ponořeni hluboko do svých myšlenek, oba ale mysleli na totéž. Konečně se Koffee ozval: „Boyette byl současně tady v base a současně v nějakém jiném státě propuštěný na podmínku, je to tak?“

„Správně. Myslím, že to bylo v Oklahomě nebo Arkansasu.“

„A jak se teda odtud dostal pryč?“

„Nemůžu si pamatovat všechno, ale hned ráno se podívám do spisů. Vypadá to, že složil kauci a vzápětí zmizel. Neměl jsem s tím případem nic společného, a sotva jsem zjistil, že je to jiný Boyette, pustil jsem ho ž hlavy. Až do dneška.“

Nastala další odmlka v hovoru a pak Koffee prohlásil: „Uklidni se, Kerbere. Připravil jsi dobrý případ, on měl spravedlivý proces a jeho vinu potvrdily všechny soudy. Co jiného můžeme očekávat? Systém funguje. Krucipísek, Drewe, ten kluk se přiznal.“

„Jasně že přiznal. Ale často jsem si říkal, co by se tak asi stalo, kdybychom to přiznání neměli.“

„Ale nemáš z toho přiznání obavy, vid?“

„Kdepak. Zahrál jsem to všechno přesně podle not.“

„Tak na to zapomeň, Drewe. Podívej, je po všem, doslova po všem. Teď nemá smysl zvažovat, co jsme mohli udělat jinak. Ten kluk se veze domů v bedně.“

* * *

Sloneské letiště bylo zavřené. Pilot aktivoval světla na přistávací dráze rádiovým signálem ze svého místa a sestup i přistání proběhlo hladce. Zajeli k malé odbavovací hale, a sotva se vrtule zastavily, hnali se z letounu jako o závod. Robbie pilotovi poděkoval a slíbil, že mu zavolá. Pilot mumlal všem kolem sebe projevy soustrasti. Když se všichni nacpali do mikrobusu, měl už Aaron za sebou hovor s Carlosem a věděl, co všechno se mezitím semlelo. „Po celém městě hoří ohně,“ hlásil. „Zapalují auta. Carlos říká, že na parkovišti u naší budovy stojí tři televizní štáby. Chtějí mluvit s tebou, Robbie, a chtějí ještě jednou vidět Boyetta.“

„Proč nezapalujou taky auta televizních štábů?“ povzdechl si Robbie.

„Promluvíš s nimi?“

„Nevím. Nechrne je zatím čekat. Co dělá Boyette?“

„Kouká na televizi. Carlos říká, že je naštvaný, protože mu nikdo nevěnoval pozornost, a odmítá teď říct cokoliv dalšího.“

„Kdybych proti němu vystartoval s baseballovou pálkou, mohli byste mi, prosím vás, zabránit v tom, abych ho zabil?“

„Ne,“ odpověděl Aaron.

Sotva překročili hranice města, začali se všichni čtyři ostražitě rozhlížet, aby nepřehlédli známky nepokojů. Aaron se držel postranních ulic, vyhnul se centru města a po několika minutách jízdy dorazil k nádražní budově. Všechna světla byla rozsvícená. Parkoviště bylo plné a tři vozy televizních štábů tam skutečně stály. Zatímco Robbie vystupoval, novináři na něj čekali. Zdvořile se jich vyptal, odkud jsou a co od něj chtějí. Jeden štáb byl ze Slone, druhý z Dallasu a poslední z Tyleru. Bylo tam ještě několik dalších zpravodajů z novin, jeden dokonce z Houstonu. Robbie jim nabídl výměnný obchod – když tady venku, na nákladové rampě, uspořádá malou tiskovou konferenci a odpoví jim na otázky, seberou se pak, odjedou a už se nevrátí? Připomněl jim, že jsou na jeho pozemku a že by je mohl vlastně kdykoliv požádat, aby odjeli. Přijali jeho nabídku. Chovali se k sobě navzájem laskavě.

„Co bude s Travisem Boyettem?“ zeptal se jeden z novinářů.

„Nemám pana Boyetta na povel,“ odpověděl Robbie. „Pokud vím, je stále ještě uvnitř a už nechce nic říkat. Promluvím s ním a zjistím, co hodlá dělat.“

„Děkujeme, pane Flaku.“

„Jsem tu zpátky za třicet minut,“ oznámil a vyrazil po schodech nahoru. Keith, Aaron a Marta ho následovali. Když vešli do zasedací místnosti a uviděli Carlose, Bonnie, Sammie Thomasovou, Kristi Hinzeovou, Fantu a Freda Pryora, emoce je přemohly. Všichni se objímali, utěšovali se a brečeli.

„Kde je Boyette?“ zeptal se Robbie.

Fred Pryor ukázal na zavřené dveře malé kanceláře.

„Výborně, tak ho tam drž. Pojďte se posadit ke stolu. Rád bych vám popsal, jak to vypadalo, dokud to mám v živé paměti. Reverend Schroeder mi s tímmůže pomoct, protože tam byl taky. Strávil nějaký čas s Dontém a viděl ho umírat.“

Keith už v tu chvíli seděl v křesle u zdi, ztrhaný, malátný a vyčerpaný. Nevěřícně se na něj podívali. Bez úsměvu přikývl.

Robbie si sundal sako a povolil vázanku. Bonnie donesla tác plný obložených chlebů a položila ho před něj. Aaron hned po jednom chlebu sáhl a Marta ho následovala. Keith odmítl: úplně ztratil chuť k jídlu. Když se usadili, začal Robbie tím, že prohlásil: „Byl velmi statečný, ale do poslední chvíle čekal, že se stane zázrak. Jenže to jsme podle mě čekali všichni.“

Pak je názorně, jako učitel ve třetí třídě, provedl poslední hodinou Dontého života, a když skončil, všem už zase tekly slzy po tvářích –

Začaly létat kameny, některé házeli výrostci schovaní za zády výrostků před nimi, jiné létaly z rukou zcela neviditelných osob. Přistávaly na Walter Street, kde policisté a gardisté zaujali neuspořádanou obrannou linii. Prvním raněným se stal sloneský důstojník, který dostal kamenem do zubů a šel k zemi jako pytel písku, ke zjevné potěše davu. Pohled na skoleného policistu inspiroval k další spršce kamenů a Civitan Park konečně explodoval. Policejní seržant dospěl k rozhodnutí, že dav rozpustí, vzal megafon a zvolal, aby se všichni okamžitě rozešli, nebo dojde k zatýkání. To vyvolalo rozhněvanou reakci a vzduchem začalo létat ještě víc kamení a odpadků. Zástup se začal policistům i vojákům vysmívat, zasypal je urážkami a nadávkami a vůbec nejevil ochotu se rozejít. Policisté a vojáci s přilbami a štíty vytvořili klín, přešli ulici a vnikli do parku. Několik studentů, včetně Treye Glovera, tahouna a iniciátora protestního pochodu, k nim vykročilo s nastavenýma rukama na znamení, že se chtějí nechat dobrovolně zatknout. Sotva Treyovi zacvakly náramky kolem zápěstí, přistál kámen na přilbě policisty, který ho zatýkal. Důstojník vykřikl, zaklel, zapomněl na Treye a začal honit kluka, jenž kámen hodil. Pár demonstrantů se oddělilo od zástupu a prchali ulicemi pryč, ale většina zůstala na místě, zapojili se do boje a házeli vším, co jim přišlo pod ruku. Lavičky pro hráče na jednom z baseballových hřišť byly postavené ze škvárobetonových tvárnic, které se daly snadno rozbít na kousky a použít jako munice proti mužům a ženám v uniformách. Jeden student omotal šňůru dělobuchů kolem kousku tvárnice, zapálil roznětku a celé to hodil doprostřed davu. Výbuch způsobil, že se útvar rozpadl a policisté i vojáci se snažili najít úkryt. Dav zaburácel. Odněkud zpoza útvaru přilétl jakoby z čistého nebe Molotovův koktejl a přistál na střeše neoznačeného a prázdného policejného vozu zaparkovaného na okraji Walter Street. Jak se benzin rozlil po karoserii, plameny se začaly rychle šířit. V davu to vyvolalo další vlnu nepříčetného řevu a nadšeného jekotu. Zatímco děj nabíral na obrátkách, dorazila na místo dodávka s televizním štábem. Reportérka, vážná blondýnka, která se měla držet předpovědí počasí, vystoupila s mikrofonem v ruce, narazila na rozzuřeného policistu a ten ji vyzval, ať okamžitě zase nasedne a kouká odtamtud sakra vypadnout. Bíle nalakovaný vůz s výraznými červenými a žlutými písmeny se stal snadným terčem a krátce poté, co zastavil, ho zasypala sprška kamení a odpadků. Pak ostrý odštěpek tvárnice zasáhl reportérku zezadu do hlavy, omráčil ji a způsobil jí velkou tržnou ránu. Další vítězný jekot, další nadávky. Spousta krve. Policie přivolala záchranku a kameraman odtáhl dívku do bezpečí. Jako by pozdvižení a rozruchu nebylo dost, na policisty a vojáky začaly dopadat dýmovnice a v tu chvíli padlo rozhodnutí, že bude na oplátku použit slzný plyn. Byly vypáleny první granáty a dav zachvátila panika. Začal se rozpadat, lidé prchali všemi směry a mizeli do okolí. V ulicích kolem Civitan Park postávali muži na verandách domů, naslouchali nedalekému rámusu a hlídali jakoukoliv známku pohybu nebo obtíží. Ženy a děti měli v bezpečí uvnitř domů a stáli na stráži s brokovnicemi a puškami v rukou a jen čekali, až se objeví první černý obličej. Když Herman Grist z čísla 1485 na Benton Street uviděl tři černošské mladíky, jak kráčí prostředkem ulice, vypálil z brokovnice dvě rány do vzduchu a zařval na kluky, ať se koukají vrátit do své části města. Mladíci se dali chvatně na ústup. Výstřely se ostře zařízly do noci jako pochmurný signál, že domobrana se zapojila do bojů. Grist ale naštěstí už znovu nevypálil.

Dav se rozpadal a v odvetu vyletělo už jen pár kamenů. V devět večer už měli policisté a vojáci park zajištěný a procházeli se vrstvou odpadků – prázdnými plechovkami a lahvemi, krabicemi od jídla z rychlého občerstvení, cigaretovými nedopalky, obaly od pyrotechniky – odpadky dokázaly pokrýt všechno kolem. Obě střídačky pro hráče zmizely a nezbylo po nich nic než kovové lavice. Někdo se proboural do Stánku s občerstvením, ale nebylo tam co vzít. Když začal působit slzný plyn, zůstalo několik aut opuštěných, včetně terénního vozu Treye Glovera. Trey a tucet dalších byli tou dobou už ve vazbě. Čtyři se vzdali dobrovolně, ostatní porůznu pochytali. Několik lidí muselo být kvůli slznému plynu převezeno do nemocnice. Kromě reportérky byli zraněni ještě tři policisté.

Parkem se šířil štiplavý zápach slzného plynu. Nad hřišti o kus dál visel šedivý mrak z dýmovnic. Místo připomínalo bitevní pole bez mrtvol.

Rozehnání davu znamenalo, že teď se zhruba tisícovka naštvaných černochů pohybovala po Slone, neměli ani trochu v úmyslu jít domů a neměli žádný plán na jakoukoli konstruktivní činnost. Použití slzného plynu je rozzuřilo. Vyrůstali na černobílých záběrech rozehnaného protestního pochodu v Šelmě, hasičských hadic stříkajících do lidí v Birminghamu a slzného plynu použitého ve Wattsu. Tyto proslulé střety byly součást jejich dědictví, byly zabudované do jejich DNA, byly oslavovanou součástí jejich historie. A najednou stáli oni sami na ulicích, protestovali, bojovali a byli zasaženi plynem stejně jako jejich předchůdci. Neměli ani trochu v úmyslu přestat bojovat. Jestli na to poldové zkoušejí jít podrazy, mají to mít.

* * *

Starosta Harris Rooney sledoval, jak se situace v jeho malém městě postupně zhoršuje, na policejním oddělení, z něhož se pro tuto chvíli stal velitelský štáb. Tady on a policejní ředitel Joe Radford přijali rozhodnutí, že dav v Civitan Park je třeba rozehnat a celou situaci vyřešit, a shodli se na tom, že k tomu účelu bude použit slzný plyn. Teď jim sem prostřednictvím rozhlasu a mobilních telefonů proudily zprávy o tom, že demonstranti se potulují ve skupinkách po městě, že vytloukají okna, křičí výhrůžky na projíždějící motoristy, hážou kamení a odpadky, prostě chovají se jako skuteční chuligáni.

Ve čtvrt na deset zavolal starosta reverendovi Johnnymu Cantymu, pastorovi Afrikánské metodistické církve v Bethelu. Ti dva se sešli v úterý, kdy reverend Canty starostu prosil, aby zasáhl a u guvernéra podpořil žádost o odklad. Starosta to odmítl. Neznal se s guvernérem, nějakou shodou okolností na sebe doposud nenarazili, a kromě toho prosit o odklad byla v případě Gilla Newtona zbytečná námaha. Canty starostu Rooneyho varoval, že pokud k popravě Dontého dojde, je tu velké riziko, že začnou nepokoje. Starosta nebral varování příliš vážně.

Teď veškerou nedůvěru vystřídal strach.

Telefon zvedla paní Cantyová a vysvětlila starostovi, že manžel není doma. Odjel do pohřebního ústavu a čeká tam na návrat Drummových. Dala starostovi číslo manželova mobilního telefonu a ten přijal hovor okamžitě. „Ale, dobrý večer, pane starosto,“ pozdravil tiše sytým hlasem zkušeného duchovního. „Jak to teď venku vypadá?“

„Máme tu poněkud vzrušenou atmosféru, reverende. Jak se vám daří?“

„Už jsem zažil veselejší dny. Jsem v pohřebním ústavu a čekám, až sem dorazí rodina s ostatky, takže nejsem zrovna v nejlepším rozmaru. Co pro vás můžu udělat?“

„S těmi nepokoji jste měl pravdu, reverende. Nevěřil jsem vám a je mi to líto. Měl jsem vás poslechnout, jenže jsem to neudělal. Teď je to tu čím dál horší. Máme tu osm požárů, alespoň myslím, pak asi tucet zatčení, půl tuctu zranění a není sebemenší důvod domnívat se, že tahle čísla nebudou růst. Zástup v Civitan Park se rozešel, ale dav ve Washingtonově parku narůstá každou minutou. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby ve velmi dohledné době někdo přišel o život.“

„Jeden člověk už o život přišel, pane starosto. Zrovna tu čekám, až přivezou jeho tělo.“

„Je mi to líto.“

„Proč jste mi vlastně zavolal, pane starosto?“

„Jste uznávaný představitel místní komunity. Jste duchovní Drummových. Žádám vás, abyste šel do Washingtonova parku a vyzval je tam ke klidu. Vás poslechnou. Tohle násilí a nepokoje nejsou k ničemu dobré.“

„Rád bych se vás zeptal na jednu věc, pane starosto. Použila policie proti těm klukům v Civitan Park slzný plyn? Před pár minutami jsem něco takového zaslechl.“

„Ano. Bylo to považováno za nevyhnutelné.“

„Kdepak, nebylo to nevyhnutelné, byla to nehorázná chyba. Tím že na naše děti zaútočila plynem, policie celou situaci jen zhoršila. Takže ode mne nečekejte, že tam poběžím a budu za vás tahat kaštany z ohně. Dobrou noc.“

Spojení bylo ukončeno.

Robbie, s Aaronem Reyem z jedné strany a Fredem Pryorem z druhé, stál před mikrofony a kamerami a odpovídal na otázky. Vysvětil, že Travis Boyette je stále ještě v budově a nepřeje si s kýmkoliv mluvit. Jeden reportér se ho zeptal, jestli by tedy mohl on jít dovnitř a tam Boyetta vyzpovídat. Jedině v případě, že chcete být zatčen a možná i zastřelen, reagoval na to Robbie rychlým odseknutím. Koukejte se od téhle budovy držet co nejdál. Zeptali se na Dontého poslední jídlo, slova a tak podobně. Kdo byl mezi svědky? Došlo k nějakému kontaktu s rodinou oběti? Naprosto zbytečné otázky, alespoň z Robbieho pohledu, ale jemu teď připadal marný celý svět.

Po dvaceti minutách jim poděkoval. Oni poděkovali jemu. Požádal je, aby odešli a už se nevraceli. V případě, že by Boyette změnil názor a chtěl mluvit, Robbie mu poskytne telefon a číslo.

Keith sledoval tiskovou konferenci z temného místa na nákladové rampě, stál tedy před kanceláří, ale pod přístřeškem. Telefonoval s Danou, vykládal jí, co všechno ho během dne potkalo, snažil se zůstat vzhůru, když vtom zničehonic vyhrkla, že vidí Robbieho Flaka na obrazovce. Dívala se na zprávy v kabelové televizi a tam ho zahlédla v živém přenosu ze Slone v Texasu.

„Stojím ve stínu asi dvacet metrů za ním,“ sdělil jí Keith a ztišil hlas.

„Vypadá unaveně,“ poznamenala. „Unaveně a možná i trochu vyšinutě.“

„To je možné. Mrákoty na něj přicházejí v pravidelných intervalech, ale kromě toho mám dojem, že je od přírody tak trochu blázen.“

„Působí dojmem drsňáka.“

„To můžu potvrdit, ale pod povrchem má zlaté srdce.“

„Kde je Boyette?“

„Sedí v místnosti uvnitř budovy, má tam televizi a něco k jídlu. Nechce vylézt ven, což je dobře. Tihle lidé Dontého znali a měli moc rádi. Boyette tu nemá ani jednoho příznivce.“

„Před pár minutami ukazovali požáry a mluvili se starostou. Vypadal dost vyděšeně. Jsi v bezpečí, Keithe?“

„Samozřejmě. Zdálky slyším sirény, ale tady okolo se nic neděje.“

„Dávej na sebe pozor, prosím tě.“

„Neměj obavy. Jsem v pořádku.“

„Nejsi v pořádku. Jsi na zhroucení, to si uvědom. Zkus se prospat. Kdy se vrátíš domů?“

„Mám v plánu vyrazit zítra ráno.“

„A co Boyette? Přijede s tebou?“

„Ještě jsme se o tom nebavili.“

29

Ve Slone jsou tři pohřební ústavy, dva pro bílé (vyšší a nižší vrstvy) a jeden pro černé. V některých významných oblastech života se podařilo integrace dosáhnout – ve škole, v politice, v zaměstnávání a podnikatelské činnosti. Ale jinde k integraci asi nikdy nedojde prostě proto, že o ni ani jedna strana nestojí. Nedělní mše jsou zcela dobrovolně oddělené. Jen pár černochů navštěvuje větší bělošské kostely dole ve městě a jsou tam vítanými hosty. V černošských kostelích by člověk našel ještě méně bělochů, i když tam s nimi jednají jako s každým jiným. Drtivá většina lidí se prostě drží svých bližních a bigotnost s tím nemá nic společného. Je to víc záležitost tradice a zvyku. Běloši dávají přednost usedlejší, tišší bohoslužbě v neděli dopoledne. Začne se modlitbou v jedenáct hodin, pak následuje trochu příjemné hudby, za ní rázné kázání a v poledne, nejpozději deset minut po dvanácté, jsou venku, protože tou dobou už všichni umírají hlady. V černošských kostelích na čase nezáleží. Nálada je tu uvolněnější a bohoslužba má o poznání spontánnější průběh. Že odbylo poledne, toho si nikdo ani nevšimne. Oběd se často podává přímo na místě, a to kdykoliv, nikdo přece nikam nespěchá.

Umírání probíhá velmi odlišně. S pohřbem černocha nikdo nespěchá, zatímco běloši chtějí mít zpravidla nebožtíka v zemi nejpozději do tří dnů. V černošském domě smutku je daleko živěji, je tam víc návštěvníků, delší pohřební hostiny, delší loučení. Firma Lamb & syn poskytovala ve své části města důstojné služby už celá desetiletí. Když pár minut po desáté večer dorazil pohřební vůz, čekala na trávníku před kaplí zasmušilá skupinka lidí. Truchlící mlčeli, hlavy měli sklopené, tváře vážné. Sledovali, jak Hubert a Alvin otevřeli zadní dveře pohřebního vozu a pak dávali rady členům čestné stráže – osmi Dontého přátelům. Většina z nich s ním kdysi hrávala fotbal v mužstvu Sloneských válečníků. Následovali Huberta Lamba, přenesli rakev o několik metrů dál a pak prošli postranními dveřmi. Pohřební ústav měl zavřeno a neotevře do zítřejšího rána, kdy už bude Dontého tělo patřičně připravené, aby ho lidé mohli vidět.

V dálce ječely sirény. Vzduch byl těžký a napjatý strachem a čpěl dýmem. Ti, kdo zrovna problémy nezpůsobovali, přesto čekali, že nějaké nastanou.

Na parkoviště vjelo auto a zastavilo vedle pohřebního vozu. Vystoupila z něj Roberta Drummová a s ní Marvin, Cedric a Andrea. Pomalu přešli k hlavnímu vchodu a pozdravili se s přáteli. Došlo na objetí, šepot a slzy. Nakonec rodina Drummových vešla do ústavu, ale přátelé neodcházeli. Přijelo další auto a zastavilo vedle pohřebního vozu. To byl Robbie s Aaronem Reyem. Vyhnuli se skupince a vstoupili do ústavu postranním vchodem. Ve vstupní hale se Robbie setkal s rodinou. Seděli tam společně, objímali se a plakali, jako by se neviděli už celé měsíce. Přitom od chvíle, kdy viděli Dontého umírat, uběhlo jen pár hodin, ale čas a místo byly najednou velmi vzdálené.

Cestou domů z Huntsvillu Drummovi poslouchali rozhlas a rozmlouvali mobilními telefony. Vyptávali se Robbieho na to, co je Boyette zač, a Robbie jim sdělil všechny podrobnosti, které znal. Věděli, že ve Slone není zrovna růžová situace, předpokládali, že se bude dál zhoršovat, a Roberta opakovaně prohlásila, že si přeje, aby se s tím násilím skončilo. To není ve vaší moci, ujišťoval ji Robbie. Vymklo se to veškeré kontrole.

Do vstupní haly vešel Hubert Lamb a oznámil: „Roberto, Donté je připraven.“

Vešla do přípravny sama, zavřela za sebou dveře a zamkla je. Její překrásný chlapec ležel na úzkém stole pokrytém pro tuto příležitost bílým prostěradlem. Na sobě měl stejné oblečení, v němž ho zabili – lacinou bílou košili, obnošené khaki kalhoty, boty z výprodeje, to vše poskytnuto péčí státu Texas. Jemně mu položila dlaně na tváře a začala ho líbat na obličej – na čelo, na rty, na nos, na bradu – líbala ho a líbala a slzy se jí řinuly z očí jako déšť. Nedotkla se ho už celých osm let, jejich poslední objetí byl jen takový rychlý, kradmý stisk, když ho odváděli ze soudní síně v den, kdy ho odsoudili k smrti, a jak teď vzlykala, vybavila si, jak jí nevýslovně rvalo srdce, když viděla, jak ho vlečou pryč a nohy táhne v chrastících řetězech. Tělnatí dozorci se kolem něj nakupili, jako by mohl zabít ještě někoho dalšího, viděla tvrdé, samolibé tváře žalobců, porotců i soudkyně, všichni byli hrdi na práci, kterou odvedli.

„Mám tě rád, mami,“ zavolal přes rameno, pak ho strčili do dveří a byl pryč.

Pokožku neměl ani studenou, ani teplou. Dotkla se malé jizvy pod bradou, drobné ceny útěchy z jedné přestřelky kameny, kterou prohrál, když mu bylo osm let. Takových bojůvek bylo později víc. Donté byl houževnatý kluk a jeho bratr Cedric v něm tu houževnatost posiloval tím, že si ho v jednom kuse dobíral. Odolný kluk, ale sladký chlapec. Dotkla se lalůčku pravého ucha, drobnou dírku bylo sotva vidět. Náušnici si koupil, když mu bylo patnáct, malý falešný diamant, a nosil ji, jen když byl venku s kamarády. Před otcem ji vždy schovával. Riley by ho kvůli ní seřezal.

Můj krásný chlapec, leží tu tak klidně a vypadá tak zdravě. Je mrtvý, ale choroba ho neskolila. Je mrtvý, ale nepodlehl zranění. Je mrtvý, ale nebyl zmrzačen. Prohlédla mu ruce a nemohla najít žádné stopy po jehlách, jimiž do něj vpravili jed. Nebyl tu žádný doklad o zabití, nic nedokazovalo zásah zvenčí. Vypadal, že jen odpočívá a čeká, až dostane další dávku drogy, tentokrát tu, která ho jemně probudí a umožní mu, aby s matkou odešel domů.

Nohy měl natažené a ruce položené podél těla. Hubert Lamb ji upozornil, že posmrtná ztuhlost se začne dostavovat velmi brzy, takže nezbývá než dát se rychle do díla. Roberta vylovila z kabelky kapesník, aby si utřela tváře, a nůžky, jimiž hodlala rozstříhat vězeňské oblečení. Mohla košili rozepnout, ale místo toho ji vepředu rozstříhla odshora dolů, pak oddělila rukávy, odstraňovala ji kousek po kousku a cáry házela na podlahu. Slzy se jí stále řinuly po tvářích, ale teď už si k tomu tiše broukala, a to starý černošský spirituál „Veď mě dál, Pane můj“. Přerušila stříhání, aby ho pohladila po plochém břiše, hrudi a ramenou, a žasla nad tím, jak se ve vězení celý scvrkl. Bojovný sportovec zmizel a nahradil ho zlomený trestanec. Ve věznici pomalu umíral.

Rozepnula mizerný plátěný opasek, navíc ho ještě přestřihla na dva kusy a hodila na hromadu. Měla v plánu všechny ty vězeňské hadry zítra, až bude sama, spálit vzadu na dvorku při takovém soukromém obřadu, na který bude mít přístup jen ona. Rozvázala tkaničky a zula mu ohavné boty, pak stáhla bílé bavlněné ponožky. Pohladila jizvy kolem levého kotníku, trvalou vzpomínku na zranění, jež způsobilo konec jeho fotbalové kariéry. Rozstřihla kalhoty pečlivě až ke slabinám a pak opatrně kolem rozkroku. Z jejích tří synů měl sklon k parádění pouze Cedric, ten byl ochoten chodit na brigády, jen aby si mohl kupovat značkové oblečení. Donté dával přednost džínám a triku a vypadal dobře ve všem. Tedy ve všem kromě kombinézy, kterou nosil ve vězení. Stáhla z něj kusy kalhot a upustila je na podlahu. Občas práci přerušila, aby si otřela tváře hřbetem ruky, ale musela spěchat. Tělo začínalo tuhnout. Přistoupila ke dřezu a otočila kohoutkem.

Trenýrky byly bílé a moc velké. Rozstřihla je jako švadlena a odstranila. Tím byla hromada dokončená. Syn tu ležel nahý, opouštěl svět ve stejném stavu, v jakém na něj přišel. Nalila do dřezu tekuté mýdlo, zčeřila vodu, nastavila správnou teplotu a zavřela kohoutek. Namočila do vody hadřík a začala syna omývat. Vydrhla mu nohy a pak je rychle osušila malým ručníkem. Omyla mu přirození a přemítala, kolik vnoučat jí mohl dopřát. Miloval dívky a ony milovaly jeho. Opatrně mu omyla hrudník a paže, pak krk a obličej a pokaždé ho pořádně osušila.

Když byla s koupelí hotová, přešla k poslední a nejsložitější fázi přípravy. Než odjela rodina do Huntsvillu, Cedric se stavil v pohřebním ústavu s novým oblekem, který Roberta koupila a přešila. Teď tam visel na stěně spolu s bílou košilí a úhlednou zlatou kravatou. Dospěla k závěru, že košile a sako budou dělat největší potíže, zatímco kalhoty a boty půjdou snáz obléct. A měla pravdu. Paže se mu teď už neohýbaly, a tak mu musela košili pomalu navléct nejdřív na pravou ruku a pak Dontého opatrně převrátit na levý bok. Protáhla mu košili pod tělem a opět ho položila na záda, nasunula do rukávu levou ruku a zapnula knoflíky. Totéž udělala se sakem, kvalitním, tmavě šedým, vlněným kouskem oděvu. Když s tím byla hotová, na chvíli se zarazila a políbila ho na obě tváře. Nohy už měl úplně tuhé. Systematicky, centimetr po centimetru, mu natáhla černé bavlněné trenýrky velikosti L, byly na něj příliš velké. Měla raději koupit velikost M. Kalhoty jí chvilku trvaly. Jemně je popotahovala a kolíbala s ním ze strany na stranu a pak Dontého nadzvedla v bocích, aby mohla práci dokončit. Jakmile byly kalhoty na místě, zapnula mu límeček košile, zatáhla zip poklopce, protáhla opasek poutky a utáhla ho. Chodidla už měl úplně tuhá, kotníky se nechtěly ani trochu ohnout, a tak bylo navlečení ponožek daleko složitější, než si představovala. Boty byly černé kožené lakýrky, které Donté nosil do kostela, když byl ještě výrostek.

Ty boty vzala z jeho přístěnku, z toho, který měl kdysi společný s Marvinem, když byli ještě kluci. Jakmile se bratr oženil, Donté začal přístěnek považovat za svůj osobní majetek, a tak se ho posledních devět let nikdo v podstatě ani nedotkl. Roberta ho uklízela, ometala prach z oblečení, zabíjela hmyz a rovnala věci, které byly uvnitř. Před několika hodinami z něj vyndala boty a pak dlouho stála ve dveřích a uvažovala, co s tím teď udělají.

Celé ty roky od vynesení rozsudku žila s vášnivým přesvědčením, že Donté jednoho dne vyjde na svobodu. Jednoho slavného dne takhle noční můra skončí a on bude moci jít domů. Bude spát ve své posteli, bude jíst, co mu jeho matka navaří, bude dřímat na pohovce a bude potřebovat věci, které má v přístěnku. Jednoho dne nějaký soudce nebo právník nebo prostě někdo, kdo se dokáže prokousat neproniknutelným bludištěm právního systému, odhalí pravdu. Z čistého nebe zazvoní telefon a oni budou mít důvod k oslavě. Ale všechna odvolání se vyvíjela stejným směrem, zázraky se nekonaly, roky se táhly a její naděje a naděje mnoha jiných pomalu slábly. Košile, džíny a trička v jeho přístěnku už nikdo nepoužije a ona teď bude muset přemýšlet, co s nimi.

Roberta si v duchu řekla, že tímhle se bude zabývat později.

Zavázala mu tkaničky, urovnala ponožky, stáhla konce nohavic. Když teď byl oblečený, mohla si oddechnout. Cedric jí předem uvázal na kravatu dokonalý uzel, takže ji teď jen přetáhla Dontému přes hlavu a zvládla ji i zasunout pod límec. Utáhla uzel a pak vázanku urovnávala, až dokonale sedla. Semtam ještě něco poopravila, urovnala pár záhybů na kalhotách, pak o krok ustoupila a zálibně si svou práci prohlédla. To je ale pohledný mladík. Šedý oblek, bílá košile, zlatá kravata. Vybrala mu to dobře.

Naklonila se k němu a znovu ho políbila. Tak vstávej, Donté, musíme jít do kostela. Najdeš si tam ženu a budete mít deset dětí. Tak si pospěš, už jsi zameškal až příliš mnoho času. Prosím. Pojd se ukázat v tom novém oblečení, co je tak šik. Pospěš si.

Věděla o strašidelné stránce smrti, o balzamování a tekutinách a podobných věcech a bylo jí jasné, že za pár hodin pan Lamb se synem tělo zahřejí, oblečení zase stáhnou a věnují se svému tajuplnému řemeslu. Proto si chtěla pro sebe uchránit tyhle vzácné okamžiky se synem, chvíle, kdy je stále ještě celý a nedotčený.

Na zítra má naplánovaný začátek pohřbu a bude mít na starosti úplně jiné věci. Bude silná a statečná. Ale teď, teď chtěla být se svým děťátkem sama, chtěla prožívat zármutek a bolest a plakat bez zábran, jak by si přála snad každá matka.

ČÁST TŘETÍ

ZPROŠTĚNÍ VINY

30

V pátek před rozedněním vyjela z města krátká kolona aut a vydala se směrem na východ. V čele jel Robbieho pohodlně vybavený mikrobus, za volantem seděl Aaron Rey a vedle něj Carlos s brokovnicí. Robbie se rozvaloval ve svém oblíbeném křesle, upíjel kávu, probíral se novinami a veskrze přehlížel Martu Handlerovou, která si u kávy psala poznámky a snažila se probudit. Za nimi jelo subaru, v němž seděli Keith, který řídil, a Boyette, jenž svíral hůl a zíral do šera. Za subaru se zařadil třičtvrtětunový nákladáček s Fredem Pryorem za volantem. Jeho spolucestujícími byli dva členové ochranky, kteří pro Robbieho v posledních dnech příležitostně pracovali a měli za úkol chránit jeho kancelář i bydliště. Nákladáček patřil Fredovi a byl plný lopat, reflektorů a podobného zařízení. Za nákladáčkem jela další dodávka, bílý a neoznačený vůz, který patřil jedné televizní stanici ve Slone. Řídil ho ředitel zpravodajství Bryan Day, jenž měl z důvodů na hlavě nepřehlédnutelných přezdívku Gel Day. Vedle Daye seděl kameraman Buck.

Všechna čtyři vozidla se v pět hodin ráno shromáždila na dlouhé příjezdové cestě před Robbieho domem a nepozorovaně a úspěšně se dokázala vymotat z města postranními uličkami a tajnými zkratkami. Do úřadu dorazilo dost telefonátů a e-mailů, aby Robbieho přesvědčily, že někteří lidé se hodně zajímají o to, kterým směrem by asi tak mohl v pátek vyrazit.

Spal pět hodin a vzal si prášky, díky nimž byl poměrně čilý. Už překročil hranice naprostého vyčerpání, ale pořád ještě bylo třeba udělat spoustu práce. Když si krátce prohlédl mrtvé tělo, odešel z ústavu Lamb & syn a vydal se domů, kde DeDe dokázala připravit dost jídla, aby se všichni najedli. Keith a Boyette spali na pohovkách v suterénu a služka jim mezitím vyprala a vyžehlila oblečení.

Všichni byli na pokraji sil, ale nikomu nedělalo potíže vylézt z postele.

Carlos telefonoval mobilem, víc poslouchal, než mluvil, a když hovor skončil, oznámil: „To byl můj člověk z té rozhlasové stanice. Takže máme nějakých čtyřicet zatčení, dva tucty zraněných, ale žádné ztráty na životech, což je zázrak. Většinu městského centra se jim podařilo vyklidit a uzavřít a situace se zřejmě v tuhle chvíli uklidňuje. Hoří spousta požárů, ani se nedají spočítat. Jsou tu hasičské vozy z Parisů, Tyleru a dalších měst. Nejméně tři policejní auta dostala zásah Molotovovým koktejlem, ze kterého se zřejmě stala zbraň téhle sezóny. Někdo podpálil novinářskou lóži na fotbalovém stadionu a ta hoří doted. Jinak jde většinou o prázdné budovy. Žádná domácnost nehoří, alespoň zatím. Šušká se, že guvernér sem pošle další gardisty. Ale zatím to není potvrzené.“

„A co se stane, když to tělo najdeme?“ zeptala se Marta.

Robbie potřásl hlavou a na okamžik se zamyslel. „V tom případě bude minulá noc procházka růžovým sadem,“ odpověděl.

Před cestou probrali všechny možné varianty a opatření, která musí přijmout. Robbie chtěl předejít tomu, aby se Boyette ztratil, a tak ho chtěl mít bezpečně usazeného ve svém mikrobusu pod bedlivým dohledem Aarona Reye a Freda Pryora. Zjistil ale, že nemá žaludek na to, aby se vyrovnal s myšlenkou, že bude s tím oplzlíkem zavřený několik hodin ve stísněné kabině vozu. Keith trval na tom, že pojede svým subaru, a to hlavně proto, že byl odhodlán dostat se do pátečního večera do Topeky, a to s Boyettem nebo bez něj. Stejně jako Robbie v nejmenším netoužil po tom, sedět vedle Boyetta, ale protože už to jednou podnikl, ujistil nakonec Robbieho, že to zvládne i podruhé.

Fred Pryor navrhl, že by mohli Boyetta hodit na zadní sedadlo jeho nákladáčku a mířit na něj zbraněmi. Robbieho tým toužil po odvetě, a kdyby je Boyette skutečně dovedl k mrtvole, Freda Pryora a Aarona Reye by šlo dost snadno získat pro myšlenku, že Boyetta odvedou někam mezi stromy a tam ho zbaví pozemských strastí. Keith to vycítil a oni jeho přítomnost respektovali. Žádné násilí se tu prostě konat nebude.

Zapojení Bryana Daye do celé akce bylo dost složité. Robbie prostě nevěřil žádnému novináři, tečka. Jenže kdyby se našlo to, co jedou hledat, budou potřebovat, aby to někdo řádně zaznamenal, a to někdo, kdo k nim bezprostředně nepatří. Day byl pochopitelně nadšený tím, že ho vezmou s sebou, ale byl nucen předem souhlasit s celou řadou drsných podmínek, jež mu v podstatě bránily o čemkoliv referovat, pokud k tomu nedostane od Robbieho přímý rozkaz. Kdyby se o to přece jen pokusil, on i kameraman budou ztlučeni nebo zastřeleni, popřípadě obojí. Day a Buck pochopili, že jde o hodně, a tak podmínky zřejmě dodrží. Day byl ve funkci ředitele zpravodajství, takže pro něj bylo snadné vytratit se, aniž po sobě na pracovišti zanechal jakékoliv stopy.

„Můžeme si promluvit?“ zeptala se Marta. Byli na cestě už půl hodiny a na nebi nad nimi se začaly objevovat první oranžové šmouhy.

„Ne,“ odpověděl Robbie.

„Od chvíle, kdy umřel, uplynulo už téměř dvanáct hodin. Na co myslíš?“

„Jsem úplně odvařený, Marto. Mozek mi nepracuje. Žádná myšlenka se v něm ani nehne.“

„Co tě napadlo, když jsi uviděl jeho mrtvé tělo?“

„Že je náš svět nemocný, když zabíjíme lidi jen proto, že si myslíme, že máme právo je zabíjet. Taky mě napadlo, že vypadá skvěle, jako pohledný mladý muž, který jen spí, nikde žádná viditelná zranění, žádné známky boje. Jako starého psa ho oddělali fanatici a idioti, kteří jsou tak líní a omezení, že jim ani nedochází, co vlastně vyvádějí. Víš, na co teď doopravdy myslím, Marto?“

„Povídej.“

„Povím ti to. Myslím na Vermont, na místo, kde jsou studená léta, nulová vlhkost a žádné popravy. Civilizované místo. Chata na břehu jezera. Musel bych se naučit odklízet sníh. Kdybych všechno prodal a zavřel firmu, mohlo by mi to hodit tak milion čistého. Šel bych na důchod do Vermontu a napsal tam knihu.“

„O čem?“

„Nemám ani tušení.“

„Tohle ti nikdo nesežere, Robbie. Ty nikdy neodejdeš. Možná si vezmeš na čas dovolenou, trochu nabereš dech, ale neuplyne moc času, najdeš si jiný případ, vrhneš se do něj po hlavě a budeš podávat jedno trestní oznámení za druhým. A to ti vydrží až do osmdesáti a pak tě z toho nádraží vynesou na márách.“

„Osmdesátky se nemůžu dožít. Je mi dvaapadesát a připadám si úplně vyždímaný.“

„V osmdesáti budeš pořád ještě podávat žaloby.“

„To nevím.“

„Ale já jo. Vím, že jsi taková nátura.“

„Zrovna v tuhle chvíli jsem nátura na odstřel a mám chuť se na všechno vykašlat. Mizerný advokát, kterému se nepodařilo zachránit Dontého.“

„A co by tenhle mizerný advokát dneska udělal jinak?“

Robbie proti ní napřáhl obě dlaně. „Teď ne, Marto. Prosím.“

V autě za nimi zazněla první slova až ve chvíli, když se Boyette zeptal: „Vy jste tu popravu vážně viděl?“

Keith se napil kávy a chvíli počkal. „Ano, viděl,“ odpověděl nakonec. „Nebylo to v plánu. Přihodilo se to na poslední chvíli. Nechtěl jsem to sledovat.“

„Byl byste radši, kdybyste tam nebyl?“

„To je dobrá otázka, Travisi.“

„Dík.“

„Na jedné straně si přeju, abych neviděl člověka umírat, zvlášť když to byl člověk, který tvrdil, že je nevinný.“

„Je nevinnej, teda spíš byl.“

„Zkusil jsem se s ním modlit, ale on to odmítl. Pověděl mi, že sice kdysi v Boha věřil, ale už nevěří. Když je člověk duchovní, je pro něj těžké být s někým, koho čeká smrt a přitom nevěří v Boha, Krista nebo nebe. Stál jsem kolikrát u postelí svých faraíků a díval se, jak umírají, a vždycky člověku přinášelo úlevu vědomí, že jejich duše čeká slavná věčnost. S Dontém to takové nebylo.“

„Se mnou taky ne.“

„Na druhou stranu jsem v popravčí komoře viděl něco, co by měl vidět každý. Proč skrývat, čeho se dopouštíme?“

„Takže byste se šel kouknout na další?“

„To jsem neřek, Travisi.“ Byla to otázka, na niž Keith neuměl odpovědět. Stále ještě se potýkal se svou první popravou a nedokázal si představit, že by mohla být nějaká další. Jen před pár hodinami, těsně předtím než konečně usnul, vybavil se Keithovi před očima obraz Dontého přivázaného ke smrtelné posteli a on si to celé zpomaleně znovu prošel. Vybavoval si, jak zírá Dontému na hrudník a vidí, že se nepatrně zvedl a zase klesl. Zvedl se a klesl. Nahoru dolů, jen nepatrně, člověk to sotva postřehl. A pak se pohyb zastavil. Právě pozoroval člověka, který vydechl naposled. Keith věděl, že tenhle výjev z paměti nikdy nevymaže.

Obloha na východě začala blednout. Přejeli hranice do Oklahomy.

„Počítám, že tohle byl můj poslední výlet do Texasu,“ poznamenal Boyette.

Keith nedokázal přijít na nic, co by se na to dalo odpovědět.

Guvernérův vrtulník se dotkl země v devět hodin ráno. Jelikož média byla na přílet předem opakovaně upozorňována a netrpělivě čekala na místě, vedli guvernér, Barry a Wayne o podrobnostech přistání dost zásadní debatu. Po cestě se nakonec shodli, že dosednou na parkoviště vedle fotbalového stadionu. Média o tom dostala zprávu a hned se hnala ke Sloneské střední škole, aby měla nejnovější zprávy o vývoji situace. Novinářská lóže byla zle poškozená, zuhelnatělá a kouřilo se z ní. Hasiči byli stále ještě na scéně a snažili se místo vyčistit. Sotva Gill Newton vystoupil z vrtulníku, přistoupili k němu zástupci státní policie, velitelé Národní gardy a několik pečlivě vybraných a utahaných hasičů. Stiskl jim ruce, jako by to byli členové námořní pěchoty vracející se z bojiště. Barry a Wayne hbitě prozkoumali okolí a tiskovou konferenci zorganizovali tak, že její pozadí bude tvořit fotbalové hřiště a vyhořelá novinářská lóže, ta na tom byla nejdůležitější. Guvernér měl na sobě džíny, kovbojské boty a větrovku a byl bez kravaty – typický pracující člověk.

S ustaraným výrazem ve tváři, ale se zjevným odhodláním v srdci, předstoupil před kamery a novináře. Odsoudil násilí a nepokoje. Přislíbil, že se občanům Slone dostane ochrany. Oznámil, že povolal další gardisty a že zmobilizuje všechny jednotky Národní gardy v celém Texasu, bude-li to třeba. Promluvil o spravedlnosti v texaském pojetí. Lehce zabmkal na rasistickou strunu, když vyzval černošské vůdce, aby své výtržníky drželi na uzdě.

O bílých výtržnících nic podobného nepoznamenal. Nabubřele řečnil a běsnil, a když skončil, rázně odstoupil od mikrofonů, aniž dal prostor pro jedinou otázku. On, Barry ani Wayne nechtěli, aby se musel jakkoliv zabývat Boyettem.

Asi hodinu se pak proháněl Slone v policejním autě, zastavoval se, aby se napil kávy s vojáky a policisty, aby poklábosil s obyvateli a aby si, s bolestivě staženým obličejem, prohlédl trosky Prvního baptistického kostela. A kamery celou dobu natáčely, aby to celé zachytily pro věčnou slávu této chvíle a pro použití v budoucích volebních kampaních.

Po pěti hodinách jízdy kolona konečně zastavila u venkovského obchodu severně od Neosho v Missouri a asi třicet kilometrů jižně od Joplinu. Odbyli si návštěvu záchodků, nalili do sebe další dávku kávy a vydali se dál na sever, jenže tentokrát jelo subaru v čele a ostatní vozy je v těsné blízkosti následovaly.

Boyette byl viditelně nervózní, škubání obličeje bylo častější než jindy a prsty bubnoval do hole. „Blížíme se k odbočce,“ ohlásil. „Bude nalevo.“ Byli na silnici 59, rušné dvouproudé okresce v okrese Newton. Na úpatí kopce, hned vedle benzinové stanice, zahnuli doleva. „Vypadá to, že jsme správně,“ pochvaloval si Boyette neustále a očividně vyvedený z míry tím, kam je vede. Jeli po místní cestě se spoustou lávek přes potoky, ostrými zatáčkami a příkrými svahy kolem. Většinu obydlí tu tvořily přívěsy, jen sem tam se vynořil čtvercový domek z červených cihel postavený v padesátých letech dvacátého století.

„Vypadá to, že jsme správně,“ poznamenal Boyette.

„Vy jste tu někde žil, Travisi?“

„Jo, přesně tady.“ Pokýval hlavou a vzápětí si začal třít spánky. Hlavně žádný záchvat, pomyslel si Keith, prosím. Teď ne. Zastavili na rozcestí uprostřed malé osady. „Jeďte pořád rovně,“ pobídl ho Boyette. Minuli nákupní středisko s potravinami, holičstvím a půjčovnou filmů. Parkoviště mělo štěrkový povrch. „Vypadá to, že jsme správně,“ prohlásil opět Boyette.

Keithovi se hlavou honila spousta otázek, ale nahlas neříkal skoro nic. Byla Nicole naživu, Travisi, když jste tudy jeli? Nebo už jste ji předtím připravil o život? Na co jste myslel, Travisi, když jste tudy tehdy před devíti roky projížděl s tou ubohou dívenkou, svázanou, s roubíkem v ústech, potlučenou a zdrcenou dlouhým víkendem plným sexuálního násilí?

Odbočili doleva, najeli na jinou cestu, dlážděnou, ale o poznání užší, a jeli po ní asi půldruhého kilometru, než minuli jakési obydlí. „Tady měl krám starej Deweese,“ poznamenal Travis. „Vsadím se, že už je pod drnem. Když jsem byl malej kluk, muselo mu bejt už dobrejch devadesát.“ Na stopce u Deweesova obchodu zastavili.

„Jednou jsem ten podnik vykrad,“ vykládal Travis. „To mi mohlo bejt sotva deset. Vlez jsem dovnitř oknem. Já toho starýho parchanta nenáviděl. Jeďte pořád rovně.“

Keith vykonal, co dostal příkazem, a nic neřekl.

„Když jsem tu byl naposled, byla ta cesta štěrková,“ poznamenal Boyette, jako by si vybavil milou vzpomínku z dětství.

„A kdy to bylo?“ chtěl vědět Keith.

„To už nevím, pastore. Když jsem se byl naposled podívat na Nicole.“

Ty spratku jeden zvrhlej, pomyslel si Keith. Silnice se točila v prudkých serpentinách, často tak zatočených, až měl Keith pocit, že se kruhem vrátí na původní místo a dohoní konec kolony. Ale všechny tři vozy se držely těsně za ním. „Koukejte, jestli uvidíte takovej potůček s dřevěným můstkem,“ radil mu Boyette. „Vypadá to, že jsme správně.“ Asi třicet metrů za můstkem Boyette poručil: „Teď zpomalte.“

„Jedeme rychlostí patnáct kilometrů za hodinu, Travisi.“

Travis se zahleděl doleva, kde silnici lemovaly husté keře a spousta plevelu. „Někde tady bude taková štěrková cesta,“ vysvětloval. „Pomalejc.“ To už jela auta v koloně téměř nárazník na nárazníku.

„Nech toho, Travisi,“ zvolal Robbie v dodávce, „ty hajzle jeden vyčůranej. Nedělej si z nás šoufky.“

Keith zahnul doleva na štěrkovou cestu skrytou ve stínu pod klenbou dubů a jilmů, jež se nad ní proplétaly. Cesta byla uzoučká a tmavá jako tunel. „Tady je to,“ prohlásil Boyette a na okamžik jako by se mu ulevilo. „Takhle cesta povede chvíli tak trochu podél potoka. Někde tady vpravo bude tábořiště, teda tehdy tu alespoň bylo.“ Keith se zadíval na počítač kilometrů. Jeli asi dva kilometry téměř v dokonalé tmě a jen čas od času zahlédli potok. Nebyl tu vůbec žádný provoz, ostatně by se sem už nikdo jiný nevešel, a nikde v dohledu nebylo ani stopy po přítomnosti člověka. Tábořiště bylo jen otevřený prostor s místem pro pár stanů a aut a působilo dojmem, že je tu zapomenuté. Po kolena bylo zarostlé plevelem. Dva dřevěné stoly na piknik byly polámané a překocené na stranu. „Když jsem byl malej kluk, tak jsme tu tábořili,“ poznamenal Boyette.

Keithovi začalo být Boyetta málem líto. Snažil se přece vybavit si ze svého pokaženého dětství alespoň něco milého a normálního.

„Myslím, že tady bysme měli zastavit,“ ozval se Boyette. „Vyložím vám, co dál.“

Čtveřice vozidel se zastavila a všichni se nahrnuli před subaru. Boyette se dal do vysvětlování a přitom používal hůl jako ukazovátko: „Tamhle je lesní cesta, která vede nahoru do toho kopce. Vy ji odtud nemůžete vidět, ale je tam, nebo tam aspoň bejvala. Tam se dá jet jen teréňákem. Ostatní auta tu budou muset zůstat.“

„Jak je to daleko?“ zeptal se Robbie.

„Nedíval jsem se na počítač kilometrů, ale řek bych, že tak půl kilometru.“

„A co tam najdeme, až tam dorazíme, Boyette?“ vyptával se dál Robbie.

Boyette se ztěžka opřel o hůl a zkoumavě se zahleděl na plevel u svých nohou. „Právě tam je ten hrob, pane Flak,“ odpověděl. „Tam najdete Nicole.“

„Řeknete nám něco o tom hrobě?“ tlačil na něj dál Robbie.

„Je pohřbená v kovový bedně, ve velký kovový bedně na nářadí, kterou jsem si přines ze staveniště, kde jsem pracoval. Víko bedny je přes půl metru pod zemí. Už je to devět let, takže země bude pořádně prorostlá. Bude těžký to najít. Ale myslím, že se dokážu trefit. Když jsem teď na místě, všechno se mi to docela vrací.“

Chvíli se dohadovali, jak to zorganizují, a došli k rozhodnutí, že Carlos, Marta Handlerová, Day s Buckem a jeden člen ochranky (ozbrojený) zůstanou na parkovišti. Všichni ostatní se nacpou do Fredova nákladáčku a s videokamerou v ruce se pokusí zdolat kopec.

„Ještě jedna drobnost,“ ozval se Boyette. „Před lety se tomuhle pozemku říkalo Roopova hora, protože to patřilo nějakejm Roopovejm, což byla rodina dost od rány. Na pocestný a lovce se dívali skrz prsty a vědělo se o nich, že prohánějí táborníky. To byl jeden z důvodů, proč jsem si tohle místo vybral. Věděl jsem, že tu nebude velkej provoz.“ Boyette se odmlčel, zkřivil tvář a začal si třít spánky. „No prostě, těch Roopovejch byla děsná síla, takže počítám, že tu někdo z rodiny ještě bude. Připravte se na to, že jestli na někoho narazíme, koukají z toho trable.“

„Kde bydlí?“ zeptal se Robbie tak trochu nervózně.

Boyette mávl holí opačným směrem. „Pěknej kousek odsud. Myslím, že nás nemůžou vidět ani slyšet.“

„Tak jdeme,“ zavelel Robbie.

Začalo to v pondělí ráno něčím, co vypadalo jako docela běžná bohoslužba, a skončilo to až tady – Keith se vezl na korbě nákladáčku, který sebou házel na svahu Roopovy hory, což nebylo nic jiného než středně vysoký kopec hustě porostlý kudzu, jedovatým břečťanem a vzrostlými stromy, a hrozilo mu reálné nebezpečí ozbrojeného střetu s mrzoutským majitelem pozemku, nepochybně nasáklým alkoholem, a to vše v posledním záchvěvu snahy zjistit, jestli Travis Boyette skutečně mluvil pravdu. Pokud nenajdou Nicoliny ostatky, Boyette je podvodník, Keith ze sebe udělal šaška a Texas právě s největší pravděpodobností popravil správnou osobu.

Jenže jestli tam tělo najdou, pak, no, pak si Keith neuměl ani představit, co se bude dít dál. Jistota se stala poněkud neuchopitelným pojmem, ale přesto si byl v docela rozumné míře jistý, že někdy v noci by mohl dorazit domů. Nedokázal si představit, co se dál bude odehrávat v Texasu, ale byl si jist, že on tam nebude. Bude to všechno sledovat v televizi, z bezpečné vzdálenosti. Byl pevně přesvědčen, že události dole na jihu budou mít nádech senzace a nejspíš i historický význam.

Boyette seděl na předním sedadle, hladil si hlavu a snažil se zahlédnout něco známého. Ukázal doprava – byl si jist, že hrob je vpravo od cesty – a prohlásil: „Tady mi to něco připomíná.“ Byl to palouk plný plevele a nízkých stromků. Zastavili, vystoupili a vzali dva detektory kovů. Patnáct minut pročesávali hustý porost, hledali stopy a čekali, jestli začnou detektory vydávat nějaké zvuky. Boyette kulhal okolo a holí tloukl do plevele. Keith se držel těsně za ním a ostatní ho bedlivě hlídali. „Hledejte starou pneumatiku, gumu z traktoru,“ nabádal je Boyette několikrát.

Jenže pneumatika tam nebyla a detektory nevydaly jediný zvuk. Znovu nasedli do nákladáčku, pomalu se rozjeli dopředu a centimetr po centimetru stoupali po cestě z klád, která působila dojmem, že ji nikdo nepoužil už celá desetiletí. První pokus.

Cesta zmizela a následujících skoro deset metrů se Fred Pryor plížil s vozem kousek po kousku porostem, a jak do karoserie škrábaly větve a šlahouny, nespokojeně se vrtěl. Cestující vzadu na korbě se shýbali, aby se chránili před pruty švihajícími kolem nich. Zrovna když se Fred chystal zastavit, opět se před nimi objevil náznak cesty a Boyette požádal: „Jeďte dál.“ Pak se cesta štěpila a Fred zastavil, zatímco Boyette pozoroval rozcestí a potřásal hlavou. Nemá ani tušení, kde to je, usoudil Fred v duchu. Vzadu na voze se Robbie podíval na Keitha a zavrtěl hlavou.

„Tamhle,“ ozval se Boyette, ukázal doprava a Fred se tím směrem rozjel.

Les zhoustl, stromy byly mladší a těsněji u sebe. Boyette, napjatý jako lovecký pes, zvedl ruku, ukázal před sebe a Fred Pryor vypnul motor. Průzkumná skupina se rozptýlila a začala hledat starou traktorovou pneumatiku nebo cokoliv jiného. Pak jeden z detektorů probudila plechovka od piva a napětí by se chvíli dalo krájet. Nad hlavami jim přeletěl malý letoun a všichni ztuhli, jako by je někdo pozoroval. „Boyette,“ řekl Robbie, „vybavíte si, jestli hrob byl pod stromy nebo na otevřeném prostranství?“ To byla docela smysluplná otázka. „Myslím, že to bylo spíš tak jako otevřený,“ odpověděl Boyette, „ale za devět let mohly stromy dost vyrůst.“

„To je radost,“ zamumlal Robbie a dál brouzdal okolo, lámal rostliny a rozhlížel se kolem sebe po zemi, jako kdyby nějaká zvlášť nadějná stopa ležela jen kousek od něj. Asi po půlhodině Boyette ohlásil: „Tady to není. Jedem dál.“

Druhý pokus.

Robbie se vysoukal na korbu náklaďáčku a vyměnil si pohled s Keithem. „Jako bychom to nevěděli,“ znamenaly ty pohledy. Ale nahlas nepromluvili ani slovo. Nikdo nic neřekl, protože prostě nebylo vůbec co říct. Zato myšlenek měli všichni tisíce.

Cesta se zatočila, a když se znovu narovnala, Boyette opět ukázal před sebe. „Tady je to,“ prohlásil a netrpělivě otevíral dveře auta ještě dřív, než se motor zastavil. Vyrazil na mýtinu do pasu zarostlou plevelem a ostatní se honem sbírali, aby se vydali za ním. Keith udělal pár kroků, o něco zakopl a tvrdě dopadl na zem. Když se zvedl a snažil se ze sebe setřást brouky a trochu se očistit, všiml si, o co se málem přerazil. Byly to zbytky pneumatiky z traktoru, doslova pohlcené okolní vegetací.

„Tady je pneumatika,“ oznámil nahlas a všichni se přestali pohybovat. Boyette byl jen pár metrů před nimi. „Přineste detektor kovů,“ přikazoval. Fred Pryor už jeden měl a přístroj vzápětí začal cvakat a bzučet a všemi možnými způsoby dával najevo, že ho něco probudilo. Aaron Rey přinesl dvě lopaty.

Zem byla posetá kameny, ale půda byla měkká a vlhká. Po deseti minutách horečného házení hlíny narazila lopata Freda Pryora na něco, co znělo jako kov.

„Nechte toho na chvíli,“ zarazil Freda a Aarona Robbie. Oba už potřebovali oddech.

„Tak dobře, Boyette,“ řekl Robbie. „Popište nám, co tam najdeme.“

Záškub v obličeji, odmlka a pak odpověď: „Je to kovová bedna na hydraulický nástroje, těžká jako kráva, když jsem ji sem táh, málem jsem si ztrhal záda. Je natřená na oranžovo a je na ní název firmy R. S. McGuire a synové, Fort Smith, Arkansas, napsanej zepředu. Otevírá se nahoře.“

„A uvnitř?“

„Dneska už asi nic víc než kosti. Je to devět let.“ Boyette to říkal tónem experta, jako kdyby to nebyl jeho první ukrytý hrob. „Oblečení bylo smotané do sebe a leželo vedle její hlavy. Kolem krku má pásek, ten by měl bejt netknutej.“ Hlas se mu zadrhl, jako by ho ta představa bolela. Na chvíli se rozhostilo ticho, během něhož se ostatní dívali jeden na druhého. Pak si Travis odkašlal a pokračoval: „V oblečení bysme měli najít její řidičák a kreditku. Nechtěl jsem, aby mě s tím někde chytli.“

„Popište pásek,“ vyzval ho Robbie. Člen ochranky podal Robbiemu videokameru.

„Černej, tak pět centimetrů širokej s kulatou stříbrnou sponou. Je to vražedná zbraň.“

Dali se znovu do kopání a Robbie vše zaznamenával na video. „Je asi metr a půl dlouhá,“ poznamenal Boyette a ukázal na zem ve snaze ukázat, kam až truhla sahá. Jakmile byla odkrytá po celém obvodu, začaly se s každou vyhozenou lopatou hlíny odhalovat její další detaily. Ovšemže byla oranžová. A o kus níž po chvíli uviděli nápis „R. S. McGuire a synové, Fort Smith, Arkansas“.

„To stačí,“ prohlásil Robbie a oba muži přestali kopat. Aaron Rey i Fred Pryor těžce oddychovali a byli zpocení. „Nebudeme s tím hýbat.“

Bedna na nářadí je postavila před zásadní překážku, jež byla postupem času stále zřejmější a zřejmější. Víko bylo na petlici a petlice byla zajištěná zámkem s číselnou kombinací, takovým tím levným typem, který člověk dostane v každém železářství. Fred s sebou neměl potřebný nástroj na to, aby zámek přeštípl, ale nikdo nepochyboval, že najde způsob, jak ho překonat. Když už se dostali takhle daleko, nikdo jim nemůže zabránit v tom, aby se podívali dovnitř. Všech šest mužů se nahrnulo kolem a zírali na oranžovou truhlu a číselný zámek. „Tak, Travisi,“ ozval se Robbie, „jaká je tam kombinace?“

Travis se doopravdy usmál, jako by se konečně ukázalo, že je platným členem výpravy. Sehnul se k okraji hrobu, pohladil bednu, jako by to byl oltář, něžně vzal do ruky zámek a očistil ho od hlíny. Několikrát otočil číselníkem, aby vyčistil i čísla, pak ho pomalu nastavil doprava na sedmnáct, potom doleva na 50, znovu doprava na 4 a nakonec zpátky doleva na 55. Zaváhal, sklonil hlavu, jako by čekal, že něco uslyší, načež zámkem prudce trhl. Ozvalo se tiché cvaknutí a zámek se otevřel.

Robbie to celé natáčel asi z metru a půl. Keith nedokázal potlačit úsměv navzdory tomu, kde byl a co se tu zrovna odehrávalo.

„Neotvírejte to,“ přikázal Robbie. Pryor doběhl k vozu a vrátil se s nějakým balíčkem. Vytáhl z něj zdravotnické rukavice a roušky, a když si je všichni vzali, Robbie podal kameru Fredovi a požádal ho, aby začal natáčet. Pak vyzval Aarona, aby sestoupil do jámy a pomalu zvedl víko. Aaron ho poslechl. Nebylo tam tělo, jen kosti, tedy něčí kosterní pozůstatky, pravděpodobně Nicole. Ruce a prsty měla svázané pod žebry, zatímco chodidla byla u kolen, jako by ji Boyette musel zkroutit, aby ji dostal do bedny. Lebka byla Zachovalá, chyběla jen jedna stolička. Zaživa měla dokonalý chrup, to věděli z fotografií. Kolem lebky ležel pramen dlouhých plavých vlasů. Mezi lebkou a rameny byl pás černé kůže, zřejmě pásek, říkali si. Vedle lebky v rohu truhly bylo něco, co vypadalo jako hromádka šatů.

Keith zavřel oči a začal se modlit.

Robbie zavřel oči a proklel celý svět.

Boyette ustoupil, posadil se do porostu na zbytky pneumatiky z traktoru a začal si hladit hlavu.

Fred stále natáčel a Robbie požádal Aarona, aby opatrně vyndal smotané oblečení. Jednotlivé kusy byly v zásadě neporušené, jen semtam po okrajích trochu roztřepené a na několika místech potřísněné. V blůzičce, modrožluté s nějakými třásněmi, zela obrovská, odpudivá díra, kterou způsobil hmyz nebo rozkládající se maso. Krátká bílá sukýnka, hodně zašpiněná. Hnědé sandály. Podprsenka a kalhotky z jedné kolekce, tmavomodré. A dvě plastové karty, řidičské oprávnění a kreditní karta MasterCard. Nicoliny věci pečlivě rozložili na okraj hrobu.

Boyette se vrátil k vozu, posadil se na přední sedadlo a masíroval si hlavu. Robbie asi deset minut vydával příkazy, určoval, co bude dál. Pořídili desítky fotografií, ale ničeho se nedotkli. Tohle je teď místo činu, takže ho budou muset převzít místní orgány.

Aaron a člen ochranky zůstali na místě, zatímco ostatní se vydali zpátky po svahu Roopovy hory.

31

Do deseti hodin dopoledne bylo parkoviště pohřebního ústavu Lamb & syn plné aut a další vozy stály po obou stranách ulice. Pohřební hosté, oblečení do svých nejlepších nedělních šatů, utvořili frontu, která se táhla ve dvojicích a trojicích od předních dveří ústavu přes nevelký trávník na ulici a odtud sahala až za roh. Všichni byli smutní a naštvaní, unavení a vyděšení a nejistí, pokud jde o to, co čeká je samotné i jejich tiché město. Houkačky, dělobuchy, střelba z brokovnic i naléhavé hlasy z ulice krátce před úsvitem konečně ustaly a dopřály jim pár hodin odpočinku. Ale nikdo neočekával, že by se v pátek nebo dokonce i přes víkend život v ulicích vrátil do normálních kolejí.

Všichni viděli v televizi strašidelný obličej Travise Boyetta a všichni slyšeli jeho vražedné přiznání. Uvěřili mu, jelikož celou dobu věřili Dontému. Ale jeho vystoupením celá záležitost neskončila, a jestli Boyette tu holku skutečně zabil, někdo si to zatraceně odskáče.

Sloneský policejní útvar měl osm černošských policistů a ti se všichni dobrovolně přihlásili do služby. Přestože nespali už mnoho hodin, byli rozhodnuti i teď odvést svůj díl práce. Zajistili bezpečnost před pohřebním ústavem, řídili dopravu a drželi novináře v odstupu, což bylo nejdůležitější. Byla jich docela početná parta, ale všichni byli úhledně odsunuti o blok dál a blíž se nemohli dostat.

Když Hubert Lamb odemkl hlavní vchod, pozdravil se s první vlnou smutečních hostů a požádal je, aby se zapsali do knihy. Zástup se začal pomalu pohybovat, nikdo nikam nespěchal. Než pohřbí Dontého, bude to trvat týden a všichni budou mít dost času, aby se s ním jaksepatří rozloučili.

Byl vystaven v hlavním sále, rakev byla otevřená a pokrytá květinami. V nohách rakve byla na trojnožce vystavená zvětšenina jeho fotografie z posledního ročníku – osmnáctiletý mládenec v saku a kravatě s velmi hezkou tváří. Portrét byl pořízen měsíc předtím, než ho zatkli. Usmíval se a stále ještě snil o tom, že bude hrát americký fotbal. Oči měl plné očekávání a odhodlání.

Příbuzní stáli poblíž rakve, kde postávali už několik hodin, hladili ho, naříkali a před svými hosty se snažili vypadat, že mají dost sil.

Na tábořišti popsal Robbie vývoj událostí Carlosovi a ostatním. Bryan Day se chtěl k hrobu okamžitě vydat a všechno si tam natočit, než dorazí policie, ale Robbiemu se to moc nezamlouvalo. Trochu se kolem toho chytli, přestože oba věděli, že Robbie bude mít poslední slovo. Fred Pryor telefonoval na všechny strany a snažil se sehnat šerifa Newtonského okresu. Marta Handlerová si mobilem povídala s Aaronem a dělala si poznámky. Zničehonic se ozval skřek, bolestný výkřik, Boyette se zhroutil na zem a začal se divoce svíjet. Keith k němu přiklekl, ostatní se nahrnuli kolem a bezmocně je pozorovali. Mezi sebou si vyměňovali tázavé pohledy. Asi tak po minutě záchvat zřejmě pominul a třas a záškuby polevily. Boyette si svíral hlavu a bolestí kňučel. Pak to vypadalo, že umírá. Tělo mu ochablo a zůstalo naprosto nehybné. Keith chvíli počkal, pak ho vzal za rameno a řekl: „Hej, Travisi, slyšíte mě?“ Travis ho očividně neslyšel, jelikož nijak nereagoval.

Keith vstal a poznamenal: „Zpravidla na pár minut ztratí vědomí.“

„A co kdybychom ho toho trápení zbavili,“ navrhl Robbie. „Stačí jedna rychlá rána do hlavy. Kousek odtud je hrob, který bude zakrátko prázdný.“

„No tak, Robbie,“ napomenul ho Keith.

Ostatním se Robbieho nápad podle všeho zamlouval. Ale couvli a brzy už se věnovali jiným záležitostem. Uběhlo pět minut. Boyette se stále nehýbal. Keith si vedle něj klekl a nahmatal mu tep. Byl pravidelný, ale slabý. O pár minut později Keith poznamenal: „Robbie, myslím, že je to vážné. Je v bezvědomí.“

„Nejsem mozkový chirurg, Keithe. Co ode mne čekáte?“

„Potřebuje, abychom se mu věnovali.“

„Potřebuje pohřbít, Keithe. Co kdybyste ho odvez zpátky do Kansasu a tam ho zahrabal?“

Keith vstal, popošel několik kroků k místu, kde postával Robbie. „To už bylo trochu přes čáru, nemyslíte?“ upozornil ho.

„Je mi líto, Keithe. Pokud jste si nevšiml, tak teď se tady zrovna děje spousta věcí. Boyettovo zdraví rozhodně nepatří mezi moje priority.“

„Nemůžeme ho tady jen tak nechat umřít.“

„Proč ne? Vždyť je stejně prakticky mrtvej, ne?“

Boyette zasténal a pak se otřásl od hlavy až k patám, jako by jím projel nějaký dozvuk záchvatu. Načež se opět zklidnil.

Keith polkl a prohlásil: „Potřebuje doktora.“

„Výborně. Tak mu nějakého najděte.“ Minuty ubíhaly a Boyette na nic nereagoval. Ostatní si ho nevšímali a Keith sám sebe málem přesvědčil, že má nasednout do auta a odjet. Sám. Ale nemohl se přinutit k tomu, aby opustil umírajícího člověka. Člen ochranky mu pak pomohl naložit Boyetta na zadní sedadlo subaru. Ve směru od potoka se přiblížil Fred Pryor a oznámil: „To byl šerif. Konečně jsem ho sehnal a konečně jsem ho přesvědčil, že to myslíme vážně a že v jeho okrsku se našlo mrtvé tělo. Už je na cestě.“

Když Keith otvíral dveře u řidiče, přistoupil k němu Robbie a požádal ho: „Zavolejte mi, až dorazíte do nemocnice, a dávejte na Boyetta pozor. Jsem si jist, že si s ním zdejší úřady budou chtít promluvit. V tuhle chvíli neprobíhá žádné vyšetřování, ale to se může změnit razdva, zvlášť pokud Boyette přiznává, že tu holku zabil v tomhle státě.“

„Tep už se skoro nedá nahmatat,“ hlásil člen ochranky ze zadního sedadla.

„Nemám v úmyslu držet u něj stráž, Robbie,“ namítl Keith. „Jsem na dně. Vypadnu odtud. Někde v nějaké nemocnici ho vyložím, nevím kde, a pak si to namířím rovnou cestou zpátky do Kansasu.“

„Máte naše telefonní čísla. Tak nám jen dejte vědět. Jsem si jist, že jakmile šerif uvidí hrob, pošle někoho, aby se na Boyetta podíval.“

Potřásli si rukama a nevěděli jistě, jestli se ještě někdy v životě uvidí. Smrt lidi zvláštním způsobem spojuje, a tak měli pocit, že už se znají dlouhá léta.

Když subaru zmizelo v lese, Robbie se podíval na hodinky. Dojet sem ze Slone a najít tělo jim trvalo zhruba šest hodin. Kdyby Travis Boyette nezdržoval, mohl být Donté Drumm v tuhle chvíli naživu a rychle směřovat ke zproštění viny. Odplivl si na zem a v duchu popřál Boyettovi pomalou a bolestivou smrt.

Během následujících pětačtyřiceti minut jízdy od tábořiště, vylepšených o čtyři zastavení a vyptávání se na cestu, se Boyette nepohnul a nevydal ani hlásku. Stále vypadal jako mrtvý. U vchodu na pohotovost Keith upozornil lékaře na Boyettův nádor, ale jinak mu moc neřekl. Doktor vyzvídal, proč nějaký kněz z Kansasu projíždí Joplinem s vážně nemocným člověkem, který není ani jeho příbuzný, ani člen jeho farnosti. Keith ho ujistil, že je to náramně dlouhá historie, kterou mu s radostí převypráví, až na to budou mít dost času. Oba věděli, že čas nikdy mít nebudou a doktor si vyprávění nikdy neposlechne. Boyetta položili na nosítka, nechali mu i hůl, a odvezli ho na vyšetření. Keith ho sledoval, jak mizí za lítacími dveřmi, a pak si v čekárně našel volné místo. Zavolal Daně, aby se jí ohlásil. Manželka přijímala jeho hlášení se sílícím pocitem, že to snad ani není možné, a jak přicházela jedna šokující zpráva za druhou, otupěla a skoro nebyla schopna reagovat. Fajn, Keithe. Ano, Keithe. Jistě, Keithe. Přijeď prosím domů, Keithe.

Zavolal Robbiemu a oznámil mu, kde se nachází. Boyette je naživu a teď je na vyšetření. Robbie stále ještě čekal, až k nim konečně dorazí šerif. Nemohl se dočkat, až místo činu předá profesionálům, ale bylo mu jasné, že to ještě nějaký čas potrvá.

Keith zavolal Matthewu Burnsovi, a sotva Matthew zvedl telefon, šťastně na něj spustil: „Dobrýtro, Matte. Jsem teď v Missouri, kde jsme asi před hodinou otevřeli hrob a našli ostatky Nicole Yarberové. Potud novinky z pátečního dopoledne.“

„Jinak nic nového? Jak vypadala?“

„Jen kosti. Ale identifikace je na sto procent. Boyette říká pravdu. Popravili nesprávného člověka. To je neuvěřitelné, Matte.“

„Kdy dorazíš domů?“

„Budu tam na večeři. Dana už začíná vyšilovat, tak se nehodlám nikde zdržovat.“

„Hned zítra ráno se musíme sejít. Sledoval jsem zprávy v podstatě bez přestávky a o tobě tam nebylo ani slovo. Možná se ti podařilo podletět radar. Musíme to probrat. Kde je Boyette?“

„V nemocnici v Joplinu. Umírá, alespoň myslím. Jsem u něj.“

„Vykašli se na něj, Keithe. Tak ať třeba umře. Ať se o něj postará někdo jiný. Ty prostě nasedni do auta a kopni do vrtule.“

„Přesně to mám v plánu. Ještě se tu budu chvíli potloukat, než mi řeknou, jak to vypadá, a pak se vydám na cestu. Kansas je odtud jen pár minut.“

Uběhla hodina. Robbie se Keithovi ozval s novinkou, že šerif dorazil a že na Roopovu horu se teď škrábe policie. Dva příslušníci státní policie jsou na cestě do nemocnice, aby zajistili pana Boyetta. Keith souhlasil s tím, že na ně počká a teprve potom odjede.

„Děkuju vám za všechno, Keithe,“ řekl Robbie.

„Nakonec to moc nepomohlo.“

„Nepomohlo, ale chtělo to hodně odvahy. Zkusil jste to. Víc jste udělat nemoh.“

„Zůstaneme v kontaktu.“

Příslušníci státní policie, Weshler a Giles, byli oba seržanti a po stručném přestavení Keitha požádali, jestli by jim doplnil některé mezery v jejich poznatcích. Jistě, proč ne, co jiného má člověk na práci v čekárně lékařské pohotovosti? Byla už téměř jedna hodina odpoledne, a tak si v automatu koupili obložené bagety a našli si volný stůl. Giles si dělal poznámky, zatímco vyptávání na sebe vzal z největší části Weshler. Keith začal pondělním ránem a shrnul hlavní body celého toho dost neobvyklého týdne. Během jeho vyprávění se zdálo, že mu chvílemi moc nevěří. Původně Drummův případ moc nesledovali, ale když Boyette veřejně vystoupil s přiznáním viny a prohlásil, že tělo je pohřbené poblíž Joplinu, začali u nich vyzvánět telefony jak o závod. Pustili si televizi a opakovaně shlédli Boyettovo vystoupení. Když se teď objevilo i mrtvé tělo, ocitli se rázem uprostřed neuvěřitelného případu.

Vyptávání přerušil lékař. Vysvětlil jim, že Boyettův stav je stabilizovaný a že muž odpočívá. Životní funkce jsou v normálu. Udělali mu rentgen hlavy a mohou potvrdit přítomnost nádoru o velikosti vejce. Nemocnice potřebuje kontakt na nějaké příbuzné, a tak se Keith musel pokusit popsat to málo, co o Boyettově rodině ví. „Ve vězení někde v Illinois má bratra, víc vám říct neumím,“ prohlásil.

„No,“ povzdechl si doktor a poškrábal se na bradě, „jak dlouho chcete, abychom si ho tu nechali?“

„Jak dlouho by tu měl zůstat?“

„Přes noc, ale dál vlastně nevím, co bychom pro něj ještě mohli udělat.“

„On se mnou nemá nic společného, doktore,“ vysvětloval Keith. „Já ho sem jen dovezl.“

„A to je součást té náramně dlouhé historie?“

Giles i Weshler přikývli. Keith lékaři navrhl, aby kontaktoval doktory z nemocnice svátého Františka v Topece a společně by možná mohli dát dohromady nějaký plán, co s Travisem Boyettem provést.

„Kde je teď?“ zeptal se Weshler.

„V jednom pokojíku na třetím podlaží,“ odpověděl doktor.

„Můžeme ho vidět?“

„Teď ne, potřebuje odpočívat.“

„V tom případě bychom si mohli stoupnout jako stráž před ten pokoj,“ navrhl Giles. „Předpokládáme, že ten muž bude obviněn z vraždy, a máme rozkaz ho zajistit.“

„Ten vám nikam neodejde.“

Weshler se po té poznámce trochu naježil a lékař vycítil, že by hádka nikam nevedla. „Pojďte za mnou,“ vyzval je. Sotva vykročili, Keith na ně zavolal: „Poslyšte, lidi, ale já jsem volný, že?“

Weshler si podíval na Gilesa a Giles se zkoumavě zadíval na Weshlera, pak se oba obrátili na lékaře. „Jistě, proč ne?“ řekl nakonec Giles.

„Takže je váš,“ rozloučil se Keith a už mířil k východu. Prošel dveřmi z pohotovosti a doběhl k autu stojícímu na nedalekém krytém parkovišti. Ve svých tenčících se zásobách hotovosti našel šest dolarů, zaplatil parkovné a vystřelil se subaru na ulici.

Konečně volný, řekl si v duchu. Bylo povznášející podívat se na prázdné sedadlo vedle sebe a vědět, že s trochou štěstí se už nikdy v životě neocitne v blízkosti Travise Boyetta.

Weshler a Giles dostali skládací židle a zaujali pozice v chodbě před dveřmi pokoje číslo 8. Zavolali svému nadřízenému a podali mu hlášení o Boyettově stavu. Našli si pár časopisů a dali se do zabíjení času. Dveřmi bylo vidět šest lůžek, oddělených od sebe tenkými zástěnami, a všechna byla obsazena lidmi s vážnými zdravotními problémy. Na opačném konci pokoje bylo obrovské okno vedoucí na prázdný pozemek a vedle okna dveře, které příležitostně používali údržbáři.

Doktor se vrátil, prohodil pár slov s policisty a pak vešel do pokoje, aby se v rychlosti podíval na Boyetta. Když rozhrnul závěs u postele číslo 4, ztuhl a nevěřil svým očím.

Hadička od kapačky volně visela v prostoru. Postel byla pečlivě ustlaná a ležela přes ni černá vycházková hůl. Boyette byl pryč.

32

Robbie a jeho tým postávali opodál a už dvě hodiny sledovali celý ten cirkus. Krátce poté, co šerif dorazil a uviděl to, co zcela jistě byl hrob, přilákala Roopova hora každého policistu v okruhu sedmdesáti kilometrů. Místní zástupce šerifa, státní policisty, soudního lékaře, vyšetřovatele z Missourské dálniční policie a konečně odborníky z oddělení vražd. Vysílačky štěbetaly, muži pokřikovali a nad hlavou jim hučela helikoptéra. Když k nim dorazila zpráva, že Boyette zmizel, policisté proklínali jeho jméno, jako by ho znali už dlouhá léta. Robbie zavolal Keithovi na mobil a novinku mu sdělil. Keith mu popsal, jak to probíhalo v nemocnici. Nedokázal si představit, že by Boyette byl fyzicky schopen odejít moc daleko. Shodli se na tom, že ho dřív či později chytí.

Ve dvě hodiny už měl Robbie místa činu plné zuby. Vypověděl, co věděl, odpověděl vyšetřovatelům na tisíc otázek a dál už tu neměl nic na práci. Našli Nicole Yarberovou a teď bylo načase vrátit se do Slone a vypořádat se se strašnou spoustou úkolů. Bryan Day měl dostatek materiálu na malý seriál, ale bude se muset přinutit, aby nad tím pár hodin proseděl. Robbie oznámil šerifovi, že odjíždějí. Kolona, kratší o subaru, se prodírala hustou dopravou, dokud se jí nepodařilo dostat se na dálnici, pak vyrazila na jih. Carlos odeslal e-mailem do kanceláře desítky fotografií i videonahrávku. Tam začali dávat dohromady příslušnou prezentaci.

„Můžeme si promluvit?“ zeptala se Marta Handlerová po několika minutách jízdy.

„Ne,“ odpověděl Robbie.

„S policii jsi už mluvil, tak co se bude dít dál?“

„Zatím nechají ostatky v bedně a celé to přestěhují do pobočky kriminální laboratoře v Joplinu. Tam udělají, co umí, a pak uvidíme, co se bude dít.“

„Co budou hledat?“

„No, nejdřív se ji budou snažit identifikovat pomocí zubařských záznamů. To by mělo být snadné, zabere to nejspíš jen pár hodin. Dneska večer o tom už možná něco uslyšíme.“

„A mají zubařské záznamy?“

„Jednu sadu jsem jim dal. Před Dontého procesem na nás žaloba nahrnula několik krabic doličných předmětů týden předtím, než jsme začali vybírat porotu. Nikoho nepřekvapí, že to žaloba zvorala a v jedné krabici jsme narazili na soubor rentgenových snímků Nicolina chrupu. V prvních dnech pátrání kolovalo několik sad kopií mezi lidmi a Koffee jednu dostal. Z nepozornosti nám ji předal. O nic nešlo, jelikož snímky chrupu se nakonec jako doličný předmět u soudu neobjevily. Chybělo totiž mrtvé tělo, jak víme. O rok později jsem celou složku poslal Koffeemu zpátky, ale udělal jsem si kopie. Člověk nikdy neví, co se mu jednou může hodit.“

„Věděl, že sis schoval kopii?“

„Už si nevzpomínám, ale pochybuju. Vždyť o nic nešlo.“

„A nemůže jít o narušení soukromí?“

„Ovšemže ne. Čí soukromí máš na mysli? Nicolino?“

Marta si psala poznámky a její diktafon běžel. Robbie zavřel oči a snažil se nemračit.

„Co ještě budou hledat?“ zeptala se.

Robbie se zamračil, ale oči neotevřel. „Určit příčinu smrti v případě, že jde o uškrcení, není po devíti letech možné. Budou hledat stopy DNA, možná v uschlé krvi nebo ve vlasech. Nic jiného – semeno, kůže, sliny, ušní maz, pot – nic z toho v tlejícím těle po tak dlouhé době nezůstane.“

„Je DNA důležitá? Vždyť přece víme, kdo ji zabil.“

„To víme, ale přesto bych moc rád měl k dispozici důkaz založený na DNA. Když ho získáme, bude to první případ v dějinách Spojených států, kdy budeme díky DNA vědět, že byl popraven nesprávný člověk. Existuje přes deset případů, o nichž panuje velmi silné podezření, že byl zabit nesprávný člověk, ale ani u jednoho z nich nemáme jasný biologický důkaz. Napiješ se něčeho? Potřebuju si dát loka.“

„Ne.“

„Napiješ se, Carlosi?“

„Jasně. Dám si pivo.“

„Aarone?“

„Vždyť řídím, šéfe.“

„Jen jsem si dělal legraci.“

Robbie vytáhl z ledničky dvě piva a jedno podal Carlosovi. Zhluboka a dlouze se napil z láhve a opět zavřel oči.

„Na co myslíš?“ zeptala se Marta.

„Na Boyetta, na Travise Boyetta. Měli jsme to málem na dosah, a kdyby nám dal čtyřiadvacet hodin, mohli jsme Dontého zachránit. Teď už se jen pereme s následky.“

„Co se stane s Boyettem?“

„Tady v Missouri ho budou soudit za vraždu. Pokud zůstane naživu tak dlouho, aby ho stačili alespoň obžalovat.“

„A v Texasu ho soudit nebudou?“

„Ovšemže ne. Tam nikdy v životě nepřipustí, že by zabili nesprávnýho chlápka. Koffee, Kerber, soudkyně Vivian Graleová, porotci, soudci odvolacích soudů, guvernér – nikdo z těch, kdo mají na svědomí tuhle lumpárnu, za živýho Boha nepřizná chybu. Uvidíš, jak se budou vykračovat. Uvidíš, jak budou ukazovat na jiný. Možná nepopřou někde nějaký omyl, ale zaručeně žádný nepřiznají. Počítám, že se budou snažit být zticha, držet se stranou a hledět se té bouři vyhnout.“

„A povede se jim to?“

Další dlouhý lok. Robbie se usmál na pivní láhev a olízl si rty. „Žádnýho poldu nikdy neobvinili kvůli špatnému vyšetřování. Kerber by měl jít sedět. Koffee taky. Jsou přímo odpovědní za Dontého rozsudek, ale Koffee má pod kontrolou velkou porotu. Řídí celý systém. Takže trestní odpovědnost je velmi nepravděpodobná, pokud ovšem se mi nepodaří přesvědčit ministerstvo spravedlnosti, aby to prošetřilo samo. Určitě to zkusím. A pořád ještě zbývá občanskoprávní spor.“

„Žaloby?“

„No jistě, těch budou spousty. Budu žalovat úplně každého. Už se nemůžu dočkat.“

„Myslela jsem, že se chystáš odstěhovat do Vermontu.“

„Asi to budu muset na nějaký čas odložit. Tady jsem ještě tak úplně neskončil.“

Rada Sloneské střední školy se sešla na krizovém zasedání v pátek ve dvě hodiny odpoledne. Na programu měli jako jediný bod fotbalový zápas. Mužstvo z Longview mělo dorazit v pět odpoledne, výkop byl stanoven na půl šestou. Představitelé školy a trenéři v Longview si dělali starost o bezpečí hráčů i fanoušků a měli k tomu dobrý důvod. O nepokojích ve Slone se teď běžně mluvilo jako o „rasových bouřích“, což bylo bulvární označení, jež bylo jak nepřesné, tak chytlavé.

Do školy i na městský policejní útvar přicházel nekonečný proud výhrůžných telefonátů. Jestli se pokusíte ten zápas sehrát, budou z toho potíže, a nebude jich málo. Policejní ředitel vyjednával s radou, aby zápas zrušila, nebo alespoň odložila. Pro ty, kteří chtějí dělat potíže, bude shromáždění nějakých pěti tisíc lidí, převážně bílých, představovat až příliš lákavý cíl. Stejné starosti mu dělala představa, kolik domů zůstane prázdných a bez ochrany, až z nich fanoušci odejdou na stadion. Fotbalový trenér připustil, že se mu do hry taky moc nechce. Kluci jsou nesoustředění, nemluvě o tom, že jeho nejlepší hráči, osmadvacet černochů, zápas bojkotují. Jeho nejlepší zadák, Trey Glover, je pořád ještě ve vězení. Oba týmy mají na kontě šest vítězství a dvě prohry a dělají si naděje na postup do celostátního kola play-off. Trenér věděl, že s mužstvem sestaveným ze samých bělochů nemá šanci. Jenže zrušený zápas znamenal připsanou porážku a to jeho i všechny ostatní v místnosti vyvádělo z míry.

Ředitel popsal vyhořelou novinářskou lóži, napětí posledních dvou dnů, zrušenou výuku a výhružné telefonáty, které celý den přicházejí do jeho kanceláře. Byl vyčerpaný a podrážděný a prakticky radu na kolenou prosil, aby zápas zrušila.

Na jednání se také neochotně dostavil jeden hlavoun z Národní gardy. Zastával názor, že je možné oblast stadionu zabezpečit a zápas bez incidentů sehrát. Ale chápal obavy policejního ředitele, pokud jde o to, co se během těch tří hodin může stát ve zbytku města. Když na něj naléhali, připustil, že nejjistější cesta by byla zápas zrušit.

Členové rady se kroutili, rozčilovali a posílali si vzkazy. Zatímco obvykle se s nadhledem vyrovnávali s rozpočty, studijními plány, kázeňskými problémy a tucty dalších důležitých problémů, ještě nikdy nebyli postaveni před něco tak zásadního, jako je zrušení středoškolského fotbalového zápasu. Každé čtyři roky se ucházeli o znovuzvolení a vyhlídka na to, že si voliče znepřátelí, na ně těžce doléhala. Když budou hlasovat pro zrušení zápasu a na kontě Slone kontumačně přibude prohra, budou vypadat jako někdo, kdo ustoupil sabotérům a obtížistům. Když budou hlasovat, aby se hrálo, a při nějakém odporném střetu dojde ke zraněním, jejich protivníci jim to budou dávat za vinu.

Pak někdo navrhl kompromis, všichni ho zvážili a rychle se k němu přiklonili. Přehnala se horečná vlna telefonních hovorů a kompromis se stal skutečností. Dneska večer se zápas ve Slone neuskuteční. Místo toho se bude hrát až zítra na nějakém tajném místě v některém z blízkých měst. V Longview souhlasili. Jejich trenér věděl o bojkotu a větřil krev. Místo zápasu na neutrální půdě odtajní až dvě hodiny před výkopem. Oba týmy to budou mít tak hodinu cesty, utkání se odehraje bez diváků a všechno může běžet dál jako dřív. Kompromis potěšil všechny kromě hlavního trenéra. Odhodlaně zaťal zuby a doufal ve vítězství. Co jiného mohl taky dělat?

Od božího rána až do hlubokého odpoledne působila nádražní budova na novináře jako magnet. Bylo to poslední místo, kde Boyetta viděli a teď se ho znovu dožadovali. Jeho děsivé přiznání vysílaly kabelové televize skoro celý den pořád dokola, ale jeho vlastní minulost ho mezitím dohnala. Do hry vstoupil jeho pestrý trestní rejstřík a o Boyettově věrohodnosti se začalo vážně pochybovat. Odborníci všech zaměření byli ve vysílání a nabízeli názory na jeho výchovu, osobnost i motivy. Jeden mluvka ho bez obalu označil za lháře a nezadržitelně pokračoval tím, jak „tihle cvoci“ chtějí mít svých patnáct minut slávy a baví se tím, že mučí rodiny obětí. Jeden bývalý texaský žalobce se vyjádřil v tom smyslu, že Drummův proces i všechna odvolání byly spravedlivě posouzeny, a ujistil všechny, kdo ho poslouchali, že systém je v pořádku a funguje spolehlivě. Boyette je očividně pošuk.

Jak se celá sága omílala pořád dokola, ztratila hodně na své šokující překvapivosti. Boyette nebyl k dispozici, aby dodal nějaké podrobnosti nebo se hájil. Robbie Flak byl také neznámo kde. Reportéři věděli, že Flakovo auto není před kanceláří. Tak kde ten chlap vězí?

V nádražní budově propadly Sammie Thomasová, Bonnie a Fanta pocitu, že jsou v obležení, a snažily se v nastalé realitě pracovat. Nešlo to. Telefony v jednom kuse zvonily a zhruba tak jednou za hodinu se některému z drzejších novinářů podařilo probojovat téměř až ke vstupním dveřím, než ho zastavil některý z členů ochranky. Postupem doby začalo té bandě docházet, že Boyette uvnitř není a Robbie zřejmě taky ne.

Znudění novináři opustili parkoviště, objížděli Slone a vyhlíželi, jestli někde zahlédnou požár nebo rvačku. Aby to celé nějak uzavřeli, dělali rozhovory s gardisty, kteří procházeli ulicemi, a pořád dokola natáčeli vyhořelé kostely a domy. Mluvili s rozhněvanými mladými černochy před kulečníkovými sály a tančírnami a strkali mikrofony do okének dodávek, aby získali bezcenné poznámky od členů samozvané bělošské domobrany. To je znudilo ještě víc, a tak se vrátili před nádražní budovu a tam čekali, až se dozví něco o Boyettovi. Kde sakra jen může být?

Pozdě odpoledne se ve Washingtonově parku začali scházet lidé. Zpráva o této skutečnosti se prostřednictvím médií rozšířila, a tak začali přicházet další. Jejich přítomnost přilákala další mladé černochy a brzy se okolím rozléhalo dunění rapu a třaskání dělobuchů. Byl pátek večer – den, kdy se bere výplata, den, kdy se sluší zajít na pivo, začátek víkendu, chvíle na to, aby člověk odpustil trochu páry.

Napětí se začalo zvyšovat.

Čtyřicet hodin uběhlo od chvíle, kdy Keith opustil farnost se svým nevítaným spolucestujícím, a teď se sem zase vracel, a sám. Když vypnul motor, zůstal chvíli sedět ve voze, aby se trochu vzpamatoval. Dana ho uvítala ve dveřích kuchyně obejmutím, polibkem a velmi potěšujícím „vypadáš unaveně“. „Jsem v pořádku,“ ujistil ji. „Jen se potřebuju pořádně vyspat. Kde jsou kluci?“ Synové seděli u stolu a jedli ravioli. Začali otce vítat, jako by ho neviděli celý měsíc. Nej starší Clay měl na sobě fotbalový dres a byl připraven vyrazit na zápas. Po dlouhém objímání zasedla rodina ke stolu a dojedli večeři.

Po večeři si pak Keith dopřál krátkou sprchu, a když se v ložnici převlékal, Dana seděla na posteli a pozorovala ho. „Tady se o tobě nikdo ani nezmínil,“ vykládala. „Několikrát jsem mluvila s Matthewem. Sledovali jsme zprávy a strávili spoustu hodin na internetu, tvoje jméno se nikde ani nemihlo. Prošli jsme tisíce fotografií, po tobě ani stopa. Famíci si myslí, žes byl odvolán v nějaké naléhavé záležitosti, takže nikdo ani nebyl zvědavý. Možná jsme nakonec měli štěstí.“

„Jak vypadají nejnovější zprávy ze Slone?“

„Celkem nic podstatného. Dnešní fotbalový zápas odložili a hlásili tu zprávu, jako by se zřítilo velké letadlo.“

„Z Missouri žádné zprávy?“

„Ani slovo.“

„Brzy to vybouchne. Neumím si představit, co všechno to způsobí, až vyhlásí, že našli tělo Nicole Yarberové. Město vybuchne.“

„Kdy k tomu dojde?“

„Nevím. Nemám představu, jak to má Robbie rozmyšlené.“

„Robbie? To zní, jako byste byli staří kamarádi.“

„Taky že jsme. Poznal jsem ho teprve včera, ale už jsme společně ušli hezky dlouhou cestu.“

„Jsem na tebe pyšná, Keithe. To, cos udělal, byla šílenost, ale taky to bylo odvážné.“

„Nemám pocit, že jsem odvážný. Vlastně vůbec pořádně nevím, jaké mám pocity. Ze všeho nejvíc jsem otřesený. Řek bych, že jsem pořád trochu otupený. Bylo to dost jedinečné dobrodružství, a my jsme v něm prohráli.“

„Dělali jste, co jste mohli.“

Keith si natáhl svetr, zastrčil cíp košile a poznamenal: „Jen doufám, že Boyetta chytnou. Co kdyby si našel další oběť?“

„Ale jdi, Keithe, vždyť je to umírající člověk.“

„Ale nechal tam ležet svou hůl, Dano. Dokážeš si to vysvětlit? Byl jsem v blízkosti toho chlápka pět dní – připadá mi to jako rok – a celou dobu mu dělalo potíže chodit bez hole. Tak proč ji tam najednou nechával?“

„Třeba si myslel, že s holí by ho mnohem snáz našli.“

Keith si utáhl opasek a zapnul ho. „Upjal se na tebe, Dano. Několikrát se o tobě zmínil, vždycky utrousil něco jako ta vaše roztomilá ženuška.“

„Z Travise Boyetta nemám strach. Byl by blázen, kdyby se vracel do Topeky.“

„Udělal už hloupější věci. Podívej se na seznam všech jeho zločinů.“

„Musíme jít. Utkání začíná v půl sedmé.“

„Už se nemůžu dočkat. Potřebuju něco, co by mě přivedlo na jiné myšlenky. Máme tu někde láhev mešního vína?“

„Myslím, že ano.“

„Sláva. Potřebuju se napít. Teď se budeme chvíli dívat na kopanou a pak strávíme zbytek večera tím, že to na tebe všechno vychrlím.“

„Chci to slyšet od začátku do konce.“

33

Schůzku svolal soudce Elias Henry, a přestože neměl formální oprávnění přikazovat lidem, kam mají v pátek večer přijít, jeho přesvědčovací schopnosti byly víc než dostačující. Paul Koffee a Drew Kerber dorazili do soudcova bytu přesně v osm hodin. Joe Radford přijel hned po nich a všichni tři se posadili z jedné strany soudcova pracovního stolu. Robbie už tam spolu s Carlosem nějakých třicet minut seděl a atmosféra stačila rychle zhoustnout. Nezazněly žádné pozdravy, nedošlo na potřásání rukama, nikdo nepronesl žádné zdvořilosti. Po chvíli se dostavil starosta Rooney a posadil se sám hodný kus od stolu.

Soudce Henry, jako vždy v tmavém obleku a bílé košili s oranžovou vázankou, začal vážně. „Jsme tu všichni,“ prohlásil. „Pan Flak má pro nás nějaké informace.“

Robbie byl usazený přímo proti Kerberovi, Koffeemu a Radfordovi, celá trojice seděla nehybně a odevzdaně, jako by očekávala rozsudek smrti. Robbie začal výklad: „Dnes ráno kolem páté jsme opustili Slone a vyrazili do Newtonského okresu v Missouri. Travis Boyette jel s námi. Cesta nám trvala necelých šest hodin. Boyette nás naváděl a my jsme se propracovali do odlehlé části okresu, jeli po vedlejších silnicích, pak přešli na prašné cesty, až jsme se nakonec dostali na místo známé jako Roopova hora. Skryté, odloučené, zarostlé. Boyette chvílemi zápasil s pamětí, ale nakonec nás dovedl na místo, o němž prohlásil, že tam pohřbil Nicole Yarberovou.“ Robbie pokynul Carlosovi a ten zmáčkl klávesu na přenosném počítači. Na vzdálenějším konci místnosti, na bílé tabuli, se objevil snímek zarostlé mýtiny. „Našli jsme to místo a začali kopat,“ pokračoval Robbie. Na dalším záběru byli Aaron Rey a Fred Pryor s lopatami. „Když Boyette pobýval na podzim roku 1998 tady ve Slone, pracoval pro firmu R. S. McGuire a synové z Fort Smith. Vzal u nich velkou kovovou bednu, jinak používanou na uskladnění hydraulických nástrojů, schoval ji na korbě svého vozu a použil ji jako rakev.“ Další fotografie: víko oranžové bedny na nářadí. „Půda tam není příliš tvrdá, a tak jsme tam během deseti či patnácti minut našli tohle.“ Další snímek: horní polovina bedny s nastříkaným nápisem R. S. McGuire & synové. „Jak vidíte bedna se otevírá nahoře a je zavřená na petlici. Petlici zajišťoval zámek s číselnou kombinací, o němž Boyette uvedl, že ho koupil v železářství ve Sprindalu v Arkansasu. Boyette si pamatoval kód zámku a odemkl ho.“ Další záběr: Boyette klečí u hrobu a hraje si se zámkem. Koffeemu se z obličeje vytratila veškerá barva a Kerberovi vyskočil pot na čele. „Když jsme truhlu otevřeli, našli jsme tam tohle.“ Další fotografie: kostra. „Než jsme ji otevřeli, Boyette nám řekl, že vedle hlavy bude mít hromádku oblečení.“ Další snímek: oblečení vedle lebky. „Také nám prozradil, že v oblečení najdeme zabalené Nicolin řidičský průkaz a kreditní kartu. Měl pravdu.“ Další fotografie: detail karty MasterCard, už hodně zašlé, ale jméno dívky na ní bylo stále čitelné. „Boyette nám sdělil, že ji zabil tak, že ji uškrtil černým koženým páskem se stříbrnou sponou.“ Další záběr: částečně shnilý pruh černé kůže se stříbrnou sponou. „Mám pro vás, pánové, pro každého jednu sadu těchto snímků, abyste si je mohli odnést domů a celou noc se na ně dívat. V tomto okamžiku jsme zavolali šerifovi Newtonského okresu a místo činu mu předali.“ Další fotografie: šerif a tři jeho zástupci postávají a hledí na kosterní pozůstatky. „Pozemek byl záhy plný policistů a vyšetřovatelů a rychle padlo rozhodnutí, že ostatky zůstanou v bedně a celé to převezou do pobočky kriminalistické laboratoře v Joplinu. Tam se v tuto chvíli ostatky nacházejí. Předal jsem úřadům kopie rentgenů Nicolina chrupu, ty kopie, které jste mi, pánové, z vlastní nepozornosti předali, když jste si před zahájením procesu pohrávali s doličnými předměty. Mluvil jsem s kriminalistickou laboratoří a případ dostal přednost před vším ostatním. Předpokládají, že předběžnou identifikaci budou mít hotovou dneska večer. Cekáme, že nám můžou zavolat každým okamžikem. Všechno, co je v bedně, řádně prozkoumají, a snad najdou vzorky na testy DNA.

K tomu je ještě daleko, ale taky to není tak důležité. Je naprosto jasné, kdo je v té truhle pohřbený, a nejsou pochyby o tom, kdo zabíjel. Boyette má smrtící mozkový nádor – to je jeden z důvodů, proč s tím vystoupil – a trpí velmi bolestivými záchvaty. Přímo na místě činu se zhroutil a byl převezen do nemocnice v Joplinu. Nějak se mu podařilo z nemocnice vyklouznout, aniž si toho kdokoliv všiml, a v tuhle chvíli nikdo neví, kde je. Je považován za podezřelého, ale v době, kdy zmizel, nebyl zatčen.“

Celou dobu, co mluvil, zabodával Robbie pohledy do Koffeeho a Kerbera, ale ti se mu nedokázali podívat do očí. Koffee si třel kořen nosu, zatímco Kerber si ohryzával konečky prstů. Uprostřed stolu ležely tři stejné černé složky a Robbie je teď jemně k trojici mužů posunul, jednu pro Koffeeho, jednu pro Kerbera a jednu pro Radforda. „Tady,“ pokračoval Robbie ve výkladu, „máte každý úplný soubor fotografií spolu s několika dalšími drobnostmi – záznamem o Boyettově zatčení tady ve Slone, který dokládá, že tu v době vraždy skutečně pobýval. Ve skutečnosti jste ho, pánové, měli ve vězení ve stejné době, kdy jste tam zavřeli Dontého Drumma. Také je tam kopie jeho úctyhodně dlouhého trestního rejstříku a soupis jeho zločinů. Přiložené je i jeho místopřísežné přiznání, ale to ani není potřeba číst. Je to detailní popis únosu, sexuálního zneužívání, vraždy a pohřbu. Je tam totéž, co jste nepochybně už tucetkrát viděli v televizi. Je tam také místopřísežné prohlášení, které včera podepsal Joey Gamble a v němž uvádí, že před soudem lhal. Nějaké otázky?“

Ticho.

„Rozhodl jsem se řešit to tímto způsobem z ohledů k rodině Nicole,“ pokračoval Robbie. „Pochybuju, že někdo z vás má dost odvahy, aby dnes večer navštívil Reevu a řekl jí pravdu, ale alespoň máte tu možnost. Bylo by to pro ni ponižující, kdyby to slyšela z druhé ruky. Někdo by jí to měl ještě dneska říct. Nějaké poznámky? Chcete něco dodat?“

Ticho.

Starosta si odkašlal a tiše se zeptal: „Kdy se to dostane na veřejnost?“

„Požádal jsem úřady v Missouri, aby na tom do zítra seděly.

V devět ráno uspořádám tiskovou konferenci.“

„Kristepane, Robbie, je to opravdu nutné?“ vyhrkl starosta.

„Pro vás pan Flak, pane starosto, a ano, je to naprosto nutné. Pravda musí vyjít najevo. Na devět let ji policie a žalobce pohřbili, takže ano, teď je čas vynést pravdu na světlo. Odhalit konečně všechny ty lži. Po devíti letech a popravě nevinného člověka se svět konečně dozví, že Dontého přiznání byl podvrh, a já objasním brutální metody, které detektiv Kerber použil, aby přiznání získal. Mám v plánu velmi podrobně popsat lži, které byly využity během procesu – tedy Joeyho Gamblea a toho vězeňského špicla, kterého Kerber a Koffee zahnali do kouta a pak s ním uzavřeli dohodu, a popíšu všechny špinavé praktiky, které se u soudu uplatnily. Nejspíš budu mít příležitost všem připomenout, že pan Koffee v době konání procesu spal se soudkyní, pro případ, že na to mezitím někdo pozapomněl. Jen mě mrzí, že už není naživu ten bloodhound – jak se jen jmenoval?“

„Yogi,“ ozval se Carlos.

„Jak mi to jen mohlo vypadnout? Takže mrzí mě, že starouš Yogi už není mezi živými, abych ho ukázal světu a znovu mu oznámil, že je pitomá čubka. Počítám, že z toho kouká hezky dlouhá tisková konference. Vy, pánové, dostanete pozvání. Nějaké otázky? Nebo připomínky?“

Paul Koffee pootevřel ústa, jako by se chystal něco říct, ale nevyšla z něj ani hláska. Robbie ještě zdaleka nekončil. „A abyste, pánové, věděli, co se bude dít v nejbližších dnech, tak v pondělí ráno podám nejméně dvě žaloby, jednu tady u státního soudu, ve které vás, okres a polovinu státu uvedu jako stranu žalovanou. Další žalobu předložím federálnímu soudu, půjde o občanskoprávní spor s dlouhou řadou provinění. I tam se možná vaše jména objeví. Pokud najdu ještě nějaký další důvod, podám ještě možná jednu nebo dvě další žaloby. Mám v úmyslu obrátit se na ministerstvo spravedlnosti a žádat prošetření celé věci. Pokud jde o vás, Koffee, rozhodl jsem se předložit místní advokátní komoře podnět pro porušení etických zásad. Nečekám, že by to advokátní komoru kdovíjak zajímalo, ale vás už samotné projednávání semele. Možná byste mohl začít uvažovat o rezignaci. Pro vás, Kerbere, se asi v tuto chvíli jako reálný jeví předčasný odchod do penze. Měl byste dostat vyhazov, ale pochybuju, že na to starosta a městská rada budou mít dost odvahy. Řediteli, když vyšetřování takříkajíc sešlo z cesty, byl jste asistentem tehdejšího ředitele. I vy budete na seznamu obžalovaných. Ale neberte to osobně, budu prostě žalovat každého.“

Ředitel se zvedl a vykročil ke dveřím. „Vy odcházíte, pane Radforde?“ zeptal se soudce tónem, jenž nikoho nenechával na pochybách, že na tak náhlý odchod nahlíží se značnou nelibostí.

„Nemám v popisu práce tady sedět a poslouchat takové chvástavé hajzly, jako je Robbie Flak,“ odpověděl ředitel.

„Jednání ještě neskončilo,“ oznámil mu soudce ostře.

„Být vámi, tak bych tu zůstal,“ ozval se starosta a policejní ředitel si odchod rozmyslel. Zaujal postavení u dveří.

Robbie se zadíval na Kerbera a Koffeeho a pak řekl: „Takže včera večer jste měli u jezera malou oslavičku. No, počítám, že je po slavení.“

„Vždycky jsme si mysleli, že Drumm měl komplice,“ vyhrkl Koffee zoufale, ale jeho slova vyzněla do ztracena pod tíhou jejich nesmyslnosti. Kerber začal honem přikyvovat, připraven skočit po jakémkoliv nápadu, který by jim mohl zachránit kůži.

„Dobrý bože, Paule!“ vybuchl soudce Henry. Robbie se rozchechtal. Starostovi leknutím poklesla čelist.

„Nádhera!“ řičel Robbie. „Úžasné, skvostné. Najednou tu máme novou teorii, o které nikdy předtím nepadla ani zmínka. Takovou, která nemá s pravdou vůbec nic společného. Takže začneme se lhaním! Máme internetovou stránku, Koffee, a tady můj kamarád Carlos tam bude shromažďovat všechny zaznamenané lži. Lži vás dvou, guvernérovy lži, lži pronesené soudem, dokonce možná lži drahé soudkyně Vivian Graleové, pokud se nám ji podaří najít. Lhali jste devět let, abyste zabili nevinného člověka, a teď, když známe pravdu a dokážeme vaše lži odhalit, dál děláte přesně to, co jste dělali celou dobu. Lžete! Vy snad chcete, abych se z vás pozvracel, Koffee.“

„Ctihodnosti, můžu už odejít?“ obrátil se Koffee na soudce.

„Ještě okamžik.“

Rozdrnčel se mobilní telefon a Carlos po něm sáhl. „To je kriminalistická laboratoř, Robbie,“ oznámil. Robbie se natáhl a vzal telefon. Hovor byl krátký a nepřinesl žádné překvapení.

Když skončil, Robbie oznámil: „Identifikace byla pozitivní, je to Nicole.“

V místnosti se rozhostilo ticho, všichni mysleli na dívku. Nakonec se slova ujal soudce Henry: „Musíme brát ohled na její rodinu, pánové. Jak jí tu zprávu sdělíme?“

Drew Kerber se potil a vypadal, že je těsně před nějakým záchvatem. Nicolina rodina mu vůbec nepřišla na mysl. Měl manželku, hejno dětí, spoustu dluhů a slušnou pověst. Paul Koffee si nezkusil ani začít představovat, jak by mohl vypadat hovor s Reevou o tomhle obratu v celém případu. Ne, on to rozhodně nezvládne. Než se s tou ženskou potkat, to radši uteče jako zbabělec. Že by měl přiznat, že obžaloval a nechal poslat na smrt nesprávného člověka, bylo v tuhle chvíli daleko za hranicemi jeho představivosti.

Žádní dobrovolníci se nepřihlásili. „Já to ze zjevných důvodů být nemůžu, Ctihodnosti,“ upozornil soudce Robbie. „Mám před sebou vlastní malý výlet, musím zajet do domu Drummových a podělit se s nimi o novinky.“

„Pane Kerbere?“ zeptal se soudce.

Kerber odmítavě zavrtěl hlavou.

„Pane Koffee?“

Koffee odmítavě zavrtěl hlavou.

„No výborně. Takže její matce zavolám já a sdělím jí, co je nového.“

„Jak dlouho můžete počkat, Ctihodnosti?“ ozval se starosta. „Jestli se tahle zpráva rozšíří do ulic dneska v noci, tak nám bud Bůh milostiv.“

„Kdo o tom v tuhle chvíli ví, Robbie?“ zeptal se soudce.

„Moje kancelář, nás sedm v téhle místnosti, úřady v Missouri. Měli jsme s sebou i televizní štáb, ale ti nic neodvysílají, dokud jim neřeknu. V tuhle chvíli je to dost malá skupinka.“

„Počkám dvě hodiny,“ prohlásil soudce. „Jednání je skončeno.“

Roberta Drummová pobývala doma s Andreou a několika přáteli. Kuchyňský stůl i linka byly pokryty pohoštěním – jídly v rendlících, talíři pečených kuřat, koláči a dorty –, bylo tam toho pro stovku lidí. Robbie se zapomněl navečeřet, a tak se honem cpal, zatímco s Martou čekali, až Robertini přátelé odejdou. Drummova matka byla naprosto vyčerpaná. Celý den v domě smutku přijímala hosty, s většinou z nich si poplakala a teď byla citově i fyzicky naprosto vysátá.

A Robbie to všechno zprávou, kterou jí přijel sdělit, dorazil. Neměl ale na vybranou. Začal výpravou do Missouri a skončil jednáním v kanceláři soudce Henryho. Pak oba s Martou pomáhali Andree Robertu uložit do postele. Byla při vědomí, ale sotva vnímala okolí. Dovědět se, že Donté bude zproštěn viny ještě dřív, než byl vůbec pohřben, to už na ni prostě bylo příliš.

Až do za deset minut jedenáct večer zůstaly policejní sirény zticha. Pak je probudily tři rychlé hovory na linku 911. První telefonát ohlásil oheň v nákupním středisku na severním okraji města. Někdo očividně prohodil Molotovův koktejl výlohou obchodu s oblečením a projíždějící motorista zahlédl plameny. Druhý hovor, anonymní, oznámil, že na parkovišti za nižší střední školou hoří školní autobus. A třetí, nejzlověstnější, byl automatický poplach z protipožárního alarmu ve skladu s potravinami. Ten patřil Wallisi Pikeovi, Reevinu manželovi. Policisté i gardisté, už tak v nejvyšší pohotovosti, ještě zesílili hlídky a zvýšili pozornost a již třetí noc po sobě ovládly Slone sirény a kouř.

Chlapci už dávno usnuli a Keith s Danou seděli ve ztemnělém obýváku a usrkávali víno z šálků na kávu. Jak Keith vyprávěl, co všechno ho potkalo, poprvé se mu vybavovaly podrobnosti, zvuky i pachy. Tyhle drobnosti ho překvapovaly – zvuky, které Boyette vydával, když sebou zmítal v trávě u dálnice, odevzdanost, s níž přistupoval dopravní policista k vypisování pokuty, haldy le jster na dlouhém konferenčním stole v Robbieho zasedací místnosti, vystrašené výrazy ve tvářích jeho zaměstnanců, aseptický pach cely před popravčí komorou, zvonění, které Keithovi znělo v uších, když sledoval, jak Donté umírá, prudké náklony letounu při letu nad Texasem a tak dál. Dana ho zasypávala dotazy, nesoustavnými a dotěrnými. Keithovo dobrodružství ji fascinovalo stejně jako jeho samého a místy jí připadalo neuvěřitelné.

Když byla láhev prázdná, Keith ulehl na pohovku a usnul hlubokým spánkem.

34

Tisková konference se se souhlasem soudce Henryho konala v hlavní jednací síni soudní budovy okresu Chester na Hlavní třídě v centru Slone. Robbie měl původně v úmyslu svolat konferenci do své kanceláře, ale když začalo být zřejmé, jak početný dav se hodlá dostavit, změnil rozhodnutí. Chtěl mít jistotu, že se dovnitř dostane každý novinář, který bude k dispozici, ale současně nestál o to, aby se mu kolem nádražní budovy potloukala banda zvědavých cizinců.

Ve čtvrt na deset dopoledne vystoupil Robbie na pódium před soudcovskou stolicí soudce Henryho a pohledem přelétl tlačenici před sebou. Fotoaparáty cvakaly a diktafony byly puštěné, aby zaznamenaly každé slovo. Na sobě měl Robbie tmavý třídílný oblek, svůj nejlepší, a přestože byl vyčerpaný, byl i nabuzený. Neztrácel čas a šel rychle k jádru věci. „Dobré ráno a děkuji vám, že jste přišli,“ začal. „Včera ráno byly v odlehlé části Newtonského okresu v Missouri, kousek na jih od města Joplin, nalezeny kosterní pozůstatky Nicole Yarberové. Byl jsem s pracovníky své kanceláře a doprovázel nás muž jménem Travis Boyette. Boyette nás dovedl na místo, kde před téměř devíti roky Nicole pohřbil, dva dny poté, co ji zde ve Slone unesl. Kriminalistická laboratoř v Joplinu Nicole včera večer pomocí snímků chrupu identifikovala. Od té chvíle laboratoř bez přestávky zkoumá její ostatky a výsledky této práce budeme znát během několika dní.“ Odmlčel se, napil se vody a zkoumavě si prohlédl dav. Ticho jako v kostele. „Podívejte, lidi, já nikam nespěchám,“ sdělil jim. „Mám v úmyslu probrat to hezky podrobně a pak odpovím na všechny otázky, které budete mít.“ Pokynul Carlosovi, který seděl o kus dál u přenosného počítače. Na velké obrazovce vedle pódia se objevil snímek hrobu. Robbie se pustil do systematického popisu toho, co našli, a ilustroval to jednou fotografií za druhou. Protože respektoval dohodu s úřady v Missouri, neukázal kosterní pozůstatky. Mýtina byla přece jen považována za místo činu. Předvedl ale záběry Nicolina řidičského průkazu, její kreditní karty a pásku, kterým ji Boyette údajně uškrtil. Vyprávěl o Boyettovi a stručně popsal, jak muž zmizel. Stále ještě na něj nebyl vydán zatykač, takže Boyette nebyl hledaný muž.

Bylo zřejmé, že Robbie si ty chvíle užívá. Jeho vystoupení bylo přenášené živě. Jeho publikum bylo vnímavé, ohromené a hladové po každé podrobnosti. Nebylo ho možné v žádném okamžiku přerušit nebo proti němu něco namítat. Byla to jeho tisková konference a on měl vždycky poslední slovo. Byl to splněný sen každého právníka.

Během dopoledne nastalo i několik okamžiků, kdy Robbie, zcela pohlcený tématem, začal s procítěnými výklady o Dontém Drummovi. Publikum se ale ani v takových chvílích nenudilo. Nakonec se přece jen dostali k samotnému zločinu a na obrazovce se objevila fotografie Nicole, pohledné a zdravím kypící středoškolačky.

Reeva se na to dívala. Upozornily ji telefonáty. Celou noc byla vzhůru a vyřizovala věci kolem požáru ve skladu potravin. Oheň se podařilo rychle zkrotit a celé to mohlo dopadnout daleko hůř. Zcela jistě šlo o žhářství, trestný čin, jehož se nade všechny pochyby dopustili ti černí gangsteři, kteří se toužili pomstít rodině Nicole Yarberové. Wallis byl pořád ještě na místě a Reeva zůstala doma sama.

Sotva uviděla dceřinu tvář předváděnou mužem, kterého nemohla ani vystát, dala se do pláče. Plakala, vztekala se a trápila se. Reeva byla zmatená, usoužená, skrznaskrz popletená. Včera večer měla telefonický hovor se soudcem Henrym, po němž jí vyletěl tlak a musela na pohotovost. Když se k tomu přidal požár, byla Reeva prakticky na pokraji šílenství.

Vyptávala se soudce Henryho na spoustu věcí – Nicolin hrob? Kosterní pozůstatky? Její oblečení, řidičský průkaz, pásek a kreditní karta, to všechno až někde v Missouri? On ji nikdo nehodil do Červené řeky poblíž Rush Pointu? A věc ze všeho nejhorší – Drumm nebyl jejím vrahem?

„Je to tak, paní Pikeová,“ opakoval soudce trpělivě. „Všechno je to pravda. Je mi to moc líto. Vím, že je to šok.“

Šok? Reeva tomu nemohla uvěřit a dlouhé hodiny tomu prostě uvěřit odmítala. Málo spala, nic nejedla a stále ještě hledala odpovědi na své otázky, když pustila televizi a uviděla na CNN v živém přenosu Flaka, toho páva nadutého, jak mluví o její dceři.

Venku na příjezdové cestě čekali novináři, ale dům byl zamčený, závěsy zatažené, žaluzie spuštěné a jeden z Wallisových bratranců seděl na přední verandě s dvanáctirannou brokovnicí. Reeva měla médií plné zuby. Neměla jim co říct. Sean Fordyce byl zalezlý v jednom motelu jižně od města a běsnil, jelikož s ním odmítla klábosit před kamerou. Už takhle z ní udělal naprostého blázna. Připomněl jí dohodu, kterou uzavřeli, tedy vlastně podepsanou smlouvu, a ona mu na to odpověděla: „Tak mě žalujte, Fordy ci.“

Reeva sledovala Robbieho a vůbec poprvé si připustila to, co pro ni bylo naprosto nemyslitelné. Byl Drumm nevinný? Strávila uplynulých devět let tím, že nenáviděla nesprávného člověka? Viděla umírat někoho, kdo umřít neměl?

A jak to bude s pohřbem? Když se teď její holčička našla, bude potřeba ji řádně pochovat. Jenže kostel je pryč. Kde uspořádají poslední rozloučení? Reeva si utřela tvář vlhkým kapesníkem a něco si pro sebe mumlala.

Nakonec Robbie přešel k přiznání. Tady přidal na obrátkách a nechal se trochu unést kontrolovaným hněvem. Bylo to velmi účinné. V soudní síni panovalo naprosté ticho. Carlos promítl fotografii detektiva Drewa Kerbera a Robbie s citem pro dramatický okamžik oznámil: „A zde máme hlavního strůjce onoho pochybného rozsudku.“

Drew Kerber se na to díval ve své kanceláři. Měl za sebou děsivou noc strávenou doma. Když odešel od soudce Henryho, dlouho jezdil sem a tam po městě a snažil se vymyslet k téhle noční můře nějaký šťastnější konec. Nic ho nenapadlo. Kolem půlnoci si sedli s manželkou ke kuchyňskému stolu a on vyložil karty na stůl: hrob, kosti, řidičák i nepředstavitelnou možnost, že „teda zřejmě“ usvědčili nepravého člověka, dále Flaka a žaloby a také Flakovu výhrůžku, že bude Kerbera pronásledovat žalobami až do hrobu a že ho s největší pravděpodobností čeká nezaměstnanost, účty za právníky a soudy. Kerber přenesl tu horu zoufalství na svou ubohou ženu, ale celou pravdu jí stejně neřekl. Detektiv Kerber nikdy nepřipustil, a taky nikdy nepřipustí, že by Dontého k přiznání přinutil.

Jako vrchní detektiv s šestnáctiletou praxí vydělával padesát šest tisíc dolarů ročně. Měl doma tři dospívající děti a jedno devítileté, platil hypotéku, splácel dvě auta, na penzijním fondu měl asi deset tisíc a spořiči účet vykazoval zůstatek osm set dolarů. Pokud ho vyhodí nebo když půjde do důchodu, bude mít možná nárok na malou penzi, ale finančně rozhodně nemůže vyžít. A jeho dny u policie jsou zcela jistě sečteny.

„Drew Kerber je mizerný policajt, který má za sebou to, že zadrženého násilím přinutil k falešnému přiznání,“ oznámil Robbie hlasitě a Kerber sebou cukl. Seděl za svým stolem, v malé zamčené kanceláři a byl úplně sám. Manželce přikázal, aby zůstala doma a nepouštěla televizor, jako by bylo celou tu záležitost možné před dětmi utajit. Proklel Flaka a pak se díval, jak ten pacholek celému světu velmi přesně popisuje, jak on, Kerber, to přiznání získal.

Pro Kerbera život skončil. Možná by ten konec mohl vzít do svých rukou.

Robbie přešel k procesu. Představil další postavy dramatu – Paula Koffeeho a soudkyni Vivian Graleovou. Fotografie, prosím. Na velkou obrazovku je Carlos promítl vedle sebe, jako by k sobě pořád ještě patřili, a Robbie na ně zaútočil kvůli jejich vztahu. Posměšně se vyjádřil k „tomu skvělému rozhodnutí přesunout projednávání případu až do texaského Parisů, tedy osmdesát kilometrů odtud“. Patřičně zdůraznil, jak statečně se snažil, aby se přiznání nedostalo před porotu, zatímco Koffee stejně usilovně bojoval o to, aby bylo uznáno jako důkaz. Soudkyně Graleová se přiklonila na stranu žaloby a „svého milence, ctihodného Paula Koffeeho“.

Paul Koffee to sledoval a zuřil. Když uviděl svou tvář vedle Vivianiny, seděl v chatce u jezera, byl úplně sám a díval se na „exkluzivní živé vysílání“ Flakova vystoupení v místní kabelové stanici. Flak zrovna brojil proti porotě, která byla bílá jako demonstrace Ku-Klux-Klanu, jelikož Paul Koffee systematicky využíval svého práva odmítat porotce, aby vyloučil všechny Černochy, a jeho přítelkyně na soudcovské stolici mu pochopitelně šla na ruku. „Texaská spravedlnost,“ stěžoval si Robbie pořád dokola.

Konečně se odpoutal od poněkud nevkusných stránek vztahu mezi žalobcem a soudkyní a chytil druhý dech tím, že zaútočil na nedostatek důkazů. Obličej Graleové zmizel ze scény a Koffeeho tvář se zvětšila. Žádné hmatatelné důkazy nebyly, ani mrtvola, nic, jen vynucené přiznání, jeden vězeňský donašeč, jeden bloodhound a prolhaný svědek jménem Joey Gamble. A Trevis Boyette mezitím běhal na svobodě a nemusel si dělat vrásky, že by ho chytili. Tihle šašci rozhodně ne.

Koffee se celou noc snažil sestavit náhradní teorii, která by nějak propojila Dontého Drumma a Travise Boyetta, ale fantazie mu na to nestačila. Cítil se mizerně. Hlava ho bolela následkem velkého množství vypité vodky a srdce mu bušilo námahou, jak se snažil chytit dech pod zdrcující tíhou poznám, že má po kariéře. Byl odepsaný a to ho trápilo daleko víc než poznání, že pomohl zabít nevinného mladíka.

Když se vypořádal s vězeňským donašečem a s bloodhoundem, zaútočil Robbie na Joeye Gamblea a jeho falešné svědectví. S dokonalým načasováním předvedl Carlos Gambleovo místopřísežné prohlášení, to, které podepsal ve čtvrtek v Houstonu, hodinu před popravou. Bylo na něm zdůrazněno místo, kde Joey prohlašuje, že před soudem lhal, a připouští, že právě on jako první naznačil, že vrahem by mohl být Donté Drumm.

Joey Gamble se také díval. Byl v domě své matky ve Slone. Otec byl pryč a matka ho potřebovala. Už jí řekl pravdu a ona to nepřijala nijak zvlášť dobře. Teď byl otřesen, když viděl a slyšel o svých hříších v přímém přenosu, navíc podaných tak ohromujícím způsobem. Předpokládal, že když všechno přizná, bude se s ním přece jen zacházet o něco méně bezohledně, ale ničeho takového se nedočkal.

„Joey Gamble opakovaně lhal,“ oznámil Rak, jak dokázal nejhlasitěji, a Joey málem sáhl po dálkovém ovladači. „A teď to přiznává!“ Joeyova matka seděla nahoře v ložnici, byla na syna tak rozzlobená, že s ním ani nedokázala být v jedné místnosti. „Tys toho kluka pomohl zabít,“ sdělila mu opakovaně, jako by Joey potřeboval, aby mu to někdo připomínal.

„Teď necháme chvíli stranou nekompetentní vyšetřování, parodii na proces a zcela pochybený rozsudek,“ pokračoval Robbie, „protože bych rád probral Texaský odvolací soud ve věcech trestních. Tenhle soud poprvé projednával Dontého případ v roce 2001. Tělo Nicole Yarberové stále ještě chybělo. Soud zaznamenal, že soudu nebyly předloženy žádné hmatatelné důkazy. Soud podle všeho lehce znepokojily lži onoho vězeňského práskače. Soud se také nepatrně otřel o Dontého přiznání, ale odmítl soudkyni Gambleovou kritizovat za to, že přiznání pustila před porotu. Soud také komentoval důkaz pomocí psa a poznamenal, že to možná není ‚nejlepší důkaz‘, který lze použít při takhle závažném procesu. Ale celkově soud neshledal na projednávání případu žádné pochybení. Jedenácti hlasy potvrdil rozsudek, ani jeden hlas nebyl proti.“

Předseda soudu Milton Prudlowe se také díval. Na tiskovou konferenci ho upozornil rozčilený telefonát jeho asistenta, a tak teď seděl s manželkou v jejich malém bytě v Austinu a neodtrhli oči od CNN. Věděl, že jestli Texas skutečně zabil nevinného člověka, jeho soud bude čelit lavině zdrcující kritiky. Pan Flak byl zjevně připraven postavit se do čela útoku.

„Minulý čtvrtek,“ vykládal zrovna Robbie, „přesně ve tři hodiny třicet pět minut odpoledne, podali právníci Dontého Drumma soudu žádost o odklad a k ní jsme přiložili videonahrávku, kterou jsme zrovna pořídili a na níž se Travis Boyette přiznává ke znásilnění a vraždě. Do popravy v tu chvíli zbývalo dvě a půl hodiny. Předpokládám, že soud se tou záležitostí zabýval a že na něj nahrávka ani její podepsaný přepis neudělaly dojem, jelikož o hodinu později žádost o odklad zamítl a přípravy k popravě nezarazil. Hlasování opět dopadlo devět k nule.“ Na tuto narážku Carlos předvedl soupis jednotlivých kroků soudu a časy, kdy k nim došlo; Robbie pokračoval v krasojízdě. „Soudu končí pracovní doba v pět hodin odpoledne, a to i v den, na který je stanovena poprava. U naší poslední žádostí bylo místopřísežné prohlášení Joeya Gamblea o odvolání svědectví. Dontého právníci v Austinu zavolali soudnímu úředníkovi, panu Emersonu Pughovi, a sdělili mu, že jsou na cestě s tímto odvoláním. Oznámil jim, že soud zavírá v pět hodin. A měl pravdu. Když advokáti dorazili v pět nula sedm k soudu, dveře byly zamčené. Odvolání nebylo možné podat.“

Prudloweova manželka se podívala na muže a poznamenala: „Doufám, že lže.“

Prudlowe ji chtěl ujistit, že ten právnický tlučhuba samozřejmě lže, ale zaváhal. Flak byl příliš mazaný na to, aby takové prohlášení veřejně pronesl, aniž by ho měl řádně podložené fakty.

„Miltone, řekni mi, že ten chlap lže.“

„Víš, zlato, vlastně si tím nejsem tak úplně jist.“

„Nejseš si tím jist? Proč by měl soud zavírat, když se právníci snaží podat nějakou žádost?“

„No, víš, my…“

„Ty koktáš, Miltone, a to znamená, že se mi snažíš nabulíkovat něco, co může, ale taky nemusí být tak úplně pravda. Viděl jsi tu nahrávku s Boyettem dvě hodiny před popravou?“

„Ano, dostali ji…“

„Ach bože, Miltone! Tak proč jsi to o pár dní neodložil? Jsi přece předseda soudu. Můžeš si dělat, co se ti zlíbí. Popravy se odkládají v jednom kuse. Proč jsi mu nedal třicet dní nebo třeba rok, copak na tom záleželo?“

„Mysleli jsme si, že je to podvod. Ten chlápek je násilník a recidivista a je absolutně nevěrohodný.“

„No, v tuhle chvíli je daleko věrohodnější než celý Texaský odvolací soud ve věcech trestních. Vrah se přizná, nikdo mu nevěří, on tedy všem ukáže, kde pohřbil mrtvolu. Mně to teda připadá docela věrohodné.“

Robbie se odmlčel a napil se vody. „Pokud jde o guvernéra,“ pokračoval, „jeho kancelář dostala Boyettovu nahrávku ve čtvrtek odpoledne ve tři hodiny a jedenáct minut. Nevíme s určitostí, jestli guvernér to video osobně viděl. Víme ale, že v půl páté oslovil zástup demonstrantů a veřejně Dontému zamítl odklad.“

Guvernér přenos také sledoval. Stál ve své kanceláři v guvernérském sídle, byl oblečený na golfový turnaj, kterého se ale už nezúčastní. Wayne stál vedle něj z jedné strany a Barry z druhé. Když se Robbie odmlčel, domáhal se guvernér informací: „Je to pravda? Měli jsme to video ve tři jedenáct odpoledne?“

První zalhal Wayne. „Nevím. Dělo se toho tady moc najednou. Vozili sem odvolání náklaďáky.“

Druhou lež přidal Barry. „To je poprvé, co o tom slyším.“

„Podíval se někdo na tu nahrávku, když sem dorazila?“ zeptal se guvernér a podrážděnost v něm narůstala vteřinu od vteřiny.

„Nevíme, šéfe, ale zjistíme to,“ odpověděl Barry.

Guvernér se díval na televizi, mozek mu pracoval na plné obrátky a snažil se pochopit vážnost toho, co slyší. „Dokonce i po zamítnutí milosti,“ vysvětloval zrovna Robbie, „měl guvernér právo změnit názor a popravu zarazit. Odmítl to udělat.“

„Hajzl jeden,“ zavrčel guvernér a pak zařval: „Koukněte zjistit, jak to bylo, a hned!“

Carlos zaklapl notebook a obrazovka potemněla. Robbie se probíral svým poznámkovým blokem, aby se ujistil, že řekl, co měl. Pak ztišil hlas a vážným tónem prohlásil: „Závěrem chci připomenout, že se nám konečně něco podařilo. Ti, kteří zkoumají trest smrti, a ti z nás, kteří proti němu bojují, se už dlouho obávají dne, kdy se tahle věc stane, kdy se budeme muset vyrovnávat s děsivým faktem, že byl popraven nevinný člověk a že to lze doložit jasným a nezvratným důkazem. Nevinní lidé byli popraveni i předtím, ale důkazy o tom nikdy nebyly jasné. U Dontého o tom není nejmenších pochyb.“ Odmlčel se. V soudní síni panovaly klid a ticho. „V nejbližších dnech budeme svědky dojemné hry na očerňování druhých, ukazování na ně, lhaní a vykračování se. Právě jsem vám předložil jména a některé tváře těch, kteří za to nesou odpovědnost. Jděte za nimi, poslechněte si jejich lži. Tohle se nemuselo stát. Nebyla to nevyhnutelná chyba. Bylo to úmyslné potlačení práv Dontého Drumma. Ať odpočívá v pokoji. Děkuji vám.“

Než začal čelit náporu otázek, přistoupil Robbie k zábradlí a vzal za ruku Robertu Drummovou. Vstala a prkenně došla k pódiu s Robbiem po boku. Přitáhla si mikrofon trochu blíž a řekla: „Jmenuju se Roberta Drummová. Donté byl můj syn. Moc vám toho v tuhle chvíli neřeknu. Moje rodina drží smutek. Jsme v šoku. Ale prosím vás, spolu s lidmi tohoto města, vás moc prosím, zastavte to násilí. Přestaňte zakládat požáry, přestaňte házet kameny, nechte rvaček a vyhrožování. Nechte toho, prosím vás. Není to k ničemu dobré. Ano, jsme rozhněvaní. Ano, ranilo nás to. Ale násilí ničemu neprospěje. Vyzývám všechny své bližní, aby složili zbraně, aby v sobě obnovili úctu k druhým, aby odešli z ulic. Násilí nevede k ničemu jinému než k tomu, že poškozuje památku mého syna.“

Robbie dovedl ženu zpátky na místo, pak se usmál na přítomné a zeptal se: „Tak, má někdo nějaké otázky?“

35

Matthew Bums dorazil do rodiny Schroederových zrovna na pozdní snídani skládající se z placek a párků. Kluci se najedli rychle a vrátili se k videohrám. Dana uvařila další várku kávy a začala sklízet ze stolu. Probírali tiskovou konferenci, Robbieho brilantní výklad případu a hluboce dojemné vystoupení Roberty. Matthew byl zvědavý, jak to vypadá ve Slone, jak je to s požáry a násilím, ale Keith z toho ve skutečnosti skoro nic neviděl. Uvědomoval si napětí, cítil kouř, slyšel, jak mu policejní vrtulníky burácejí nad hlavou, ale jinak z města mnoho nezahlédl.

S čerstvou kávou se všichni tři usadili kolem stolu a chvíli si povídali o Keithově neuvěřitelné výpravě a o tom, kde by zrovna tak asi mohl být Travis Boyette. Jenže Keith už pomalu začínal mít všech podrobností plné zuby. Potřeboval probrat jiné záležitosti a Matthew byl připraven se do takového hovoru pustit.

„Tak, rádče,“ začal Keith, „jak velký průšvih mám tak asi na krku?“

„Zákon není v tomto ohledu příliš jasný. Vlastně neexistuje konkrétní ustanovení, které by zakazovalo pomáhat odsouzenému trestanci v jeho snaze porušit pravidla, v rámci nichž byl propuštěn na podmínku. Aleje to v rozporu se smyslem zákona. Ustanovení zákona, které se na tuto situaci dá použít, se týká bránění ve výkonu spravedlnosti, což je obrovská záchranná síť, do níž se vejde spousta nejrůznějších činností, které by bylo obtížné vyjmenovat. Tím, že jsi Boyetta vyvezl mimo dosah zdejší jurisdikce a přitom jsi věděl, že tím porušuje podmínky svého propuštění, jsi porušil zákon.“

„Jak je to vážné?“

Matthew pokrčil rameny, ušklíbl se a míchal si horkou kávu lžičkou. „Je to trestný čin, ale nijak závažný. A není to ten typ porušení zákona, který by nás kdovíjak vzrušoval.“

„Nás?“ ozvala se Dana.

„Jako nás žalobce. Okresní návladní to má taky v působnosti, ale to je jiný úřad. Já dělám pro město.“

„Jde o zločin?“ zeptal se Keith.

„Nejspíš. Ale vypadá to, že tvůj výlet do Texasu tady v Topece nikdo nezaznamenal. Dokázal ses vyhnout kamerám a v tisku jsem tvoje jméno taky zatím nenašel.“

„Ale víš o tom, Matthewe,“ upozornila ho Dana.

„Vím a předpokládám, že technicky vzato se ode mne čeká, že informuju policii, že tě prásknu. Ale takhle to nefunguje. Jsme schopni zvládnout jen určitou dávku zločinů. Jsme nuceni si vybírat. A tohle není porušení zákona, kterým by se nějaký žalobce chtěl zabývat.“

„Jenže Boyette je v tuhle chvíli dost známý chlapík,“ poznamenala Dana. „Je jen otázka času, kdy se zdejší novináři na jeho příběh vrhnou. Porušil podmínku, utekl do Texasu a jeho obličej neustále vidíme už třetí den.“

„Jasně, ale kdo by spojoval Keitha a Boyettem?“

„Pár lidí v Texasu,“ vložil se do hovoru Keith.

„To je pravda, ale počítám, že těm je úplně jedno, co se děje tady. Navíc jsou ti lidé na naší straně, ne?“

„Snad jo.“

„Tak kdo to spojení odhalí? Viděl tě někdo s Boyettem?“

„Co ten chlápek v reintegračním středisku?“ zeptala se Dana.

„To padá v úvahu,“ přikývl Keith. „Několikrát jsem tam šel Boyetta hledat. Zapsal jsem se do knihy a za pultem tam měl službu jeden chlápek, nějaký Rudy, mám dojem, a ten podle mě zná moje jméno.“

„Ale ve středu pozdě v noci tě neviděl odjíždět s Boyettem v autě?“

„To mě neviděl nikdo. Bylo dávno po půlnoci.“

Matthew spokojeně pokrčil rameny. Všichni tři se chvíli soustředěně věnovali kávě a pak Keith přerušil mlčení: „To spojení můžu odhalit já, Matthewe. Věděl jsem, že porušuju zákon, když s Boyettem odjedu, protože sis dal záležet, abys mi to jaksepatří objasnil. Rozhodl jsem se sám. V tu chvíli jsem věděl, že dělám správnou věc. Ani teď toho nelituju, ale jen pokud Boyetta najdou dřív, než stačí někomu dalšímu ublížit. Jestli ho nenajdou a on na někoho vztáhne ruku, pak budu mít rázem dost důvodů, abych svých činů litoval. Nehodlám strávit zbytek života s tím, že mi nad hlavou visí prozrazení možného porušení zákona. Musíme teď vymyslet, jak se s tím vypořádáme.“

Dana i Keith pohlédli na Matthewa a ten poznamenal: „Tohle jsem tak trochu předpokládal.“

„Nemůžu před tím nikam utéct,“ pokračoval Keith. „A nemůžeme tu přece žít ve věčných obavách, že nám zabuší na dveře policajt. Musíme to nějak vyřešit.“

Matthew pokýval hlavou a poznamenal: „Jasně, ale budeš potřebovat právníka.“

„A co ty?“ navrhla Dana.

„Potřebuješ obhájce ve věcech trestních, tohle spadá pod trestní právo. Já? Já jsem přece na druhé straně ulice, a upřímně řečeno tam můžu být daleko užitečnější.“

„Může se stát, že by Keith šel do vězení?“ zajímala se Dana.

„Jako vždycky myslíš rovnou na nejhorší, viď?“ poznamenal Keith se smíchem. Dana se nesmála. Oči měla vlhké.

Matthew se protáhl s rukama nad hlavou a pak se opřel o lokty a naklonil se dopředu. „Tady je můj scénář pro nejhorší případy,“ začal vysvětlovat. „Netvrdím, že to tak dopadne, je to jen pro nejhorší případy. Pokud přiznáš, že jsi v jeho přesunu do Texasu sehrál nějakou roli, připrav se na to, že si tě média podají. A pak, pokud Boyette znásilní další ženskou, propukne pravé peklo. Umím si představit, že okresní návladní na tebe tvrdě vystartuje, ale neumím si představit, že by mohla nastat situace, kdy bys šel do vězení. Možná budeš muset přiznat vinu, přistoupit na nějakou zkušební dobu, zaplatit menší pokutu, ale pochybuju, že na to dojde.“

„To jako že půjdu k soudu, budu stát před soudcem a prohlásím, že se cítím vinen?“

„Zpravidla to tak probíhá.“

Keith vzal Danu za ruku, kterou měla položenou na stole. Rozhostilo se dlouhé a zamyšlené ticho. Pak se Keith zeptal: „Co bys dělal na mém místě ty, Matthewe?“

„Najal bych si právníka a modlil se, aby byl Boyette buď mrtvý, nebo tak nemocný, že už nedokáže nikoho napadnout.“

V poledne se jednačtyřicet členů fotbalového družstva Sloneské střední školy sešlo na parkovišti jedné malé základní školy na okraji města. Tam rychle nasedli do najatého autobusu a odjeli z města. Výbavu jim vezla najatá dodávka pohybující se za autobusem. O hodinu později dorazili do městečka Mount Pleasant, které mělo patnáct set obyvatel. Odtud zamířil autobus za policejním vozem na středoškolské fotbalové hřiště. Hráči se rychle převlékli do dresů a vyrazili na hrací plochu, aby se před zápasem rozcvičili. Bylo to neobvyklé, rozehřívat se na hřišti bez světel a fanoušků. Bezpečnostní opatření byla drsná, policie zablokovala všechny příjezdy ke hřišti. Vlci z Longviewské střední dorazili na hřiště po pár minutách. Vše se odehrávalo bez roztleskávaček, bez muziky, bez státní hymny, bez modlitby za úspěch v utkání, bez hlasatele, který by oslovoval přítomné. Když házeli mincí, sloneský trenér se podíval přes hřiště na Vlky a uvažoval, jak velká to tak asi budou jatka. Vlci měli na soupisce osmdesát hráčů, z toho nejméně sedmdesát procent černých. Slone neporazil Longview od dob Dontého Drumma a dnes neměli Válečníci sebemenší naději.

To, co se dělo ve Slone, prožívali lidé nejen v celém východním Texasu, ale možná i daleko za jeho hranicemi.

Slone vyhrál los a vybral si stranu. Ve skutečnosti na tom nezáleželo, ale sloneský trenér chtěl předejít tomu, že by jim protivník sebral míč a dlouhým odkopem získal snadných sedm bodů. Jeho obranná sestava zaujala pozice a Vlci se rozestavěli k výkopu. Deset černošských chlapců a jeden bílý vykopávač. Po hvizdu náhle nejbližší hráč přistoupil k míči a vzal ho do rukou. Byl to pohyb, který předtím ještě nikdy nezažili a na okamžik všichni jen užasle zírali. Pak deset černošských členů útočné formace sňalo přilby a odložili je na trávník. Rozhodčí pískali na píšťalky, trenéři řvali a několik vteřin panoval dokonalý zmatek. Jako na povel vešli na hřiště i ostatní černošští hráči z Longview a cestou sundávali helmy a stahovali ze sebe dresy. Sloneští hráči ustupovali a nevěřili svým očím. Zápas skončil dřív, než začal.

Černošští hráči utvořili sevřený kruh a společně se posadili doprostřed hřiště v moderní verzi okupační demonstrace. Zástupci klubu, čtyři černoši a dva běloši, se krátce poradili a snažili se neztratit rozvahu. Ani jeden z téhle šestice nebyl ochoten dobrovolně zahájení hry prosazovat. Longviewský trenér došel doprostřed hřiště a zeptal se: „Co se tady krucifix děje?“

„Je po zápase, trenére,“ odpovědělo číslo 71, stodesetikilový křídelní útočník a jeden z kapitánů mužstva.

„Nebudeme hrát,“ dodalo číslo 2, další kapitán.

„Proč ne?“

„Je to protest,“ vysvětlovalo číslo 71. „Vyjadřujeme solidaritu s našimi bratry ve Slone.“

Trenér kopl do drnu a zvažoval, jaké má možnosti. Bylo jasné, že tuhle situaci se nepodaří změnit, alespoň ne brzy. „No, jen aby vám bylo jasný, co zrovna teď provádíte, tak tohle znamená, že za trest kontumačně prohrajeme, což nás vyšoupne z vyřazovacích bojů a ještě si na nás nejspíš vymyslí nějaký další trest. Tohle fakt chcete, chlapi?“

Všech zhruba šedesát jednohlasně odpovědělo: „Ano!“

Trenér rozhodil ruce, vzdálil se z hrací plochy a posadil se na lavičku. Sloneský trenér odvolal své hráče z hřiště. Zpoza postranních čar zírali bílí hráči na černé hráče. Zelené přilby a dresy Vlků se válely poházené po hřišti. Zástupci klubu se stáhli na konec hřiště a jen se dívali. Jejich dny byly sečteny.

Minuty ubíhaly a všem postupně docházelo, co se děje. Pak na longviewské straně vstoupil na hřiště hráč číslo 35, bělošský zadní obránce, sundal si přilbu a triko a posadil se na čtyřicetiyardovou čáru, jen kousek od svých černošských spoluhráčů. Jeden po druhém ho následovali další hráči, až za postranní čárou zůstali jen trenéři.

Sloneský trenér pořádně nevěděl, jak se má zachovat. Dokonce ho napadlo, že mu snad osud jako zázrakem nadělil místo jisté porážky vítězství. Zrovna se chystal říct svým svěřencům, že půjdou ze hřiště, když vtom Denny Weeks, rozehrávač s číslem 88 a syn sloneského policejního důstojníka, vstoupil na trávník, odhodil přilbu a stáhl si dres. Posadil se na hřiště vedle longviewských hráčů. Jeden z nich natáhl paži a potřásl si s ním rukou.

Jeden po druhém následovali Weekse další Válečníci, až všech jedenačtyřicet opustilo střídačku.

Ve tři odpoledne vydala guvernérova kancelář prohlášení pro tisk. Připravil ho Barry Ringfield a upravili Wayne Wallcott a pak sám guvernér, takže nakonec vypadalo takhle:

Guvernér GUI Newton je hluboce znepokojen nejnovějšími událostmi v záležitosti Dontého Drumma. Tvrzení, že tento úřad dostal videonahrávku s přiznáním údajného vraha, a to těsně před popravou, jsou jednoduše nepravdivá. Guvernér viděl nahrávku poprvé včera, tedy v pátek, přibližně šestnáct hodin po popravě. Guvernér bude k dispozici, aby celou záležitost dále komentoval, v pondělí.

V sobotu odpoledne nádražní budovu konečně zavřeli. Aaron Rey umístil na prostranství před dům dva ozbrojené strážce s příkazem, že mají zahnat každého, kdo by se přiblížil. Flakova kancelář se sešla v Robbieho domě na improvizovanou oslavu. Byli tam všichni, i se svými partnery. Na jídlo najala DeDe firmu, která se specializuje na grilování, a verandou se linula opojná vůně opékaných žebírek. Fred Pryor zaujal místo za barem a pití bylo pořád dost. Všichni se usadili v přístřešku u bazénu a snažili se alespoň trochu odpočívat. Dlouhorožci hráli zápas a televizor přitáhl trochu pozornosti. Robbie se snažil zakázat jakékoliv hovory o Drummově případu, ale konverzace se stejně neustále stáčela tímto směrem. Nemohli si pomoci. Byli vyčerpaní, zdrcení a poražení, ale přece jen se snažili uvolnit. Alkohol jim v tom hodně pomohl.

Dlouhorožci získávali převahu a přítomní každý získaný bod oslavili přípitkem.

Fred Pryor se věnoval baru a současně poslouchal provoz v policejní vysílačce. Sloneské ulice byly nápadně klidné, což se přičítalo Robertině citově vypjaté prosbě. Zaslechli také, že se Roberta, Marvin, Cedric a Andrea vydali do Washingtonova parku a tam přímo na místě prosili lidi, aby šli domů a nechali všech násilností.

Přestože Robbie nařídil, že všichni musí vypnout mobilní telefony, tenhle hovor se k nim přesto dostal. Přijal ho Carlos a hned se o tu novinku podělil se ztichlými posluchači. Úřady v Joplinu urychlily laboratorní vyšetření a získaly pár zajímavých výsledků. Na Nicolině spodním prádle našli velkou skvrnu semene. Zkoušky prokázaly shodu mezi DNA nálezu a DNA Travise Boyetta. Vzorek jeho DNA měli v missourské databance díky dřívějším odsouzením.

Tohle byl důvod oslavovat i naříkat. S pocity ubírajícími se oběma směry se rozhodli, že si dají další sklenici.

36

Neděle. To, co vypadalo pravděpodobné ve čtvrtek a ještě pravděpodobnější v pátek a v postatě jisté v sobotu, se během doby změnilo v ohromující pravdu, takže v neděli ráno se země probudila do vzrušující skutečnosti, že byl popraven nevinný člověk. Všechny velké deníky, v čele s New York Times a Washington Post, protestovaly a křičely a všechny dospěly ke stejnému závěru – je načase to zabíjení zarazit. V nich a v řadě dalších od Bostonu po San Francisco se případ dostal na první stranu. Dlouhé články nabízely popis případu a hlavní postavy příběhu získaly dobrou reklamu, Robbiemu Flakovi věnovaly noviny stejnou pozornost jako Dontému Drummovi. Ječící šéfredaktoři volali po vyhlášení moratoria na veškeré popravy. Vyšlo bezpočet komentářů napsaných právními experty, obhájci, odpůrci trestu smrti, profesory, aktivisty, knězi, svůj názor napsali dokonce i dva muži z cel smrti, a všichni došli ke stejnému závěru: když teď máme nezvratný důkaz o neoprávněné popravě, jediným správným a rozumným krokem je zrušit trest smrti navždycky, nebo pokud to nejde udělat, tak alespoň zastavit popravování na tak dlouho, aby mohl být trest smrti jako princip řádně prozkoumán a přepracován.

Texaský list Houston Chronicle, noviny, které si postupem času vypěstovaly nechuť k trestu smrti, ale už rezignovaly na volání po jeho zrušení, nabídl rozsáhlé shrnutí celého případu na titulní straně. Byla to zhuštěná verze Robbieho tiskové konference s velkými podobiznami Dontého, Nicole a Robbieho na první straně a se spoustou dalších fotografií na páté straně. Články, všech šest, tvrdě útočily na chyby a z Drewa Kerbera, Paula Koffeeho a soudkyně Vivian Graleové sdíraly kůži zaživa. Totožnost padouchů byla jasná. Před hanbou se nebylo kam uchýlit. Jeden novinář se dal do pronásledování Texaského odvolacího soudu ve věcech trestních a bylo zřejmé, že soud se nebude mít kde schovat. Předseda soudu Milton Prudlowe nebyl k zastižení, aby se mohl vyjádřit, a ostatních osm soudců jakbysmet. Soudní úředník, pan Emerson Pugh, se vyjádřit odmítl. Zato Cicely Avisová ze skupiny Obhájci proti trestu smrti, která se ve čtvrtek v sedmnáct hodin a sedm minut snažila dostat do Pughovy kanceláře, měla hodně co říct. Začaly se vynořovat podrobnosti a bylo jasné, že budou následovat další. Další reportér Chronicle pronásledoval guvernéra a jeho lidi á bylo zřejmé, že všichni se dali na kvapný ústup.

Reakce na vzniklou situaci se v jednotlivých částech státu lišily. Noviny známé svým všeobecně mírným přístupem – například v Austinu a San Antoniu – volaly po okamžitém zrušení trestu smrti. Jeden list v Dallasu se vyznamenal požadavkem na moratorium. Deníky, které zastávaly neochvějně pravicové postoje, přišly se smířlivými komentáři, ale nezbylo jim než přinést otevřené a úplné zpravodajské pokrytí událostí ve Slone.

V ranním vysílání informovaly o celé záležitosti všechny televizní stanice, i když tématem číslo jedna zůstávala prezidentská kampaň. V kabelových televizích byl případ Donté Drumm hlavní zprávou dne už celých čtyřiadvacet hodin, tedy od chvíle, kdy vystoupil Robbie na tiskové konferenci, a nezdálo se, že by hodlal sestoupit na druhou příčku. Přinejmenším jedna událost spojená s případem byla tak mimořádně důležitá, že si dokonce vynutila vlastní titulek: „Lov na Travise Boyetta“ bylo možné vidět na obrazovce každých třicet minut. Na internetu to byla událost prvního řádu a vykazovala pětkrát větší návštěvnost než cokoliv jiného. Bloggeři odmítající trest smrti jeli naplno a neohlíželi se na nic.

Jakkoliv šlo o tragickou záležitost, pro všechny na levici to bylo požehnání. Pravice mlčela, jak se dalo očekávat. Ti, kteří souhlasí s trestem smrti, svůj postoj nezmění, přinejmenším ne hned, ale obecně panovala shoda, že teď je příhodná chvíle na to neříkat vůbec nic. Zarytě pravicoví komentátoři v diskusních pořadech kabelových televizí a rozhlasů případ jednoduše ignorovali.

Ve Slone byla neděle stále především dnem bohoslužeb. V kostele Afrikánské metodistické církve se na osmou hodinu ranní sešlo mnohem víc lidí než obvykle. Začali výzvou k ranní pobožnosti, po ní následovala nedělní škola, snídaně po ranní modlitbě mužů, zkouška sboru, čtení z bible, káva a vdolky a na závěr hodina biblické věrouky, jež ale nakonec trvala mnohem déle než jen šedesát minut. Někteří dorazili v naději, že uvidí někoho z Drummových, nejraději Robertu, a že jim budou moci tiše projevit soustrast. Jenže Drummovi si potřebovali odpočinout a zůstali doma. Jiní přišli, protože si museli popovídat, vyslechnout drby, poskytnout nebo získat trochu opory.

Ať už byly motivy přítomných jakékoliv, když reverend Johnny Canty vystoupil na kazatelnu a vřele přítomné pozdravil, bylo ve svatostánku narváno. Netrvalo dlouho a reverend se dostal k Dontému Drummovi. Bylo by jistě snadné lidi znovu rozvášnit, přilít trochu oleje do ohně, zaútočit na všechny odkryté cíle, ale reverend Canty neměl v úmyslu něco takového udělat. Promluvil o Robertě a o tom, jak vznešeně se pod tlakem chovala, o její bolesti, když viděla umírat syna, o její síle, o její lásce k dětem. Kázal o touze po pomstě a o tom, že Ježíš nastavil druhou tvář. Modlil se za to, aby dobří lidé projevili při vypořádávání se s tím, co se stalo, trpělivost, snášenlivost a moudrost. Zmínil se o Martinu Lutheru Kingovi a jeho odvaze prosazovat změnu tím, že se vyhýbal násilí. Je v lidské přirozenosti oplatit ránu ranou, ale druhá rána vede ke třetí a ta ke čtvrté. Poděkoval shromážděným, že odložili zbraně a stáhli se z ulic.

Noc byla v Slone pozoruhodně klidná. Canty svým lidem připomněl, že jméno Dontého Drumma je už slavné: je to symbol, který přinese změnu. „Tak ho nepošpiňme další krví, dalším násilím.“

Po téhle třiceti minutové rozcvičce se věřící rozptýlili po kostele, aby se věnovali činnostem, jež k nedělnímu dopoledni patřily.

O kilometr a půl dál se začali sjíždět členové První baptistické církve na neobvyklou bohoslužbu. Trosky jejich svatyně byly stále ještě obehnány žlutou policejní páskou, vždyť pořád šlo o místo trestného činu a probíhalo tam vyšetřování. Na parkovišti byl vztyčen obrovský bílý stan. Pod ním stály řady skládacích židlí a stoly plné jídla. Oblečení bylo neformální a nálada spíš povznesená. Po krátké snídani si zazpívali žalmy, starodávné spirituály s rytmem a verši, které znali nazpaměť. Předseda jáhnů promluvil o požáru, ale hlavně o tom, že si postaví nový kostel.

Mají pojistku, mají víru, něco si půjčí, bude-li třeba, ale z popela vstane překrásný nový svatostánek, a to vše pro slávu Boží.

Reeva se na shromáždění nedostavila. Vůbec nevycházela z domu. Upřímně řečeno ji nikdo nepostrádal. Když se teď našla její dcera, přátelé s Reevou sdíleli bolest, jenže bolest doprovázela Reevu neúnavně celých devět let. Přátele si nemohli pomoci, prostě si pamatovali večerní bohoslužby u Červené řeky, maratón modliteb, nekonečné tirády v tisku, nadšené ponory do role oběti, to vše ve snaze dosáhnout pomsty na té „zrůdě“ Dontém Drummovi. Když teď byla popravena nepravá zrůda a Reeva se spokojeně dívala, jak umírá, mělo jen málo jejích bližních chuť se s ní setkat. Naštěstí ani ona netoužila pohlédnout jim do tváře.

Bratr Ronnie byl zkoušená duše. Viděl hořet svůj kostel, což ovšem nebyla jeho chyba, ale viděl také umírat Dontého a pocítil přitom nemalou dávku zadostiučinění. Někde v tom byl přítomný hřích. Byl baptista, což je živočišný druh velmi vynalézavý při vyhledávání nových podob hříchu, a teď potřeboval rozhřešení. Podělil se o to se členy své kongregace. Odhalil jim duši, přiznal, že jednal špatně, a žádal je, aby se s ním modlili. Působil upřímně zdrceným a zahanbeným dojmem.

Přípravy Nicolina pohřbu nebyly zatím u konce. Bratr Ronnie vysvětlil, že mluvil s Reevou po telefonu – vůbec nepřijímá návštěvy – a že na církevní webové stránce budou zveřejněny podrobnosti, jakmile se rodina nějak rozhodne. Nicole byla stále ještě v Missouri a odpovědná místa zatím nesdělila, kdy ji předají pozůstalým.

Stan byl předmětem soustředěného zájmu. Na druhé straně ulice, na pozemku, který nepatřil církvi, postávaly přes dvě desítky reportérů, většinou s kamerami a fotoaparáty. Nebýt přítomnosti několika dost podrážděných policejních důstojníků, novináři by už dávno byli přímo ve stanu, nahrávali každé slovo a obtěžovali lidi.

Slone snad nikdy nebylo tak hluboce rozdělené jako onoho nedělního rána, ale i v této temné chvíli se lidé snažili chovat zdrženlivě. Počet novinářů ve městě od čtvrtka vytrvale stoupal a všichni ve městě se cítili tak trochu v obležení. Lidé na ulici přestali s reportéry mluvit. Představitelé města pro ně neměli nic než „bez komentáře“. Ze soudu se jim nepodařilo vyrazit jedno jediné slovo. A na jistých místech policie zvýšila svou přítomnost a zvolila striktnější přístup. Novinář, který by se pokusil přiblížit k domku Drummových, by se setkal s dost hrubým zacházením. Dům smutku, kde Drummovi odpočívali, byl pro novináře absolutně nedostupný. Reevin dům hlídali její přátelé a příbuzní, ale i policie se vyskytovala poblíž a jen vyčkávala, jestli tam nebude obtěžovat nějaký šašek s kamerou. Robbie Flak se o sebe dokázal postarat a doposud se mu dařilo na jedničku, ale přesto kolem jeho domu i kanceláře každou hodinu projížděl hlídkový vůz. A v neděli dopoledne si věrní křesťané z Afrikánské metodistické církve i z První baptistické církve mohli užít bohoslužbu bez obtěžování. Postarala se o to sloneská policie.

V luteránském kostele svátého Marka si reverend Keith Schroeder stoupl na kazatelnu a uvedl své bližní v úžas nejotevřenějším začátkem kázání, jaký kdy slyšeli. „Minulý čtvrtek popravil stát Texas nevinného člověka. Pokud se to k vám nedoneslo, tak nevím, kde jste celou dobu byli. Většina z vás zná o tomto případu spoustu podrobností, ale možná neví, že skutečný vrah byl minulou neděli zde a seděl tu s námi. Jmenuje se Travis Boyette a je to odsouzený zločinec, kterého před pár týdny propustili z věznice v Lansingu a převedli ho do reintegračního centra na Sedmdesáté ulici u nás v Topece.“

Zdálo se, že v zástupu dvou stovek lidí nikdo ani nedýchá. Ti, kteří se chystali si trochu zdřímnout, byli rázem úplně vzhůru. Keitha pobavilo, jaké podivné pohledy se na něj upřely. „Ne, nežertuji,“ pokračoval. „A i když bych vám rád řekl, že pana Boyetta k našemu kostelu přivedla pověst místa, kde panuje pravá zbožnost, pravdou je, že přišel, protože měl starosti. Hned v pondělí brzo ráno se dostavil do mé kanceláře, aby je se mnou probral. Pak se vydal na jih do Texasu a pokusil se zastavit popravu Dontého Drumma. Nepovedlo se mu to. A nějak dokázal zmizet.“

Keith měl původně v úmyslu popsat své texaské dobrodružství, což by bezpochyby bylo neúžasnější kázání v jeho životě. Nebál se pravdy a chtěl, aby zazněla. Předpokládal, že jeho farníci se to stejně dřív či později dozvědí, a byl odhodlán postavit se k celé záležitosti čelem. Jenže Dana trvala na tom, že bude moudřejší počkat až po jednání s advokátem. Přiznat se veřejně k porušení zákona bylo přece jen riskantní. Dosáhla svého a Keith se rozhodl vystoupení pozměnit.

Jako duchovní se vytrvale snažil oddělovat od sebe náboženství a politiku. Jakmile stál na kazatelně, vyhýbal se takovým tématům, jako jsou práva homosexuálů, potrat a válka a raději místo toho připomínal Ježíšovo učení – miluj svého bližního, pomáhej těm méně šťastným, odpouštěj ostatním, protože i tobě bude odpuštěno, a dodržuj přikázání Boží.

Jenže po shlédnutí popravy se z Keitha stal jiný člověk, nebo přinejmenším jiný kněz. Náhle mu připadalo podstatně důležitější poukázat na sociální nespravedlnost než snažit se, aby se jeho stádečko cítilo každou neděli dobře. Začne se s problémy tohoto světa vypořádávat, byť z křesťanského a ne politického úhlu pohledu, a jestli to někomu bude proti srsti, tím hůř pro něj. Už měl plné zuby toho hrát pořád všechno na jistotu.

„Díval by se Ježíš na popravu, aniž by se ji pokusil zastavit?“ zeptal se. „Souhlasil by Ježíš se zákony, které dovolují zabít ty, kteří sami zabíjeli?“ Na obě otázky byla odpověď ne a Keith věnoval celou hodinu, nejdelší kázání ve své kariéře, na to, že se snažil vyložit právě to proč ne.

V neděli v podvečer se Roberta Drummová se svými třemi dětmi, jejich partnery a pěti vnoučaty vydala pěšky k Washingtonovu parku. Podnikli tuhle vycházku i předcházejícího večera a za stejným účelem. Sešli se tam s mladými lidmi, kteří se tu shromáždili a bavili se o Dontého smrti a o tom, co to pro ně všechny znamená. Rap byl vypnutý. Dav zůstal ztichlý a spořádaný. V jednu chvíli se několik desítek lidí nahrnulo kolem Roberty a naslouchali, jak je prosí, aby se chovali civilizovaně. Mluvila pevným, procítěným hlasem a svá slova občas zdůraznila gestem: „Prosím vás, neničte vzpomínku na mého syna dalším krveprolitím. Nechci, aby jméno Dontého Drumma zůstalo v paměti jako důvod rasových bouří. Nic z toho, co tady v ulicích podniknete, nemůže našim lidem nijak pomoct. Násilí plodí zase jen násilí a nakonec na tom stejně budeme škodní my. Jděte prosím domů a obejměte své matky.“

Pro tyhle lidi byl Donté Drumm tak jako tak už legenda. Odvaha jeho matky je přiměla k tomu, že vyrazili k domovům.

37

V pondělí ráno se Sloneská střední škola neotevřela. Přestože napětí podle všeho polevovalo, představitelé školy i policie byli stále ještě nervózní. Další kolo bitek a dýmovnic by se mohlo rozšířit do ulic a narušit křehké příměří. Bělošští studenti byli připraveni vrátit se do lavic, ke svým běžným povinnostem a aktivitám. To, co se během víkendu seběhlo, většinu z nich zaskočilo, ba dokonce vyděsilo. Dontého poprava je zdrtila stejně jako jejich černošské kamarády a už se nemohli dočkat, až se s tím vypořádají, až to prodiskutují a pokusí se přes to nějak přenést. Když se bílí hráči přidali před zápasem s Longview k demonstraci vsedě, stalo se z toho ve městě téma nekonečných hovorů a tohle prosté gesto solidarity bylo vnímáno jako velkolepá nabídka omluvy. Stala se strašlivá chyba, vinu za ni ale nesou jiní. Tak se pojďme sejít, podat si ruce a vyrovnat se s tím. Ani většinu černošských studentů vyhlídka na další násilí nijak nelákala. Měli stejné povinnosti a aktivity jako jejich bílí kamarádi a taky chtěli, aby se už všechno vrátilo do normálních kolejí.

Školní rada se znovu sešla se starostou a policií. Pro pojmenování atmosféry ve Slone byl opakovaně použit výraz „sud s prachem“. Na obou stranách bylo dost horkých hlav, aby to mohlo vést k obtížím. Stále ještě se objevovaly anonymní telefonáty. Zaznívaly v nich výhrůžky, že dojde k násilnostem, jakmile bude škola znovu otevřena. Nakonec padlo rozhodnutí, že bude bezpečnější počkat s otevřením školy až po pohřbu Dontého Drumma.

V devět ráno se v šatně na hřišti sešel fotbalový tým s trenéry. Šlo o uzavřené jednání. Dostavilo se osmadvacet černých hráčů i jejich bílí spoluhráči, všech jednačtyřicet. Jednání navrhli Cedric a Marvin Drummové, kteří oba hráli za Válečníky, i když na výrazně nižší úrovni než jejich bratr. Stoupli si vedle sebe a mužstvo oslovili. Poděkovali bělošským hráčům za odvahu, s níž se připojili k protestu fotbalistů z Longview. Mluvili laskavě, téměř něžně o svém bratrovi a prohlásili, že Donté by nikdy neschvaloval vnitřní rozkol. Fotbalový tým je chloubou města, a když se mu podaří se opět vzpamatovat, bude to znamení naděje pro všechny. Volali po jednotě. „Žádám po vás jediné,“ prohlásil Cedric, „abyste všichni společně byli u toho, až budeme pohřbívat Dontého. Pro naši rodinu i pro celé město to bude hodně znamenat.“

Denny Weeks, synek sloneského policisty a první hráč, který sundal přilbu a dres a přisedl si k longviewským hráčům, se zeptal, jestli může něco říct. Stoupl si tváří k ostatním a začal popisovat, jak ho znechutila poprava i to, co se dělo po ní. On sám, s většinou bílých, celou dobu věřil, že Donté je vinen a že dostane, co si zaslouží. Mýlil se, tak neuvěřitelně se mýlil, a špatného svědomí už se nikdy nezbaví. Omlouvá se za to, že tomu věřil a že popravu schvaloval. Tady začaly Dennyho přemáhat emoce, ale snažil se ovládat a skončil prohlášením, že by si moc přál, aby Cedric a Marvic, ostatní členové jejich rodiny a všichni jeho černí spoluhráči našli v srdci sílu mu odpustit. Následovaly další zpovědi a setkání se měnilo v dlouhou a užitečnou snahu o usmíření. Byl to přece tým, včetně drobných šarvátek a drsného soupeření, ale většina kluků spolu hrála fotbal od základní školy a navzájem se moc dobře znali. Teď neměli o co hrát, jen mohli sledovat, jak je vzájemná hořkost rozkládá.

Funkcionáři se stále ještě snažili nějak vyřešit nejasnou situaci, kterou způsobilo odstoupení hráčů z Longview. Obecně se soudilo, že obě mužstva by měla být potrestána kontumačním výsledkem a sezóna by měla běžet normálně dál. Na programu byl pořád ještě jeden zápas. Trenér řekl, že je to hop anebo trop – pokud se nedají dohromady jako jeden tým, poslední zápas prohrají a nic jim nepomůže. Když před nimi Cedric a Marvic takhle stáli, neměli hráči na vybranou. Bratrům Dontého Drumma nemohli říct ne. Po dvou hodinách si navzájem podali ruce a shodli se, že se odpoledne sejdou na pořádný trénink.

* * *

Do Flakovy advokátní kanceláře duch usmíření nedorazil a nejspíš nikdy nedorazí. Robbieho povzbudila klidná neděle i hora práce, kterou měl před sebou, a tak popoháněl své mužstvo, aby připravovalo útoky na všech frontách. Přednost měly občanské soudní spory. Robbie byl odhodlán ještě ten den podat žalobu jak u státního, tak u federálního soudu. Žaloba u státního soudu kvůli neoprávněnému usmrcení byla výstřel z brokovnice namířený proti městu Slone, jeho policejnímu sboru, okresnímu a krajskému návladnímu, státu a jeho soudcům, představitelům věznice a soudcům odvolacího soudu. Členové justice byli chráněni imunitou, ale Robbie se rozhodl, že je zažaluje tak jako tak. Podá žalobu i na guvernéra, který má absolutní imunitu. Většinu žalob soudy rozcupují a nakonec odmítnou, ale to Robbiemu nevadilo. Toužil po odvetě a chtěl ponížit všechny, kteří měli na věci vinu, a přimět je, aby si najali právníky, mu přinášelo zadostiučinění. Miloval pěstní zápasy bez rukavic, zvlášť když rozdával rány a média byla u toho. Jeho klienti, tedy Drummovi, upřímně odsoudili násilí v ulicích, ostatně stejně jako on, ale on věděl, jak vyvolat násilí před soudem. Soudní pře se potáhne celé roky a bude ho stát spoustu sil, ale byl si jist, že jednoho dne ho vítězství nemine.

Pokud jde o žalobu u federálního soudu, tak to byl v podstatě občanskoprávní spor se stejnými obžalovanými. Tady nebude ztrácet čas tím, že by žaloval soudce, justici a guvernéra, ale tvrdě udeří na město Slone, jeho policii a Paula Koffeeho. Ve světle toho, co už teď bylo zřejmé, předvídal Robbie velmi výhodnou dohodu, ale ujdou ještě hodný kus cesty, než k se k ní dostanou. Město, okres a – což bylo důležitější – pojišťovny nikdy nebudou riskovat, že by se v takhle známém případě jejich špinavé prádlo provětrávalo před porotou. Až bude jednání Drewa Kerbera a Paula Koffeeho plně odhalené, nepochybně to vyděsí dobře placené právníky pojišťoven k smrti. Robbie byl sice posedlý pomstou, ale měl taky čuch na peníze.

Další kroky, které se mu nabízely, zahrnovaly mimo jiné stížnost na Paula Koffeeho pro neetické jednání. Tady by vítězství znamenalo vyškrtnutí Koffeeho ze seznamu advokátů a další ponížení, ale Robbie nepropadal přílišnému optimismu. Měl také v plánu podat u Státní komise pro chování soudců stížnost na předsedu soudu Miltona Prudlowea, ale to zabere víc času. Zatím znal jen málo faktů týkajících se onoho nepřijatého podání. Ale zdálo se, že se potřebná fakta nakonec shromáždí. Na Texaský odvolací soud ve věcech trestních už teď dorážela jako roj sršňů smečka novinářů. Robbie si mohl v klidu založit ruce na prsou a čekat, až za něj média vynesou pravdu na světlo.

Spojil se s ministerstvem spravedlnosti ve Washingtonu. Ozývali se mu odpůrci trestu smrti z celé země. Povídal si s novináři.

V jeho kanceláři vládl zmatek a jemu to šlo k duhu.

Advokátní kancelář, do níž Keith a Dana v pondělí ráno vešli, se snad v ničem nepodobala té, kterou Keith viděl naposledy. Flakova právnická firma byla plná lidí, napětí a aktivity. Kancelář Elma Lairda byla malá a tichá. Když jim Matthew vykládal, o koho jde, uvedl, že Elmo je šedesátník a je to samotářský zkušený praktik v oblasti trestního práva, který umí poskytnout velmi dobré rady, ale u soudu se objeví jen velmi vzácně. S Matthewem ho pojí přátelství, ale to není tak důležité jako skutečnost, že Elmo chodí hrát golf s okresním státním návladním.

„Takovýhle případ jsem ještě nikdy neměl,“ přiznal Elmo, když Keitha několik minut poslouchal. Na jednání se řádně připravil a jako všichni, kdo si potrpěli na ranní vydání novin, znal i on základní informace o tom zmatku s Drummem dole v Texasu.

„No, pro mě je to taky nové,“ připustil Keith.

„Tuhle situaci neřeší žádný konkrétní zákon. Poskytl jste pomoc člověku, který byl tak jako tak rozhodnut porušit podmínku tím, že opustí příslušný soudní okres. Nejedná se přímo o nějaký těžký zločin, ale mohl byste být obžalován pro bránění ve výkonu spravedlnosti.“

„Pročetli jsme příslušné zákony,“ ozvala se Dana. „Matthew nám je poslal a přidal i pár případů z jiných států. Ale nic není jednoznačné.“

„V Kansasu se mi podobný případ vůbec nepodařilo najít,“ přikývl Elmo. „To ale nic neznamená. Pokud se státní návladní rozhodne, že vás obžaluje, tak má před sebou podle mého soudu docela zajímavý případ. Vy všechno přiznáváte, je to tak?“

„Jistě,“ přitakal Keith.

„V tom případě navrhuji prozkoumat možnost vzájemné dohody, a to čím dříve, tím lépe. Boyette je na svobodě. Možná znovu udeří, možná ne. Možná něco provede tento týden, možná už nikdy. Pro vás bude výhodné přistoupit na dohodu, na dobrou dohodu, než zase něco provede. Pokud by někomu ublížil, vaše provinění by tím jaksi ztěžklo a vcelku jednoduchý případ by se rázem zkomplikoval.“

„Co je dobrá dohoda?“ zeptal se Keith.

„Plácnutí přes prsty bez vězení.“

„Což znamená?“

„Celkem nic. Rychlé předstoupení před soud, nějaká menší pokuta, ale rozhodně ne odnětí svobody.“

„Doufala jsem, že to řeknete,“ poznamenala Dana.

„A po nějakém čase by se mi mohlo podařit dosáhnout výmazu z trestního rejstříku,“ dodal Elmo.

„Ale rozsudek je veřejně přístupný záznam, že?“ chtěl vědět Keith.

„Ano, a to mi trochu dělá starosti. Boyette se dnes ráno objevil na titulních stranách novin i tady v Topece a obávám se, že v následujících dnech o něm uslyšíme ještě víc. Vy jste naše malé spojení s touhle senzační historií. Kdyby nějaký reportér moc čenichal kolem, mohl by odhalit vaši účast v celém případu. Když se nad tím zamyslíte, je to dost dobrý úlovek. Místní kněz pomáhá skutečnému vrahovi a tak dále. Umím si představit, že to média pořádně properou, ale trvalou škodu nenapáchají. Větší sólokapr by to byl, pokud by spáchal další zločin, nebo až ho spáchá. Žalobce chytí silnější vítr do plachet a uzavření dohody bude těžší.“

Keith a Dana si vyměnili nejisté pohledy. Byla to jejich první společná návštěva v advokátní kanceláři a pevně doufali, že i poslední. „Podívejte, pane Lairde,“ ozval se Keith, „já opravdu nestojím o to, aby mi to viselo nad hlavou. Jednou jsem to udělal a můžu si za to. Jestliže jsem spáchal zločin, přijmu za něj trest. Naše otázka je prostá: Co teď?“

„Dejte mi pár hodin, abych si promluvil se státním návladním. Když bude souhlasit, uzavřeme rychlou dohodu a máme to z krku. S trochou štěstí se vám podaří vyhnout se radarům.“

„Kdy by k tomu tak asi mohlo dojít?“

Právník pokrčil rameny. „Tenhle týden,“ odpověděl.

„A slibujete, že Keith nepůjde za mříže?“ zeptala s Dana, ale znělo to téměř jako prosba.

„Slíbit to nemůžu, ale je to velmi nepravděpodobné. Sejdeme se zítra hned ráno.“

Keith a Dana seděli v autě před Lairdovou kanceláří a zírali na bok budovy, v níž sídlila. „Nemůžu uvěřit, že tu vůbec jsme, že děláme to, co děláme, že se bavíme o přiznání viny a máme strach, že toho může koukat vězení,“ prohlásila Dana.

„Není to nádhera? Mně se to moc líbí.“

„Cože?“

„Něco ti řeknu, Dano, když nepočítám naše líbánky, byl minulý týden nejúžasnějším týdnem mého života.“

„Ty ses zbláznil. Strávil jsi příliš mnoho času s Boyettem.“

„I po Travisovi se mi svým způsobem stýská.“

„Jeď, Keithe. Začíná to s tebou jít s kopce.“

Oficiálně byl guvernér plně zaměstnán a měl napilno s přípravou státního rozpočtu. Měl příliš mnoho práce, než aby mohl komentovat záležitosti kolem Drumma, ostatně pokud jde o guvernéra, měl případ za uzavřený.

Neoficiálně byl guvernér zamčený ve své kanceláři s Waynem a Barrym, všichni tři tam seděli s těžkou kocovinou jako v mrákotách, cpali do sebe ibuprofeny a zoufale se snažili vymyslet, co by měli podniknout dál. Před budovou tábořili novináři – dnes ráno v sedm třicet ho dokonce natočili, jak s ochrankou opouští guvemérské sídlo, jako by šlo o kdovíjakou senzaci, a přitom to bylo něco, co dělá pětkrát týdně. Úřad byl zaplavený telefonáty, faxy, e-maily, dopisy, lidmi, a dokonce i balíčky.

„Je to zasraná bouře,“ prohlásil Barry, „a každou minutu nabírá na síle. Včera to bylo od pobřeží k pobřeží jednatřicet úvodníků a dneska dalších sedmnáct. Tímhle tempem si do nás střelí každé noviny v zemi. K tomu to nekonečný plkání v televizi a desítky expertů, který lezou z děr a radí, co máme udělat dál.“

„A co máme udělat dál?“ zeptal se guvernér.

„Odklady, odklady, odklady. Zrušte trest smrti, nebo ho alespoň zkoumejte tak dlouho, až zajde sám.“

„Výzkumy veřejného mínění?“

„Výzkumy říkají, že jsme to podělali, ale na nějaké zásadnější řešení je brzo. Nechrne to pár dní, první šok pomine a pak se vrátíme zadním vchodem na scénu. Počítám, že o pár bodů jsme přišli, ale podle mého odhadu je pořád tak pětašedesát procent pro jehlu. Wayne?“

Wayne byl zabořený do notebooku, ale neuniklo mu ani slovo. „Devětašedesát, to je číslo, kterému věřím.“

„Když to zprůměruju,“ poznamenal guvernér, „je to šedesát sedm. Berete?“

Barry a Wayne rychle zvedli palce. Tím mezi sebou všichni uzavřeli běžnou sázku týkající se výzkumů veřejného mínění – každý vsadil sto dolarů.

Guvernér asi posté došel ke svému oblíbenému oknu, ale venku nic neviděl. „Musím s někým promluvit,“ prohlásil. „Být tu takhle zalezlý a nevšímat si tisku, to mi přece jen připadá, jako bych se schovával.“

„Vždyť se schováváš,“ upozornil ho Barry.

„Zařiďte mi rozhovor s někým, komu můžeme věřit.“

„Nabízí se Fox, jako vždy. Před dvěma hodinami jsem mluvil s Chuckem Monahandem, moc rád by si pokecal. Je neškodný a čísla sledovanosti mu jdou nahoru.“

„Poskytne nám otázky předem?“

„Samozřejmě. Udělá cokoliv.“

„To se mi líbí. Wayne?“

Wayne si promnul klouby na prstech takovou silou, že by je snad i mohl zlomit, a pak odpověděl: „Jen ne tak rychle. Honí nás někdo? Jasně, že teď ležíš v zákopu, ale dejme tomu trochu času. Pojďme si zkusit rozmyslet, jak na tom budeme ode dneška za týden.“

„Já bych odhadoval, že budeme pořád ještě tady,“ poznamenal Barry. „Budeme mít zamčené dveře, budeme si rvát vlasy a snažit se přijít na to, co máme podniknout.“

„Když on je to tak velkolepý okamžik,“ postěžoval si guvernér. „Štve mě, že bych ho měl propásnout.“

„Jen ho nech být,“ radil mu Wayne. „Zrovna v tuhle chvíli jsi na tom dost bledě, guvernére, a nedá se to nijak vylepšit. Jestli něco potřebujeme, tak je to čas. A potřebujeme ho spoustu. Já říkám, že máme zůstat ležet, uhýbat před kulkami a nechat tisk, ať si pochutná na Koffeem, policajtech a odvolacím soudu. Jen ať uteče třeba měsíc. Nebude to příjemné, ale hodiny nikdo nezastaví.“

„Já říkám, že máme využít Foxe,“ ozval se Barry.

„A já říkám, že ne,“ trval na svém Wayne. „Podle mě máme upytlíkovat obchodní cestu do Číny a na deset dní vypadnout. Průzkum zahraničních trhů, větší odbyt pro texaské výrobky, víc práce pro naše lidi.“

„To jsem udělal před třemi měsíci,“ namítl Newton. „Nenávidím čínský jídla.“

„Bude to vypadat, že jsi slabý,“ přidal se Barry. „Vzít nohy na ramena uprostřed největší události od posledního hurikánu. To není dobrý nápad.“

„Souhlasím. Nikam nejedu.“

„Můžu v tom případě odjet do Číny sám?“ zeptal se Wayne.

„Ne. Kolik je hodin?“ Guvernér nosil hodinky a v kanceláři mu visely nejméně troje. Pokud tahle otázka zazněla v pozdním odpoledni, mohla znamenat jen jednu jedinou věc. Barry přistoupil k sekretáři a vyndal z něj láhev bourbonu značky Knob Creek.

Guvernér se usadil za svým masivním pracovním stolem a napil se. „Kdy je příští poprava?“ zeptal se Waynea. Právníkovy prsty se rozeběhly po klávesnici a pak odpověděl: „Za šestnáct dní.“

„Kristova noho,“ vydechl Barry.

„O koho jde?“ chtěl vědět guvernér.

„Drifty Tucker,“ četl Wayne z obrazovky. „Muž, běloch, jednapadesát let. Okres Panola, zabil manželku, když ji přistihl v posteli se sousedem. Jeho střelil taky, osmkrát. Musel znovu nabíjet.“

„Copak to je zločin?“ podivil Barry.

„Podle mých představ ne,“ přikývl Newton. „Tvrdí, že je nevinný?“

„Ani náhodou. Tvrdí, že je duševně nemocný, ale vypadá to, že to nabíjení se mu stalo osudným.“

„Můžeme soud dotlačit k tomu, aby povolil odklad?“ zeptal se Newton. „Ale já bych u toho radši být neměl.“

„Začnu na tom pracovat.“

Guvernér se znovu napil, potřásl hlavou a pro sebe si zamumlal: „Další poprava, to jsme zrovna teď potřebovali.“

Wayne sebou zničehonic škubl, jako by dostal facku. „Tohle si poslechněte. Robbie Flak právě podal u státního soudu v okrese Chester žalobu, jež se týká celé řady obžalovaných. Je mezi nimi i ctihodný pan Gill Newton, guvernér. Padesát milionů dolarů za škody způsobené neoprávněným usmrcením Dontého Drumma.“

„To přece nemůže udělat,“ namítl guvernér.

„Ale udělal to. A vypadá to, že kopii žaloby poslal všem obžalovaným a do každé redakce ve státě.“

„Mám imunitu.“

„To jistě máš, ale žaloba na tebe je u soudu.“

Barry se posadil a začal se drbat ve vlasech. Guvernér zavřel oči a něco si pro sebe mumlal. Wayne zíral na obrazovku počítače s ústy široce otevřenými. Už tak dost špatný den se právě změnil v den ještě podstatně horší.

38

Keith seděl ve své kanceláři v kostele, ruce měl sepjaté za hlavou, nohy bez bot položené na stole, pohled upíral do stropu a v duchu se s tím pořád ještě vyrovnával. V uplynulýqh dnech se jednou nebo dvakrát v myšlenkách vrátil k rodině a k církevním záležitostem, ale tahle příjemná rozptýlení okamžitě ustoupila, jakmile si vzpomněl na Travise Boyetta volně se pohybujícího ulicemi. Keith si bezpočtukrát připomněl, že Boyettovi nepomáhal utéct – ten chlap přece už coural ulicemi Topeky, byl to trestanec, který si odkroutil trest a teď se v souladu se zákonem vracel do společnosti. To on, Boyette, dospěl k rozhodnutí, že odejde z reintegračního střediska a poruší pravidla podmínečného propuštění, a pak teprve přesvědčil Keitha, aby mu dělal řidiče. Jenže Keith měl permanentně sevřený žaludek a to bylo trvalé a neklamné znamení, že udělal něco špatného.

Aby si odpočal od Boyetta, shodil nohy ze stolu a otočil se k počítači. Monitor zobrazoval webovou stránku kansaské odbočky APTS, hnutí Američané proti trestu smrti. Keith se rozhodl, že se k nim přidá. Pomocí kreditní karty zaplatil pětadvacet dolarů ročního členského příspěvku, stal se jedním z tří tisíc členů a získal tak přístup k on-lineovému zpravodaji, měsíčníku s nejnovějšími zprávami a řadě dalších periodik doplňovaných zaměstnanci hnutí. Členové se setkávají jednou ročně ve Wichitě, podrobnosti budou následovat. Nepočítáme-li církev, byla to první organizace, do které kdy vstoupil.

Ze zvědavosti se podíval na webové stránky skupin, které odmítají trest smrti v Texasu, a našel jich spousty. Všiml si, že názvy některých z nich zaznamenal v posledních dvou dnech ve zprávách. Odpůrci hrdelního trestu se z Drummovy popravy snažili vytěžit co nejvíc, a tak byli mimořádně činorodí. Popravčí hlídka, Studenti proti trestu smrti, Texaská skupina pro zastavení poprav TOPOL (Texasané odmítající povolené likvidace), Texasané pro alternativy k trestu smrti. Něco Keithovi říkal název Zaměřeno na trest smrti. Přešel na jejich webovou stránku a ta na něj udělala dojem. Členský poplatek byl jen deset dolarů. Keith sáhl po kreditní kartě a přihlásil se. Dělalo mu to radost a nemyslel na Boyetta.

Nej větší a nejstarší skupina tohoto zaměření v Texasu byla OTexEx, což bylo zkratkové slovo vytvořené ze slov Odstraňte texaské exekuce. Tahle organizace nejen zveřejňovala spousty materiálů na téma hrdelního trestu, ale sama také vyvíjela tlak na legislativu, dávala dohromady podpůrné skupiny pro muže a ženy v celách smrti, shromažďovala peníze na obhajobu těch, jimž v soudním procesu hrozil trest smrti, navazovala kontakty s podobnými organizacemi po celé zemi a – což bylo, alespoň podle Keithova názoru, nejúžasnější – pracovala s rodinami na obou stranách, tedy na straně oběti i odsouzeného. OTexEx měl patnáct tisíc členů a roční rozpočet dva miliony dolarů a členství nabízel každému, kdo je ochoten zaplatit pětadvacet dolarů. Keith byl rozjetý a za chvíli vstoupil do třetí organizace.

Lehčí o šedesát dolarů si připadal jako diplomovaný odpůrce trestu smrti.

Zapípal domácí telefon a prolomil ticho. „Volá nějaká reportérka,“ hlásila Charlotte Jungerová. „Myslím, že bys s ní měl promluvit.“

„Odkud je?“

„Z Houstonu a nedá se odehnat.“

„Díky.“ Zvedl telefon. „Tady reverend Keith Schroeder.“

„Reverende Schroedere, jmenuju si Eliza Keeneová. Pracuju pro Houston Chronicle.“ Mluvila tiše, slova kladla beze spěchu a v hlase měla podobný nosový přízvuk, který Keith zaznamenal ve Slone. „Chtěla bych se vás zeptat na pár věcí týkajících se Travise Boyetta.“

Před očima mu proběhl celý další život. Palcové titulky, spory, pouta, vězení.

Keith dlouho neodpovídal, takže slečnu či paní Keeneovou přesvědčil, že je na správné stopě. „Jistě,“ vydechl po chvíli. Co by jí tak asi měl říct? Nebude lhát a nezapře, že Boyetta zná. Na okamžik ho napadlo, že by mohl odmítnout se s ní bavit, ale to by jistě vyvolalo nepříjemnou odezvu.

„Nebude vám vadit, když si náš hovor budu nahrávat?“ zeptala se mile.

Neměl ponětí, co si počít. „Ne, nebude,“ odpověděl.

„Výborně. Pomůže mi to formulovat text naprosto přesně. Okamžik.“ Odmlka. „Tak, nahrávání je zapnuté.“

„Dobře,“ ozval se Keith, ale jen proto, aby něco řekl. Rozhodl se trochu zdržovat, aby si stačil srovnat myšlenky. „Poslyšte, hmm, slečno Keeneová, nestává se mi často, abych mluvil s novináři. Bylo by možné nějak mi doložit, že skutečně jste zpravodajka z Houston Chronicle.“

„Máte puštěný počítač?“

„Ano.“

„Zrovna vám tam posílám svůj životopis. Přidávám k němu fotografii pořízenou před advokátní kanceláří Robbieho Flaka. Byla pořízena ve čtvrtek odpoledne, kdy pan Flak se svými spolupracovníky odjížděl. Na obrázku jsou čtyři lidé. Jeden má tmavé sako a bílý límeček. Vsadím se, že jste to vy.“

Keith otevřel e-mail a prohlédl si přílohy. Prošel i zaslaný životopis, ale věděl, že je to zbytečné.

„Docela fešák,“ poznamenal.

„Taky si myslíme. Jste to vy?“

„Jo.“

„Byl jste jako svědek přítomen popravě Dontého Drumma?“ zeptala se a Keithovi vyschlo v ústech. Zachrčel, odkašlal si a odpověděl: „Proč si myslíte, že jsem byl jako svědek u té popravy?“

„Získali jsme záznam z věznice. Jste na něm uveden jako svědek ze strany odsouzeného. Kromě toho jeden z mužů, který stál během popravy za vámi, byl novinář, ale nedělá pro nás, nýbrž pro konkurenci. Nedal nám vaše jméno. Našla jsem si ho.“

Co by mu tak asi Elmo Laird v tuhle chvíli poradil? Možná aby přestal mluvit. Nevěděl, co dál, ale dojem to na něj udělalo. Když má záznam z věznice a fotografii, co ještě dokáže najít? Zvědavost v něm zvítězila. „Tak předpokládejme, že jsem u té popravy byl,“ prohlásil.

„Proč se luteránský kněz z Topeky objeví jako svědek popravy v Texasu?“ chtěla vědět vzápětí. Tuhle otázku si Keith položil už nejmíň tisíckrát.

Přinutil se pousmát a odpověděl: „To je dlouhá historie.“

„Jste přítel Dontého Drumma?“

„Ne.“

„Travis Boyette pobýval v reintegračním středisku v Topece a pak se najednou vynořil ve Slone v Texasu. Máte nějakou představu, jak se tam mohl dostat?“

„Možná ano.“

„Řídíte kaštanově hnědé subaru s kansaskou registrační značkou LLZ787?“

„Předpokládám, že máte kopii mého technického průkazu.“

„Mám a jeden z našich reportérů si toho auta ve Slone všiml. Moc Kansasanů se ve Slone nezastaví. Je možné, že se s vámi Boyette svezl?“

Další pousmání, tentokrát opravdové. „Tak dobře, slečno Keeneová, co ode mne chcete?“

„Chci vědět, jak to bylo, reverende Schroedere, to je všechno.“

„To bude trvat spoustu hodin a já si nemůžu dovolit plýtvat časem, alespoň ne teď.“

„Kdy jste se poprvé setkal s Travisem Boyettem?“

„Dnes to bude týden, minulé pondělí.“

„A už tehdy se přiznal k zavraždění Nicole Yarberové?“

No jistě, zpovědní tajemství není k ničemu. Boyette přece sdělil své přiznání do celého světa, moc tajemství nezbylo. Ale některé věci by přece jen měly zůstat soukromé. Keith nebyl povinen na otázku odpovědět, ostatně když se to tak vezme, nebyl vůbec povinen na cokoliv odpovídat. Ale nebál se pravdy. Ve skutečnosti byl odhodlán ji neskrývat. Jestli bylo tak snadné ho vystopovat, pak začnou záhy volat další novináři. Tak ať to máme z krku.

„Jsem ochoten sdělit následující, slečno Keeneová. Travis Boyette navštívil náš kostel minulý týden. Přišel, aby si popovídal, následujícího dne se vrátil. Důvěřoval mi a nakonec jsme společně podnikli cestu do Slone v Texasu, dorazili jsme tam minulý čtvrtek kolem poledne. Boyette byl rozhodnut zabránit vykonání popravy, jelikož Donté Drumm byl nevinen. Boyette se dostal do vysílání, přiznal se, že je vrah, a přednesl prohlášení, které jsme všichni sledovali. Pan Flak mě požádal, abych s ním jel do Huntsvillu. Neochotně jsem souhlasil a pak už to na sebe všechno začalo navazovat. Setkal jsem se s Dontém a poněkud nečekaně jsem se stal svědkem popravy. Následujícího rána dovedl Boyette pana Flaka a další lidi, včetně mě, na místo v Missouri, kde dívku pohřbil. Pak Boyetta přemohla nemoc. Odvezl jsem ho do nemocnice v Joplinu a odtamtud se mu podařilo odejít. Odjel jsem domů. Od té doby nejsem s Boyettem v kontaktu.“

Na druhé straně se rozhostilo mlčení, jak se to novinářka snažila strávit. „Reverende Schroedere,“ ozvala se po chvíli, „mám asi tisíc otázek.“

„A já mám zpoždění na trénink v kopané. Mějte se hezky, madam,“ zarazil ji Keith, zavěsil a chvatně vyrazil z kanceláře.

Fordyce – Bez pardonu! dostal v pondělí večer hodinové okno v hlavním vysílacím čase. Pořad nestoudně ohlašovali celý víkend a Sean Fordyce promluvil k světu živě ze Slone v Texasu, kde se stále ještě potloukal a snažil se odhalit další požár, případně při troše štěstí mrtvolu nebo bombový útok. První polovina pořadu patřila Reevě a byla plná slz a očekávání spojených s popravou. Byly tam i záběry Nicole jako malé holčičky tancující na besídce a pak ještě pár ukázek, jak poskakuje u postranní čáry jako roztleskávačka podporující Válečníky. Do vysílání zařadili i záběr, na němž se Donté Drumm probíjel na hřišti do obrany. Nejvíc ale bylo Reevy, včetně nejvýraznějších okamžiků z rozhovoru uskutečněného po popravě. Ve světle nových odhalení vypadala hloupě, až to téměř dojímalo, a bylo jasné, že Fordyce si ji připravoval, aby ji zarazil do země. V pořadu použil detailní záběry, na nichž Reeva bez zábran křičí, vystřídané jejím mlčením, jak poprvé sledovala nahrávku s Boyettem. Když Boyette vytáhl Nicolin třídní prsten, byla Reeva viditelně otřesena. Pak už ji v pořadu neukázali. Ve druhé půlce Fordyce předvedl sestřih nahrávek a rozhovorů a neuvedl nic, co by diváci neznali. Celé to bylo velmi zmateční. Ironií osudu nabízel jeden z nejhlasitějších zastánců a milovníků trestu smrti v exkluzivním čase informace o nesprávné popravě, ale ironie byla Seanu Fordyceovi ukradená. Šlo mu jen o sledovanost.

Keith a Dana se dívali. Během těch hektických hodin strávených ve Slone a díky šílené snaze se tam vůbec dostat nezahlédl Keith ani jednoho člena Nicoliny rodiny. O Reevě četl na internetu, ale nikdy ji neslyšel mluvit. Alespoň k něčemu byl Fordyceův kousek dobrý. Jelikož Keith nepřišel s Reevou do styku, bylo pro něj teď snadné soucítit s ní.

Čekal ho hovor, který už několik hodin odkládal. Když šla Dana uložit kluky do postele, Keith se odebral do ložnice a zavolal Elmu Lairdovi. Omluvil se, že ho obtěžuje doma, ale situace se rychle mění a Keithovi připadalo důležité právníkovi zavolat. Elmo odpověděl, ať si s tím nedělá starosti. Když mu pak Keith podrobně popsal hovor s Elizou Keeneovou, Elmo připustil, že nějaké starosti jsou možná namístě. „Už jsem viděl lepší nápady,“ byla jeho první reakce.

„Jenže ona to měla všechno pohromadě, pane Lairde, fakta, dokumenty, fotografie. Věděla o všem. Kdybych se to pokoušel popírat, vypadal bych jako idiot.“

„Vy ale nejste povinen s novináři mluvit, víte to?“

„Vím, ale nechci před nikým utíkat. Co jsem udělal, už zpátky nevezmu. Pravda leží na stole.“

„Vážím si toho, pastore, ale najal jste si mě, abych vám radil. Rozhodně by se našla lepší chvíle a lepší místo na to, abyste svůj příběh pověděl světu. Za okolností, které by vyhovovaly nám.“

„Mrzí mě to. Právnickým záležitostem nerozumím. A zrovna v tuhle chvíli mi zákony a nekonečné procedury při jejich uplatňování přerůstají přes hlavu.“

„Ano, to je u mých klientů obvyklé. Proto si mě najímají.“

„Takže jsem to podělal?“

„Ne nevyhnutelně. Ale připravte se na to, že teď se rozpoutá pravé peklo, omlouvám se za ten příměr, pastore. Čekám, že po tom média půjdou. Připadalo mi, že na Drummův případ se už moc inkoustu nevyplýtvá, ale váš příběh tomu zcela jistě dá nový směr.“

„Vůbec nic nechápu, pane Lairde. Pomozte mi, prosím. Jak může mediální zájem ovlivnit můj případ?“

„Nechte toho, Keithe, vy přece nejste opravdový případ. Nebylo proti vám vzneseno žádné obvinění a možná ani nikdy nebude. Dnes odpoledne jsem mluvil se státním návladním, jsme tak trochu přátelé, vaše dobrodružství ho velmi zaujalo, ale nijak se nehnal do toho, aby začal sestavovat žalobu. Ale nevyloučil to a já musím znovu říct, že podle mě je klíč ke všemu Boyette.

V tuhle chvíli je to zřejmě nejslavnější vězeň na útěku. Dnes byl v Missouri obviněn z vraždy, jestli jste to viděl…“

„Před pár hodinami jsem to zahlédl,“ přitakal Keith.

„Jeho obličej je všude, tak ho možná chytí. Pochybuju, že by se vrátil do Kansasu. Jen ať ho dostanou v Missouri. Jestli ho zavřou dřív, než něco provede, návladní by podle mě mohl na celou věc zapomenout.“

„A pokud jde o mediální pozornost věnovanou mému podílu na celé věci?“

„Uvidíme. Spousta lidí vás tady za to, co jste udělal, bude obdivovat. Nemám dojem, že by tu bylo příliš prostoru pro nějakou kritiku za to, že jste se snažil Dontého zachránit, zvlášť ve světle toho, co dnes víme. Nějak to ukočírujeme, ale moc vás prosím, už žádná další interview.“

„Provedu, pane Lairde.“

39

Keith neklidně spal asi čtyři hodiny, usínal a probouzel se, a nakonec vylezl z postele a odebral se do kuchyně. Pustil si CNN a zjistil, že není nic nového, pak otevřel přenosný počítač a vyhledal si Houston. Na Chron.com našel několik článků, první byl věnován Robbiemu a jeho žalobám. Keith uviděl advokátovu fotku, na které mával nějakými papíry na schodech soudní budovy Chesterského okresu. Článek Robbieho hodně citoval, šlo o předvídatelná prohlášení o tom, že ty, kteří nesou odpovědnost za neoprávněnou smrt Dontého Drumma, bude strašit až do hrobu. Nikdo z napadených, ani guvernér, to nijak nekomentoval.

Další článek se soustředil na reakce nejrůznějších organizací bojujících ve státě proti trestu smrti. Keith s pýchou zaznamenal, že nejvíc prostoru dostal OTexEx. Objevovaly se požadavky na dosti drastická opatření – obvyklé pozastavení všech poprav, vyšetřování Sloneského policejního útvaru, Texaského odvolacího soudu ve věcech trestních, způsobu, jakým guvernér vyřizuje milosti, samotného soudu, Paula Koffeeho a jeho úřadu a tak dále. Na úterní poledne byla naplánována demonstrace před sídlem parlamentu státu v Austinu, na státní univerzitě Sama Houstona v Huntsvillu, na Texaské jižní univerzitě a v desítce dalších škol.

Nejdéle sloužící člen texaského Senátu byl Roger Abbs, bojechtivý černošský právník z Houstonu, a ten toho měl hodně na srdci. Trval na tom, že guvernér by měl svolat mimořádné zasedání zákonodárců, aby bylo možné zahájit zvláštní vyšetřování, které by prozkoumalo všechny okolnosti fiaska v Drummově případu. Abbs byl místopředsedou senátního rozpočtového výboru, takže měl nepřehlédnutelný vliv na všechny aspekty státního rozpočtu. Sliboval, že pokud se mimořádná schůze nesejde, zavře vedení státu přívod peněz. Guvernér to nijak nekomentoval.

Ve zprávách se také najednou objevil Drifty Tucker, odsouzenec, jehož poprava teď byla na řadě. Její termín byl stanoven na 28. listopadu, tedy za něco málo přes dva týdny, a jeho případ, celé desetiletí ležící bez povšimnutí, začal přitahovat značnou pozornost.

Článek Elizy Keeneové byl na internetové stránce čtvrtý v pořadí. Keith na něj klikl a uviděl snímek sebe sama, Robbieho, Martu a Aarona. Všichni společně vycházeli z nádražní budovy, aby vyrazili na cestu do Huntsvillu a tvářili se velmi vážně. Titulek hlásal „Kansaský duchovní svědkem Drummovy popravy“. Autorka nabídla základní poznatky o celé věci a několik citací připsala Keithovi. Sama prý byla také před lety připuštěna jako svědek k popravě a bylo jí divné, jak se může někdo dostat na seznam svědků za tak krátkou dobu. Nikdo z vězení se k tomu nechtěl vyjádřit. Keeneová očividně kontaktovala i Flakovu advokátní kancelář, aby pár slov vyrazila z ní, jenže tam nenašla nikoho, kdo by byl ochoten se s ní bavit. Právní zástupce reintegračního střediska uvedl, že reverend Schroeder se u nich v minulém týdnu stavil nejméně dvakrát a pokaždé hledal Boyetta. Zapsal se do knihy návštěv. Úředník, který měl na starosti Boyettovu podmínku, oněměl. Polovina článku se zabývala Keithem a Boyettem a jejich šíleným úprkem do Texasu vedeným snahou zabránit popravě. Byla tam menší fotografie Boyetta pořízená, když minulý čtvrtek předstoupil před novináře. Druhá polovina textu směřovala jinam a zabývala se Keithovými možnými problémy se zákonem. Mohl by být kněz obviněn z toho, že vědomě napomáhal vězni, který se chystal porušit pravidla propuštění na podmínku? Ve snaze dobrat se podstaty věci obvolala slečna Keeneová několik odborníků. Citovala jednoho profesora práva z Houstonské univerzity: „Byl to velmi úctyhodný čin, ale zároveň jasné porušení zákona. Myslím, že když je teď Boyette na svobodě, měl by se ten duchovní možná raději poradit s právníkem.“

Děkuju, ty tlučhubo, pomyslel si Keith. Podle mého právníka je to porušení zákona všechno, jen ne jasné. Možná by sis měl taky něco přečíst, než se začneš veřejně naparovat v tisku.

Advokát z Houstonu specializující se na trestní právo prohlásil: „Možná by to mohlo být porušení zákona, ale podíváme-li se na to jako na celek, je ten chlápek podle mého soudu hrdina. S chutí bych ho před porotou obhajoval.“

Před porotou? Elmo Laird si dělal naděje, že půjde o rychlé, tiché přiznání viny a plácnutí přes prsty. Takhle si to alespoň Keith pamatoval. Aby slečna Keeneová nabídla pohled ze všech stran, popovídala si ještě s bývalým texaským žalobcem, jehož názor také zveřejnila: „Zločin je zločin, bez ohledu na okolnosti. Já bych tam žádný prostor pro shovívavost neviděl. A fakt, že je to kněz, vůbec nic neznamená.“

Pátý článek byl pokračováním horečného zkoumání, co se vlastně dělo v guvernérově úřadu v rychle uplývajících hodinách před popravou. Zatím se družině novinářů nepodařilo v guvernérově kanceláři vyšťárat někoho, kdo by přiznal, že viděl nahrávku, na níž Boyette nabízí své přiznání. Z Flakovy advokátní kanceláře e-mail odešel ve tři hodiny a jedenáct minut a Robbie dal pochopitelně záznamy ze svého serveru k dispozici. Guvernérův úřad nikoliv. Nikde se nic nadějného nerýsovalo. Guvernérovi nejbližší poradci a desítky dalších, již ne tak blízkých, drželi pohromadě a mlčeli. Tohle se nejspíš změní. Jakmile začne vyšetřování a obsílky budou létat sem a tam, dojde i na ukazování prstem.

Dvě minuty po šesté ráno se rozezněl telefon. Na displeji se objevil nápis „Neznámé číslo“. Keith sáhl po sluchátku, než zvonění probudí Danu a chlapce. Jakýsi muž se silným přízvukem, možná francouzským, prohlásil, že shání reverenda Keitha Schroedera.

„A vy jste kdo?“

„Jmenuji se Antoine Didier. Pracuju pro Le Monde, jedny pařížské noviny. Rád bych mluvil o té Drummově záležitosti.“

„Je mi líto, nemám k tomu co říct.“ Keith zavěsil a čekal, až se telefon znovu ozve. Jakmile se tak stalo, chňapl po něm, vyštěkl do něj stručné „bez komentáře“ a opět zavěsil. Měli doma čtyři telefonické přístroje, a tak teď běžel od jednoho ke druhému a na všech mačkal tlačítko „Nerušit“. V ložnici se mezitím začala probírat k životu Dana. „Kdo to volal?“ zeptala se a protírala si oči.

„Jeden Francouz.“

„Kdo?“

„Vstávej. Tohle by mohl být dlouhý den.“

Lazarus Flint byl prvním černošským hlídačem přírodního parku ve východním Texasu. Přes třicet let dohlížel na údržbu Rush Point kolem Červené řeky a posledních devět let se ještě se dvěma kolegy trpělivě staral o posvátnou zem, na niž přicházeli rodina a přátelé Nicole Yarberové a pořádali zde svá vzpomínková setkání. Celé roky je pozoroval. Čas od času se dostavili a obsadili výběžek kolem provizorního kříže. Seděli tam, zapalovali svíčky, plakali a celou dobu se dívali po proudu do dálky, jako kdyby jim dívku vzala voda. Jako by s naprostou jistotou věděli, že tohle je místo jejího posledního odpočinku. A jednou za rok, na výročí dívčina zmizení, uspořádala její matka na Rush Point výroční pouť, vždycky kolem ní byly kamery a vždycky s tím byla spojená spousta pláče a naříkání. Zapálili víc svíček, kolem kříže položili spousty květin, přinesli s sebou upomínkové předměty a nevkusné suvenýry a kartičky se vzkazy. Zůstali tam do tmy a vždycky končili společnou modlitbou pod křížem.

Lazarus pocházel ze Slone a nikdy neuvěřil, že by Donté byl vinen. Jeden z jeho synovců skončil za mřížemi pro krádež, se kterou neměl nic společného, a Lazarus, jako většina černochů ve Slone, policii nikdy nedůvěřoval. Dostali nesprávnýho chlápka, řekl si v duchu mnohokrát, když postával v povzdáli a díval se, jak se scházejí Nicolini příbuzní a přátelé.

V úterý brzo ráno, dlouho předtím, než vůbec někdo na Rush Point dorazil, zastavil Lazarus svou dodávku poblíž svatyně a pomalu, systematicky začal odklízet nepořádek. Vytrhl kříž ze země – byl to za ta léta už několikátý kříž a nový byl vždycky větší než jeho předchůdce. Zvedl žulový kvádr pokrytý voskem, na nějž lidé lepili svíčky. Byly tam také čtyři Nicoliny fotografie, dvě laminované a dvě zasklené v rámečcích. Moc hezká holka, pomyslel si Lazarus, když ukládal podobizny do auta. A měla hroznou smrt, ale to Donté taky. Potom posbíral drobné porcelánové figurky roztleskávaček, hliněné tabulky s vyrytými vzkazy, bronzové předměty, jež neměly žádný patrný význam, nepochopitelné ornamenty dělané olejem na plátno a svazky povadlých Květin.

Pokud šlo o něj, byla to jen fůra odpadků.

To je plejtvání, říkal si Lazarus, když odjížděl. Plejtvání silami, časem, slzami, city, nenávistí, nadějí, modlitbami. Ta holka byla celou dobu pět hodin jízdy daleko, pohřbená někde v kopcích v Missouri úplně někým jiným. Poblíž Rush Point se nikdy ani neukázala.

Paul Koffee vešel do kanceláře soudce Henryho v úterý patnáct minut po poledni. Přestože byl čas oběda, po jídle tu nebylo nikde ani stopy. Soudce Henry zůstal sedět za psacím stolem a Koffee se posadil do hlubokého koženého křesla, které velmi dobře znal.

Koffee od pátečního večera neopustil chatu. V pondělí ani nezavolal do úřadu, takže jeho podřízení neměli tušení, kam se poděl. Dvě jeho vystoupení před soudem, v obou případech před soudcem Henrym, byla odročena. Vypadal přepadle, unaveně, byl bledý a pod očima měl ještě větší kruhy než obvykle. Jeho známá povýšenost žalobce byla tatam.

„Jak se vám daří, Paule?“ začal soudce vlídně.

„Už jsem zažil lepší časy.“

„O tom nepochybuji. Stále ještě se svými lidmi pracujete na teorii, že Drumm a Boyette pracovali společně?“

„Trochu si s tím pohráváme,“ odpověděl Koffee a díval se přitom do okna po své levé ruce. Podívat se soudci do očí bylo pro Koffeeho obtížné, zatímco soudce s očním kontaktem problém neměl.

„Možná bych vám s tím mohl trochu pomoci, Paule. Vy i já, a s námi zbytek světa, v tuhle chvíli naprosto bezpečně víme, že ta teorie není nic jiného než zvrácená, chatrná a zoufalá snaha zachránit si vlastní zadnici. Paule, poslouchejte mě, vy už si ani holou řiť zachránit nemůžete. Vás už nemůže zachránit vůbec nic. A jestli budete šaškovat s tou teorii o spoluvině, celé město se vám jen vysměje. Co horšího, napětí dál poroste. To prostě nemůže vyjít, Paule. Vykašlete se na to. Nesnažte se podat kvůli tomu žalobu, protože já ji okamžitě zamítnu. Zapomeňte na to, Paule. Pokud jde o váš úřad, teď zapomeňte úplně na všechno.“

„Chcete říct, že mám odstoupit?“

„Ano. Okamžitě. Skončíte kariéru s ostudou, vyrovnejte se s tím, Paule. Dokud neodstoupíte, černoši se nestáhnou z ulic.“

„A co když nebudu chtít rezignovat?“

„Nemůžu vás k tomu přinutit, ale moc bych si přál, abyste to udělal. Jsem váš soudce, Paule, dozírám na každý krok v každém vašem případu. Předsedám všem líčením. Dokud budete státní návladní, váš úřad ode mne nedostane vůbec nic. Nesnažte se ani podat žalobu, nebudu si jí všímat. Nezkoušejte kohokoliv obžalovat, okamžitě zastavím trestní řízení. Nežádejte o zahájení přelíčení, protože zrovna ten týden budu mít moc práce. Nic, Paule, vůbec nic. Vy a vaši lidé nebudou moct dělat vůbec nic.“

Koffee zhluboka dýchal ústy, mračil se na soudce a snažil se strávit to, co právě vyslechl. „To je dost drsný, Ctihodnosti.“

„Hlavně, když vás to vystrnadí z úřadu.“

„Můžu na vás podat stížnost.“

Soudce Henry se rozesmál. „Je mi jednaosmdesát a odcházím do důchodu. Je mi to úplně jedno.“

Koffee se pomalu zvedl a došel k oknu. Promluvil otočen k soudci zády: „Abych byl upřímný, Eliasi, mně je to taky jedno. Chci odtud vypadnout, dát si voraz, prostě utéct. Je mi teprve šestapadesát, jsem ještě dost mladý na to, abych mohl začít dělat něco jiného.“ Rozhostilo se dlouhé mlčení, při němž Koffee prstem jezdil po okenní tabulce. „Kristepane, já tomu nemůžu uvěřit, Ctihodnosti,“ vyhrkl po chvíli. „Jak se to mohlo stát?“

„Nedávali jste si pozor. Špatná policejní práce. Když chybí důkazy, je přiznání nejsnadnější způsob, jak případ vyřešit.“

Koffee se otočil a postoupil o několik kroků blíž ke stolu. Oči měl vlhké a ruce se mu třásly. „Nedokážu vám lhát, Ctihodnosti. Jsem na sračky.“

„To chápu. Za daných okolností bych se určitě cítil stejně.“

Koffee si dlouho zíral na špičky boty. „Když to jinak nejde, Eliasi, rezignuju. Počítám, že budou mimořádné volby.“

„Nakonec asi ano, ale mám návrh. Až budete podávat rezignaci, pověřte zastupováním Grimshawa, je to váš nejlepší asistent. Svolejte velkou porotu a obviňte Boyetta. Čím dřív, tím líp. Je to nádherný symbolický čin – my, právní systém, tímto přiznáváme chybu a současně se ji snažíme napravit tím, že obžalováváme skutečného vraha. Tohle přiznání hodně zklidní poměry ve Slone.“

Koffee poděkoval a potřásl soudci rukou.

Během dne zasypalo Keithovu kancelář u Svatého Marka bezpočet telefonních hovorů. Všechny je přijímala Charlotte Jungerová a vysvětlovala, že reverend teď není k zastižení, aby poskytoval žádaná prohlášení. Keith dorazil pozdě odpoledne. Celý den se schovával v nemocnici, navštěvoval nemocné a držel se co nejdál od telefonů a dotěrných novinářů.

Na jeho žádost připravila Charlotte seznam všech volajících a Keith si ho prostudoval v kanceláři, zamčený a s vypnutým telefonem. Reportéři volali ze všech stran, od San Diega po Boston, od Miami po Portland. Z devětatřiceti volajících pocházelo šest z evropských novin a jedenáct z Texasu. Jeden novinář o sobě tvrdil, že volá z Chile, ale Charlotte si tím nebyla vzhledem k jeho přízvuku jistá. Telefonovali také tři členové kongregace Svatého Marka, aby si stěžovali. Nezamlouvala se jim skutečnost, že jejich pastýř je obviňován z porušení zákona – a ještě ke všemu to vypadá, že je sám přiznává. Dva členové zavolali, aby Keithovi vyjádřili obdiv a podporu. Událost se ale zatím ještě nedostala do ranního vydání novin v Topece. K tomu dojde až následujícího rána a Keith předpokládal, že pak jeho milé město zaplaví snímek, který už znal.

Šestiletý Luke měl zápas v kopané při umělém osvětlení, a protože bylo úterý, rodina Schroederových šla na večeři do své oblíbené pizzerie. Chlapci byli v posteli v půl desáté a Keith s Danou zalehli v deset večer. Chvíli se dohadovali, jestli mají nechat telefony vypnuté, ale nakonec se shodli, že nastavení „nerušit“ odstraní a budou doufat, že se nebude nic dít. Jakmile zavolá první novinář, zase telefony vypnou. Telefon začal zvonit dvanáct minut pojedenácté hodině. Keith byl stále ještě vzhůru, a tak sáhl po sluchátku a ohlásil se: „Ano?“

„Pastore, jak se vám vede?“ Byl to Travis Boyette. Keith tuhle málo pravděpodobnou možnost předvídal a připojil k telefonu malý diktafon. Stiskl „nahrávání“, odpověděl „Zdravím vás, Travisi“ a Dana rázem ožila. Vyhrabala se z postele, rozsvítila noční lampičku, sáhla po mobilním telefonu a začala vyťukávat číslo detektiva Langa, muže, s nímž už se dvakrát setkali.

„Jak se vám v poslední době daří?“ zeptal se Keith. Úplně jako dva staří kamarádi. Lang mu radil, aby držel Boyetta na lince, jak to půjde nejdéle.

„Jsem chvíli tu, chvíli jinde, nemůžu zůstat na jednom místě moc dlouho.“ Boyette měl těžký jazyk a mluvil pomalu.

„Pořád jste v Missouri?“

„Houby, z Missouri jsem výpad ještě dřív než vy, pastore. Jsem tak různě.“

„Zapomněl jste si tam hůl, Travisi. Nechal jste ji ležet na posteli. Proč jste to udělal?“

„Protože ji nepotřebuju a nikdy jsem nepotřeboval. Trochu jsem přeháněl, pastore, tak mi to prosím odpusťte. Mám sice nádor, ale žiju s ním už hezky dlouho. Meningeom, ne glioblastom. První stupeň. Malej nezhoubnej kámoš. Čas od času se ozve, ale pochybuju, že by mě zabil. Tu hůl jsem měl jako zbraň, pastore, používal jsem ji jako sebeoobranu. Když člověk bydlí v jednom baráku s bandou lotrů, tak nikdy neví, kdy bude potřebovat zbraň.“ Někde v pozadí zněla country hudba. Boyette nejspíš volal z nějakého ošuntělého baru.

„Ale kulháte přece.“

„No tak, pastore, nechte toho, když člověk používá hůl, musí přece trochu kulhat, nemyslíte?“

„Nevím, Travisi. Ale pár lidí vás teď hledá.“

„To je typický pro celej můj život. Ale nikdy mě nenajdou. Nicole taky nenašli. Už ji pohřbili, pastore?“

„Ne. Bude mít pohřeb ve čtvrtek. Donté zítra.“

„Možná se na Nicolin funus nějak vetřu a kouknu se na něj, co si o tom myslíte, pastore?“

Skvělý nápad. Tam by ho mohli nejen chytit, ale taky pořádně zmlátit. „Myslím, že byste to měl udělat, Travisi. Nebýt vás, tak se ten pohřeb nekonal. Takže se to hodí.“

„Jak se vede tý vaší fešný paničce, pastore? Vsadím se, že vy dva si spolu parádně užíváte. Je moc hezká.“

„Dejte s tím pokoj, Travisi.“ Hlavně ho udržet na lince. „Přemýšlel jste hodně o Dontém Drummovi?“

„Vlastně moc ne. Mohli jsme tušit, že nás lidi tam dole nebudou poslouchat.“

„Poslouchali by nás, Travisi, kdybychom dorazili dřív. Kdybychom včas našli tělo, poprava by se nekonala.“

„Pořád mi to vyčítáte, co?“

„A komu jinému, Travisi? Předpokládám, že vy se pořád pokládáte za oběť, že?“

„Už ani nevím, co jsem. Ale něco vám povím, pastore. Musím si najít ženskou, víte, jak to myslím?“

„Poslouchejte mě, Travisi. Řekněte mi, kde jste, dojedu pro vás a odvezu vás zpátky do Topeky. Můžu vyrazit teď hned. Dopřejeme si další pořádný výlet, jen my dva. Je mi úplně jedno, kde zrovna jste. Tady vás dají pod zámek a pak vás předají do Missouri. Alespoň jednou udělejte něco rozumného, Travisi, a nikomu dalšímu se nic nestane. Vzpamatujte se, člověče.“

„Nemám rád vězení, pastore. Už jsem jich viděl až moc.“

„Ale taky už vás nebaví ubližovat lidem, Travisi. Vím to. Sám jste mi to řekl.“

„Asi ne. Už musím končit, pastore.“

„Kdykoliv mi zavolejte, Travisi. Nebudu se zajímat, odkud voláte. Prostě si s vámi jen chci popovídat.“

Telefon oněměl.

O hodinu později seděl v domě detektiv Lang a poslouchal nahrávku. Hovor se jim podařilo vystopovat až k majiteli ukradeného mobilu z Lincolnu v Nebrasce.

40

Vzpomínková bohoslužba za Dontého Drumma se konala ve svatostánku Afrikánské metodistické církve v Bethelu, kam se obvykle vešlo tak dvě stě padesát lidí. Když se ale skládací židle rozestavěly do každé sebemenší skuliny, sbor se zmáčkl a starší i mladší muži si stoupli dvěma řadami podél stěn, kapacita sálu se zvětšila na tři sta padesát. Když se v úterý pozdě odpoledne rozšířila zpráva, že vyučování stále ještě nebude, uskutečnilo se pár telefonátů a v přípravách došlo ke změně. Bohoslužba se přestěhovala do tělocvičny střední školy, kam se vejdou dva tisíce lidí. Začátek byl stanoven na jednu hodinu odpoledne a po obřadu bude následovat Dontého pohřeb na Greenwoodském hřbitově, kde mladíka uloží vedle jeho otce.

V poledne už byly v tělocvičně nejméně dva tisíce lidí a další trpělivě čekali venku, až budou moci vstoupit. Dontého rakev byla umístěna na jednom konci, pod basketbalovým košem s odrazovou deskou, a byla obklopena mořem překrásných kytic. Na stojanu nad rakví vítal Dontého usměvavý obličej všechny, kdo se s ním přišli rozloučit. Členové rodiny seděli na skládacích židlích v první řadě, a jak zástup postupoval, srdnatě se drželi, zdravili přátele, objímali cizí lidi a ze všech sil se snažili ovládat. Poblíž kytic stál kostelní sbor a tiše zpíval a broukal milé, uklidňující spirituály. Slečna Daphne Dellmoreová, nábožná stará panna, která se kdysi nepříliš úspěšně pokoušela naučit Dontého hrát na klavír, doprovázela sbor na starém pianinu značky Baldwin. Vpravo od rakve se zvedalo nízké pódium s řečnickým pultem a mikrofonem a před ním, na vyrovnaných skládacích židlích, seděli společně Sloneští válečníci, přišli všichni hráči a jejich trenéři a asistenti s nimi. Hrdě si oblékli modré domácí dresy. Sem tam bylo vidět bílý obličej i jinde než jen mezi hráči, ale nebylo jich tu mnoho.

Média byla zahnaná do rohu, a to doslova. Pod přísným dohledem Marvina Drumma se všichni reportéři i s kamerami a fotoaparáty museli stěsnat do malého prostoru na opačném konci sálu, pod druhý basketbalový koš, a tam byli odděleni od ostatních řadou židlí spojených žlutou policejní páskou. Za páskou stáli urostlí černošští mladíci v tmavých oblecích a dohlíželi na novináře, jimž se dostalo varování, že musí být úplně zticha. Jakékoliv narušení klidu by vedlo k okamžitému vykázání z místnosti a na parkovišti pak následně pravděpodobně i ke zlomené noze. Rodina už měla, stejně jako většina města, žurnalistů plné zuby.

Roberta moudře nechala rakev zavřenou. Nechtěla, aby poslední vzpomínka na Dontého byl pohled na bezduché tělo. Pochopila, že se hodně lidí přijde podívat, a tak dala přednost usmívajícímu se Dontému.

Dvacet minut po jedné už byla tělocvična úplně plná. Dveře byly zavřené. Sbor zmlkl a na pódium vystoupil reverend Johnny Canty. „Sešli jsme se tu, abychom oslavovali život,“ začal, „ne abychom truchlili nad smrtí.“ Znělo to dobře a ozvalo se kolem spousta „amen“, ale k oslavné náladě to mělo daleko. Vzduch byl těžký smutkem, nebyl to však smutek vyvěrající ze ztráty. Tohle byl smutek zrozený z hněvu a nespravedlnosti.

První modlitbu nabídl reverend Wilbur Woods, bělošský pastor z První spojené metodistické církve ve Slone. Cedric Drumm se na něj obrátil s pozváním a pastor je bez váhání přijal. Přednesl líbeznou modlitbu, která mluvila o lásce, odpuštění a hlavně spravedlnosti. Utlačovaní by neměli zůstat utlačovanými. Ti, kdo se dopouštějí nespravedlností, musí jednoho dne stanout před tváří spravedlnosti. Reverend Woods měl měkký, ale silný hlas, a jeho slova přítomné uklidnila. Pohled na bělošského kněze, jak stojí na pódiu se zavřenýma očima a zvednutýma rukama a všem dává nahlédnout do své duše, obrousil drsné hrany zjitřených nálad.

Donté se o svém pohřbu nikdy s nikým nebavil. Proto vybírala hudbu, řečníky i program bohoslužby matka, takže výsledek odrážel silnou křesťanskou víru rodiny. Donté tvrdil, že se od víry odvrátil, ale matka mu to nikdy nevěřila.

Sbor zazpíval „Jen přijď ke mně blíž“ a slzy tekly proudem. Pár lidí emoce přemohly, ozval se hlasitý výbuch pláče následovaný vzlykáním a naříkáním. Když se situace zklidnila, následovaly dva vzpomínkové projevy. První přednesl jeden z Dontého spoluhráčů, mladík, který dnes byl v Dallasu lékařem. Druhým řečníkem byl Robbie Flak. Když Robbie vystupoval na pódium, přítomní náhle vstali a ozval se zdrženlivý potlesk. Tohle byla bohoslužba, sem se tleskání a pokřikování nehodilo, ale jsou chvíle, kdy to jinak nejde. Robbie dlouho stál na pódiu, kynul lidem, utíral si slzy, děkoval za uznání, kterého se mu dostalo, a přál si, aby tam nemusel být.

Na člověka, který strávil poslední dny tím, že dštil oheň a síru na celý svět a žaloval každého, kdo se mu dostal do rány, byly Robbieho poznámky nápadně zdrženlivé. Nikdy nechápal, jak to lidé dělají s láskou a odpuštěním. Jeho kroky vedla odplata. Ale vycítil, že alespoň pro tuto chvíli by měl své rváčské pudy zkrotit a snažit se být laskavý. Bylo to těžké. Mluvil o Dontém ve vězení, o jejich nesčetných setkáních, dokázal se dokonce i usmát, když vykládal, jak Donté popisoval jídlo, které jim v celách smrti dávali. Přečetl kousky ze dvou Dontého dopisů a opět v nich objevil humor. Skončil popisem posledních okamžiků, jež s Dontém strávil. „Dontého poslední přání bylo,“ řekl, „aby jednoho dne, až pravda vyjde najevo, až totožnost Nicolina vraha bude známá, aby jednoho dne, až bude zproštěn viny a jeho jméno navěky očištěno, aby se jeho příbuzní a přátelé sešli na hřbitově u jeho hrobu, uspořádali tam pořádnou oslavu a celému světu řekli, že Donté Drumm je nevinný člověk. Donté, už tu oslavu připravujeme!“

Cedrikův čtrnáctiletý syn Emmitt přečetl dopis od rodiny, dlouhé srdcervoucí rozloučení, a zvládl to s důstojností, která brala dech. Pak zazněly další žalmy a reverend Canty se hodinu modlil.

Keith a Dana sledovali obřad v živém přenosu na kabelové televizi v domě Daniny matky v kansaském Lawrence, městě Danina mládí. Danin otec již nežil a matka dřív přednášela účetnictví na Kansaské univerzitě, teď již byla v důchodu. Když Keith a Dana odvezli chlapce do školy, rozhodli se, že se sbalí a udělají si na celý den výlet ven z města. Kolem kostela se trousili novináři. Telefony v jednom kuse zvonily. Ráno byla fotografie Keitha, Robbieho, Marty a Aarona na titulní straně topeckých novin a Keith už měl dost vší té pozornosti a věčného vyptávání. Boyette se navíc někde opájel sněním o jeho manželce a Keith ji chtěl mít nablízku.

Billie, Keithova tchyně, se nabídla, že nachystá oběd, a její nabídka byla okamžitě přijata. Jak sledovali pohřeb, Billie v jednom kuse opakovala: „Nemůžu uvěřit, žes tam opravdu byl, Keithe.“

„Já taky ne. Já taky ne,“ odpovídal. Bylo to tak daleko a tak dávno, a přece mohl Keith zavřít oči a ucítil dezinfekci používanou na čištění cely, ve které Donté čekal, a slyšel zajíknutí, jež se ozvala, když se roztáhly závěsy a rodina ho uviděla připoutaného na lůžku a s hadičkami již zavedenými do žil.

Při sledování smutečního obřadu zvlhly Keithovi oči, když uviděl, jak shromáždění vřele přivítalo Robbieho, a rozplakal se, když Dontého synovec četl dopis na rozloučenou. Poprvé od chvíle, kdy opustil Texas, pocítil Keith naléhavou touhu se tam vrátit.

Donté byl uložen k poslednímu odpočinku na Greenwoodském hřbitově, kde byla pohřbívána většina černošských obyvatel Slone. Odpoledne se obloha zatáhla a ochladilo se. Pohřební zřízenci s námahou nesli rakev posledních dvacet metrů, před nimi kráčeli krok za krokem bubeníci a jejich vyrovnaný, dokonalý rytmus zněl vlhkým vzduchem. Za rakví šli členové rodiny a stáli u ní, dokud zřízenci nepoložili máry u hrobu, a pak se posadili do židlí pokrytých sametovými přehozy a postavených jen kousíček od čerstvé hlíny. Truchlící se pevně semkli kolem purpurového pohřebního stanu. Reverend Canty pronesl pár slov, přečetl úryvek z Písma a pak se naposledy rozloučil s jejich zesnulým bratrem. Načež Dontého spustili do země vedle jeho otce.

Během hodiny se shromáždění začalo rozcházet. Roberta s rodinou ještě zůstávala na místě, pod stanem, dívali se na rakev uloženou v zemi a sledovali, jak na její víko dopadá hlína. Robbie tam byl s nimi, jediný, kdo nebyl členem rodiny a mohl zůstat.

Ve středu v sedm hodin večer se na svém výkonném zasedání sešla Sloneská městská rada, aby probrala budoucnost detektiva Drewa Kerbera, jenž byl o konání schůze zpraven, ale pozvání neobdržel. Dveře byly zamčené; jednání bylo přítomno šest radních, starosta, městský státní návladní a jeden úředník. Jediný radní černošského původu, pan Vamer, začal tím, že požadoval, aby byl Kerber okamžitě propuštěn a aby město jednomyslně přijalo rezoluci, v níž samo sebe odsoudí za postup v případě Dontého Drumma. Záhy bylo zřejmé, že jednomyslné nebude nic. S jistými obtíženi se rada rozhodla odložit, alespoň na krátký čas, přijímání jakýchkoliv rezolucí. Budou tyhle delikátní záležitosti řešit hezky jednu po druhé.

Městský státní návladní varoval před okamžitým Kerberovým propuštěním. Jak všichni věděli, pan Flak podal na město mamutí žalobu a Kerberovo propuštění by se rovnalo převzetí odpovědnosti.

„Můžeme mu navrhnout předčasný odchod do důchodu?“

„Je tady teprve šestnáct let. Ještě na to nemá nárok.“

„Ale v policejních složkách ho držet nemůžeme.“

„Mohli bychom ho na rok nebo na dva přesunout do ostrahy parků a rekreačních zařízení?“

„Tím jako bychom ignorovali, čeho se dopustil v Drummově případu.“

„A to je strašné. Je potřeba ho vyhodit.“

„Z toho mi plyne, že my, město, máme v úmyslu zpochybnit tvrzení žaloby jako neopodstatněné. To se vážně domníváme, že neneseme žádnou odpovědnost?“

„Je to výchozí pozice právníků naší pojišťovny.“

„Tak je vyhodme a pojdme si najít právníky, kteří mají trochu rozum.“

„Nám může prospět, jedině když připustíme, že náš postoj byl špatný, a ten případ urovnáme. Čím dřív, tím líp.“

„Jak si můžete být tak jist, že jsme postupovali špatně?“

„Čtete noviny? Máte doma televizi?“

„Podle mne to tak jasné není.“

„To je tím, že si nevidíte na špičku nosu.“

„To odmítám.“

„Odmítejte si, co chcete. Pokud si myslíte, že bychom měli obhajovat město proti Drummově rodině, tak jste nekompetentní a měl byste rezignovat.“

„Možná rezignuju tak jako tak.“

„Sláva. A Drewa Kerbera vemte s sebou.“

„Kerber má dlouhou opovrženíhodnou minulost. Nikdy se na to místo neměl dostat anebo měl vyletět už před spoustou let. Město udělalo chybu, když ho pořád ještě drží ve funkci, a já jsem si jist, že u soudu to vyjde najevo.“

„To jisté“

„U soudu? Copak někdo z přítomných chce, aby se ten případ dostal před soud? Jestli ano, tak by si měl nechat udělat test IQ.“

Asi na hodinu se debata vymkla kontrole. Chvílemi to vypadalo, že mluví všech šest radních najednou. Ozývaly se výhrůžky i nadávky, padla spousta urážek a zaznělo nepřeberně vytáček a shoda byla v nedohlednu, i když všichni měli pocit, že město by mělo podniknout, co se dá, jen aby se případ nedostal před soud.

Nakonec i hlasovali – tři byli pro vyhození Kerbera, tři pro to, aby se počkalo, že se uvidí. Starosta měl v takovém případě rozhodující hlas a ten souhlasil s tím, že se mají detektiva zbavit. Na nekonečném výslechu, který vedl k osudovému přiznání, se podíleli ještě detektivové Jim Morrissey a Nick Needham, ale oba už v Slone nepůsobili, přešli na policejní oddělení ve větších městech. Ředitel Joe Radford dělal před devíti roky asistenta tehdejšímu veliteli a jako takový neměl s vyšetřováním případu Yarberová téměř nic společného. Padl návrh, že by měl být také vyhozen, ale návrh neprošel pro nedostatek času.

Pak pan Vamer přišel s problémem slzného plynu použitého minulý čtvrtek večer v Civitas Park a žádal, aby město užití plynu odsoudilo. Po další hodině vzrušené debaty se rozhodli, že tento bod odloží na pozdější dobu.

Ve středu večer byly ulice prázdné a klidné. Po týdnu srocování, protestování, oslavování a v některých případech i porušování zákonů byli demonstranti, protestující, guerilly, bojovníci – či jak se všemožně nazývali – už notně unavení. Mohli vypálit celé město a narušovat zdejší život třeba celý rok, ale Donté bude dál pokojně odpočívat na Greenwoodském hřbitově. Pár lidí se sešlo ve Washingtonově parku, aby si vypili pivo a poslechli trochu muziky, ale ani oni už neměli chuť házet kameny a nadávat policistům.

O půlnoci přišel rozkaz a členové Národní gardy se rychle a tiše stáhli ze Slone.

41

Předvolání od biskupa přišlo e-mailem ve čtvrtek brzo ráno a bylo následně potvrzeno krátkým telefonickým rozhovorem, během něhož nezaznělo nic podstatného.

V devět ráno už byli Keith a Dana zase na cestě a tentokrát mířili po dálnici 35 na jihovýchod do Wichity. Keith za volantem vzpomínal na to, že stejnou cestou jel před pouhým týdnem, stejným autem, hrála stejná rozhlasová stanice, jen spolucestující byl hodně odlišný. Nakonec se mu podařilo Danu přesvědčit, že Boyette je dostatečně vyšinutý, aby ji začal pronásledovat. Ten chlap už byl bezpočtukrát zatčen, takže to není nejschopnější zločinec na lovu. Dokud ho ale nechytnou, Keith nespustí manželku z očí.

Keith úřady i kostel zcela opomíjel. Danina dobročinná práce a nabitý denní program musely také stranou. V tuhle chvíli záleželo jedině na rodině. Kdyby měli tu možnost a dost peněz, Keith a Dana by naložili kluky do auta a vydali se na dlouhou výpravu. Dana si dělala o muže starosti. Stal se svědkem mimořádně znepokojující události, tragédie, která ho bude strašit celý život, a přestože nebyl vůbec schopen ji zarazit nebo do ní nějak zasáhnout, přece na něj těžce dolehla. Několikrát se jí svěřil, jak si po popravě připadal špinavý, jak toužil někam jít a osprchovat se tam, očistit se od potu, prachu, únavy a spoluviny. Nespal, nejedl, ze všech sil se snažil žertovat a hrát si s chlapci jako jindy, ale bylo to vynucené. Keith byl duchem nepřítomen, a jak dny ubíhaly, Daně začínalo docházet, že se z toho silou vlastní vůle nedostane. Zdálo se, že na kostel úplně zapomněl. Neděle se blížila, ale on se ani slovem nezmínil o kázání a čemkoliv, co by s tím souviselo. Na stole měl hromadu papírků s telefonickými vzkazy, které čekaly na vyřízení. Vymluvil se na migrénu a svého asistenta vmanévroval do toho, aby předsedal středeční večeři. Nikdy předtím neměl migrénu, nikdy nepředstíral nemoc a v žádné situaci za sebe nikdy nenechal nikoho zaskakovat. Teď, pokud si zrovna nečetl o Drummově případu nebo nehledal na internetu něco o trestu smrti, sledoval kabelovou televizi, zpravidla nějaký pořad na podobné téma. Něco se chystalo.

Biskup se jmenoval Simon Priester a byl to mohutný kulatý starší pán, který měl místo manželky církev a neměl absolutně nic jiného na práci než řídit každičký krok těch, kdo mu byli podřízeni. Přestože teprve před nedávnem oslavil padesátku, vypadal podstatně starší a také se tak choval. Kromě bílých pruhů nad ušima neměl žádné vlasy a zdobil ho olbřímí pupek, který se mu rozšafně houpal před boky. Nikdy neměl ženu, která by mu vyčítala nadváhu, dohlédla, aby měl obě ponožky stejné nebo udělala něco se skvrnami na košili. Mluvil tiše a pomalu, ruce měl obvykle sepjaté před tělem a působil dojmem, že u každého slova čeká, až na něj sestoupí shůry. Za zády mu říkali Mnich, zpravidla docela laskavě, ale někdy taky ne. Mnich trval na tom, že dvakrát ročně, druhou neděli v březnu a třetí neděli v září, osobně povede bohoslužbu u Svatého Marka v Topece. Svým vystoupením každého spolehlivě odradil. Těch pár věřících, kteří si ho přišli poslechnout, patřilo mezi nejvěmější ovečky, ale i ty museli k návštěvě obřadu Keith, Dana a ostatní pracovníci přemlouvat. Mnich si pak kvůli malé účasti dělal velké starosti o stav komunity Svatého Marka. Jen kdyby tušil, čím to je, myslel si Keith, který si nedokázal představit, že by se v jiných kostelích na Mnichově turné mohlo sejít víc lidí.

Přestože původní e-mail začínal slovy „Drahý Keithe, jsem hluboce znepokojen…“, setkání nebylo nijak naléhavé. Simon navrhl, že by spolu mohli poobědvat, což byla jeho nejoblíbenější kratochvíle, a to třeba někdy příští týden, Keith však neměl téměř nic na práci. Popravdě řečeno, urychlený výlet do Wichity mu dal důvod odjet z města a strávit den s Danou.

„Určitě jste to už viděl,“ začal Simon, sotva se pohodlně usadili kolem malého stolku s kávou a sladkými rohlíčky s polevou. Byla to kopie úvodníku z ranního vydání topeckých novin, něco, co Keith stačil třikrát přečíst ještě před rozedněním.

„Jistě,“ přitakal Keith. S Mnichem bylo vždycky jistější mluvit co nejméně. Biskup měl totiž úžasnou schopnost pochytat volná slova, spojit je dohromady a utáhnout je člověku kolem krku.

Mnich si nejprve dopřál sousto rohlíčku, nesnědl ho ale celé, jelikož notný kousek mu zůstal přilepený na dolním rtu, sepjal ruce a prohlásil: „Abyste mi nerozuměl špatně, Keithe, jsme na vás docela hrdí. Ta odvaha. Zapomněl jste na opatrnost a vyrazil přímo do válečné zóny, abyste zachránil lidský život. Skutečně úchvatné.“

„Děkuji, Simone, ale já si nijak zvlášť odvážný nepřipadal. Jen jsem reagoval na situaci.“

„Jistě, jistě. Ale vyděšený jste byl. Jaké to bylo, Keithe? To násilí, cela smrti, blízkost Boyetta? To muselo být příšerné.“

Jestli se Keithovi do něčeho nechtělo, tak to bylo vyprávění o celém dobrodružství, jenže Mnich se tvářil nesmírně dychtivě. „Ale jděte, Simone, vždyť jste to všechno četl v novinách,“ pokoušel se protestovat. „Víte, co se dělo.“

„Udělejte mi tu radost, Keithe. Jak to skutečně bylo?“

A tak Keith nudil sám sebe k smrti tím, že se snažil dělat radost Mnichovi, který k vyprávění každých patnáct vteřin dodával užaslé „neuvěřitelné“ nebo kdákavé „pane jo, pane jo“. Když jednou potřásl hlavou, kousek rohlíku se odpoutal od rtu a spadl do kávy, ale biskup to vůbec nezaznamenal. Pro vylepšení uměleckého dojmu zvolil Keith jako závěrečnou kapitolu mrazivý telefonický hovor s Boyettem.

„Pane jo, pane jo.“

Ják bylo pro Mnicha příznačné, začali tím nejméně příjemným – úvodníkem – a pak se přenesli k věcem zábavným – Keithově odvážné výpravě na jih –, aby se zničehonic vrátili ke skutečnému důvodu setkání. První dva odstavce úvodníku probíraly Keithovu odvahu, ale to byla jen rozcvička. Zbytek článku ho káral, že vědomě porušil zákon, i když autor úvodníku, stejně jako právníci, měl potíže s tím, aby jasně určil, který zákon vlastně Keith porušil.

„Předpokládám, že máte prvotřídní právní poradce,“ poznamenal Mnich a očividně se přímo třásl na to, aby mohl sám poskytnout nezbytnou radu, kdyby se jen Keith uráčil ho o to požádat.

„Mám dobrého právníka,“ přikývl Keith.

„A?“

„Ale jděte, Simone. Je vám přece jasné, že se jedná o záležitost důvěrné povahy.“

Mnichova přetížená páteř dokázala ztuhnout. Ač pokárán, ryl dál. „Samozřejmě. Nechtěl jsem do toho šťourat, ale tomuhle musíme věnovat pozornost, Keithe. Naznačuje se tu, že by z toho mohlo být i vyšetřování, že byste se takříkajíc mohl smažit ve vlastní šťávě a tak podobně. To už není soukromá záležitost.“

„Něco jsem skutečně provedl, Simone. Udělal jsem to, je to jasné jak facka. Právník si myslí, že možná jednoho dne budu muset přiznat, že jsem se provinil nějakým obecným mařením uplatňování zákona. Bez vězení. Nízká pokuta. Záznam v rejstříku bude později vymazán. Tak.“

Mnich jedním divokým kousnutím docpal do úst zbytek rohlíčku a chvilku ho žvýkal. Pak ho spláchl douškem kávy. Utřel si ústa papírovým kapesníčkem, a když bylo všechno řádně uklizené, pravil: „Předpokládejme, že se k něčemu přiznáte, Keithe. Co v takovém případě čekáte od církve?“

„Nic.“

„Nic?“

„Měl jsem na výběr dvě možnosti, Simone. Hrát na jistotu, zůstat v Kansasu a doufat, že to dobře dopadne. Nebo udělat to, co jsem udělal. Zkuste si na chvíli představit, Simone, že bych se rozhodl jinak – že bych znal pravdu, věděl, kdo to děvče zabil, a byl příliš ustrašený na to, abych něco podnikl. Popraví nevinného člověka, najdou tělo a já budu zbytek života chodit po světě s vědomím, že jsem se ani nepokusil zasáhnout. Co byste udělal vy, Simone?“

„Máte můj obdiv, Keithe, opravdu,“ odpověděl Mnich tiše, dokonale tou otázkou zaskočen. „Nám ale dělá starosti vyhlídka na soudní stíhání, na to, že jeden z našich duchovních bude obviněn ze zločinu, a to veřejně.“

Mnich mluvil v první osobě množného čísla, kdykoliv dospěl k zásadnímu sdělení, jako by všichni významní vůdci křesťanského světa byli vždy soustředěni právě na tu naléhavou záležitost, kterou měl on zrovna na programu dne.

„A když přiznám vinu?“ zeptal se Keith.

„Tomu by bylo dobré se pokud možno vyhnout.“

„A když k tomu budu donucen?“

Mnich se zatahal za ochablý lalůček levého ucha a pak znovu spojil ruce, jako by se chystal k modlitbě. „Pravidla našeho synodu pro takový případ ukládají zahájení disciplinárního řízení. Jakýkoliv rozsudek podle trestního práva to vyžaduje, Keithe, to jistě chápete. Nemůžeme nechat naše duchovní, aby předstupovali před soud se svými právníky, stanuli před soudcem, přiznali vinu, nechali se odsoudit, a to všechno za hojné přítomnosti médií motajících se všude okolo. Zvlášť ne v případě, jako je tento. Myslete na církev, Keithe.“

„Jaký můžu očekávat trest?“

„To je všechno předčasné, Keithe. Tím se budeme zabývat později. Chtěl jsem si o tom jen napoprvé trochu popovídat, to je všechno.“

„Chci vědět, na čem jsem, Simone. Takže stojím před velmi pravděpodobnou možností, že budu potrestán, ať už půjde o sesazení, výzvu k odchodu, možná o zbavení funkce, a to za něco, co je v zásadě obdivuhodné a na co je církev velmi hrdá. Je to tak?“

„Je to tak, Keithe, ale nedělejte ukvapené závěry. Kdyby se vám podařilo vyhnout se žalobě, problém by byl zažehnán.“

„A žili šťastně až do smrti.“

„Něco na ten způsob. Hlavně nás nevynechávejte ze hry. Jsme radši, když víme, co je nového, od vás a ne z novin.“

Keith přikývl, ale myšlenkami už byl někde jinde.

Vyučování na střední škole obnovili bez jakýchkoliv problémů ve čtvrtek. Když studenti dorazili, vítali je hráči fotbalového mužstva, opět oblečení do domácích dresů. Trenéři a roztleskávačky tam byli také, stáli u hlavního vchodu, usmívali se, podávali všem ruce a snažili se navodit atmosféru smíření. Uvnitř v hale si se studenty a učiteli povídali Roberta, Cedric, Marvin a Andrea.

Nicole Yarberovou pochovali na soukromém hřbitově ve čtvrtek odpoledne ve čtyři hodiny, téměř přesně týden po popravě Dontého Drumma. Žádný obřad ani vzpomínková bohoslužba se nekonaly; Reeva na to prostě neměla sílu. Dvě blízké přítelkyně jí poradily, že na velký, okázalý obřad jí nikdo nepřijde, pokud tam nepustí novináře. První baptistická církev navíc v tuhle chvíli nemá svatostánek a představa, že by si ho půjčovali od konkurenční církve, nebyla lákavá.

Silná přítomnost policejních složek držela reportéry v odstupu. Poprvé za devět let utíkala Reeva před pozorností veřejnosti. Pozvali s Wallisem téměř stovku rodinných příslušníků a přátel a prakticky všichni se dostavili. Vyskytlo se jen pár nápadných absencí. Nicolina otce nepozvali, jelikož se neobtěžoval jít se podívat na popravu, i když – jak si Reeva musela v skrytu duše přiznat – ona sama by byla raději, kdyby tam taky nešla. Všechno v Reevině světě začalo být najednou až příliš zamotané, ale nepozvat Cliffa Yarbera se jí v tu chvíli zdálo přiměřené. Později toho bude litovat. Zato jí nikdy nepřijde líto, že nepozvala Drewa Kerbera a Paula Koffeeho, dvojici mužů, které teď od srdce nenáviděla. Oklamali ji, zradili a ranili ji tak hluboce, že už se z toho nikdy nevzpamatuje.

Jako strůjci nespravedlivého rozsudku měli Kerber a Koffee seznam obětí, který neustále narůstal. Teď na něm přibyla Reeva a její rodina. Bratr Ronnie, který už měl plné zuby jak Reevy, tak médií, vedl obřad s tichou důstojností, jež se pro tuto příležitost hodila. Měl projev a přečetl kousek z bible a přitom zaznamenával rozpačité a ohromené obličeje přítomných. Všichni byli běloši a všichni byli ještě před nedávnem přesvědčeni, že ostatky ležící před nimi v bronzové rakvi smetl už před lety proud Červené řeky. Pokud někdo z nich kdy pocítil sebemenší soucit s Dontém Drummem a jeho rodinou, pečlivě to před svým pastýřem tajil. Hýčkali v sobě myšlenku na odplatu a popravu stejně jako on. Bratr Ronnie se snažil smířit se s Bohem a dojít odpuštění. Uvažoval, kolik přítomných se snaží o totéž. Ale nechtěl se nikoho dotknout, hlavně ne Reevy, a tak se jeho řeč věnovala světlejším stránkám věci. Nikdy Nicole nepoznal, ale podařilo se mu rekonstruovat její život z příhod, které znal od jejích kamarádů. Ujistil všechny přítomné, že Nicole je celá ta léta s jejich Otcem na nebesích. V nebi, kde není zármutek, a tak tam nemusela brát ohledy na utrpení všech milovaných, které nechala za sebou.

Žalm, sólový zpěv, další úryvek z Písma a za necelou hodinu obřad skončil. Nicole Yarberová se konečně dočkala řádného pohřbu.

Paul Koffee počkal do setmění a pak vklouzl do své kanceláře. Napsal strohou rezignaci a poslal ji e-mailem soudci Henrymu a v kopii soudnímu úředníkovi. Pak naťukal o něco obsáhlejší vysvětlení pro své podřízené a rozeslal je e-mailem, aniž se obtěžoval opravit překlepy. Ve spěchu nacpal do krabice obsah prostřední zásuvky psacího stolu a posbíral všechno cenné, co mohl unést.

O hodinu později z kanceláře vyšel naposledy.

Auto už měl naložené a tak vyrazil na západ, na dlouhou cestu, na jejímž konci mohla být docela dobře Aljaška. Neměl stanovenou žádnou trasu, neměl ve skutečnosti vůbec žádný plán, ale netoužil se v blízké budoucnosti vrátit do Slone. V ideálním případě by se sem nejraději nevrátil nikdy, ale s Flakem mocně rozfoukávajícím oheň za zády věděl, že to nebude možné. Přivlečou ho zpátky kvůli nejnehoráznějšímu zneužití pravomoci – toť jeho zdrcující břímě, které ponese spoustu dní a ze kterého kouká také schůzka s disciplinární komisí advokátní komory a možná i trpké soužení s federálními vyšetřovateli. Nečeká ho hezká budoucnost. Byl si vcelku jist, že před sebou nemá vyhlídku na pobyt za mřížemi, ale také věděl, že nemůže přežít finančně ani profesionálně.

Paul Koffee byl vyřízený a věděl to.

42

Všechny obchody v nákupním středisku zavíraly v devět večer a ve čtvrt na deset Lilly Reedová vypnula pokladny, stiskla tlačítko zámku s časovačem, spustila alarm a zamkla oboje dveře dámského butiku, kde pracovala jako prodavačka. Z nákupního střediska vyšla vchodem pro personál a rychlým krokem došla ke svému volkswagenu, který měla zaparkovaný na místě vyhrazeném pro zaměstnance. Měla naspěch, jelikož její chlapec na ni čekal ve sportovním baru ani ne kilometr vzdáleném. Když otevírala dveře auta, vycítila, že se za ní něco pohnulo a uslyšela kroky. Pak cizí mužský hlas řekl: „Ahoj, Lilly.“ Ve zlomku vteřiny Lilly věděla, že je v průšvihu. Otočila se, zahlédla černou pistoli, uviděla obličej, který do nejdelší smrti nezapomene, a pokusila se zaječet. S ohromující rychlostí ji plácl dlaní přes ústa, vyštěkl „Nastup si do auta“ a strčil ji dovnitř. Zabouchl dveře u řidiče, praštil ji do obličeje a pak jí vrazil hlaveň pistole do levého ucha. „Buď zticha,“ zasyčel. „A skloň hlavu.“ Byla tak vyděšená, že se skoro nedokázala hýbat, ale poslechla ho. Nastartoval motor.

Enrico Munez už asi půl hodiny podřimoval a čekal, až jeho ženě skončí směna v rodinné restauraci umístěné v obchodním středisku. Parkoval v mezeře mezi dvěma auty v řadě prázdných vozidel. Když zahlédl přepadení, zrovna napůl spal sesutý v sedadle. Ten chlap jako by se vynořil odnikud a přesně věděl, co dělá. Vytáhl zbraň, ale nemával s ní. Tu dívku zaskočil tak, že se leknutím nezmohla na odpor. Sotva se auto rozjelo dopředu s útočníkem za volantem, Enrico reagoval instinktivně. Nastartoval motor své dodávky, zařadil zpátečku, vycouval a pak vyrazil dopředu. Dohnal je ve chvíli, kdy na konci řady zahýbali z parkoviště, a vědom si závažnosti situace, neváhal do nich nabourat.

Dokázal minout dveře spolujezdce, za nimiž seděla dívka, a trefil se do pravé přední pneumatiky. Hned po nárazu začal Enrico uvažovat o pistoli, ale uvědomil si, že ji nechal doma. Sáhl pod sedadlo, nahmatal uříznutou baseballovou pálku, kterou tam měl uloženou pro všechny případy, skočil přes kapotu nabouraného vozu, a zrovna když se ten pacholek hrabal ven z auta, praštil ho Enrico přes lesklou holou lebku. Později vyprávěl kamarádům, že to bylo jako bouchnout si do melounu.

Muž upadl na asfalt a Enrico ho pro jistotu praštil ještě jednou. Pistole byla jen hračka, ale vypadala jako opravdová. Lilly propadla hysterii. Celé to netrvalo ani minutu, ale dívka už měla zaděláno na pořádnou noční můru. Vypotácela se z auta a dala se na útěk. Rozruch přilákal další lidi. Během několika minut přijela ochranka obchodního centra, pak policie a záchranka. Enrico pustil svého zajatce, který stále ještě ležel na zemi, a začal vysvětlovat, co se stalo.

Útočník u sebe neměl peněženku ani žádný průkaz totožnosti a v kapsách neměl nic než dvě stě třicet dolarů v hotovosti. Odmítl říct, jak se jmenuje. Rentgen v nemocnici odhalil tenounkou prasklinu lebky, za niž vděčil Enrikovi, a mozkový nádor velikosti vejce. Ošetřili ho a uložili do hlídaného pokoje. Vyšetřovatelé mu vzali otisky prstů a detektivové se ho pokusili vyslechnout. Byl raněný a pod sedativy a nic jim neřekl. Několik policistů a detektivů prošlo pokojem a jednomu z nich to konečně sepnulo. „Já bych řek, že je to ten Boyette,“ zašeptal a rázem si to mysleli i všichni ostatní. Ale muž to popřel. Dvě hodiny nato se prokázala shoda otisků prstů a totožnost muže byla potvrzena.

O deset hodin dřív se nad pouští poblíž města Fallúdža ve středním Iráku srazily dva vrtulníky Black Hawk a při srážce zahynulo devatenáct členů texaské jednotky Národní gardy. Přesně takovou tragédii guvernér Newton potřeboval. Barry a Wayne se ve shodě hraničící téměř s euforií rozhodli, že guvernér by rozhodně měl vyrazit do Iráku a předvést, že je ve válce s terorismem vůdcem na svém místě. Výlet ho navíc postrčí na větší scénu a nabídne skvělé záběry k dalšímu využití. Ze všeho nejdůležitější ovšem bylo, že ho to vykope z Texasu.

Zaměstnanci horečně pracovali na tom, aby mu přeorganizovali program, sehnali povolení od armády, ujistili se, že tisk bude o všem řádně uvědomen, a zařídili všechny drobnosti nutné k odjezdu. V pátek brzo ráno se guvernér, Wayne a Barry sešli na krátkou poradu.

„Včera chytli Boyetta,“ oznámil Wayne s pohledem upřeným na počítač. „Před nákupním střediskem kdesi v Kansasu skočil na nějakou holku. Sexuální násilí se nekonalo. Je ve vazbě.“

„On byl v Kansasu?“ zeptal se guvernér.

„Jo. Chytrej kluk.“

Guvernér nevěřícně zavrtěl hlavou. „Padesát států,“ prohlásil, „a on zůstane v Kansasu. Trouba. Jak to vypadá ve Slone?“

„Garda se stáhla,“ hlásil Barry. „Státní návladní včera večer rezignoval. Všechny mrtvoly jsou pohřbený. V ulicích je klid, požáry žádný. Včera obnovili vyučování, nic se nepřihodilo a dnes večer bude fotbalový tým hrát řádně podle rozpisu s Lufkinem. Do toho, Válečníci.“

Guvernér sáhl po hlášení. Barry se vztekal na svůj přenosný počítač. Všichni tři byli utahaní k smrti, vyčerpaní, podráždění a měli trochu kocovinu. Lili do sebe kávu, okusovali si nehty a v životě by je nenapadlo, že budou takhle nadšení z cesty do Iráku.

„Za dvanáct dní tu máme popravu, pánové,“ ozval se guvernér. „Jak se zachováme?“

„Už jsem to zařídil,“ odpověděl pyšně Wayne. „Dal jsem si pár panáků s vrchním zapisovatelem odvolacího soudu. Evidentně budou chtít příští proceduru na chvíli odložit. Řek jsem mu, že my taky nebudeme tlačit na pilu. Advokát Driftyho Tuckera dostal nenápadnou hlášku, že by měl něco podat, cokoliv, prostě si vycucat z prstu důvod pro žádost o odklad a řádně ji podat, nejlépe před pátou odpoledne. Soud projeví nevšední zájem o případ pana Tuckera, potvrdí bez jakéhokoliv komentáře rozhodnutí, ale konání popravy odsune na nějakou blíže neurčenou dobu v budoucnosti. Tuckerův případ prostě pohřbí. Ten pacholek si nejspíš jednoho dne přečte naše nekrology.“

„To se mi líbí,“ přikývl guvernér a usmál se. „A kdy je na řadě další?“

„Až v červenci, takže za osm měsíců.“

„Za osm měsíců. Paráda.“

„Jo. Máme kliku.“

Guvernér se podíval na Barryho a zeptal se: „Co se dělo dneska ráno?“

„Tady, nebo na celostátní úrovni?“ chtěl vědět Barry.

„Obojí.“

„Tady jsou pochopitelně trhák ty Black Hawky v Iráku, ale Drumm se pořád drží na titulní straně. Včera pohřbili tu holku, je to na první straně asi tuctu listů. Vyšly další úvodníky, všichni chtějí zastavení poprav. Zastánci trestu smrti se snad pomátli. Čekají, že se jim tuhle neděli sejde na demonstraci pětadvacet tisíc lidí.“

„Kde?“

„Před parlamentem, na druhý straně ulice. To bude zvěřinec.“

„A my budeme v naší milé Fallúdži,“ liboval si guvernér.

„Už se nemůžu dočkat,“ přidal se Wayne.

„Na celonárodní úrovni je to v podstatě totéž,“ pokračoval Barry. „Levice chřestí řetězy a napravo se nic moc neděje. Guvernéři Ohia a Pennsylvánie otevřeně hovoří o moratoriu na popravy, dokud se trest smrti pořádně neprozkoumá.“

„To bude jen dobře,“ zamumlal Newton.

„Odpůrci trestu smrti dělají pěkný povyk, ale už to začíná být na jedno brdo. Je to tak strašně přehnaný, že už to jejich ječení začíná být jednotvárný.“

„Co výzkumy veřejného mínění?“

Barry vstal a protáhl si nohy. „Dneska ráno jsem mluvil s Wilsonem. Ztratili jsme deset bodů, ale pořád ještě je na naší straně jednašedesát procent registrovaných voličů v Texasu. Vypadá to, že jsem vyhrál sázku, pánové. Koukejte platit. Překvapivý čísla se ukázaly u moratoria. Jednašedesát procent chce trest smrti, ale téměř padesát procent by uvítalo nějakou přestávku.“

„To zase klesne,“ prohlásil Wayne autoritativně. „Jen co přejde první šok. Počkejte, až dojde na další vloupání do domu, při kterém někdo vyvraždí nevinnou rodinu, a lidi na Drumma zapomenou. Zapomenou na celý moratorium a vzpomenou si, proč se jim trest smrti tak líbil.“

Guvernér vstal a došel ke svému oblíbenému oknu. Na ulici pod ním stáli demonstranti, třímali transparenty a pochodovali po chodníku tam a zpátky. Vypadalo to, že jsou všude. Před sídlem guvernéra, na všech trávnících kolem budovy parlamentu a před vchodem do budovy odvolacího soudu, kde vztyčili nápis, který hlásal „ZAVÍRÁME V PĚT. JDĚTE K ČERTU“. Byl tu kdekdo od stárnoucích hippies po Studenty proti trestu smrti, shromáždění šlo napříč etnickými i sociálními skupinami. Guvernér je nesnášel: tohle nebyli jeho lidi.

„Pánové, učinil jsem rozhodnutí,“ ohlásil Newton. „Nejsem nakloněn moratoriu a nesvolám zvláštní zasedání legislativní rady, aby se tím zabývala. To by vedlo jen k dalším okázalým vystoupením. Tyátru jsme si užili už tak dost. Nepotřebujeme, aby nám tu legislativní proces předváděl další cirkus.“

„Bude nutné informovat média,“ prohlásil Barry.

„Připravíme prohlášení pro tisk. Vypustíme ho, jakmile odletíme do Iráku.“

V pátek odpoledne dorazil Keith na krátkou poradu do kanceláře Elma Lairda. Dana se musela postarat o kluky, a tak nemohla jít s ním, ostatně se jí do toho ani moc nechtělo. Když už byl Boyette ve vazbě, Keith byl ochoten přestat ji hlídat a ona si potřebovala od manžela pár hodin odpočinout.

Boyettův poslední prohřešek a jeho následné uvěznění si vyžádaly mohutnou pozornost médií a padlo i pár zmínek o Keithovi. Zprávy citovaly Lillyina otce, který prohlásil: „Trochu za to může taky ten luteránskej kněz z Topeky.“ Tento aspekt události se dostal do popředí. S přihlédnutím k Boyettovu trestnímu rejstříku byla rodina Lilly Reedové ráda, že napadení tahle dopadlo, ale i tak je pobouřilo, že takový násilnický recidivista mohl jejich dceru ohrozit. První zprávy budily zkreslený dojem, že Keith dostal Boyetta z vězení a utekl s ním do Texasu.

Elmo vysvětlil, že mluvil se státním návladním a že sice v současné době neexistuje žádný bezprostřední plán na obžalování Keitha, ale že situace se neustále vyvíjí. Žádné rozhodnutí doposud nepadlo. Státnímu návladnímu volalo pár novinářů a trochu ho to vyvedlo z míry.

„Co navrhujete?“ zeptal se Keith.

„Držet se původního plánu, Keithe. Budu si dál povídat se státním návladním, a kdyby se rozhoupal k akci, vyhotovíme dohodu o přiznání, s pokutou, ale bez vězení.“

„Jestliže přiznám vinu, budu v církvi s největší pravděpodobností čelit nějakému disciplinárnímu řízení.“

„Něco vážného?“

„To v tuhle chvíli není jasné.“

Dohodli se, že se za pár dní zase sejdou. Keith odjel do kostela svátého Marka a zamkl se v kanceláři. Neměl ani tušení, o čem bude jeho nedělní kázání, a nebyl v rozpoložení, aby by na něm mohl pracovat. Na stole ležela kupa vzkazů, většinou od novinářů. Asi před hodinou volal Mnich a Keith měl pocit, že by se měl zajímat, o co mu šlo. Povídali si několik minut a stačilo to, aby Keith pochopil, o co jde. Církvi dělá velké starosti jednak zájem veřejnosti, jednak možnost, že jeden z jejích duchovních bude čelit obvinění. Hovor to byl krátký a skončil dohodou, že Keith vyrazí příští úterý do Wichity na další setkání s Mnichem.

Když o chvíli později Keith uklízel stůl a chystal se na víkend, ohlásila se mu po telefonu sekretářka a oznámila mu, že má na lince nějakého člověka z organizace Odstraňte texaské exekuce. Jmenoval se Terry Mueller, byl výkonným ředitelem OTexEX a začal tím, že Keithovi poděkoval, že vstoupil do jejich organizace. Velmi je prý těší, že ho mají ve svých řadách, zvlášť ve světle toho, jak se zapojil do Drummova případu.

„Takže vy jste byl u toho, když umřel?“ zeptal se Mueller očividně zmaten a hnán touhou dobrat se nějakých podrobností. Keith v rychlém přehledu shrnul hlavní body celého příběhu, načež změnil téma a zeptal se na OTexEX a hlavní současné směry činnosti této organizace. Hovor plynul dál a po chvíli se Mueller zmínil o tom, že býval členem Sjednocené luteránské církve v Austinu.

„Je to nezávislá církev, která se tak před deseti roky oddělila od missourského synodu,“ vysvětloval. „Sídlí v centru, kousek od budovy parlamentu, a je to hodně činorodá kongregace. Potěšilo by nás, kdybyste někdy přijel a promluvil u nás.“

„To je moc milé,“ odpověděl Keith. Představa, že by ho někde chtěli jako řečníka, ho zaskočila.

Když zavěsil, zabil Keith hodinu tím, že se připojil na církevní web a prozkoumával ho. Sjednocení luteráni byli dobře zavedená církev s více než čtyřmi stovkami členů, její velkolepá kaple byla postavena z červené texaské žuly, ze stejné, kterou použili při stavbě budovy parlamentu. Církev byla aktivní politicky i společensky a nabízela přednášky sahající od odstranění bezdomovectví v Austinu po boj proti pronásledování křesťanů v Indonésii.

A její pastor zrovna odcházel do důchodu.

43

Schroederovi oslavovali Díkůvzdání u Daniny matky v Lawrence. Následujícího dne brzy ráno nechali Keith a Dana syny v babiččině péči a odletěli z Kansas City do Dallasu, kde si najali auto a po třech hodinách jízdy dorazili do Slone. Potloukali se po městě a prohlíželi si pamětihodnosti – baptistický kostel, fotbalový stadion, kde zrovna stavěli novou tribunu pro komentátory, ohořelé zbytky několika prázdných budov, soud a Robbieho kancelář ve staré nádražní budově. Městští zřízenci rozvěšovali po Hlavní třídě vánoční výzdobu a město působilo velmi mírumilovným dojmem.

Ze své první návštěvy před dvěma týdny si Keith z města pamatoval jen velmi málo. Popisoval Daně všudypřítomný kouř a neustálé kvílení sirén, ale když se na ty chvíle rozpomínal, viděl všechno jak v oparu, jelikož byl po celou dobu zcela v šoku.

V té době mu myšlenka, že by se sem někdy vrátil, vůbec nepřišla na mysl. Měl na starosti Boyetta, poprava se kvapem blížila, bylo třeba najít tělo, všude kolem se hemžili novináři. Panoval tu horečný zmatek a jeho smysly se s tím vším stěží vypořádávaly. Když teď projížděl stinnými ulicemi centra, dělalo mu potíže uvěřit, že Slone před nedávnem obsadila Národní garda.

Oslava měla začít kolem páté, a jelikož se teplota ustálila nad pětadvaceti stupni, nahrnuli se všichni kolem bazénu, kde Robbie na tuto příležitost pronajal stoly a židle. Z jeho firmy tam byli všichni i s partnery. Záhy se dostavil soudce Henry s chotí. Celý Drummův klan, dohromady nejmíň dvacet lidí, dorazil naráz v jedné vlně.

Keith seděl vedle Roberty. Přestože spolu stáli v jedné místnosti pro svědky, když Donté umíral, nikdy se vlastně blíž nepoznali. Co má člověk říct? Zprvu byla konverzace trochu topomá, ale netrvalo dlouho a začali probírat její vnoučata. Roberta se často usmívala, i když bylo zřejmé, že myšlenkami bloudí někde jinde. Od odchodu Dontého uběhly dva týdny a rodina stále ještě držela smutek, ale teď se všichni usilovně snažili, aby si tuhle příležitost jaksepatří užili. Robbie pronesl přípitek, delší proslov na oslavu přátelství a krátkou vzpomínku na Dontého. Vyjádřil díky Keithovi a Daně, že přijeli až z takové dálky z Kansasu, což vyvolalo lehký potlesk. V Drummově rodině se Keithova bláznivá výprava na jih vedená snahou zarazit popravu už stala legendou. Když se Robbie posadil, vstal soudce Henry a zacinkal lžičkou o sklenku. Ve svém přípitku přál Robertě a její rodině odvahu a skončil prohlášením, že každá tragédie přináší i něco dobrého. Když projevy skončily, obsluha začala roznášet vysoký roštěnec dušený v houbové omáčce s tolika přílohami, že se ani nemohly vejít na talíř. Pochutnávali si dlouho do noci, a zatímco Roberta pila jen čaj, ostatní dospělí si dopřávali lahodné víno, jež Robbie nechal pro tuto příležitost dovézt.

Keith a Dana spali v pokoji pro hosty, brzo ráno vstali a v kavárně na Hlavní třídě, vyhlášené oplatkami s pekanovými ořechy, se nasnídali. Pak opět vyrazili na cestu. S pomocí rad, které jim dal Robbie, našli za kostelem na konci města Greenwoodský hřbitov. „Hrob najdete snadno,“ vysvětloval jim Robbie. „Prostě půjdete po cestičce, až uvidíte čerstvou hlínu.“ Cestička byla původně travnatá, ale tráva byla téměř úplně vyšlapaná. Před sebou uviděli skupinku asi deseti poutníků, kteří stáli kolem hrobu, drželi se za ruce a modlili se. Dokud neodešli, Keith a Dana předstírali, že hledají jiný náhrobek.

Dontého hrob byl kopeček červené hlíny ozdobený desítkami kytic. Na velkém náhrobním kameni stálo: „Donté Lamar Drumm, narozen 2. září 1980. Nespravedlivě popraven státem Texas 8. listopadu 2007. Zde leží NEVINNÝ ČLOVĚK.“ Uprostřed byla do kamene vložena Dontého barevná fotografie o velikosti dvacet na třicet. Měl na ní ramenní chrániče a modrý dres a vypadal, že je připraven zasáhnout do hry. Keith si klekl vedle náhrobku, zavřel oči a dlouho se modlil. Dana ho pozorovala. V jejích pocitech se mísil žal nad tragickou ztrátou s pochopením pro manžela a nepolevujícími rozpaky z toho, co tu vlastně v tuhle chvíli dělají.

Těsně před odchodem si Keith hrob ještě rychle vyfotografoval. Chtěl mít vzpomínku, něco, co by si mohl postavit na stůl.

Zasedací místnost v nádražní budově byla pořád stejná. Robbie a Carlos trávili sobotní ráno tím, že se mořili se šanony a hromadami papíru rozesetými mezi plastovými kelímky od kávy a prázdnými krabicemi na jídlo. Robbie dopřál Daně zevrubnou prohlídku obsahující i líčení značně nadnesené historie stavby, což byl bod programu, kterému se Keith dokázal při první návštěvě vyhnout.

Poprvé se spolu loučili hluboko v lesích u Roopovy hory a tehdy ani nevěděli jistě, jestli se vůbec ještě někdy uvidí. Když se teď, o dva týdny později, objali, bylo jim jasné, že to není naposledy. Robbie Keithovi ještě jednou poděkoval za jeho heroické úsilí. Keith se bránil a prohlásil, že skutečným hrdinou je tu Robbie. Oba se shodli na tom, že neudělali dost, i když věděli, že udělali všechno, co se udělat dalo.

Cesta do Aústinu trvala sedm hodin.

V neděli Keith promluvil k početnému shromáždění v kostele Sjednocené luteránské církve. Vyprávěl jim o své neuvěřitelné cestě do Slone a pak do Huntsvillu, do popravčí komory. Zastavil se u trestu smrti, napadl ho ze všech možných úhlů a získal silný dojem, že se modlí se spřízněnými dušemi.

Jelikož to byla zcela oficiální zkušební bohoslužba, církev hradila veškeré náklady na cestu. Po obřadu šli Keith a Dana se členy komise pro výběr nového pastora a s reverendem doktorem Marcusem Collinsem, knězem, který odcházel do důchodu a kterého si tu všichni velmi vážili, na oběd. Během oběda začalo být očividné, že představitelé církve si Schroederovy zamilovali. Když se pak dlouze loučili, doktor Collins Keithovi zašeptal do ucha: „Tady najdete nádherný domov.“

Epilog

Dne 22. prosince velká porota okresu Chester, svolaná velmi nezvykle na sobotní zasedání, obvinila Travise Boyetta z únosu, pohlavního zneužívání a vraždy Nicole Yarberové. Tím, že dosáhl obvinění, začal zastupující státní návladní Mike Grimshaw plnit jasné příkazy, které dostal od soudce Eliase Henryho.

Soudce Henry datum zasedání poroty pečlivě vybral, aby padlo na deváté výročí zatčení Dontého Drumma. V jednu odpoledne se v soudní síni sešlo shromáždění, které mělo být přítomno neobvyklému slyšení. Robbie sepsal podání, které žádalo, aby byl Donté Drumm zproštěn viny a prohlášen za nevinného, a stát Grimshawovým prostřednictvím tento krok nezpochybnil. Soudce Henry chtěl, aby se událost dostala do médií a na veřejnost, ale představa, že by v jeho soudní síni byly kamery, se mu příčila. Takže bylo přítomno několik novinářů, ale ani jedna kamera.

Bylo to další představení Robbieho Flaka. Hodinu probíral jednotlivá fakta, jak jim teď byla známa, a poukazoval na chyby, lži, podvody a podobné prohřešky. Jelikož měl výsledek slyšení jistý, u žádného bodu se nezdržoval. Když skončil, vstal Mike Grimshaw a oznámil: „Vaše Ctihodnosti, stát Texas nezpochybňuje nic z toho, co pan Flak právě řekl.“

Soudce Henry pak přečetl krátký rozsudek, který si zjevně připravil již dávno před slyšením. Jeho závěr zněl takto: „Tento soud na základě jasných a přesvědčivých důkazů shledává, že odsouzený Donté L. Drumm je absolutně nevinný ve všech bodech obžaloby, a je proto zcela a plně zproštěn viny. Jménem tohoto soudu a jménem státu Texas se upřímně, byť nevyhnutelně zcela nedostatečně omlouvám rodině Drummových.“ Se smyslem pro dramatický okamžik soudce Henry rozsudek podepsal a podal ho dolů Robbiemu. Robbie, jako podle scénáře, došel k zábradlí a podal list Roberte Drummové do první řady.

Texaský odvolací soud ve věcech trestních byl stále ještě zavřený ve své pevnosti. Pak začal vypouštět informace jakýsi špion, a když se provalila zpráva o „službukonajícím soudci“, byl z toho trhák na titulní stranu. Přestože soud skutečně zavíral v pět hodin odpoledne a to i v den, kdy se konala poprava, předseda soudu Prudlowe uložil jednomu z devíti soudců, aby držel službu, což znamenalo, že dotyčný pobýval v budově soudu a měl sledovat odvolání podaná na poslední chvíli. Teoreticky to mělo vypadat tak, že zoufalý obhájce může zavolat soudci, který má službu, a získat díky němu nějakou reakci soudu. Byla to rozumná myšlenka a u soudů, jež rozhodují o životě a smrti, nijak neobvyklá. Poprask nastal, když se ukázalo, že právníci věnující se v Texasu hrdelním případům nemají o existenci službukonajícího soudce ani potuchy. Existenci takového soudce totiž samotný soud držel hezky pod pokličkou. Takže když Cicely Avisová dorazila k Texaskému odvolacímu soudu ve věcech trestních v den Dontého popravy sedm minut po sedmnácté hodině, v jedné ruce držela krabici papírů a druhou bušila na zamčené dveře, nahoře ve své kanceláři ve skutečnosti seděl soudce a předstíral, že má službu.

Soud oznámil, že přechází na elektronické podávání žádostí, odvolání a dovolání, ale popřel, že by k této změně v protokolu došlo na základě Drummova případu.

Státní komise pro chování soudců dostala na Prudlowea stížnost. Dva roky trvalo, než komise dospěla k závěru, že soudcovo chování bylo neprofesionální, ale nepředstavovalo skutečně vážné pochybení, a tak měl ve funkci zůstat.

Žádost, kterou se nepodařilo podat, obsahovala také místopřísežné prohlášení podepsané Joeyem Gamblem, jediným údajným svědkem v procesu. Právní experti vedli spory o význam jeho výpovědi změněné v poslední chvíli a o tom, jak s tím soud měl nebo mohl naložit.

Joey opustil Slone a pak i Texas. Vyčítal si, co způsobil Dontému, a útěchu našel v láhvi.

* * *

Poslední pátek roku 2007, 28. prosince, vstoupili Keith a Dana v půl páté odpoledne do prázdné soudní síně v Topece a setkali se tam s Elmem Lairdem. Dostavil se i Matthew Burns, aby poskytl morální oporu, ale Keith žádnou nepotřeboval. Přišel soudce a pak asistent státního návladního. Ani ne za deset minut se Keith přiznal k ojedinělému bránění ve výkonu spravedlnosti. Dostal pokutu tisíc dolarů a jednoroční trest s podmínečným propuštěním bez dozoru na zkušební dobu jednoho roku. Elmo Laird si byl jist, že do tří let se jim podaří trest vymazat z rejstříku.

Když se soudce odsouzeného zeptal, jestli k tomu chce něco říct, Keith na to odpověděl: „Ano, Vaše Ctihodnosti. Kdybych byl postaven před podobnou situaci, udělal bych to znovu.“ Na to soudce poznamenal: „Bůh vám žehnej.“

Jak se dalo očekávat, Mnich Keithovi oznámil, že bez prodlení nastoupí nucenou dovolenou. Keith prohlásil, že je mu to jedno – stejně dává výpověd. V neděli oznámil Keith svým farníkům v kostele svátého Marka, že odchází, jelikož se stane vrchním duchovním Sjednocené luteránské církve v Austinu v Texasu.

Travis Boyette najednou čelil doživotnímu trestu v Kansasu, trestu smrti v Missouri a ještě dalšímu trestu smrti v Texasu. Celý jeden rok se tyto tři státy tahaly – často veřejně – o to, co s ním mají udělat. Když řekl kansaskému soudci, že Nicole uškrtil v Missouri, soudce nařídil, že ho mají převézt do Newtonského okresu. Jelikož se ke svým činům opakovaně přiznal, neměl sebemenší touhu se před soudem obhajovat. Šestnáct měsíců po výletu do Slone byl odsouzen k trestu smrti smrtící injekcí a poslán do nápravného zařízení v missourském Potosi.

Paula Koffeeho etický panel skutečně vyloučil z řad členů advokátní komory. Koffee opustil Slone a stal se vymahačem kaucí ve Wacu. Drew Kerber vyhlásil osobní bankrot a přestěhoval se s rodinou do Texas City, kde si našel práci na mořské ropné věži.

Marta Handlerová nejrychleji ze všech potenciálních autorů dokončila rukopis a vydala první z titulů, které slibovaly, že se stanou pravou záplavou knih o Drummově případu. Její kniha se držela na seznamu bestsellerů téměř rok. Její vztahy s Robbiem a rodinou Drummových poněkud zhořkly, když se nedokázali dohodnout na tom, jak si rozdělí peníze.

Odsouzení Travise Boyetta a zproštění viny Dontého Drumma vedlo k zesílení tlaku na guvernéra Gilla Newtona, aby svolal do Austinu legislativní radu a nějak se vypořádal s důsledky popravy. Guvernér a jeho poradci doufali, že zájem o tuhle záležitost postupem času zeslábne, ale přepočítali se. Odpůrci trestu smrti nepolevovali ve svém úsilí, propracovávali svoje postupy a většina celostátních médií je zcela otevřeně oslavovala. Černošský výbor vedený senátorem Rodgerem Ebbsem z Houstonu bylo díky tomu víc a víc slyšet. Jejich požadavek, aby vláda státu měla pozastavenou činnost, dokud nesvolá mimořádné zasedání, vypadal stále reálněji. Ani výsledky průzkumů veřejného mínění guvernérovi příliš nepřály. Zřetelná většina Texasanů si přála, aby si stát na popravy pořádně posvítil. Lidé stále chtěli trest smrti, ale současně ve velké většině stáli o to, aby jim někdo zaručil, že bude vykonán jen a pouze na těch, kteří opravdu něco provedli. Návrh na pozastavení poprav byl probírán tak často, že začal získávat podporu.

Nakonec výsledky průzkumů nedaly na výběr a guvernér Newton svolal do sněmovny všech třicet jedna senátorů a sto padesát poslanců. Jelikož bylo na něm, aby určil, o čem se bude jednat, na programu byly (1) případ Drumm, (2) pozastavení poprav a (3) vytvoření komise pro přezkoumání neviny, která by posuzovala problémové případy. Tři dny trvalo, než odhlasovali rezoluci, která s konečnou platností zbavila Dontého veškeré viny a přisoudila jeho rodině odškodné ve výši jeden milion dolarů. Když byl návrh předkládán a každý člen černošského výboru se hlásil k tomu, že se bude na odškodném sponzorsky podílet, byla tam uvedena částka dvacet milionů dolarů, ale legislativní proces to stlačil na pouhý milion. Guvernér, zapřisáhlý rozpočtový jestřáb, tedy alespoň při vystoupeních během kampaně, vyjádřil obvyklou obavu z „narůstajících vládních výdajů“. Když o tom Houston Chronicle pojednával na titulní straně, přidal informaci, že guvernér a jeho spolupracovníci utratili čtyři sta tisíc dolarů při svém tažení proti terorismu ve Fallúdži.

Zákon o pozastavení popravy zažehl politickou válku. V původním znění návrh obsahoval dvouletý zákaz konání poprav, během nichž bude trest smrti prozkoumán ze všech stran nejrůznějšími panely a odborníky. Slyšení rady přenášela televize. Mezi svědky se objevili soudci na penzi, radikální aktivisté, dobře známí badatelé, a dokonce i tři muži, kteří strávili roky v cele smrti, než byli zproštěni viny. Před parlamentem se konaly téměř každý den demonstrace. V několika případech se odpůrci a zastánci trestu smrti dostali příliš blízko k sobě a došlo k násilí. Cirkus, kterého se guvernér obával, prostě přijel do města.

Jelikož boj o moratorium na popravy přišel ze Senátu, Poslanecká sněmovna začala pracovat na něčem, čemu se zprvu říkalo Komise Dontého Drumma pro zkoumání neviny. Byla pojata jako těleso o devíti členech pracujících na plný úvazek, které bude zkoumat kořeny nespravedlivých rozsudků a napravovat problémy. V té době bylo v Texasu třiatřicet zproštění viny, většina na základě DNA jako důkazu, přičemž alarmující množství pocházelo z okresu Dallas. Následovala další série slyšení, při nichž nebyla nouze o zanícené svědky.

Když se Keith a Dana koncem ledna usadili v novém domově, často chodili do parlamentu, aby si jednání poslechli. Při několika protestních demonstracích šli s davem a sledovali, jak se legislativní rada bolestně a v mukách pokouší dobrat podstaty problému. Záhy dospěli spolu s většinou pozorovatelů k dojmu, že se nakonec nezmění vůbec nic.

Jak se mimořádné zasedání protahovalo, začalo ve zprávách stále častěji probleskovat jméno Adama Florese. Flores měl být popraven 1. července po jednadvaceti letech strávených v cele smrti. V předcházejícím životě to byl drobný překupník drog, který jedné nepovedené noci zabil jiného drobného překupníka drog. Na jeho odvolání už dávno ležel prach. Advokáta vůbec neměl.

Legislativní rada se rozešla na sklonku března a pak znovu zasedla v prvním květnovém týdnu. Po měsících trpkých sporů byl už výsledek víc než zřejmý. Bylo načase na tuhle malou válku zapomenout a jít domů. Při závěrečném hlasování v Senátu návrh zákona neprošel, jelikož dvanáct hlasů bylo pro a devatenáct proti, všichni hlasovali v souladu s linií své strany. O dvě hodiny později Poslanecká sněmovna zamítla zřízení komise pro zkoumání neviny sedmdesáti sedmi hlasy proti sedmdesáti třem.

A tak byl 1. července Adam Flores převezen do Huntsvillu a zde se seznámil s ředitelem Benem Jeterem. Pak byl umístěn do příslušné cely a promluvil si s vězeňským kaplanem. Snědl své poslední jídlo – smaženého sumce – a naposledy se pomodlil. Přesně v šest hodin překonal krátkou vzdálenost mezi celou a popravčí komorou a o dvacet minut později byl prohlášen za mrtvého. Neměl žádné svědky a ze strany oběti se také nikdo nedostavil. O vydání jeho těla nikdo nepožádal, a tak byl Adam Flores pochován na vězeňském hřbitově vedle desítek dalších mrtvých, o něž nikdo nestál.

Mé srdečné díky patří Davidu Dowovi z Texaské služby pro obhájce za všechen jeho čas, rady a vysvětlení a za ochotu prokousat se mým rukopisem a navrhovat úpravy. David je nejen známý právník specializující se na trest smrti, ale také profesor práva a uznávaný autor. Bez jeho pomoci bych byl nucen provést vlastní rešerši, což je něco, co mě trvale děsí a co by mělo děsit i mé čtenáře.

Ředitelem oddělení Hradby v Huntsvillské věznici je pan C. T. 0’Reilly, zemitý Texasan, který mne provedl vězením a odpověděl mi na všechny možné otázky. Děkuji jemu a jeho spolehlivému zástupci Michellu Lyonsovi za pohostinnost a otevřenost.

Díky patří také Nealu Kassellovi, Tomu Lelandovi, Reneeovi, Ty a Gail.

Někteří přehnaně pozorní čtenáři mohou zakopnout o jednu či dvě skutečnosti, které by jim mohly připadat chybné. Možná budou uvažovat o tom, že mi napíšou, aby mě na mé nedostatky upozornili. Měli by šetřit papírem. V téhle knize jsou chyby, ostatně jako vždy, a musí se vyskytovat, jelikož vytrvale odmítám vše pečlivě ověřovat a navíc a ani v nejmenším neváhám čas od času si fakta trochu přizpůsobit. Obávám se, že budu dělat chyby i nadále. Jen doufám, že ty chyby jsou vzhledem k podstatě podružné.

JOHN GRISHAM

PŘIZNÁNÍ

Z anglického originálu The Confession,

vydaného nakladatelstvím Doubleday v New Yorku roku 2010,

přeložil Jan Jirák

Obálku navrhla Viera Fabianová

Redigovala Hana Mullerová

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 416

Vydala Euromedia Group, k, s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2011 jako svou 5880. publikaci

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Vytiskly Tlačiame BB, spol, s r, o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví

www.bux.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai